THOMAS HARDY

NEBLAHÝ JUDA

ODEON

Přeložila Marta Staňková

PŘEDMLUVA K PRVNÍMU VYDÁNÍ

Historie tohoto románu (jeho vydání v nynější době se hodně zdrželo, protože vycházel časopisecky) je ve stručnosti tato: Náčrt plánu vznikl roku 1890 podle poznámek z roku 1887 a některé jeho epizody podnítilo úmrtí jedné ženy předchozího roku.

Místa děje jsem znovu navštívil v říjnu 1892; příběh vznikal v hrubých obrysech od roku 1892 do jara 1893 a v plném znění, tak jak teď vychází, od srpna 1893 do následujícího roku; do rukou vydavatele se celý román, s výjimkou několika kapitol, dostal koncem roku 1894. Koncem listopadu 1894 jej začal na pokračování otiskovat Harper‘s Magazine a vycházel každý měsíc.

Avšak podobně jako u Tess z ďUrbervillů se časopisecká verze z různých důvodů krátila a upravovala, takže teprve v tomto vydání se román ve svém celku objevuje tak, jak byl původně napsán.

Protože bylo obtížné urychleně rozhodnout o titulu knihy, vycházel román pod názvem prozatímním; takové prozatímní názvy měl román přesně řečeno postupně dva. Nynější, de-finitivní titul, zdá se celkem nejlepší, byl vlastně jeden z prvních, který mě napadl.

Tento román, napsaný mužem pro dospělé muže a ženy, pokouší se bez zastírání vykreslit vzplanutí a žár, ponížení a katastrofu, jaké může rozpoutat nejsilnější vášeň, již lidstvo zná, pokouší se bez přikrašlování vylíčit boj na život a na smrt, jejž spolu svádí tělo a duch, a ukázat tragédii nedosažených životních cílů; nevím v jeho ději o ničem, proti čemu by bylo možno vznést námitky.

Stejně jako všechny dosavadní práce z mého pera je Neblahý Juda jen pokus ztvárnit celou řadu pocitů a osobních dojmů

7$

v jejich vnitřní souvislosti, přičemž otázka, nakolik se shodují nebo si odporují, nakolik jsou trvalé nebo pomíjivé, není otázkou prvořadou.

V srpnu 1895

DODATEK

Když před šestnácti lety tato kniha prvně vyšla i s uvedenou vysvětlující předmluvou, zběhly se nečekané události, a můžeme si na chvíli zavzpomínat, co se stalo. Několik dní po vyjití se kritikové o knize vyjádřili způsobem, který nesnese srovnání s přijetím Tess z ďUrbervillů, i když v jejich chóru zazněly dva tři odlišné hlasy. Toto uvítání románu se z Anglie bleskově přeneslo do Ameriky a na druhé straně Atlantiku koncert ještě zesílil vřeštivým crescendem.

Podle mého názoru bylo na útoku smutné to, že převážnou část příběhu — onu část, která ukazuje zhroucení ideálů obou hlavních charakterů a která zvláště a vlastně téměř výlučně byla středem mého zájmu — nepříznivá kritika v obou zemích v podstatě úplně opomíjela; téměř jedinými partiemi knihy, které četla a k nimž přihlížela, bylo dvacet nebo třicet stránek podřadných podrobností, nutných pro doplnění fabule a pro vyzdvižení protikladů Judova života. A je zajímavé, že když se o rok později objevilo druhé vydání jistého fantastického příběhu, který nedlouho předtím vyšel časopisecky, snesly se na mou hlavu z různých stran další podobné útoky.

Tolik k nešťastnému začátku osudů Neblahého Judy v knižním vydání. Po těchto odsudcích v tisku jej postihlo nové neštěstí, totiž že jej spálil jeden biskup — pravděpodobně ze zoufalství, že nemůže upálit mě.

Potom kdosi objevil, že Juda je mravné dílo — že se v něm s přísností zpracovává obtížné téma — , jako by autor nebyl po celou dobu v předmluvě prohlašoval, že právě to bylo jeho úmyslem. Mnozí pak odvolali moje zatracení a záležitost skončila, a jediný vliv, který měla na lidské jednání, se mi

8$

podařilo zjistit na sobě samém — že totiž mne tato zkušenost naprosto vyléčila z dalšího zájmu psát romány.

Bouřlivý příval slov zavinil mimo jiné i příhodu, o níž mi vyprávěl jeden americký literát, který se nesnažil oslňovat morálkou: podnícen pohoršenými kritikami si zakoupil jeden výtisk, četl a četl a těšil se, kdy už kniha začne být závadná, a nakonec s ní praštil přes celý pokoj a proklínal darebáky novináře, že ho přiměli utratit půldruhého dolaru za věc, kterou může s potěšením prohlásit za „zbožné a etické pojednání“.

Cítil jsem s ním a ujistil ho čestným slovem, že zkreslující soudy nejsou můj reklamní trik, aby mezi předplatiteli dotyčného listu stoupl zájem o mou knihu.

A potom se stalo, že se jedna dáma knihy zhrozila v působivém článku se zděšeným podtitulem, který uveřejnily noviny čtené po celém světě,-1& a krátce poté mi napsala, že by mne ráda poznala.

Vraťme se však ke knize samé. Protože v ní užívám manželských zákonů většinou jako tragické hybné síly a protože jejím hlavním smyslem, pokud jde o rodinný život, je poukázat na to, že občanské právo by mělo být, jak říká Diderot-2&, pouze vyjádřením zákona přírody (mimochodem tvrzení, které by bylo třeba vymezit přesněji), bylo mi u nás po roce 1895 velmi kladeno za vinu, že je teď manželská tematika tak „vykřičená“ (jak to nedávno charakterizoval jeden poučený pisatel). Nevím. Pokud se správně pamatuji, zastával jsem tehdy týž názor jako nyní, totiž že manželství by mělo být rozlučitelné, jakmile se stane některé z obou stran utrpe-ním — protože potom v podstatě a z mravního hlediska přestává být manželstvím — , a to jsem pokládal za vhodný podklad pro tragickou fabuli, která sama o sobě vlastně líčí skutečnosti z valné části všeobecné, a choval jistou naději, že v ní bude možno nalézt určité rysy aristotelské katarze.

&1-Míněn americký deník New York World (1866 — 1931), v němž vyšla recenze slečny Jeannette Gilderové, prohlašující Neblahého Judu za nejhorší a nejšpinavější knihu, jež kdy byla vydána.

&2-Hardy naráží na Diderotův Dovětek k Bougainvillovu cestopisu, IV. kap.

9$

Právě tak jsem vylíčil i těžkosti, s nimiž se před dvaceti třiceti lety bez finančních prostředků získávalo vysokoškolské vzdělání; dověděl jsem se ovšem, že někteří čtenáři považovali tyto epizody za útok proti ctihodným institucím, a že když byla později založena Ruskinova kolej-1&, říkalo se, že ji měli pojmenovat Kolej Neblahého Judy.

Kdykoliv umělec sáhne po tragické látce, jejíž podstatou je násilné potlačování lidských pudů zastaralými a otřelými formami, které jim neodpovídají, vždy na to těžce doplácí. Pokud jde o Bludyera a onen paličský biskupský soud, patrně chtěli vyjádřit jen toto: „My Britové ideje nenávidíme a budeme žít podle tohoto privilegia naší země. Váš obraz třeba neukazuje nepravdu či něco výjimečného, ba ani není v rozporu se zákony umění; ale nehlásá takový životní názor, jehož zobrazení bychom mohli strpět my, kdo tyjeme z konvencí.“

Ale co naplat. Pokud jde o manželské výjevy, přestože „ťaly do živého“ a chudák dáma z Blackwoodu-2& se zděsila, že nějaký bezbožný spolek rozvíjí činnost proti sňatkům, slavná smlouva — mám na mysli svátost manželství — vesele prospívá dál a lidé uzavírají sňatky a vstupují stejně lehkomyslně jako odjakživa do svazku, který může i nemusí být pravým manželstvím. Mnozí vážní pisatelé autorovi dokonce vyčítali, že otázku nikterak nevyřešil a že neukázal cestu k reformě, které je naléhavě třeba.

Když Neblahý Juda vyšel na pokračování v Německu, jeden

&1-Na oxfordské univerzitě; byla založena roku 1899 (rok po vydání Neblahého Judy) — s cílem zpřístupnit oxfordskou univerzitu i nadaným studentům z nemajetných tříd — Johnem Ruskinem (1819 — 1900), slavným uměleckým kritikem a společenským reformátorem, který byl přechodně v Oxfordu profesorem.

&2-Margaret Oliphantová (1828 — 1897), svého času známá anglická spisovatelka a autorka řady monografií z kulturní historie, vyslovila v Blackwood’s Edinburgh Magazine po vydání Neblahého Judy podezření, že současná kritika manželství (v letech devadesátých se v Anglii bojovně diskutovalo o hrách Ibsenových a o rozvodové aféře, do níž byl zapleten známý irský politik Parnell) svědčí o existenci a nekalých rejdech tajné ,,Ligy proti manželství“.

10$

tamější zkušený novinář autorovi napsal, že hrdinka Sue Brideheadová je první literární zpodobení ženy, jaká každoročně v tisících upoutává pozornost — typ feministického hnutí, — štíhlá, bledá, „samostatná“ dívka — zintelektualizovaný emancipovaný uzlík nervů, vytvářený moderními poměry, dosud především ve velkých městech; žena, které manželský život není nutností jako většině jejích družek a která se cítí povznesena nad ostatní proto, že si osobuje právo být svobodně milována. Onen kritik litoval, že portrét tohoto nového ženského typu vykreslil muž a že jej nevytvořila žena, jež by nikdy nedovolila, aby se hrdinka na konci zhroutila.

Nemohu říci, opírá-li se toto tvrzení o fakta. A také k tomuto románu, od jehož napsání uplynulo tolik let, nemám až na několik málo dobrých nebo snad špatných stylistických oprav, které jsem provedl, kritických výhrad všeobecnějšího rázu. Každá kniha může bezpochyby říkat více, než do ní autor vědomě vložil, a to jí od případu k případu bývá buď na prospěch, anebo ke škodě.

V dubnu 1912

T. H.

NEBLAHÝ JUDA

LITERA ZABIJÍ

PRVNÍ DÍL

V MARYGREENU

Nebo mnozí jati jsouce milostí k ženám, smyslem se pominuli, a služebníci pro ně učiněni byli. Nýbrž mnozí zhynuli, když provinili a zhřešili příčinou žen … Ó muži, jakž nemají býti nejsilnější ženy, poněvadž tak činí?

Esdráš-2&

I

Z VESNICE ODJÍŽDĚL UČITEL A VŠEM TO BYLO LÍTO. MLYNÁŘ

z Cresscombu mu půjčil malý vozík s bílou plachtou a koně, aby si mohl odvézt věci do svého nového působiště asi dvacet mil odtud, a jak bylo vidět, povoz takovýchto rozměrů na přestěhování učitelova majetku naprosto dostačoval. Školní budovu částečně vybavila správa školy, a tak jediný těžší kus, který učitel kromě bedny knih vlastnil, bylo pianino, jež si koupil v dražbě toho roku, kdy jej napadlo učit se hře na nějaký nástroj. Zájem však pominul, dobře se nenaučil hrát nikdy, a proto mu byla tato koupě při každém stěhování jen na obtíž.

Řídící učitel na ten den odešel, protože byl z lidí, kteří dobře nesnášejí, aby se s něčím hýbalo. Mínil se vrátit teprve večer, až přijede a nastěhuje se nový učitel a všude zavládne zase klid.

Kovář, šafář ze statku a sám učitel v pokoji váhavě postávali před nástrojem. Učitel poznamenal, že i kdyby se podařilo dostat pianino na vůz, nebude si s ním vědět rady, až přijede do Christminsteru-3&, kam byl přeložen, neboť tam bude prozatím bydlet jenom v podnájmu.

Malý jedenáctiletý chlapec, který zamyšleně pomáhal při nakládání, přistoupil ke skupince, a když si muži bezradně mnuli brady, promluvil, červenaje se při zvuku vlastních slov: „Teta má velký dřevník, pane učiteli, a než si najdete byt, třeba by se to mohlo dát tam.“

&1-Druhá epištola sv. Pavla ke Korintským 3, 6.

&2-Apokryfy, I. Ezdráš 4, 26. 27. 32.

&3-Vymyšlené jméno, pod nímž autor popisuje starobylé město Oxford na řece Temži, sídlo nejstarší anglické univerzity, jejíž počátky sahají do konce 12. stol.; v jednotlivostech se Christminster od Oxfordu leckdy liší. Názvy kolejí a ulic jsou většinou smyšlené.

17$

„Báječný nápad,“ souhlasil kovář.

Rozhodli se, že chlapcovu tetu — usedlou starou pannu — navštíví deputace a poprosí ji, byla-li by ochotna uskladnit pianino, než si pro ně pan učitel Phillotson pošle. Kovář a šafář se šli podívat, jestli se k tomu nabízený dřevník hodí, a chlapec s učitelem osaměli.

„Je ti líto, že odcházím, Judo?“ zeptal se učitel laskavě.

Chlapci se nahrnuly do očí slzy, neboť nepatřil mezi řádné školáky, kteří byli s učitelem v neromanticky úzkém styku, a v době, kdy vyučoval učitel Phillotson, chodil jenom do večerní školy. Řádní žáci, abychom řekli pravdu, byli v této chvíli hodně daleko jako jistí historičtí učedníci, bez nejmenší chuti a nadšení k jakékoliv dobrovolné pomoci.

Chlapec rozpačitě otevřel knihu, kterou držel v ruce a kterou mu pan učitel Phillotson věnoval na rozloučenou, a přikývl, že mu to je líto.

„Mně také,“ řekl učitel.

„Proč odcházíte, pane učiteli?“ zeptal se hoch.

„Ach — to by bylo dlouhé povídání. Teď bys mým důvodům neporozuměl, Judo. Snad jednou, až budeš starší.“ „Myslím, že bych jim rozuměl už teď, pane učiteli,“ pravil chlapec.

„Tak dobrá — ale nevykládej to kdekomu. Víš, co je to univerzita a akademický titul? To je nutný punc člověka, který chce v učitelování něco dokázat. Můj plán — nebo sen — je vystudovat univerzitu a potom se dát vysvětit. Když budu bydlet v Christminsteru nebo v jeho okolí, budu, abych tak řekl, u pramene, a dá-li se můj plán vůbec uskutečnit, myslím, že budu mít spíše možnost jej provést, když budu přímo tam, než kdybych byl kdekoliv jinde.“

Kovář a jeho průvodce se vrátili. Dřevník staré slečny Fewleyové byl suchý a hodil se výborně a zdálo se, že tam slečna uskladní nástroj docela ochotně. Zatím jej tedy nechali ve škole až do večera, kdy se sežene více rukou na jeho přestěhování; a učitel se naposled rozhlédl.

Chlapec Juda pomohl naložit několik drobností a v devět hodin se pan učitel Phillotson usadil na vůz vedle bedny s knihami a ostatních věcí a rozloučil se s přáteli.

18$

„Na tebe, Judo, nezapomenu,“ řekl s úsměvem, když se vůz dal do pohybu. „Pamatuj si, buď hodný hoch; netrap zvířata a ptáky a čti všechno, co ti přijde do ruky. A jestli se někdy dostaneš do Christminsteru, nezapomeň mě jako starého přítele vyhledat.“

Povoz zaskřípal po návsi a zmizel za rohem fary. Chlapec se vrátil k studni na kraji travnaté návsi, kde si postavil vědra, když šel pomoci svému ochránci a učiteli při nakládání. Rty se mu teď chvěly, a když odklopil pokrov studně, aby spustil vědro, stanul a opřel se čelem a předloktím o roubení, v tváři výraz přemýšlivého dítěte, které pocítilo tvrdost života poněkud předčasně. Studně, do níž hleděl, byla stará jako vesnice sama a z chlapcova pohledu vypadala jako dlouhý kulatý válec, končící ve vzdálenosti sto stop lesklým kotoučem chvějivé vody. Pod horním okrajem se táhl pruh zeleného mechu a ještě výše byl pás jeleního jazyka.

S patetickým přednesem podivínského dítěte si chlapec říkal, že učitel ráno často přicházel ke studni a teď už nikdy vodu nabírat nebude. „Vídal jsem ho, jak se do ní díval právě tak jako já teď, když byl unaven čerpáním, a jak si vždycky chvilku odpočinul, než odnesl vědra domů. Ale byl příliš moudrý, aby tu zůstal — na takovém vystrkově!“

Z oka mu do hlubiny studně skanula slza. Ráno bylo trochu mlhavé a chlapcův dech se v těžkém a nehybném vzduchu rozplýval jako hustší obláček páry. Jeho myšlenky přerušil křik: „Tak už pojď s tou vodou, lenochu jeden!“

Zavolala to žena, která vyšla ze dveří k brance zahrádky u nedaleké chalupy se zelenými došky. Hoch rychle zamával, že slyší, vytáhl vodu s námahou na jeho postavičku velikou, postavil vědro a přelil vodu do svých dvou menších, na chvilku si odpočinul, aby nabral dechu, a pak vykročil s vědry po pěšině přes rozmoklý trávník, kde studně stála — téměř uprostřed pomenší vesnice či spíše vesničky Marygreenu.

Právě tak jako malý byl Marygreen také starobylý a ležel v klínu zvlněné vrchoviny v sousedství nížin Severního Wessexu. Ale jakkoli byl starý, šachta studně byla pravděpodobně jediná památka místní historie, na níž se vůbec nic nezměnilo. Mnoho obytných domků s došky a lomenicemi v posledních

19$

letech strhli a mnoho stromů srazili k zemi. A především zbourali původní kostel s dřevěnou věží, přihrblý a podivně zasmušilý, roztloukli jej do hromad štěrku u silnice nebo z něho na-dělali zdi prasečích chlívků, zahradní sedátka, hraniční kameny mezi ploty a skalky v sousedních zahradách. Místo něho vyrostla na jiném místě vysoká nová stavba novogotického stylu, nezvyklého pro anglické oči, kterou postavil jistý ničitel historických památek, jenž za jediný den stihl zajet z Londýna do Marygreenu a zase zpět. Na zeleném rovném trávníku, který byl odnepaměti hřbitovem, nebylo už ani památky po místě, kde tak dlouho stál starobylý stánek křesťanských bohoslužeb, a opuštěné hroby se připomínaly osmnáctipencovými litinovými křížky se zárukou na pět let.

II

PŘESTOŽE BYL Juda FaWLEY DROBNÝ, DONESL OBĚ PO OKRAJ naplněná vědra vody až k chalupě bez zastavení. Nade dveřmi visela modrá obdélníková deska, na níž bylo žlutými písmeny napsáno „Drussilla Fawleyová, pekařství“. Mezi malými okenními tabulkami z olověného skla — byl to jeden z mála zbývajících starých domů — stálo pět sklenic cukroví a na míse s čínským vzorkem ležely tři rohlíky.

Juda vzadu v domě vyléval vědra a zpředu slyšel živý rozhovor mezi pratetou Drusillou, uvedenou na tabulce, a několika vesničankami. Viděly učitele odjíždět, a tak si vyprávěly o podrobnostech této události a předstihovaly se v předvídání učitelovy budoucnosti.

„A kdo je tohle?“ zeptala se jedna, která to tu poměrně málo znala, když chlapec vstoupil.

„Že se ptáte, paní Williamsová. To je můj prasynovec — přišel sem až potom, co jste tu byla naposledy.“ Stařena, která takto odpověděla, byla vysoká vychrtlá žena. jež mluvila s tragickým přízvukem i o nejobyčejnějších věcech a při řeči se s každou větou obracela k jiné posluchačce. „Přišel asi před rokem z Mellstocku, z Jižního Wessexu — potkalo ho takové neštěstí, Belindo (obrátila se napravo), jeho otec tam žil

20$

a umřel na zimnici, za dva dny byl na prkně, však víš, Karolíno (obrátila se doleva). Však by bylo bývalo líp, kdyby si byl pámbu vzal s tátou a s mámou i tebe, chudáčku malý, stejně k ničemu nejsi. Tak ho tady teď mám, než uvidím, co si s ním počít, ale musím ho posílat do práce, aby si vydělal, co se dá. Teď zrovna zahání statkáři Trouthamovi ptáky. Aspoň nemá čas na neplechy. Kam jdeš, Judo?“ pokračovala, když se chlapec, jejž pohledy upřené na jeho tvář pálily jako políčky, měl k odchodu.

Místní pradlena poznamenala, že je od slečny či paní Fawleyové (jak ji střídavě oslovovaly) jistě velmi moudré, že ho vzala k sobě — „aspoň někoho máte, když jste pořád tak sama, dojde pro vodu, na noc zavře okenice a vypomůže při té troše pečení“.

Slečna Fawleyová o tom měla své pochybnosti … „Pročpak jsi neřekl panu učiteli, aby si tě vzal s sebou do Christminsteru a udělal z tebe studenta?“ pokračovala napůl vážně, napůl žertem. „Lepšího by si nebyl mohl vybrat. Kluk je po knihách jako divý. U nás je to v rodě. Jeho sestřenice Sue je taky taková — aspoň jsem to slyšela; ale neviděla jsem to dítě už léta, ačkoli se tady narodila, zrovna v těchhle čtyřech stěnách se narodila. Když se moje neteř a její muž vzali, asi rok nebo ještě déle neměli vlastní domácnost; pak už ji měli, ale — Raději o tom nebudu mluvit. Judo, dítě moje, ty se nikdy nežeň. Fawleyové by se už nikdy ženit neměli. Ona, Belindo, jejich jediné dítě, byla jako moje vlastní, až došlo k tomu rozvratu. Ach, že ta malá holčička musela něco takového zažít!“

Když Juda viděl, že se všeobecná pozornost opět obrací k němu, odešel do pekárny a snědl koláč připravený k snídani. Tím jeho volný čas končil. Vyklouzl ze zahrady zadem přes plot a dal se pěšinou k severu, až došel k rozlehlé, opuštěné proláklině uprostřed zvlněného kraje, oseté obilím. Zde, v této prohlubni, pracoval pro pana statkáře Trouthama a seběhl do jejího středu.

Hnědý povrch pole se kolem dokola zvedal přímo proti obloze a postupně se ztrácel v mlze, jež halila skutečný obzor a jen zdůrazňovala opuštěnost místa. Od jednolité plochy se odrážel pouze stoh z loňské úrody, postavený uprostřed,

21$

vrány, vzlétající, kdykoli se Juda přiblížil, a pěšina napříč polem, po níž Juda přišel. Ani nevěděl, kdo ji teď vyšlapal, ale kdysi po ní chodilo mnoho jeho zemřelých předků.

„Tady je to ale ošklivé,“ zašeptal.

Cáry čerstvých brázd se táhly jako vroubky na kusu nového manšestru, dodávaly celé ploše uboze užitkový vzhled, zastíraly její zvlnění a odtrhovaly ji od celé její minulosti až na posledních několik měsíců, přestože s každou hroudou i kamenem bylo pevně spjato mnoho a přemnoho souvislostí — doznívání zpěvu z dávných žňových dnů, doznívání pronesených slov i houževnaté práce. Každá píď půdy byla víceméně poznamenána úsilím, radostí, obhroublými žerty, hádkami, únavou. Nad každou pídí půdy se v slunci skláněly skupiny lidí sbírajících klásky. Milostné hry, jež zalidnily nedalekou vesničku, se mezi žněmi a svážením úrody odbývaly tady. Pod živým plotem, který odděloval pole od sousedního pozemku, se dívky oddávaly milencům, kteří se po nich o příštích žních už ani neohlédli; a nejeden muž na tomto prastarém poli slíbil lásku ženě, před jejímž hlasem se třásl už při nejbližším setí, když v nedalekém kostelíku svůj slib splnil. Ale na to nepomyslili ani Juda, ani okolní vrány. Vnímali pole jen jako opuštěné místo, které je pro jednoho z nich pracovištěm a pro druhé obilnicí, kde je co k snědku.

Chlapec stál pod stohem, o němž jsme se již zmínili, a co chvíli ostře zaklepal řehtačkou či klapačkou. Při jejím zvuku vrány vždy přestaly zobat, zvedly se a vzlétly na plavných křídlech, lesklých jako pláty brnění, pak zakroužily zpět, ostražitě chlapce pozorovaly, snesly se v uctivější vzdálenosti a zobaly dál.

Klapal řehtačkou, až ho rozbolela ruka, a nakonec mu začalo být ptáků s jejich marným snažením od srdce líto. Připadalo mu, že stejně jako on i oni žijí na světě, který je nechce. Proč je má zahánět? Stále víc začínal věřit, že vrány jsou jeho milé přítelkyně, družky — jediné přítelkyně, které o něho nepochybně mají alespoň trochu zájem, protože sama teta mu nejednou říkala, že jí po něm nic není. Přestal klapat a vrány opět dosedly.

„Ubozí chudáčkové malí,“ řekl Juda nahlas. „Budete oběd

22$

vat, budete. Je tu dost pro nás pro všechny. Statkář Troutham si může dovolit nechat vás najíst. Tak se živte, moji milí ptáčkové, a dobrou chuť!“

Vrány se usadily a zobaly, inkoustové skvrny na ořechově hnědé půdě, a Juda měl radost, jak jim chutná. Magické pouto pocitu družnosti pojilo jeho vlastní život s životem jejich. Byl ubohý a krušný, a proto se podobal Judovu.

Řehtačka zatím ležela pohozena jako drzý, podlý nástroj, škodící ptákům i jemu jako jejich příteli. Náhle Judu něco prudce udeřilo přes zadek, hned nato se ozvalo hlasité zaklapání a překvapený Juda si uvědomil, že řehtačka se stala nástrojem útoku. Ptáci i chlapec sebou trhli zároveň a před Judovýma vytřeštěnýma očima se objevil sám statkář, veliký Troutham osobně. Jeho zarudlá tvář shlížela na chlapcovu přikrčenou postavičku a v ruce švihal řehtačkou.

„Tak tedy: ,Moji milí ptáčkové, najezte se,‘ že ano, mladý muži! Opravdu — ,moji milí ptáčkové, najezte se!‘ Vypráším ti kalhoty a budeme vidět, jestli budeš zase tak honem říkat ,najezte se, ptáčkové!’ A učitele jsi musel taky očumovat, místo abys šel sem, co? A to ti mám platit šest pencí denně za to, že mi zaháníš z obilí vrány?“

Hřímavými slovy zaléhaly Judovi uši, Troutham ho levicí chytil za levou ruku, cloumal jeho drobným tělem na délku paže kolem sebe a bil chlapce přes zadek plochou stranou jeho vlastní řehtačky, až se při každé obrátce jednou dvakrát rozléhaly polem rány.

„Prosím vás, milostpane — prosím vás, ne!“ křičelo roztočené dítě, bezmocně vláčené vlastní odstředivou silou jako lapená ryba, kterou táhnou ke břehu, a svah, pole, pěšina i vrány jako by kolem něho kroužily závratnou rychlostí stále kolem dokola. „Já — já — milostpane — já jsem jen myslel — že je tu dobré obilí — viděl jsem, když tu zašívali — a že by se vrány mohly trochu naobědvat — a že by vám to ani nechybělo, milostpane — a pan učitel Phillotson říkal, abych na ně byl hodný — au, au, au!“

Toto upřímné vysvětlení zřejmé rozlítilo statkáře Trouthama ještě víc, než kdyby byl Juda mlčky trpěl a neřekl ani slůvko; tloukl roztočeného kluka dál a klapání nástroje se ne

23$

přetržitě rozléhalo přes celé pole až k uším vzdálených dělníků — domnívali se, že to Juda s řehtačkou tak horlivě vykonává svou práci — a odráželo se od zbrusu nové kostelní věže, zastřené mlhou, od budovy, na jejíž stavbu statkář bohatě přispěl, aby osvědčil svou lásku k bohu a k člověku.

Troutham se výkonem trestu konečně unavil, postavil chvějícího se chlapce na nohy, vytáhl z kapsy šestipenci, zaplatil mu denní mzdu a řekl mu, aby šel domů a ať se ani neopováží ještě někdy objevit na těchto polích.

Juda uskočil z dosahu jeho paží a vydal se s pláčem po pěšině; neplakal bolestí, přestože byla pořádná, ani proto, že prvně pocítil světskou nespravedlnost, podle níž božímu zahradníku škodí to, co prospívá božím ptákům; měl však ošklivý pocit, že ve farnosti není ještě ani rok a už se úplně znemožnil a že teď bude tetě nadosmrti na obtíž.

S takto zatíženým svědomím by se byl nerad objevil ve vsi, a tak se dal domů oklikou po polní cestě za vysokým živým plotem a napříč pastvinou. Všiml si spousty pářících se dešťovek, povylezlých na povrch vlhké půdy jako vždy za takového počasí v této roční době. Nebylo možno jít dál, aby jich člověk na každém kroku několik nezašlápl.

Statkář Troutham mu právě způsobil velkou bolest, ale Juda byl chlapec, který sám žádnému stvoření ublížit nedokázal. Kdykoli přinesl domů hnízdo ptáčat, polovinu noci probděl v zoufalství a druhý den ráno je často zase vrátil na původní místo i s hnízdem. Těžce snášel kácení i prostřihování stromů, protože měl představu, že je to bolí; a opožděné ořezávání, když už míza vystoupila a strom silně krvácel, v dětství naplňovalo Judu hlubokým zármutkem. Tato povahová slabost, lze-li to tak nazvat, svědčila o tom, že Juda patří k onomu druhu lidí, kteří jsou zrozeni k velkému utrpení, než nad jejich marným životem spadne opona na znamení, že je s nimi zase všechno v pořádku. Šel mezi dešťovkami opatrně po špičkách a neublížil ani jediné.

Vstoupil do chalupy, právě když teta prodávala malému děvčátku bochník za jeden penny; po odchodu zákaznice se ho zeptala: „Co to, že se vracíš takhle vprostřed dopoledne?“

„Propustil mě.“

24$

„Cože?“

„Pan Troutham mě propustil, protože jsem nechal vrány párkrát si zobnout zrní. A tady je moje výplata — poslední v životě!“

Se zoufalstvím hodil šestipenci na stůl.

„Ach,“ povzdechla teta, zadržujíc dech. A začala kázat o tom, jak ho teď bude mít celé jaro na krku a on nebude nic dělat. „Když neumíš zahánět ptáky, tak co tedy umíš? A nekoukej tak hloupě! Když na to přijde, není statkář Troutham o tolik lepší než já. Ale je to, jak říkal Job: ,Nyní pak posmívají se mi mladší mne, jejichž bych otců nechtěl byl postaviti se psy stáda svého.-1& Jeho otec byl u mého táty tovaryšem a já jsem zřejmě byla blázen, že jsem tě pro něho nechala dřít, ale stejně jsem to dělala jen proto, abys neměl čas na uličníkování.“

Rozzlobila se na Judu ani ne tak pro zanedbání povinnosti jako proto, že tam chodil a tím ji ponížil, to mu tedy vyčítala především, a důvody morální byly až na druhém místě.

„Ne snad, že bys měl nechat ptáky zobat to, co statkář Troutham zašil! To jsi samozřejmě dělat neměl. Judo, Judo, proč jen jsi s tím svým učitelem neodešel do Christminsteru nebo někam jinam? Ale ne — ubohý hlupáčku — rodina z tvé strany neměla nikdy na růžích ustláno — a taky nikdy mít nebude!“ „Kde je to krásné město, teto, co tam šel pan učitel Phillotson?“ zeptal se chlapec po chvíli tichého zamyšlení.

„Můj bože — to bys měl vědět, kde je Christminster. Odtud je to skoro dvacet mil. Je to myslím příliš vznešené město, abys s ním kdy měl mnoho společného, dítě nešťastné.“

„A pan učitel Phillotson tam bude pořád?“

„Jak to mám vědět?“

„Nemohl bych ho navštívit?“

„Můj bože, to tak! To se hned pozná, že nejsi zdejší, jinak by ses takhle neptal. S lidmi z Christminsteru jsme nikdy neměli nic společného a oni s námi taky ne.“

Juda šel ven, pociťuje víc než kdy jindy, jak je jeho existence nežádoucí, a natáhl se na kupku steliva vedle prasečího

&1-Kniha Jobova 30, 1.

25$

chlívku. Mlha zatím trochu zprůzračněla, takže bylo vidět, kde stojí slunce. Přetáhl si přes obličej slamák, díval se skulinkami v pletivu do bílého jasu a neurčitě se zamyslil. S do-spíváním přichází odpovědnost, uvědomoval si. Prožitky spolu nesouvisí tak, jak si představoval. Logika přírody byla příliš děsivá, aby se jí zabýval. Při svém smyslu pro soulad trpěl tím, že milosrdenství vůči jednomu druhu stvoření je zároveň krutostí k druhému. Když jsi rostl a začínal chápat, že žiješ uprostřed svého času a ne kdesi na jeho obvodu, jak ti připadalo, když jsi byl malý, prodělal jsi nějaký otřes, uvědomoval si. Všechno kolem tebe jako by svítilo, zářilo, zurčelo a všechny ty zvuky a lesky se vrhly na maličkou buňku, které se říká vlastní život, otřásly jí a zbortily ji.

Kdyby jen mohl udělat něco proti tomu, že dospívá. Nechce být mužem.

Pak jako prosté dítě zapomněl na svou malomyslnost a vyskočil. Zbytek dopoledne pomáhal tetě a odpoledne, když už nebylo nic na práci, šel do vesnice. Tam se zeptal jednoho člověka, kde asi tak leží Christminster.

„Christminster? No — asi tak tímhle směrem; ale já jsem tam nikdy nebyl — kdepak. Na takovém místě jsem nikdy neměl co pohledávat.“

Muž ukázal na severovýchod, právě v tu stranu, kde leželo pole, na němž Juda utrpěl takovou pohanu. Shoda směru mu byla trochu nepříjemná, ale tato odstrašující skutečnost jen posílila jeho zvídavou touhu po městě. Statkář mu řekl, aby se neopovážil ještě jednou na poli ukázat; ale Christminster leží za ním a pěšina je veřejná. Vykradl se tedy z osady, sešel do prolákliny, která byla ráno svědkem jeho potrestání, ani na krok neuhnul z pěšiny a po dlouhém, únavném svahu na protější straně vystoupil až ke skupince stromů, kde pěšina ústila do silnice. Zde končila oranice a před Judou se prostírala pustá, rozlehlá pahorkatina.

26$

III

Na otevřené silnici ani po jejích stranách nebylo živé duše a bílá vozovka jako by stoupala a zužovala se, až splynula s oblohou. Na vrcholku ji v pravém úhlu přetínala travnatá hřebenová cesta — Icknieldská cesta-1&, původní římská silnice, vedoucí napříč okresem. Tato prastará cesta se táhla na východ a na západ v délce mnoha mil a dosud žili pamětníci dob, kdy po ní vodili ovce a dobytek na trhy a jarmarky. Ale teď byla zanedbaná a zarostlá.

Ještě nikdy nevyšel chlapec tak daleko na sever ze stulené vesničky, do níž ho jednoho temného večera před několika měsíci dopravil závozník z nádraží, ležícího jižněji, a hoch dosud netušil, že pod vrcholem tohoto náhorního světa leží tak širá rovná nížina. Do dálky čtyřiceti padesáti mil se před ním rozprostíral celý severní obzor mezi východem a západem; jeho ovzduší bylo zjevně modřejší a vlhčí než to, které zde vdechoval.

Nedaleko cesty stála stará, větrem ošlehaná stodola z červenošedých cihel, krytá taškami. Zdejší lidé jí říkali Hnědé stavení. Již chtěl projít okolo ní, když tu si všiml žebříku, opřeného o okap; myšlenka, že čím výše se dostane, tím dál bude vidět, přiměla Judu, aby se zastavil a podíval se na stodolu zblízka. Na sklonu střechy opravovali dva muži krytinu. Chlapec odbočil na pěšinu a zamířil ke stodole.

Chvíli zamyšleně pozoroval dělníky, pak si dodal odvahy a vylezl po žebříku až k nim.

„Co tady nahoře chceš, chlapče?“

„Promiňte — chtěl jsem se zeptat, kde leží Christminster.“

„Christminster leží tímhle směrem, jak je to křoví. Je ho vidět — alespoň když je jasno. Ne — teď ho neuvidíš.“

Druhý pokrývač, potěšen, že má příležitost se vytrhnout ze své jednotvárné práce, také pohlédl naznačeným směrem. „Při takovémhle počasí ho jen tak neuvidíš,“ řekl. „Všiml

&1-V prvních čtyřech stoletích našeho letopočtu byla Británie římskou provincií. — Icknieldská cesta pochází z předhistorické doby (tj. z doby před římským záborem); splývá zde částečně s římskou silnicí.

27$

jsem si, že je ho vidět jen při hodně jasném západu slunce, a vypadá jako — jako já nevím co.“

„Jako nebeský Jeruzalém-1&,“ podotkl vážný kluk.

„Tak — ale na to bych já sám nikdy nepřišel … Ale dnes Christminster nevidím.“

Chlapec také napínal zrak; avšak ani on nespatřil vzdálené město. Slezl se stodoly, s těkavostí svého věku pustil Christminster z hlavy a dal se cestou po hřebeni, rozhlížeje se po zajímavostech přírody, které by mohly ležet při okrajích silnice. Když se cestou zpět do Marygreenu vracel okolo stodoly, všiml si, že žebřík dosud stojí na místě, muži že však skončili svou denní práci a odešli.

Chýlilo se k večeru; dosud bylo lehce zamženo, ale mimo zavlhlá, nízko položená místa a břehy řeky se všude trochu vyjasnilo. Juda si zase vzpomněl na Christminster, a když už se kvůli němu z tetina domku vydal dvě tři míle, toužil alespoň zahlédnout to přitažlivé město, o němž mu vyprávěli. Ale i kdyby tu počkal, nedalo se očekávat, že se vzduch před setměním vyjasní. A přece se mu odtud nechtělo, protože stačilo ujít několik set kroků k vesnici a severní nížina zmizela z dohledu.

Vylezl na žebřík, aby se ještě jednou podíval směrem, který mu dělníci naznačili, a posadil se na nejvyšší příčel, vyčnívající nad tašky. Možná že se po mnoho dní nebude moci vypravit tak daleko. Snad kdyby se pomodlil, bylo by jeho přání zahlédnout Christminster vyslyšeno. Říká se, že když se člověk modlí, jeho prosby se někdy vyplní, i když někdy třeba zase ne. Jednou četl pojednání o tom, jak kdosi začal stavět kostel a potom mu nezbývaly peníze na jeho dokončení, jak padl na kolena a modlil se a peníze přišly druhý den poštou. Někdo jiný se pokoušel o totéž, ale peníze nedostal; dodatečně však zjistil, že kalhoty, v nichž klečel, ušil nějaký darebný žid. To se nezdálo tak beznadějné, a Juda se obrátil na žebříku, poklekl na třetí příčel, o vyšší se opřel a modlil se, aby se mlha rozptýlila.

&1-Narážka na Epištolu sv. Pavla k Židům 12, 22 a na Zjevení sv. Jana 21, 10.

28$

Potom se zase usadil a čekal. V deseti nebo patnácti minutách se mlha oddělila od severního obzoru stejně jako předtím na jiných místech a asi čtvrt hodiny před západem slunce se západní oblaka rozestoupila, takže slunce trochu povyhlédlo a dvěma táhlými, břidlicově šedými mraky pronikly paprsky ve viditelných pruzích. Hoch se ihned ohlédl svým směrem.

Přímo na pomezí rozlehlé krajiny se jako topasy leskly světelné tečky. Vzduch každou minutou průzračněl, až se ukázalo, že topasové body jsou korouhvičky, okna, vlhké plochy střech a jiné svítící body na věžích, kupolích, kamenných ozdobách a různých jasně ozářených obrysech, které se lehounce obnažovaly. Byl to bezesporu Christminster; buď přímo on, nebo jeho odraz v jasném ovzduší.

Chlapec se díval a díval, až okna a korouhvičky ztratily svůj lesk a náhle mizely jako světla zhášených svíček. Vidina města se zahalila do mlhy. Juda se ohlédl k západu a zjistil, že slunce zašlo. Krajina před ním smutečně potemněla a blízké předměty se barvou i tvarem stále více podobaly přeludům.

S úzkostí slezl ze žebříku a rozběhl se domů, snaže se nemyslet na obry, na lovce Herna-1& a na Apollyona-2&, číhajícího na Křesťana, ani na kapitána s krvavou dírou na čele v kruhu mrtvol, které se každou noc znovu bouřily na palubě začarované lodi-3&. Věděl, že už odrostl víře v tyto hrůzy, přece však byl rád, když se před ním objevila kostelní věž a světla v oknech chalup, třebaže vesnička nebyla jeho rodným domovem a prateta se o něho valně nestarala.

„Výkladní skříň“ staré paní byla zasklena čtyřiadvaceti

&1-Strašidelná postava ze středověké anglické pověsti, o níž se zmiňuje William Shakespeare ve veselohře Veselé paničky windsorské, 4. děj., 4. výstup; Hern byl kdysi ve windsorském lese myslivcem a po smrti prý strašíval o půlnoci u „Hernova domu“.

&2-V bibli (Zjevení sv. Jana 9, 11) je Apollyon anděl zhouby, ničitel; zde narážka na knihu Johna Bunyana (1628 — 1688’) Cesta poutníkova, v níž Apollyon útočí na hrdinu knihy Křesťana.

&3-Narážka na obměnu pověsti o bludném Holanďanovi — kapitán je přibit čelem ke stožáru vzbouřenou posádkou — zpracované v povídce kdysi populárního německého autora fantasticko-romantických pohádek a povídek Wilhelma Hauffa (1802 — 1827).

29$

malými tabulkami zasazenými do olověných rámců a některá skla se léty tak okysličila, že za nimi bylo sotva vidět laciné, pěťákové zboží, součást skladu, který by silný muž unesl celý najednou. Navenek žil Juda po dlouhý jednotvárný čas bez událostí za tímto výkladem a v jeho nejbližším okolí, přitom však prožíval sny právě tak závratné, jak bylo jeho prostředí ubohé.

Za pevnou bariérou studené severní křídové vrchoviny stále viděl skvostné město — kouzelné místo, které přirovnal k novému Jeruzalému, i když o něm na rozdíl od autora Apokalypsy-1& patrně snil s představivostí spíše malířskou než klenotnickou. Město ho přitahovalo, stále se vracelo, zmocňovalo se jeho života, především z toho hlavního důvodu, že v něm bydlel muž, k jehož názorům a zájmům Juda choval takovou úctu; nejen to — žil tam mezi těmi lidmi, kteří jsou přemýšlivější a více oslňují duchem.

Za smutných vlhkých ročních období, třebaže si uvědomoval, že v Christminsteru musí také pršet, se mu nechtělo věřit, že by tam déšť byl také tak ošklivý. Kdykoli se mu poštěstilo na hodinku dvě odejít z vesnice, a nebylo to často, vykradl se na kopec k Hnědému stavení a pořád napínal zrak; byl odměněn tím, že někdy spatřil chrám nebo věž, jindy proužek kouře, který byl při jeho zbožňování nadán tajuplností kadidla.

A pak přišel den, kdy ho náhle napadlo, že kdyby vystoupil na svou pozorovatelnu po setmění nebo snad zašel o míli dvě dále, mohl by vidět večerní světla města. Musel by se pak vracet domů sám, ale ani toto pomyšlení ho neodradilo, protože jistě dokáže chovat se trochu zmužile.

Svůj nápad ihned uskutečnil. Nebylo tak pozdě, když došel na svou vyhlídku, právě se setmělo; ale protože se na severovýchodě obloha černala a vál odtud vítr, byla dost velká tma. Vyplatilo se mu to; ale neviděl řady světel, jak si představoval. Nespatřil žádný světelný bod, jen jakousi zář nebo zářící mlhovinu, která se klenula nad městem proti temné obloze v pozadí a v níž se město i světlo zdálo jen na míli vzdálené.

&1-Sv. Jan; viz bible, Zjevení sv. Jana, kap. 21.

30$

Začal uvažovat o tom, v kterém místě záře přesně asi je pan učitel — ten, který teď není ve styku s nikým z Marygreenu a jako by byl pro všechny zdejší lidi zemřel. Představoval si, jak se pan učitel Phillotson v té záři klidně prochází jako jedna z postav v Nabuchodonozorově peci-1&.

Slýchal, že vítr vane rychlostí deseti mil za hodinu, a teď si na to vzpomněl. A jak se díval k severovýchodu, rozevřel rty a vsál vítr, jako by to byl sladký nápoj.

Mazlivě mu říkal: „Asi před hodinou jsi byl v Christminsteru, vanul jsi ulicemi, roztáčel korouhvičky, dotýkal ses obličeje pana učitele Phillotsona a on tě vdechoval; a teď jsi tady a vdechuji tě já — tebe, týž vítr.“

Náhle se k němu s větrem cosi doneslo — poselství města — , jako by mu je poslala nějaká duše, která tam dlí. Jistě to byl zvuk zvonů, hlas města, něžný a melodický, který na něho volal: „Jsme zde šťastni!“

Juda se zaujat myšlenkami úplně odpoutal od své tělesné schránky a teprve drsné vyrušení ho vzpamatovalo. Několik yardů pod vrcholem kopce, na němž stál, se objevilo spřežení koní, které sem dojelo po půlhodinovém stoupání serpentinou od úpatí nekonečného svahu. Koně táhli náklad uhlí — palivo, které bylo možno dopravit na náhorní plošinu jedině touto cestou. Provázel je vozka, ještě jeden muž a chlapec, který teď přikopl pod jedno kolo vozu veliký kámen a dopřával udýchaným zvířatům delší odpočinek, zatímco druzí dva vytáhli z nákladu bandasku a společně popíjeli.

Byli to starší lidé a jejich hlasy zněly bodře. Juda je oslovil a zeptal se jich, zdali jedou z Christminsteru.

„Chraňbůh, s takovýmhle nákladem!“

„To město, co myslím, leží tamhle.“ Začínal být Christminsterem tak romanticky naladěn, že se ostýchal jako mladý hoch při zmínce o své milované, když opět vyslovoval jeho jméno. Ukázal ke světlu na obloze — starší oči mužů je sotva viděly.

„Ano. Zdá se, že tam na severovýchodě je na jednom místě

&1-Ohnivá pec, do níž byli uvrženi tři židovští mládenci, protože se nechtěli klanět zlatému obrazu krále Nabuchodonozora; oheň jim neublížil. Viz bible, Proroctví Daniele proroka 3, 5 — 28.

31$

světleji než jinde, ale sám bych si toho nevšiml, a zřejmě to bude Christminster.“

Malá pohádková knížka, kterou si vzal s sebou na čtení cestou, než se setmí, teď Judovi vyklouzla z podpaží a spadla na zem. Vozka ho pozoroval, jak se sehnul a urovnává listy.

„Mladý muži,“ poznamenal, „to by sis musel vtloukat do hlavy něco jiného, abys mohl číst to, co se čte v Christminsteru.“

„Jak to?“ zeptal se chlapec.

„Panečku, ti se na věci, kterým rozumějí našinci, jakživi ani nepodívají,“ pokračoval vozka, dávaje si načas. „Čtou jen v cizích řečech, jakými se lidi dorozumívali někdy v dobách babylónských, když mluvila každá rodina jinak. A čtou to rychle, jako když vrčí kolovrátek. Tam je to samá učenost — nic než učenost, kromě náboženství. A náboženství se člověk taky musí učit, aspoň já jsem tomu nikdy nerozuměl. Ba ba — tam se myslí moc důkladně. Ale v noci se tam po ulicích procházejí coury … To snad víš, že se tam pěstují faráři jako ředkvičky v pařeništi? A i když to trvá — jak dlouho, Bobe? — pět let, než udělají ze zeleného holobrádka vážného kazatele beze všech špatných vášní, dokážou to, pokud to vůbec jde, vypiplají ho, a oni se v tom vyznají, a když je všechno hotovo, propustí ho a on má protáhlý obličej, dlouhý černý kabát a vestu, církevní kolárek a klobouk, jako se nosily už v Písmu, takže ho někdy ani vlastní máma nepozná … No, je to jejich zaměstnání jako každé jiné.“

„Ale jak můžete vědět — “

„Neskákej mi do řeči, chlapče. Nikdy neskákej starším do řeči. Odstrč toho koně trochu stranou, Bobby, něco jede … Nezapomeň, že mluvím o životě na univerzitě. Žijí si ohromně vznešeně; nepopírám to, i když já sám na ně zrovna moc nedám. Tak jako naše těla stojí vysoko tady na kopci, tak jsou vysoko jejich duše — jsou to nepochybně dost vznešení duchové — někteří — a dokážou vydělat spoustu peněz tím, že myslí nahlas. A ti, kteří jsou mladí a silní, si přijdou možná taky na tolik ve stříbrných pohárech. Co se hudby týče, v Christminsteru je krásná hudba všude. Ať jsi zbožný nebo ne, nevydržíš nezazpívat si po svém s ostatními. A potom je tam ulice —

32$

hlavní ulice — , že takovou po celém světě nenajdeš. No, já už přece o Christminsteru něco vím!“

Koně si zatím oddechli a opřeli se zase do chomoutů. Juda vrhl ke vzdálené záři ještě poslední obdivný pohled a potom se obrátil a vykročil po boku svého pozoruhodně dobře informovaného přítele, který mu cestou ještě ochotně vyprávěl o městě — o věžích, kolejích a chrámech. Na rozcestí povoz odbočil a tu Juda srdečně poděkoval vozkovi za jeho vyprávění a řekl, že by si jen přál, aby uměl o Christminsteru povídat alespoň z poloviny tak pěkně jako on.

„Všechno jsem se to dověděl jen tak náhodou,“ pravil vozka skromně. „Nikdy jsem tam nebyl stejně jako ty; ale něco jsem se dověděl tuhle, něco tamhle, a tobě se to hodí. Když člověk chodí po světě tak jako já a přijde do styku s lidmi ze všech vrstev, doví se chtě nechtě ledacos. Měl jsem přítele, ten byl v mládí v Christminsteru v hotelu U kříže čističem bot a toho jsem v pozdějších letech znal jako vlastního bratra.“

Zbytek cesty šel Juda domů sám a byl tak zahloubán, že se zapomněl bát. Náhle vyspěl. Jeho srdce toužilo někde zakotvit, k něčemu přilnout — k nějakému místu, které by mohl považovat za obdivuhodné. Mohl by tímto místem být Christminster, kdyby se mu podařilo se tam dostat? Mohl by být místem, kde by beze strachu ze statkářů, bez překážek, bez výsměchu mohl pozorovat a připravovat se a pak podniknout něco velkolepého jako dávní mužové, o nichž slyšel vyprávět? A jako se jeho oči upínaly k záři, když k ní před čtvrthodinou vzhlížel, tak se jeho duše přimkla k Christminsteru, když teď kráčel temnou cestou.

„Je to město světla,“ říkal si.

„Roste tam strom vědění,“ dodal po několika krocích.

„Je to místo, kde se rodí a kam přicházejí učitelé lidstva.“ „Je to vlastně takový hrad a jeho posádkou je věda a náboženství.“

Po této definici se nadlouho odmlčel a posléze dodal:

„To by bylo něco pro mě.“

33$

IV

KDYŽ TAK CHLAPEC — UVAŽUJÍCÍ NĚKDY JAKO STARÝ ČLOVĚK a jindy zase na svůj věk příliš dětsky — v zamyšlení zpomalil chůzi, předešel ho lehkým krokem jakýsi muž, a přestože bylo šero, Juda si všiml, že má nezvykle vysoký klobouk, kabát se šosy a u hodinek řetízek, který bláznivě poskakuje a odráží záblesky hvězd, jak se jeho majitel pohupuje na tenkých nohách v neslyšných střevících. Judu začala tížit samota a snažil se s ním držet krok.

„Milý hochu, mám naspěch a budeš si muset pěkně vyšlapovat, abys nezůstal pozadu. Víš, kdo jsem?“

„Myslím, že ano. Doktor Vilbert.“

„Ano — vida, znají mě všude! To už tak je, když člověk dělá lidem dobro.“

Vilbert byl potulný mastičkář, dobře známý mezi venkovským obyvatelstvem a naprosto neznámý kdekoli jinde, a on si na to také dával pozor, aby se vyhnul nepříjemnému vyšetřo-vání. Jeho jedinými pacienty byli chalupníci a mezi těmi byl proslulý po celém Wessexu. Byl na tom hůře a měl obskurnější okruh působnosti než mastičkáři s kapitálem a soustavnou re-klamou. Byl vlastně přežitkem. Vzdálenosti, které prochodil, byly nesmírné a táhly se široko daleko po Wessexu. Juda jednou viděl, jak prodává jedné stařeně hrnek obarveného sádla jako bezpečný prostředek k vyléčení choré nohy a jak se domlouvají, že mu ve čtrnáctidenních splátkách po šilinku zaplatí jednu guineu za tuto skvělou mast, protože ji, jak říkal, lze vyrobit jedině z určitého zvířete, které se pase na hoře Sinai a dá se chytit jen s nasazením života. Juda sice měl určitou nedůvěru v léky tohoto pána, nepochyboval však, že je to člověk prošlý světem, který může být i dobrým pramenem informací rázu nikoli zcela odborného.

„Vy, pane doktore, jste už asi byl v Christminsteru?“

„Byl — kolikrát,“ odpověděl hubený dlouhán. „Je to jedno z mých hlavních působišť.“

„Je úžasný svou učeností a zbožností?“

„Kdybys, hochu, Christminster znal, byl bys o tom přesvědčen. Vždyť i synové starých ženských, co pro univerzitu

34$

perou, umějí latinsky — i když to není správná latina, což jako znalec doznávám; je to latinská hatmatilka, jak jsme tomu za studentských let říkali.“

„A řečtina?“

„No — ta je spíše pro ty, co studují na biskupy, aby uměli číst Nový zákon v originálu.“

„Chci se naučit latinsky a řecký sám.“

„Ušlechtilé přání. Ale na to bys musel mít mluvnice obou těch řečí.“

„Chci se někdy vypravit do Christminsteru.“

„Tak až tam půjdeš, pověz každému, že ty slavné pilulky, co naprosto spolehlivě vyléčí všechny potíže zažívacího ústrojí právě tak jako astma a krácení dechu, má jedině doktor Vilbert. Dva šilinky a tři pence krabička — zvláštní povolení se státní pečetí.“

„A když vám slíbím, že to budu rozhlašovat všude tady, opatříte mi ty mluvnice?“

„Milerád ti prodám svoje — učil jsem se z nich jako student.“ „Děkuji vám pěkně, pane doktore,“ řekl vděčně Juda, zápase s dechem, neboť nezvykle rychlá doktorova chůze ho nutila k neustálému poklusu, až ho píchalo v boku.

„Raději se nesnaž se mnou držet krok, milý mládenče. A teď ti řeknu, co udělám. Jestli nezapomeneš a všude ve vsi doporučíš zlaté mazání, elixír života a pilulky pro ženy od doktora Vilberta, zaopatřím ti mluvnice a dám ti první hodinu.“

„A kde vás s těmi mluvnicemi najdu?“

„Ode dneška za čtrnáct dní tudy půjdu přesně za pět minut půl osmé večer. Každý můj krok je vypočítaný na vteřinu jako oběh planet na nebesích.“

„Budu tu na vás čekat,“ řekl Juda.

„S objednávkami na léky?“

„Ano, pane dokotore.“

Juda zůstal pozadu, na chvilku se zastavil, aby nabral dechu, a vracel se domů s vědomím, že se mu podařilo udělat dobrý krok, aby se dostal do Christminsteru.

Těchto čtrnáct dní Juda obcházel s úsměvem, který v něm probouzely jeho myšlenky, jako by to byli lidé, jež potkává a kteří mu kynou — s tím zvláštním zářivým úsměvem, jaký se

35$

objevuje na tvářích mladých lidí, když je napadne něco nádherného, jako by v jejich průzračných bytostech plála jakási nadpřirozená záře, jež je naplňuje sladkým pocitem rajského života.

Juda poctivě splnil svůj slib protřelému lékaři, kterému teď zcela vážně věřil, a prošel mnoho mil křížem krážem okolními vesnicemi jako nastávající doktorův agent. Ve stanovený večer stál jako socha na náhorní plošině v místech, kde se rozloučil s Vilbertem, a čekal, až přijde. Potulný lékař byl opravdu přesný; avšak když se k němu připojil, chodec k jeho překvapení neprojevil ani nejmenší chuť zpomalit krok a svého mladého společníka jako by ani nepoznával, třebaže se během posledních čtrnácti dnů večery hodně vyjasnily. Juda si to vysvětloval tím, že má dnes jiný klobouk, a uctivě doktora pozdravil. „Copak, chlapče,“ zeptal se doktor nepřítomně.

„Přišel jsem,“ odpověděl Juda.

„Přišel? A kdo jsi? Ach — to jsi ty! Máš pro mne nějaké objednávky, junáku?“

„Ano.“ Juda mu řekl jména a adresy chalupníků, kteří chtěli vyzkoušet dobré vlastnosti světoznámých pilulek a mastí. Mastičkář si je velmi pečlivě ukládal do paměti.

„A máte latinskou a řeckou mluvnici?“ Judovi se chvěl hlas napětím.

„Jaké mluvnice?“

„Měl jste mi přinést svoje, ze kterých jste se učil, když jste studoval.“

„Pravda, pravda! Úplně jsem na to zapomněl! Víš, chlapče, na mé péči závisí tolik lidských životů, že se jiným věcem nemohu věnovat tak, jak bych chtěl.“

Juda se ovládl na dost dlouho, aby měl o věci jistotu; a pak hlasem plným čirého zoufalství opakoval: „Vy jste je nepřinesl!“

„Ne. Ale obstarej mi ještě další objednávky od nemocných a já ti mluvnice přinesu příště.“

Juda se od něho odtrhl. Byl nezkušený chlapec, ale jak jsou děti někdy nadány schopností náhle vycítit podstatu věci, svitlo mu najednou, že tenhle mastičkář je prachobyčejný darebák. Z jeho strany se nedočká duchovního osvícení. Po

36$

myslný vavřínový věnec opadal; Juda zamířil k brance, opřel se o ni a hořce se rozplakal.

Po zklamání se dostavil pocit prázdnoty. Snad by si mohl obstarat knihy v Alfredstonu, ale na to by musel mít peníze a vědět, jaké knihy má žádat; a třebaže se mu hmotně vedlo dobře, finančně byl úplně závislý, neměl ani měďák.

V těchto dnech si pan učitel Phillotson poslal pro piano, a tu našel Juda východisko. Proč by nenapsal učiteli a nepoprosil ho, aby mu laskavě zaopatřil učebnice v Christminsteru? Může zasunout dopis do bedny s nástrojem a tam jej jistě najdou oči, jimž bude určen. Proč by ho nepožádal, aby mu poslal nějaké starší knihy, které by měly svůj půvab v tom, že nasály univerzitní ovzduší?

Prozradit tento záměr tetě by znamenalo vzdát se ho. Musí jednat samostatně.

Po několikadenním rozmýšlení přistoupil k činu, a když se pianino odváželo, náhodou to bylo právě v den jeho narozenin, potají vsunul do bedny dopis určený obdivovanému příteli; měl strach, aby na jeho pokus nepřišla teta Drusilla, protože by pochopila jeho pohnutky a přinutila ho od záměru upustit.

Pianino odstěhovali, Juda čekal dny a týdny a každé ráno, než teta začala mísit, zaběhl na vesnickou poštu. Konečně přece přišel do osady balíček a Juda poznal podle hran, že obsahuje dvě tenké knihy. Odběhl s ním do ústraní, usedl na poražený jilm a balíček rozbalil.

Od svého prvního vzplanutí či vize Christminstcru a možností, které skýtá, Juda často zvědavě přemýšlel o tom, jakým způsobem se asi převádějí slova z jedné řeči do druhé. Usoudil, že mluvnice jazyka, kterému se někdo chce naučit, bude především obsahovat pravidlo, předpis nebo klíč k nějaké tajné šifře, a jakmile ho jednou bude znát, bude stačit jen ho použít a po libosti promění všechna slova své mateřštiny v slova cizího jazyka. Jeho dětinský nápad byl vlastně jen matematicky nanejvýš přesným vyjádřením toho, co je obecně známo jako Grimmův zákon-1& — povýšení základních pravidel

&1-Zákon o změnách hláskových (Lautverschiebung), který objevili zakladatelé germanistiky Jakob (1785 — 1863) a Wilhelm (1786 — 1859) Grimmové a zpracovali v díle Deutsche Grammatik.

37$

na pravidla naprosto všeplatná. Tak dospěl Juda k závěru, že slova žádaného jazyka jsou vždy nějakým způsobem obsažena ve slovech daného jazyka, že lidé, jimž je dána schopnost je vyhmátnout, je v nich vždy naleznou, a toto umění že si lze osvojit z uvedených knih.

Když si tedy všiml, že na balíčku je razítko Christminsteru, přeřízl provázek a vybalil knihy, začal si prohlížet latinskou gramatiku, která ležela nahoře, a nechtěl ani věřit vlastním očím.

Kniha byla dobrých třicet let stará, pošpiněná, nešetrně všemožným způsobem a bez ohledu na tisk počmáraná cizím jménem; při okrajích byla označena daty dvacet let před Judovým narozením. To však nebyla příčina Judova úžasu. Teprve teď viděl, že neexistuje zákon převodu, jak se ve své naivitě domníval (do jisté míry existoval, ale autor gramatiky jej nepostřehl), ale že je nutno vrýt si do paměti každé jednotlivé latinské i řecké slovíčko a že je k tomu zapotřebí mnoha let dřiny.

Juda odhodil knihy, natáhl se vedle širokého kmene jilmu a na čtvrt hodiny byl tím nejnešťastnějším chlapcem na světě. Tak jako často si stáhl klobouk přes obličej a díval se proti slunci, jež na něho nepřátelsky civělo skulinkami slaměného pletiva. Tak tohle je latina a řečtina, tohle hrozné zklamání! Místo krásy, kterou si sliboval, ho čeká dřina, jakou měli Izrae-lité v Egyptě.

Jaké mozky musejí mít v Christminsteru a na velikých školách, napadlo ho náhle, když se jedno po druhém naučí desetitisíce slovíček! Jeho rozum na tohle nestačí; a jak k němu kloboukem pronikaly útlé sluneční paprsky, litoval, že kdy v životě spatřil knihu, že kdy ještě jakou spatří a že se vůbec narodil.

Mohl třeba jít někdo kolem a zeptat se ho, co ho trápí. Mohl ho utěšit ujištěním, že má vyspělejší představy než autor jeho gramatiky. Ale nikdo nepřicházel, protože nikdy nikdo nepřichází; a Juda, zdrcen poznáním, jak strašlivě se mýlil, litoval dál, že je vůbec na světě.

38$

V

V nejbližších třech čtyřech letech se na cestách a pěšinách v okolí Marygreenu objevoval podivný, nezvyklý povoz, řízený podivným a nezvyklým způsobem.

Asi za měsíc po obdržení knih se Juda vzpamatoval z ošklivého kousku, který mu vyvedly mrtvé jazyky. Rozčarování z obou řečí po čase vlastně vedlo jen k ještě většímu zbožňování christminsterské učenosti. Naučit se jazykům, když už věděl, kolik obtížnosti se v nich skrývá, byl herkulovský výkon, ale právě proto pociťoval o jazyky mnohem větší zájem než při někdejší představě o mechanickém převádění. Hory vědomostí, za nimiž se skrývají myšlenky oněch zaprášených svazků, kterým se říká klasikové, v něm budily zvědavost a chuť pokusit se jimi vytrvale, kousek po kousku jako myška prokousat.

Aby své mrzoutské staropanenské tetě nebyl tak na obtíž, pomáhal jí ze všech sil a pekařství v malé chaloupce vzkvétalo. Na trhu koupili za osm liber starého koně se svěšenou hlavou, několik dalších liber stál skřípavý vůz s bělavě hnědou plachtou a Juda měl za úkol třikrát týdně s tímto potahem rozvážet chleby vesničanům a chalupníkům na samotách v nejbližším okolí Marygreenu.

Nezvyklým dojmem, jak jsme se zmínili, nepůsobil ani tak povoz sám jako způsob, kterým jej Juda po cestách řídil. Vnitřek vozu se stal hlavním místem, na němž Juda získával vzdělání „soukromým studiem“. Sotva se kůň obeznámil s cestou a s domky, před nimiž má zastavovat, chlapec usazený vpředu na voze přehazoval otěže přes rameno, knihu důvtipně přidržoval stále otevřenou pomocí řemenu upevněného k plachtě, rozkládal na kolenou slovník a prostoduše, klopotně se zahloubával střídavě do snazších pasáží z Caesara, Vergilia nebo Horatia s takovou pracovní vytrvalostí, že by nad ní citlivější pedagog ronil slzy; a přece jaksi pronikal ke smyslu toho, co četl, spíše se dohadoval, než dobíral ducha originálu, který v jeho představě měl často jiný význam, než jaký podle výkladu očekával.

Jediné vydání, které se mu dostalo do rukou, byly svazky

39$

staré edice Klasiků pro dauphina-1&, protože se jich už neužívalo a byly tedy laciné. Ale jakkoli nedbalým studentům připadaly špatné, Judovi docela vyhovovaly. Osamělý poutník s nákladem uvědoměle zakrýval poznámky při okrajích a obracel se k nim, jen když potřeboval výklad, tak jako by se byl zeptal přítele nebo učitele, který by náhodou šel kolem. A třebaže měl Juda málo naděje, že mu tyto prosté dosažitelné prostředky dopomohou stát se studentem, uváděly ho na cestu, po které chtěl kráčet.

Zatímco pročítal tyto staré stránky, v nichž kdysi listovaly prsty dnes již asi mrtvé, a lovil v nich myšlenky duchů tak vzdálených, a přece tak blízkých, kostnatý starý kůň procházel svou okružní cestu a Judu vytrhovalo z nářků Didoniných zastavení povozu a volání nějaké staré ženy: „Dnes dva, pekaři, a tenhle starý vracím!“

Na cestách ho často potkávali chodci i povozy a on je neviděl, a tak se po čase v okolí začalo mluvit o jeho způsobu spojování práce a zábavy (za niž četbu považovali), který je snad příjemný jemu, který však není právě nejbezpečnější pro ty, kdo se ubírají po týchž cestách. Lidé reptali. Potom jeden soukromník z přilehlé osady upozornil místního četníka, že by se pekařskému chlapci nemělo trpět, aby při řízení povozu četl, a trval na tom, že povinností četníka je přistihnout ho při činu, odvést ho na stanici do Alfredstonu a pokutovat ho za ohrožování provozu na silnicích. Četník si pak na Judu počkal, jednoho dne ho zastavil a napomenul ho.

Protože Juda musel vstávat ve tři hodiny ráno, aby roztopil pec a namísil těsto a nasázel chleba, který pak později během dne rozvážel, musil večer chodit spat, hned jakmile zadělal kvásek; kdyby tedy neměl číst klasiky na silnicích, sotva by se kdy ke studiu dostal. Nedalo se proto dělat nic než pozorně, jak jen okolnosti dovolí, se dívat před sebe i kolem a rychle knihy sklidit, jak se v dálce někdo objeví, zvláště bude-li to četník. Ten se však Judovu pekařskému vozu do cesty příliš nepletl, aby zasáhl ve prospěch veřejného blaha, protože sou-

&1-Vydání latinských klasiků z roku 1674, určené pro dauphina (tj. následníka trůnu), syna francouzského krále Ludvíka XIV. Užívalo se ho běžně na školách, koncem 18. století však už zastaralo.

40$

dil, že v tak zapadlém okrese hrozí nebezpečí především jen Judovi samému, a často, když nad živými ploty zahlédl bílou plachtu, dal se opačným směrem.

Jednou, to už Fawley hodně pokročil, a bylo mu kolem šestnácti let, se cestou domů prokousával „Carmen saeculare“-1& a zjistil, že projíždí po hřebeni vrchoviny u Hnědého stavení. Osvětlení se náhle změnilo, Juda si to bezděčně uvědomil a vzhlédl. Slunce zapadalo a zároveň na druhé straně za lesy vycházel měsíc v úplňku. Judova mysl byla tak zaujata básní, že v náhlém prudkém vzrušení, právě takovém, jaké ho před lety přimělo pokleknout na žebříku, zastavil koně, vystoupil, rozhlédl se, zdali ho nikdo nepozoruje, a s otevřenou knihou poklekl na kraj silnice. Nejprve se obrátil ke stříbrné bohyni, která jako by měkce a vážně sledovala jeho počínání, potom k mizícímu zdroji světla na opačné straně a spustil:

„Phoebe silvarumque potens Diana!“-2&

Kůň stál klidně až do konce hymnu, který Juda přednášel znovu, zanícen polyteistickou představou, které by se za jasného denního světla nikdy nebyl tak poddal.

Když se vrátil domů, uvažoval o tom, jak podivná pověrčivost, vrozená či naučená, a jaké zvláštní zapomenutí to dokázalo na chvíli převládnout nad zdravým rozumem i jednáním u člověka, který chce být nejen studentem, ale i křesťanským knězem. To všechno způsobila četba výhradně pohanských děl. čím víc o tom přemýšlel, tím víc si uvědomoval, jak je nedůsledný. Začal pochybovat, zda k dosažení svého životního cíle čte opravdu vhodné knihy. Připadalo mu, že jeho pohanská literatura není tak docela v souladu se středověkými kolejemi v Christminsteru, s tou církevní bájí z kamene.

Nakonec usoudil, že si ve své vroucí lásce k četbě osvojil pocity, které se pro mladého křesťana nehodí. Hrál si s Clar-

&1-Báseň, kterou Horatius r. 17 př. n. 1. zvěčnil slavnosti her stoletých, jež se v Římě konaly na oslavu bohů. Apollo a Diana jsou v ní vzýváni jako ochránci římského impéria.

&2-Foibe a vládkyně lesů Diano … (Foibos je u Římanů bůh slunce, Diana bohyně lovu a měsíce).

41$

kovým Homérem-1&, ale dosud skoro ani nesáhl na řecký Nový zákon, přestože měl výtisk, který mu poslali z antikvariátu. Zaměnil iónštinu, jež mu teď byla blízká, za jiný dialekt a po dlouhou dobu zaměřoval svou četbu téměř výhradně k evangeliím a epištolám Griesbachova-2& textu. A když se jednou dostal do Alfredstonu, poznal blíže také patristickou literaturu-3&, neboť v knihkupectví nalezl několik svazků Knih Otců, které tam nechal insolventní klerik ze sousedství.

Z rozhodnutí pokračovat jiným způsobem vyplynulo i to, že v neděli začal chodit po všech kostelích v okolí a luštil latinské nápisy na deskách a náhrobcích z patnáctého století. Na jedné z těchto cest se setkal s hrbatou stařenou, velmi vzdělanou, která četla, nač přišla, a ta mu vyprávěla mnoho nového o romantických krásách města světla a moudrosti. To Judu jen utvrdilo v jeho odhodlání dostat se do Ghristminsteru.

Ale z čeho bude ve městě žít? Nemá teď žádný příjem. Ničím se nevyučil a nemá slušnější a trvalejší zaměstnání, kterým by se živil, zatímco se bude věnovat duševní práci, která se možná protáhne na mnoho let.

Co potřebují obyvatelé města nejvíce? Potraviny, šatstvo a příbytky. Jakákoliv práce při výrobě potravin by znamenala příliš skrovný výdělek; k druhému pociťoval nechuť; práce na potřebách třetího druhu ho však lákala. Ve městě se staví; bude se tedy učit stavět. Pomyslil na svého neznámého strýce, otce sestřenice Susanny, který pracoval pro kostely jako kovotepec, a středověké umělecké řemeslo, ať už používalo jakéhokoliv materiálu — to ho dost přitahovalo. Jistě by se nedopustil chyby, kdyby šel v šlépějích svého strýce a trochu se za-býval stavbami, v nichž sídlí učené duše.

Pro začátek si opatřil několik malých pískovcových špalků,

&1-Samuel Clarke (1675 — 1729), duchovní anglikánské církve, vydal prvních dvanáct zpěvů Iliady (1729) s novým latinským překladem a komentářem. Druhých dvanáct zpěvů vyšlo roku 1732 péčí jeho syna, rovněž Samuela Clarka.

&2-Griesbach, Johann Jakob (1745 — 1812) — německý kritik bible, hlavně textu novozákonního. V Anglii vydal Novum Testamentům Graecum.

&3-Díla církevních spisovatelů z prvních století n. 1.

42$

protože kovové nebyly dosažitelné, načas nechal studia a ve volných půlhodinkách se zabýval kopírováním hlavic sloupů a ozdob ve farním kostele.

V Alfredstonu měl ubohou živnost kameník, a jakmile za sebe Juda našel do tetina malého obchodu náhradu, nabídl mu za mizivou mzdu své služby. Zde si osvojil aspoň základy kamenictví. Později chodil ke staviteli kostelů v témž městečku a pod architektovým vedením nabyl na několika okolních kostelích zručnosti v opravování poškozeného zdivá.

Nezapomínal, že si osvojuje toto řemeslo jen proto, aby se o ně mohl opřít, až se bude připravovat ke vznešenějším úkolům, ke kterým se bude hodit lépe, jak si namlouval, a přece ho jeho práce těšila i sama o sobě. Trávil teď celé týdny v městečku a každou sobotu večer se odtud vracel do Marygreenu. Tak dovršil a prožil svůj devatenáctý rok.

VI

ONU SOBOTU, JEŽ SE STALA V JEHO ŽIVOTĚ DNEM TAK významným, se Juda vracel z Alfredstonu do Marygreenu asi ve tři hodiny odpoledne. Bylo krásné, teplé, příjemné letní počasí, Juda šel s náčiním na zádech a malá dlátka v košíku mu lehce cinkala o větší. Protože končil týden, odešel Juda z práce brzy; vyšel z města oklikou po cestě, kterou jindy nechodíval, neboť slíbil tetě, že jí cosi vyřídí ve mlýně u Cresscombu.

Byl pln nadšení. Užuž se viděl, jak za rok za dva bude klidně žít v Ghristminsteru a zaklepe na bránu některé z těch pevností vědy, o nichž tolik snil. Mohl by tam ovšem jít hned a vykonávat tu či onu práci, ale raději chtěl vstoupit do města, teprve až bude mít jistější prostředky, než, jak se mu zdálo, má dosud. Když si vzpomněl, co všechno už udělal, zalil ho hřejivý pocit sebeuspokojení. Jak kráčel, chvílemi se rozhlížel krajinou po obou stranách. Ale sotvaco viděl; byl to jen bezděčný pohyb, který dělával, když nebyl plně zaměstnán; a jediná věc, která ho teď opravdu upoutávala, byly úvahy o tom, jak daleko pokročil.

43$

„Naučil jsem se číst běžné staré klasiky, zvláště latinské, jako každý průměrný student.“ Opravdu, Juda ovládl tento jazyk natolik, že si ke svému velkému potěšení mohl zpestřovat samotářské procházky pomyslnými latinskými rozhovory.

„Přečetl jsem si dvě knihy Iliady, nehledě k tomu, že jsem se důkladně seznámil s pasážemi, jako je Foinikova řeč v deváté, souboj Hektora a Ajaxe ve čtrnácté, příchod Achilla beze zbroje a jeho božská výzbroj v osmnácté a pohřební hry v třiadvacáté knize. Udělal jsem kousek Hesioda, podíval se na Thukydida a pročetl hodně z řeckého Zákona … Ale stejně by měl být jen jeden dialekt!“

„Udělal jsem kus matematiky včetně první, šesté, jedenácté a dvanácté knihy Euklidovy a algebru až do jednoduchých rovnic.“

„Znám něco z Otců a trochu římské a anglické historie.“ „To je jenom začátek. Ale tady se už o mnoho dál nedostanu, protože těžko seženu knihy. Proto musím především napnout všechny síly, abych byl brzy v Christminsteru. Jakmile tam jednou budu, dostanu se s pomocí, kterou mi tam poskytnou, tak daleko, že se mi moje nynější vědomosti budou zdát dětinskou nevzdělaností. Musím šetřit, a budu; a pak se mi otevřou dveře jedné z těch vysokých škol — a uvítají toho, kterého by teď vyhodili, i kdybych na to uvítání měl čekat dvacet let.“ „Bude ze mne doktor teologie, než se naděju.“

Potom snil dál a myslil na to, že povede-li čistý, pevný, moudrý křesťanský život, bude se moci stát snad i biskupem. A jakým bude příkladem! Bude-li mít roční příjem pět tisíc liber, tak či onak rozdá čtyři a půl tisíce a ze zbytku pěti set bude žít přepychově (podle své představy). Ostatně rozumněji vzato, být biskupem je nesmysl. Zaměří se k tomu, aby se stal arcijáhnem. Snad může být člověk v postavení arcijáhna-1& stejně dobrý, učený a užitečný jako v postavení biskupa. Ale zase myslil na biskupství.

„Jak jen se usadím v Christminsteru, budu číst především knihy, které jsem tady nemohl dostat — Livia, Tacita, Herodota, Aischyla, Sofokla, Aristofana — “

&1-V anglické státní církvi zástupce biskupův.

44$

„Cha, cha, cha! No tohle!“ Slova se ozvala šeptem z druhé strany živého plotu, ale Juda je neslyšel. V myšlenkách pokračoval :

„ — Euripida, Platona, Aristotela, Lucretia, Epikteta, Seneku, Antonina. Potom musím zvládnout další věci: důkladně Otce, Bedu-1& a vůbec dějiny církve; trošku hebrejštiny — znám zatím jen písmena — “

„No tohle!“

„ — ale dovedu dřít. Vytrvalosti mám chválabohu víc než dost, a to je to hlavní … Ano, Christminster bude moje Alma mater a já budu jejím milovaným synem, který jí bude jen pro radost.“

Jak se Juda hluboce soustřeďoval k tomu, co se v budoucnu bude dít, zpomaloval krok a teď se úplně zastavil, zahleděn k zemi, jako by tam byla laternou magikou promítnuta celá jeho budoucnost. Náhle mu cosi hlasitě plesklo u ucha a Juda si uvědomil, že na něho bylo hozeno něco měkkého, studeného a že mu to spadlo k nohám.

Na první pohled poznal, co to je: kousek masa, příznačná část bagouna, kterou si na venkově mastili boty, protože se k ničemu jinému nehodila. Vepřů bylo zde v okolí spousty, v některých krajích Severního Wessexu je chovali a krmili ve velkých stádech.

Z druhé strany plotu tekl potok a odtud se, jak si uvědomil teprve teď, slabě ozývaly hlasy a smích, jež se mísily do jeho snění. Vystoupil na násep a podíval se přes plot. Na protějším břehu potoka stálo malé stavení se zahradou a prasečími chlívky; před ním klečely u potoka tři mladé ženy s putnami a kbelíky plnými vepřových drobů, které omývaly v proudící vodě. Jeden dva páry očí čtverácky vzhlédly, a když dívky viděly, že konečně upoutaly jeho pozornost a že se Juda na ně dívá, vystavily se jeho pohledu s vážně semknutými rty a začaly zase horlivě máchat maso.

„Pěkně děkuji,“ pravil Juda přísně.

&1-Beda Venerabiiis (674 — 735) — mnich severoanglického kláštera a filozof, ve své době nejvzdělanější učenec a církevní dějepisec. Nejznámějším jeho dílem je Historia Ecclesiastica Gentis Anglorum (731).

45$

„Já jsem to nehodila, namouduši,“ řekla jedna dívka své sousedce, jako by mladíka ani nepozorovala.

„Já taky ne,“ odpověděla druhá.

„Jak to můžeš říct, Anny,“ ozvala se třetí.

„Kdybych byla vůbec něco hodila, určitě bych nehodila tohle!“

„Pf! Mně po něm nic není!“ Smály se a pokračovaly v práci bez jediného pohledu na Judu, ale stále okázale obviňovaly jedna druhou.

Juda si otíral obličej a jejich poznámky ho začínaly dráždit. „Tys to nehodila, ty určitě ne!“ řekl dívce, která klečela proti proudu nejvýše.

Oslovená dívka byla pěkná, s tmavýma očima, ne vysloveně krásná, ale na menší vzdálenost docela obstojná, třebaže se chovala poněkud drsně. Měla oblá, nápadná ňadra, plné rty, dokonalé zuby a pleť probarvenou jako vejce kočinky. Byla to v podstatě vyložená samička — nic více, nic méně; a Juda si byl skoro jist, že pokus vytrhnout ho ze snění o vědě a upoutat jeho pozornost k tomu, co zaujalo mysl dívek, lze připsat právě jí.

„To se nikdy nedovíš,“ odvětila pohotově.

,,Ať už to hodil kdo chtěl, je to mrhání cizím majetkem.“ „Ach, to nic není.“

„Ale mluvit jsi se mnou chtěla, ne?“

„Chtěla — jestli ovšem chceš ty.“

„Mám přelézt, nebo přijdeš nahoru k lávce?“

Snad vytušila příležitost; ať tak či onak, snědé děvče mu pohlédlo do očí ve chvíli, kdy vyslovoval tato slova, a v ten okamžik vyšlehla jiskra porozumění jako němý příznak, že by si mohli být blízcí; pokud šlo o Judu Fawleyho, rozhodně v tom nebyl záměr. Viděla, že si z trojice vybral právě ji, tak jako se ženy v podobných případech vybírají, nikoli s vážným úmyslem navázat delší známost, ale v prachobyčejné poslušnosti zákona přitažlivosti, jemuž se nešťastní muži nevědomky podřizují ve chvílích, kdy jim nic není tak vzdáleno jako myšlenka dát se zaujmout ženou.

Vyskočila a řekla: „Přines mi to, co tam leží!“

Juda si teď uvědomil, že jí k oslovení nepřiměl žádný vzkaz

46$

nebo něco, co by se týkalo živnosti jejího otce. Složil košík s nářadím, sebral odpadek drobů a holí si prorazil cestu živým plotem. Souběžně, každý po jedné straně potoka, kráčeli k malému dřevěnému můstku. Cestou k němu dívka, aniž si toho Juda všiml, obratně zlehka vsála vnitřky obou tváří, nejdříve jedné a potom druhé, a pomocí tohoto zvláštního a originálního pohybu jako kouzlem vytvořila na jejich jemném oblém povrchu dokonalé důlky, jež si dokázala udržet po celou dobu, co se usmívala. Tento způsob, jak si podle libosti udělat důlky, nebyl nikterak neznámý, pokoušelo se o ně mnoho žen, ale jen málokterá opravdu s úspěchem.

Setkali se uprostřed můstku, a když jí Juda házel kousek masa, jako by byl očekával vysvětlení, proč ho místo pozdravem tak drze zastavila tímto novým druhem střelby.

Ale ona se čtverácky dívala stranou a pohupovala se dopředu dozadu, přidržujíc se rukou zábradlí; potom se na něho, vedena milostnou zvědavostí, zkoumavě zadívala.

„Nemyslíš si, že já bych po tobě hodila něco takového?“ „Ale kdež.“

„Děláme to pro mého otce a ten si samozřejmě nepřeje, aby se něco zahazovalo. Dává to do tlačenky.“ Kývla hlavou k odřezku masa v trávě.

„A proč by to po mně některá z těch dvou házela?“ zeptal se Juda, který zdvořile přijal její ujištění, přestože silně pochyboval o jeho pravdivosti.

„Jsou nestydaté. Ne abys někde povídal, že jsem to hodila já!”

„Jak bych mohl? Ani nevím, jak se jmenuješ.“

„Ach, nevíš — mám ti to říct?“

„Ano.“

„Arabella Donnová. Bydlím tady.“

„Kdybych tudy chodil častěji, určitě bych to věděl. Ale chodívám obvykle rovnou po silnici.“

„Otec chová prasata a tady děvčata mi pomáhají prát vnitřnosti do tlačenky a podobně.“

Jak tu stáli proti sobě, dívali se jeden na druhého a opírali se o zábradlí můstku, řekli si ještě to a ještě ono. Mlčenlivé ženské vybízení muže, jež vyzařovalo velmi zřetelně z celé

47$

Arabelliny bytosti, drželo Judu na místě proti jeho přání, téměř proti jeho vůli, způsobem, který mu byl zcela nový. Nepřeháníme, řekneme-li, že až do této chvíle Juda nepohlédl na děvče jako na ženu, že viděl v druhém pohlaví jen bytosti stojící mimo jeho život a plány. Klouzal jí pohledem z očí na ústa, na ňadra, na obnažené plné paže, vlhké, po máchání v ledové vodě skvrnité a pevné jako mramor.

„Ty jsi ale hezké děvče,“ zašeptal, ačkoli nebylo třeba vyjadřovat slovy, jak pociťuje její přitažlivost.

„Ach — to bys mě měl vidět v neděli,“ prohodila koketně.

„A mohl bych?“ zeptal se.

„To záleží na tobě. Teď za mnou nikdo nechodí, ale za týden, za čtrnáct dní možná bude.“ Pronesla to bez úsměvu a důlky zmizely.

S Judou jako by se podivně zatočil svět, ale nemohl si pomoci. „Dovolíš mi?“

„Beze všeho.“

Zatím se pokoušela obnovit jeden důlek, na okamžik se odvrátila obličejem a zase tak podivně, lehounce vsála tvář, jak jsme se už zmínili; ale Juda si dosud stačil uvědomit jen celkový dojem, kterým působila. „Příští neděli?“ odvážil se. „To je — zítra?“

„Ano.“

„Mám přijít?“

„Ano.“

Prozářil ji záblesk vítězoslávy, na odchodu ho téměř pohladila pohledem, přešla trávou na druhém břehu jako prve a připojila se ke svém družkám.

Juda Fawley si přehodil košík s nářadím přes rameno a osamocen pokračoval v cestě, prodchnut vnitřním žárem, který ho přiváděl v úžas. Právě vdechl první doušek nového ovzduší, jež zřejmě už kdovíjak dlouho plynulo všude kolem něho, jež však dosud nepocítil, jako by bylo odděleno od jeho dechu jakousi skleněnou přehradou. Plány číst, pracovat a studovat, které si sotva před několika minutami tak přesně formuloval, byly podivným zásahem smeteny kamsi stranou a Juda nevěděl, jak se to stalo.

„Je to jen trochu zábavy,“ utěšoval se a matně si uvědo

48$

moval, že při soudném pohledu se čehosi nedostává a čehosi je tím očividněji příliš mnoho v povaze této dívky, jež ho k sobě přitáhla, a proto že on musí sám sebe ujišťovat, že setká-li se s ní opět, půjde z jeho strany pouze o pobavení — že cosi v ní je v naprostém rozporu s onou částí jeho bytosti, jež je zaujata studiem a velkolepým christminsterským snem. Dívka, která použila právě této střelby, aby na něho zahájila útok, určitě není vestálka. To vše mu blesklo myslí v kratinkém prchavém okamžiku, jako když padá lampa a jen letmo zahlédneme nápis na zdi, než jej pohltí tma. Ale potom se tato pomíjivá schopnost jasně vidět rozplynula a Juda neměl sílu rozumně uvažovat v návalu svěží a divoké radosti, že nalezl nové řečiště citového života, o němž dosud neměl potuchy, přestože mu leželo na dosah ruky. V neděli se s tímto vzrušujícím ženským stvořením zase setká.

Děvče se zatím připojilo k družkám a mlčky se začalo zase probírat vnitřnostmi a omývat je v průzračné vodě.

„Dostalas ho, miláčku?“ zeptala se lakonicky dívka, kterou oslovovali Anny.

„Nevím. Mrzí mě, že jsem po něm nehodila něco jiného,“ rozmrzele mumlala Arabella.

„Bože — vždyť to nikdo není, i když si snad myslíš. Jezdíval staré Drusille Fawleyové v Marygreenu s pekařským vozem a pak se šel učit do Alfredstonu. Už tenkrát byl hrozně nafoukaný a pořád četl. Prý chce být studentem.“

„Je mi jedno, co je, vůbec mě nezajímá. To si nemysli, děťátko!“

„Nezajímá! Jen se nedělej! Co by sis tam s ním byla tak dlouho povídala, kdybys ho nechtěla! Ale ať ho chceš nebo nechceš, on je jako malé dítě. Viděla jsem ho, když jste se tam na můstku namlouvali, koukal na tebe, jako by v životě neviděl ženskou. Ten je k mání pro každou, která dokáže, aby o ni trochu stál, když si usmyslí ho dostat a vezme to za pravý konec.“

49$

VII

Druhého dne Juda odpočíval ve své ložnici se šikmým stropem, chvíli se díval na knihy na stole, pak se zahleděl nad ně k černé skvrně na omítce, kterou v posledních měsících začadila jeho lampa.

Bylo nedělní odpoledne a od jeho setkání s Arabellou Donnovou uplynulo čtyřiadvacet hodin. Celý týden se chystal věnovat dnešní odpoledne zvláštnímu úkolu — novému pročtení řeckého Zákona — , měl novou knihu, vysázenou lepším písmem než staré vydání, jež se opíralo o Griesbachův text, do něhož zasáhlo mnoho oprávců a na jehož okrajích byla vyznačena různočtení. Byl na knihu pyšný, odvážil se vyžádat si ji dopisem od vydavatele v Londýně a něco takového dosud nikdy neudělal.

Velmi se těšil na dnešní odpolední čtení, jako kdysi zase v tichém podstřeší tetina domku, kde teď spával jen dvakrát v týdnu. Ale nová věc, veliká překážka se včera postavila do cesty tichému a klidnému toku jeho života a Juda měl takový pocit, jaký asi má had, když svlékne zimní kůži a nemůže pochopit, proč je náhle tak lesklý a citlivý.

Koneckonců, nepůjde za ní. Usadil se, rozevřel knihu, lokty se pevně opřel o stůl a dlaně přitisknuté ke spánkům se dal do čtení od začátku:

‘H KAINH AIAOHKH-1&

Slíbil jí, že přijde? Ovšemže! Bude na něho, chudinka, doma čekat a promarní kvůli němu celé odpoledne. A nehledě na sliby, je v ní také cosi podmaňujícího. Neměl by zklamat její důvěru. Přestože má na čtení jen neděle a sobotní večery, může si dopřát jedno odpoledne, když si jich mladí muži dopřávají tolik. Uvidí ji dnes a potom už asi nikdy. Opravdu, při jeho plánech to není možné.

Zkrátka, jako by byl opravdu v moci a ve vleku jakési pevné paže mimořádně fyzické síly — něčeho, co bylo na hony vzdáleno duchovním vlivům, kterým dosud podléhal. Této paži

&1-Nový svazek, označení pro Nový zákon (řec.).

50$

pramálo záleželo na jeho rozumových úvahách a vůli a vůbec nedbala jeho vznešených cílů, vláčela ho, jako rozzlobený učitel chytí žáka za límec, do objetí ženy, ke které nechoval úctu a s níž neměl jeho život mimo blízkost bydliště nic společného.

Nápis ‘H KAINH AIA&HKH

už nepoutal jeho zájem a Juda vyskočil a vyběhl z pokoje vstříc svému osudu. Předvídaje tuto možnost, oblékl si již předtím svoje nejlepší šaty. Ve třech minutách byl venku a scházel po pěšině napříč rozlehlou pustou proláklinou polí, jež oddělovala vesnici od samoty, která ležela v dolíku za vrchovinou a kde bydlila Arabella.

Cestou se podíval na hodinky. Za dvě hodiny může být klidně zpátky a na čtení mu zbude dost času po svačině.

Spěšně minul skupinu ubohých jedlí a chalupu, u níž pěšina ústila do silnice, odbočil doleva a sestupoval po prudkém svahu západně od Hnědého stavení. Na úpatí křídového útvaru se dostal k potoku, který tu pramenil, a po jeho proudu došel až k Arabellinu obydlí. Od humen domu se táhl zápach z chlévů a ozývalo se chrochtání těch, od nichž se zápach šířil. Juda vstoupil do zahrady a zaklepal na dveře knoflíkem hole.

Někdo ho spatřil oknem, protože z domu se ozval mužský hlas:

„Arabello! Jde si tě namlouvat ten nápadník! Koukej vypadnout, holka!“

Juda při těchto slovech strnul. Namlouvat si děvčata, aby si užil, tak jak měl mluvčí na mysli, to byla poslední věc, která by Judu mohla napadnout. Chtěl se s ní projít, snad ji dokonce políbit; ale „namlouvání“ bylo příliš chladně cílevědomé, aby Judu při jeho názorech naplňovalo něčím jiným než odporem. Dveře se otevřely a Juda vstoupil právě ve chvíli, kdy Arabella scházela ze schodů ve skvostných vycházkových šatech.

„Posaďte se, pane. Jakže se jmenujete?“ řekl její otec, energický muž s černými knírky, týmž obchodnickým tónem, jaký Juda slyšel už zvenčí.

„Půjdeme raději hned ven, ne?“ zašeptala Judovi.

„Ano,“ odpověděl. „Půjdeme nahoru k Hnědému stavení a zase zpátky a za půl hodiny můžeme být zase tady.“

V nevlídném prostředí vypadala Arabella tak mile, že se

51$

Juda zaradoval, že sem šel, a všechny pochybnosti, které ho dosud tížily, se rozplynuly.

Nejdříve vystupovali na vrcholek rozlehlé pahorkatiny a cestou Juda Arabellu vzal chvílemi za ruku, aby jí pomohl. Pak odbočili po hřebeni doleva k cestě a po ní šli až k zmíně-nému Hnědému stavení, u něhož protínala silnici a kde Juda kdysi tak žhavě zatoužil zhlédnout Christminster. Teď si na to ani nevzpomněl. Tlachal s Arabellou se zápalem větším, než jaký by byl pocítil při rozhovoru o veškerých filozofických směrech se všemi hodnostáři donedávna obdivované univerzity, a minul místo, kde poklekl před Dianou a Foibem, nepomysliv ani, že takové bytosti v mytologii existovaly nebo že by slunce mohlo být něčím více než zdrojem paprsků vhodných k osvětlování Arabellina obličeje. S nepopsatelnou lehkostí kráčel, jako by se ani země nedotýkal; a Juda, nastávající student, budoucí doktor teologie, biskup a kdovíco ještě, se cítil poctěn a vyznamenán, že se tato hezká venkovská holka blahosklonně uvolila jít s ním na procházku ve svých nedělních šatech se stuhami.

Došli až k Hnědému stavení, ke stodole, odkud měl Juda v úmyslu se vrátit. Rozhlíželi se po rozlehlé krajině na severu a náhle je překvapil hustý sloup kouře, stoupající v blízkosti městečka vzdáleného několik mil.

„Hoří!“ zvolala Arabella, „poběžme se tam podívat — pojď! Není to tak daleko!“

Při něžných pocitech, které vzklíčily v jeho srdci, ztratil Juda sílu vzepřít se jejímu přání — bylo mu dokonce příjemné, neboť našel omluvu, proč s ní stráví více času. Seběhli z kopce téměř poklusem, ale když se dostali na rovinu na úpatí a ušli asi míli, viděli, že požár je mnohem dál, než se domnívali.

Když už se vydali na cestu, šli dál; dorazili však na místo až k páté hodině — bylo to celkem asi šest mil od Marygreenu a tři míle od Arabellina domova. Než se sem dostali, podařilo se požár zdolat, a tak se po krátké obhlídce tklivých sutin vydali zpět — cestou přes Alfredston.

Arabella se zmínila, že má chuť na čaj, zastavili se tedy v podřadné hospůdce a objednali jej. Protože nechtěli pít pivo, museli dlouho čekat. Služka poznala Judu a vzadu šeptem vy

52$

jádřila hospodyni svůj podiv, že on, ten student, „co si na sobě tak zakládal“, najednou klesl tak hluboko, že se přátelí s Arabellou. Arabella vytušila, co děvče říkalo, a když se setkala s vážným a něžným pohledem svého milého, usmála se — sebevědomým a vítězným úsměvem lehkomyslné ženy, která vidí, že jí štěstí přeje.

Seděli a prohlíželi si místnost, na stěně obraz Samsona a Dalily, kulaté pivní tácky na stole a na zemi plivátka, naplněná pilinami. Celkový vzhled hostince budil v Judovi pocit beznaděje, jíž dokáže na člověka zapůsobit málokteré místo tak jako výčep v neděli navečer, když do něho zšikma proudí paprsky zapadajícího slunce, nápoj nenesou a nešťastný poutník nemá jiného útočiště.

Začalo se stmívat. Nemohou už opravdu déle čekat na čaj, řekli si. „Ale co tedy?“ zeptal se Juda. „K vám je to tři míle.“

„Snad bychom si mohli dát pivo,“ navrhla Arabella.

„Samozřejmě, pivo. To mě nenapadlo. Připadá mi hloupé jít v neděli večer do hospody na pivo.“

„Však jsme nešli.“

„Nešli.“ Juda by byl z toho nepříjemného ovzduší nejraději utekl; ale objednal pivo a hned jim je přinesli.

Arabella si lízla. „Fuj,“ otřásla se.

Juda ochutnal. „Co je na něm?“ zeptal se. „Já pivu moc nerozumím, to přiznávám. Piju je docela rád, ale špatně se po něm čte a káva mi chutná líp. Ale tohle je snad dobré.“

„Je pančované — nemohu to pít.“ K Judovu velkému překvapení vyjmenovala kromě sladu a chmele ještě asi tři nebo čtyři věci, které v nápoji rozeznala.

„To jsou mi vědomosti,“ usmál se Juda dobrosrdečně.

Přece však po pivu zase sáhla, vypila svůj díl a dali se na cestu. Bylo již skoro tma a sotva měli světla města za zády, kráčeli stále blíže u sebe, až se dotýkali jeden druhého. Divila se, proč ji nevzal okolo pasu, ale neudělal to; řekl jen, co se jemu samému zdálo dost odvážné: „Zavěs se do mě.“

Chytila se ho těsně u ramene. Cítil, jak k němu proniká teplo jejího těla, přendal hůl pod druhou paži, a jak do něho byla pravicí zavěšena, vzal její ruku do pravé dlaně.

„Teď se nám spolu jde pěkně, viď, drahá,“ poznamenal.

53$

„Ano,“ odpověděla a v duchu si řekla: „Je trochu stydlivý.“

„Jdu na to rychle,“ pomyslil si.

Tak došli až k úpatí vysočiny a šerem před nimi probleskovala bílá silnice. K Arabellinu domovu se odtud dalo jít jedinou cestou, přes svah a potom z kopce doprava do údolí. Po chvíli chůze do nich při stoupání do vrchu málem vrazili dva muži, kteří proti nim šli ve tmě trávou.

„Tihle milenci — potkáš je venku v každou roční dobu a za každého počasí — milence a pak ještě toulavé psy,“ řekl jeden z nich, když mizeli pod kopcem.

Arabella se lehce uchichtla.

„Jsme milenci?“ zeptal se Juda.

„To víš sám nejlíp.“

„A co ty na to?“

Místo odpovědi se mu opřela hlavou o rameno. Juda se dovtípil, objal ji kolem pasu, přitáhl ji k sobě a políbil.

Již nešli zavěšeni, ale přitisknuti jeden k druhému, jak toužila. Konečně, co na tom, když je tma, říkal si Juda. Uprostřed dlouhého stoupání se jako na povel oba zastavili a Juda ji zase políbil. Když došli na vrcholek, políbil ji ještě jednou.

„Jestli chceš, nech tam tu ruku,“ řekla něžně.

Nechal ji tam a pomyslil si, jak mu důvěřuje.

Tak se pomalu blížili k jejímu domovu. Juda odešel z chalupy o půl čtvrté a počítal, že o půl šesté bude zase sedět nad Novým zákonem. Bylo devět hodin, když se s ní po dalším objetí rozloučil před otcovskými dveřmi.

Pozvala ho dál, alespoň na minutku, aby to nevypadalo tak hloupě, jako že byla za tmy venku sama. Přivolil a šel za ní. Jakmile se dveře otevřely, viděl, že uvnitř sedí kromě jejích rodičů i několik sousedů. Všichni s ním hovořili s jakýmsi blahopřejným přídechem a brali ho vážně jako Arabellinu známost.

Nebyli to lidé jeho druhu a prostředí, Juda se mezi nimi necítil dobře a byl v rozpacích. Tohle nechtěl; představoval si příjemnou odpolední procházku s Arabellou a to bylo všechno. Zdržel se jen na několik slov s Arabellinou nevlastní matkou, prostou, tichou, nenápadnou a bezbarvou ženou; pak popřál

54$

všem dobré noci a s pocitem ulehčení zmizel na vozové cestě přes pahorkatinu.

Tento pocit však byl jen přechodný; Arabella se opět zmocnila vlády nad jeho duší. Cestou mu připadalo, jako by byl úplně jiný člověk než včerejší Juda. Co pro něho znamenají knihy? Co plány, na nichž dosud lpěl tak pevně, že ze dne na den nikdy nepromarnil ani minutu? „Promarnil!“ Označení závisí jen na tom, jak se na to člověk dívá. Teprve teď žije, nepromarňuje život. Milovat ženu je lepší než být doktorem, farářem — a třeba i papežem!

Když došel domů, teta už spala a všechny věci, s nimiž se shledal, jako by byly poznamenány vědomím jeho zrady. Potmě vyšel do schodů a šerý pokoj ho uvítal smutně a tázavě. Knihy ležely rozevřeny, jak je opustil, a velká písmena nadpisu na titulní stránce na něho v sivém světle hvězd hleděla s utkvělou výčitkou jako otevřené oči zemřelého člověka:

‘H KAIHN AIT0HKH

Druhý den musel Juda časně ráno vyrazit na svůj celotýdenní pobyt ve městě a s pocitem marnosti hodil do košíku na nářadí drobnosti a i knihu, kterou si s sebou přinesl a kterou nečetl.

Tajil své vzrušení téměř sám před sebou. Arabella je naopak roznášela mezi všemi svými přítelkyněmi a známými.

Vracel se za svítání po cestě, kterou kráčel před několika hodinami v hluboké tmě se svou milou po boku, došel na úpatí kopce, zvolnil chůzi a tiše se zastavil. Byl na místě, kde ji prvně políbil. Slunce právě vycházelo a od té chvíle tudy asi nikdo neprošel. Juda pohlédl na zemi a povzdechl. Sklonil se níže a ve vlhkém prachu přesně rozeznával stopy jejich nohou, jak tu stáli v těsném objetí. Teď tu nebyla, avšak „zdobné stehy fantazie na tkanině přírody“ mu před očima tak vykouzlily její nedávnou přítomnost, že pocítil v srdci prázdnotu, kterou nic nemohlo zaplnit. Nedaleko stála ořezaná vrba a tato vrba byla úplně jiná než všechny vrby na světě. I kdyby měl Juda před sebou jen týden života, přál by si z celého srdce, aby z něho bylo vymazáno šest dní, jež musí uplynout do jejich příštího setkání, které Arabelle přislíbil.

55$

O půl druhé hodiny později šla touž cestou Arabella se svými dvěma přítelkyněmi ze soboty. Nevšímavě minula místo polibku i vrbu, jež je označovala, přestože o tom děvčatům právě vyprávěla.

,,A co ti pak řekl?“

„Pak řekl — “ a téměř slovo za slovem opakovala jeho nejněžnější věty. Kdyby byl Juda stál za plotem, byl by nemálo překvapen, jak málo z toho, co včera řekl, zůstalo utajeno.

„Dokázala jsi, že se do tebe zamiloval. Ať padnu, jestli ne,“ usoudila Anny. „Máš to dobré.“

Arabella promluvila po chvilce podivně tlumeným hlasem, rozdychtěným tajenou smyslností: „Dokázala jsem, že se do mě zamiloval — to ano! Ale chci víc, než aby do mě byl jen zamilovaný: musí mě chtít — oženit se se mnou. Musím ho dostat — nemohu bez něho žít! Je to muž, po jakém toužím! Zešílím, jestli mu nebudu patřit úplně! Cítila jsem to hned, jak jsem ho viděla.“

„Je to snivý, upřímný, čestný chlapec a můžeš ho dostat i za muže, jestli to vezmeš za správný konec.“

Arabella se na chvíli zamyslila. „Jaký je ten správný konec?“ zeptala se.

„Ty to nevíš — ty ne!“ řekla třetí dívka, Sára. „Namouduši, nevím! — Nevím, než že se s ním mám prostě scházet a dát si pozor, aby nezašel příliš daleko!“

Třetí děvče se podívalo na druhé. „Ona to neví!“

„Vážně ne!“ řekla Anny.

„A to se dá říct, že žila ve městě! No, něco naučíš ty nás a něco zase my tebe.“

„Dobře. A jak je to — bezpečně dostat muže? Myslete si, že jsem neviňátko, a vysypte to!“

„Jako manžela.“

„Jako manžela.“

„Myslím u tak čestného a vážného venkovského chlapce, jako je on; chraň bůh, abych myslela vojáka, námořníka nebo obchodníka z města a vůbec takové, co si s ubohou ženskou jen zahrávají! Přítelkyni bych takhle neublížila!“ „Samozřejmě u takového, jako je on!“

Arabelliny přítelkyně se na sebe podívaly, obrátily oči

56$

k nebi a začaly se uchichtávat. Pak šla jedna až těsně k Arabelle, a přestože nikdo nebyl nablízku, cosi jí pošeptala, zatímco druhá se zvědavě dívala, jak to na Arabellu zapůsobí.

„Ták tedy,“ protáhla Arabella. „To se přiznám, že mě nic takového nenapadlo … Ale co když není čestný? To by žena raději neměla zkoušet!“

„Kdo se bojí, nesmí do lesa. Ostatně, můžeš se přesvědčit, jestli je čestný, ještě než se do toho dáš. Ty už si budeš vědět rady! Chtěla bych mít takovou příležitost. Dělá to spousta holek; myslíš si, že by se jinak vůbec vdaly?“

Arabella šla dál mlčky a zamyšlena. „Zkusím to,“ zašeptala; ale dívkám neřekla nic.

VIII

JEDNOU V SOBOTU SE JUDA JAKO VŽDY VRACEL ZE SVÉHO podnájmu v Alfredstonu k tetě do Marygreenu procházkou, která pro něho teď měla docela jinou přitažlivost než přání setkat se se starou bručavou příbuznou. Než začala silnice stoupat do kopce, odbočil doprava jenom proto, aby mohl Arabellu zahlédnout ještě mimo domluvené pravidelné schůzky. Nedosel ani ke stavení a už jeho bystré oko postřehlo, jak se nad plotem zahrady rychle sem a tam míhá temeno Arabelliny hlavy. Sotva otevřel vrátka, zjistil, že tři ještě nevykrmená podsvinčata utekla z ohrady tak, že ji prostě přeskočila, a že se Arabella snaží zahnat je sama do dvířek, která nechala otevřená. Když spatřila Judu, vystřídala v jejím výrazu pracovní zaujetí láskyplná něha a roztouženě na něho pohlédla. Vepři tohoto okamžiku využili, vyběhli stranou a vzali do zaječích.

„Dali jsme je tam teprve dneska ráno,“ zvolala odhodlána je honit, přestože přišel její milý. „Včera je přihnali ze spaddlehotského statku a přišli otce pěkně draho. Ti mrňaví pitomci se chtějí dostat zase domů! Prosím tě, miláčku, zavři vrátka a pomoz mi je zahnat. Mužští nejsou doma, jenom maminka, a jestli si nepospíšíme, přijdeme o ně.“

Připojil se k Arabelle a klopýtal sem tam přes řádky brambor a hlávky zelí. Chvílemi se srazili, na vteřinu ji chytil a po

57$

líbil. Prvního vepře zahnali do ohrady rychle; druhý jim dal trochu práce; třetí, dlouhonohé stvoření, se stavěl na odpor víc a byl čilejší. Protáhl se mezerou v plotě a vyběhl na cestu.

„Jestli za ním nepoběžím, tak se ztratí!“ zvolala. „Pojd se mnou!“

Rychle vyběhla ze zahrady, Juda v patách za ní a snažili se alespoň neztratit uprchlíka z očí. Tu a tam křikli na nějakého chlapce, aby zvíře zastavil, ale vepř vždy vykličkoval a utíkal dál.

„Podej mi ruku, drahá,“ řekl Juda. „Ztrácíš dech.“ Podala mu rozpálenou dlaň s očividnou ochotou a dál běželi spolu.

„To je z toho, že je zahánějí,“ poznamenala. „Když se to dělá, vždycky vědí, jak se dostat zpátky. Měli by je převážet na voze.“

Vepř zatím doběhl k nezajištěné brance, vedoucí do otevřené doliny, a utíkal přes ni, co mu krátké nožky stačily. Když se pronásledovatelé dali za ním a vyběhli na vrcholek pahorku, ukázalo se, že kdyby chtěli vepříka chytit, museli by za ním běžet celou cestu až do statku. Zvíře odtud vypadalo jako pohyblivá tečka, mířící neomylně přímo ke starému domovu.

„Nemá to smysl,“ řekla Arabella. „Než se tam dostaneme, bude dávno doma. Teď už je to jedno, když víme, že se cestou neztratil nebo že ho někdo neukradl. Poznají, že je náš, a po-šlou ho zpátky. Mně ti je horko, miláčku!“

Držela Judu pevně za ruku, prudkým pohybem stranou se vrhla do trávy pod zakrslý hloh a strhla za sebou Judu na kolena.

„Ach promiň — málem jsem tě porazila, vid? Ale jsem tak vyčerpaná!“

Ležela na travnatém svahu pahorku, zhluboka oddychujíc, napjatá jako struna, vzhlížela do modré oblohy a Judovu ruku držela stále v horkém stisku. Opřel se vedle ní o loket.

„Běželi jsme celý ten kus nadarmo,“ pokračovala a hruď se jí zdvíhala a klesala rychlým dechem, tváře měla rozpálené, plné rty se jí rozvíraly, po těle jí vyrazil lehký pot. „Proč — proč mlčíš, miláčku?“

„Jsem taky unaven. Běželi jsme pořád do kopce.“

Byli úplně sami — v osamění, které si člověk uvědomuje nej

58$

víc uprostřed veliké prázdné plochy. Na míli daleko nemohl nikdo jít, aby ho nespatřili. Byli vlastně na jednom z nejvyšších bodů hrabství a z místa, kde leželi, bylo vidět i vzdálenou krajinu v okolí Christminsteru. Ale na to teď Juda nemyslel.

„Ach, vidím tady na stromě něco pěkného,“ řekla Arabella. „Je to — nějaká housenka, ale tak kouzelnou zelenou a žlutou jsi ještě neviděl.“

„Kde?“ zeptal se Juda a posadil se.

„Tamodtud ji neuvidíš — musíš sem!“ odpověděla.

Sklonil se a vzhlížel těsně u její hlavy. „Ne — nic nevidím,“ řekl.

„Ale tamhle, jak vyráží ta větev — těsně vedle toho lístku, co se pohybuje — tamhle!“ Jemně ho stáhla k sobě.

„Nevidím nic,“ opakoval, dotýkaje se temenem hlavy její tváře. „Ale počkej, stoupnu si na to!“ Vyskočil a díval se přesně ve směru jejího pohledu.

„Jsi hlupák,“ odsekla a odvrátila se.

„Ani to netoužím vidět, miláčku; proč taky?“ odpověděl a shlížel na ni. „Abby, vstaň!“

„Proč?“

„Rád bych tě políbil, čekám na to už tak dlouho!“

Uhnula tváří, chviličku na něho hleděla úplně ze strany, pak lehce ohrnula rty, vyskočila, úsečně prohlásila, že nemá čas, a rázně vykročila k domovu. Juda spěchal za ní a připojil se k ní.

„Aspoň jednou,“ žadonil.

„Ne,“ odmítla.

Byl zaražený. „Stalo se něco?“

Šla s rozmrzele semknutými rty a Juda poslušně za ní jako jehňátko, až zvolnila chůzi a kráčela vedle něho; klidně povídala o všem možném, kdykoli se však pokusil vzít ji za ruku nebo kolem pasu, vždy ho odstrčila. Tak došli až k hospodářství jejího otce a Arabella Judovi opovržlivě a uraženě kývla na pozdrav a zašla.

„Asi jsem si k ní dovolil příliš mnoho,“ pomyslil si Juda, když se s povzdechem vydal na cestu směrem k Marygreenu.

V neděli dopoledne se v Arabellině domově tak jako každý

59$

týden vyvarovalo ve velkém a připravoval se slavnostní nedělní oběd. Otec se holil před malým zrcátkem, pověšeným na sloupku okna, a matka s Arabellou vedle něho loupaly fazole. Sousedka se vracela domů z ranních bohoslužeb v blízkém kostele, a když viděla, že se Donn za oknem zabývá břitvou, pokývla mu a vešla.

Hned žertovně oslovila Arabellu: „Viděla jsem tě, jak jsi s ním utíkala — chi chi! Tak co, bude z toho něco?“

Arabella ani nevzhlédla, jen po ní sebevědomě šlehla pohledem.

„Chystá se do Christminsteru, slyšela jsem, že se tam chce dostat co nejdřív.“

„Slyšela jste to v poslední době — někdy teď?“ zeptala se Arabella, prudce nadechujíc v dravé žárlivosti.

„Ale kdež! To už je staré, že má takovéhle úmysly. Čeká tu jen, až se mu naskytne příležitost. Ale to víš: s někým asi chodit musí. Dneska to mládenci berou na lehkou váhu. Hned tahle, hned zase jiná. Za mých mladých let tak nebývalo.“

Když klepna odešla, Arabella náhle řekla matce: „Chtěla bych, abyste s otcem dnes navečer po svačině zašli na návštěvu k Edlinovým. Anebo ne — ve Fensworthu jsou večerní bohoslužby — můžete jít tam.“

„A proč? Co se bude večer dít?“

„Nic. Jen chci být doma sama. Je plachý, a když jste tu, tak ho sem nedostanu. Jestli si nedám pozor, tak mi uklouzne — a já ho mám tak ráda.“

„Jestli bude hezky, tak půjdeme, když chceš.“ Odpoledne měla Arabella schůzku a šla na procházku s Judou, který už po několik týdnů ani nesáhl na latinskou, řeckou nebo jinou cizojazyčnou knihu. Stoupali po svazích, až se dostali na travnatou cestu po hřebeni a po ní až k okrouhlému náspu Britů-1&, a Juda přemýšlel o starobylosti této cesty a o honácích, kteří po ní chodili patrně ještě dříve, než kraj poznali

&1-Nejstaršími obyvateli Britského souostroví v historické době byli příslušníci tří kmenů keltského národa, usazeného v západní Evropě. Po jednom z těchto tří kmenů, Britech, byl pojmenován největší ostrov Velkou Británií.

60$

Římané. Pod nimi se prostírala rovina a kostelní sezvánění odtud zaléhalo až sem. Hlasy zvonů náhle splynuly, zrychlily se a pak umlkly.

„Vrátíme se,“ řekla Arabella, která naslouchala vyzvánění.

Juda souhlasil. Pokud byl s ní, pramálo mu záleželo na tom, kde je. Když došli k domu, pravil váhavě: „Nepůjdu dál. Proč dnes tak spěcháš domů? Ještě se ani nezačalo stmívat.“

„Počkej,“ řekla. Stiskla kliku dveří a zjistila, že je zamčeno.

„Ach — šli do kostela,“ dodala. Hmátla za škrabadlo, našla klíč a odemkla. „Tak půjdeš na chvilku k nám?“ zeptala se tiše. „Budeme úplně sami.“

„Samozřejmě,“ odpověděl rychle Juda, protože situace se neočekávaně změnila.

Vešli. Nechce trochu čaje? Ne, je už příliš pozdě. Raději by poseděl a povídal si s ní. Odložila klobouk a kabát a sedli si — přirozeně dost těsně vedle sebe.

„Prosím tě, nedotýkej se mě,“ řekla něžně. „Jsem tak trochu ze skořápky. Nebo bych ji snad raději měla odložit do bezpečí.“ Začala si rozepínat límeček blůzky.

„Co je to?“ zeptal se milenec.

„Vejce — vajíčko kočinky. Chci odchovat velmi vzácný druh. Nosím je s sebou na každém kroku a do tří neděl se už vylíhne.“

„Kde je nosíš?“

„Zrovna tady.“ Sáhla do záňadří a vylovila vajíčko zabalené do vlny a navrch pro jistotu ještě ovinuté kouskem vepřového měchýře. Ukázala mu vejce a zase je vložila zpět. „Tak nezapomeň, že se ke mně nesmíš přiblížit. Nechtěla bych, aby se rozbilo, musela bych pak začít znovu.“

„A proč děláš takové divné věci?“

„Je to starý zvyk. Myslím, že je to přirozené, když chce žena přivést na svět živá stvoření.“

„Je mi to zrovna teď hodně nevhod,“ usmál se.

„Dobře ti tak. Tak — to je všechno, co ze mne můžeš mít.“

Otočila si židli, zvrátila se nazad, opírajíc se o opěradlo, a svůdně mu nastavila tvář.

„Jsi hodně skoupá!“

„Měl sis mě chytit před chvilkou, když jsem vajíčko vytáhla! Koukej,“ zvolala vyzývavě, „teď je nemám!“ Rychle

61$

vyňala vejce podruhé; ale než po ní stačil vztáhnout ruce, hbitě je zase zasunula, rozesmátá vzrušením ze své strategie. Pak trochu zápasili, Juda hmátl po vajíčku a vítězoslavně se ho zmocnil. Začervenala se; a Juda, který si teprve nyní vše uvědomil, se začervenal také.

Oddychujíce dívali se jeden na druhého; pak Juda vstal a řekl: „Jedno políbení, vždyť přitom tvému pokladu neublížím. A pak půjdu.“

Arabella však vyskočila také. „Ale to si mě napřed musíš najít!“ zvolala.

Rozběhla se a její hoch za ní. V místnosti bylo šero, a protože okénko bylo maličké, nemohl Juda dlouho zjistit, kam zmizela, až vyzradila smíchem, že utekla po schodech nahoru, a Juda běžel v patách za ní.

IX

Uplynuly asi dva měsíce a po celou tu dobu se dvojice pravidelně scházela. Arabella zřejmě žila v samém snění, očekávání a napětí.

Jednou potkala potulného Vilberta. Tak jako všechny chalupnice z okolí i ona dobře znala mastičkáře a začala mu povídat o svých potížích. Arabella byla zachmuřena, ale když odcházel, tvářila se spokojeněji. Ten večer měla schůzku s Judou, který vypadal smutně.

„Odejdu,“ řekl jí. „Myslím, že bych měl. Bude to lepší pro tebe i pro mě. Mrzí mě, že došlo k některým věcem. Je to moje vina, vím. Ale na nápravu není nikdy pozdě.“

Arabella se rozplakala. „Jak to víš, že není pozdě?“ ptala se. „To se snadno řekne! Já jsem ti to ještě nepověděla.“ Vzhlédla k němu s uslzenýma očima.

„Co?“ zbledl. „Snad …?“

„Ano! A co si počnu, když mě opustíš!“

„Ale, Arabello — jak můžeš něco takového říci, drahá! Vždyť víš, že bych tě nenechal!“

„Ale pak — “

„Víš, že skoro ještě nevydělávám; na to jsem ovšem asi měl

62$

myslet dřív … Ale když je to tak, musíme se samozřejmě vzít! A co sis myslela, že bych mohl chtít udělat jiného?“ „Myslela jsem, miláčku — myslela jsem, že bys snad tím spíš odešel a nechal mě s tím samotnou!“

„Jako bys mě neznala! Samozřejmě, před půl rokem a ještě ani před třemi měsíci mě nenapadlo, že bych se měl ženit. Pro moje plány je to krutá rána — myslím plány, než jsem tě poznal, drahá. Ale co s nimi, koneckonců? Je to jen plané snění o knihách, o titulech a nedosažitelných hodnostech, a to je všechno. Jistěže se vezmeme: musíme!“

Tu noc šel ven sám, procházel se tmou a přemýšlel o sobě.

V skrytu srdce cítil až příliš dobře, že Arabella není zrovna vzor dokonalé ženy. Takto však na venkovských okresech mladí muži jednali vesměs, pakliže navázali se ženou tak intimní vztah jako naneštěstí on, a proto byl odhodlán splnit, co řekl, a nést důsledky. Aby se utěšil, namlouval sám sobě, že v ni věří. Nejpodstatnější je jeho představa o Arabelle, nikoli Arabella sama, říkával někdy lakonicky.

Zažádali o ohlášky, které byly čteny hned příští neděli. Lidé z farnosti si povídali, že mladý Fawley je prosťáček a hlupák. S celým svým čtením to dotáhl jen tak daleko, že bude muset prodat knihy, aby měl na nádobí. Ti, kdo tušili pravý stav věci, mezi nimi i Arabellini rodiče, prohlašovali, že u čestného mladého muže, jako je Juda, se nedalo čekat nic jiného, než že se zachová právě takto, aby napravil, čím ublížil své nevinné dívce. Farář, který je oddával, sňatek také zřejmě považoval za věc nápravy.

Tváří v tvář tomuto knězi dvojice tedy přísahala, že v každičkou chvíli svého života až do nejdelší smrti budou oba jistojistě věřit, cítit a přát si totéž, čemu věřili, co cítili a co si přáli v minulých několika týdnech. Stejně pozoruhodná jako slib sám byla skutečnost, že tato jejich přísaha zřejmě vůbec nikoho nepřekvapovala.

Protože Fawleyho teta byla pekařka, upekla mu svatební koláč a s hořkostí říkala, že je to poslední věc, kterou pro něho, blázna ubohého, může udělat; a že by bylo bývalo mnohem lépe, kdyby byl už před lety odešel navěky jako jeho otec a matka, místo aby žil a dělal jí starosti. Arabella ukrojila

63$

z tohoto koláče několik řezů, zabalila je do bílého dopisního papíru, poslala je svým pomocnicím při čištění vepřového masa, Anny a Sáře, a na každý balíček napsala „F upomínku za dobrou radu“.

Že vyhlídky právě oddané dvojice rozhodně nejsou nikterak zářivé, to chápali i největší důvěřivci. On, devatenáctiletý kamenický učeň, bude až do vyučení pracovat za poloviční mzdu. V městském bytě, v němž si Juda zprvu představoval, že budou muset bydlet, by nebyla jeho žena vůbec k ničemu. A tak naléhavá potřeba zvýšit příjem byť sebenepatrněji ho přiměla najmout osamělou chalupu u cesty mezi Hnědým stavením a Marygreenem, aby měl výnos ze zelinářské zahrady a Arabella mohla využít svých zkušeností z domova a chovat vepře. Ale nebyl to život, po jakém toužil, a každodenní cesta do Alfredstonu a zpět byla dlouhá. Arabella však považovala všechna tato zařízení za dočasná; dostala manžela; to bylo to hlavní — manžela, který, až trochu zkrotne, bude umět hodně vydělat, aby měla na šaty a na klobouky, bude se držet řemesla, zahodí ty pitomé knihy a bude dělat pořádnou práci.

Do této chalupy ji tedy večer po svatbě odvedl, opustiv svůj starý pokojík u tety — pokojík, v němž se tak usilovně lopotil s latinou a řečtinou.

Když se prvně odstrojovala, trochu ho zamrazilo. Arabella rozvážně uvolnila, rozpustila a pověsila na zrcadlo, jež jí koupil, dlouhý pletenec vlasů, který nosila svázaný do mohutného uzlu v týle.

„Co — to nejsou tvoje vlasy?“ zeptal se s náhlým pocitem odporu vůči ní.

„Ale kdež — v lepší společnosti se teď nenosí vlastní vlasy.“ „Nesmysl! Snad ve městech ne. Ale na venkově je to přece něco jiného. Ostatně vlastních vlasů máš snad dost, doufám?“ „Ano, alespoň podle venkovských představ. Jenže ve městě chtějí muži víc, a když jsem byla číšnicí v Aldbrickhamu — “ „Číšnicí v Aldbrickhamu?“

„No — číšnicí zrovna ne — roznášela jsem tam v hospodě pití — ale jen krátkou dobu; to bylo všechno. Někteří lidé mi říkali, abych si pořídila tohle, a tak jsem si to jen tak pro zábavu koupila, čím víc máš v Aldbrickhamu vlasů, tím líp — a je

64$

to lepší město než celý ten tvůj Christminster. Tam nosí každá lepší dáma falešné vlasy — řekl mi to holičský pomocník.“

Juda si s nepříjemným pocitem pomyslil, že i když Arabella snad má do jisté míry pravdu, pokud on ví, mnoho prostých děvčat odchází do města a zůstanou tam léta, aniž ztratí svou jednoduchost a půvab. Jiné dívky bohužel mají v krvi smysl pro vyumělkovanost a začnou se také dělat jiné, sotva něco takového poznají. Ale snad to není tak velký prohřešek, přidává-li si žena falešné vlasy, a Juda se rozhodl, že na to už nebude myslit.

Novopečená manželka obvykle dokáže prvních několik týdnů budit zájem, i když má s řízením své domácnosti a peněžními prostředky dost chmurné vyhlídky. Její postavení je poněkud zvláštní a stejně tak i její chování k známým, když si to uvědomuje, a proto tísnivá fakta ustupují do pozadí a i ta nejubožejší nevěsta se na chvíli oprošťuje od skutečnosti. Jed-nou o trhu se paní Fawleyová procházela alfredstonskými ulicemi a její chování se vyznačovalo právě tímto rysem, a tu potkala Anny, svou někdejší přítelkyni, kterou od svatby neviděla.

Jako obvykle se daly do smíchu ještě dříve, než promluvily; svět jim připadal veselý, aniž si řekly jediné slovo.

„Tak vidíš, ukázalo se, že to byl dobrý nápad,“ pravilo děvče ženě. „Já jsem věděla, že s takovým to půjde. Je to milý, hodný chlapec a měla bys na něho být pyšná.“

„Jsem,“ odpověděla tiše paní Fawleyová.

„A kdy čekáš — “

„Pf! Vůbec ne!“

„Cože?“

„Mýlila jsem se.“

„Ach, Arabello, Arabello; ty jsi mazaná! Mýlila se! Ale jsi chytrá — úplně úžasná! To by mě při všech mých zkušenostech nenapadlo! Nikdy jsem nepomyslila, že by to nemuselo být pravda — že by to mohl být podvod!“

„Nekřič tak honem, že to byl podvod. Nebyl to podvod. Nevěděla jsem to.“

„Namouduši — jestli ten se z toho nezblázní! Ten ti dá za

65$

ty sobotní večery! Ať to bylo jak chtělo — řekne, že to byla léčka — proboha, dvojnásobná léčka!“

„K první se přiznám, ale k druhé ne … Pf — jemu to bude jedno! Bude rád, že jsem se mýlila, když jsem to říkala. Ono ho to přejde, za to dám krk — muže to vždycky přejde. A co taky jiného? Jednou je ženatý.“

Přece však bylo Arabelle trochu úzko, když se blížila doba, kdy podle přirozeného chodu věcí bude nucena přiznat, že poplach, který způsobila, byl planý. Příležitost se naskytla jednou večer před spaním, když byli ve svém pokoji v osamělé chalupě u cesty, kam se Juda po práci každodenně vracel. Celých dvanáct hodin těžce pracoval a ulehl k odpočinku dříve než jeho žena. Když vešla do pokoje, už napůl spal, a leže sotva vnímal, jak se svléká před malým zrcadlem.

Jeden její pohyb ho však probudil k plnému vědomí. Seděla proti němu, světlo jí padalo do obličeje a Juda si všiml, že se baví již zmíněným umělým vytvářením důlků, oním zvlášt-ním sebezdokonalováním, v němž byla mistryní a jehož okamžitě dosahovala tím, že vsála tváře. Judovi poprvé připadlo, že při jejich styku v poslední době nejsou důlky v jejích tvářích zdaleka tak často jako v prvních týdnech jejich známosti.

„Nedělej to, Arabello,“ řekl náhle. „Není na tom nic špatného, ale — nerad to vidím.“

Otočila se a zasmála. „Bože — nevěděla jsem, že jsi vzhůru,“ řekla. „Ty jsi ale venkovský balík! To nic není!“

„Kde ses to naučila?“

„Ani nevím. Když jsem byla v hospodě, držely mi bez obtíží, ale teď se ztrácejí. Byla jsem tehdy tlustší v obličeji.“

„Na důlcích podle mého nezáleží. Nemyslím, že by dělaly ženu krásnější — zvláště vdanou ženu, a když má tak plnou postavu jako ty.”

„Většina mužů si myslí něco jiného.“

„Je mi jedno, co si většina mužů myslí, jestli si to myslí. Jak to víš?“

„Říkali mi to, když jsem obsluhovala ve výčepu.“

„Ach — podle těch svých hospodských zkušeností jsi také poznala, že je to pivo zpančované, když jsme si je tehdy v ne—

66$

děli večer dali. Když jsem si tě bral, myslel jsem, že jsi bydlila pořád jen doma u otce.“

„Tos moh’ vědět víc a moh’ sis všimnout, že jsem trochu zkušenější, než kdybych se byla z domova ani nehnula. Doma nebylo moc co dělat, darmo jsem vyjídala, a tak jsem šla na tři měsíce pryč.“

„Ale teď budeš mít brzo hodně práce, že, má milá?“

„Jak to myslíš?“

„No — připravovat maličké věci.“

„Ach — “

„Kdy to bude? Můžeš mi to říci přesně, nejen tak přibližně jako dosud?“

„Přesně?“

„Ano — na den.“

„Nemám co říkat. Mýlila jsem se.“

„Cože?“

„Byl to omyl.“

Prudce se na posteli vzpřímil a podíval se na ni. „Jak je to Možné!

„Ženy si někdy myslí něco, co není pravda.“

„Ale — ! Vždyť jsem vůbec nebyl vybaven, neměl kousek nábytku, bez šilinku, nebyl bych s naší věcí spěchal a stěhoval tě do chajdy jen napůl zařízené, dokud bych nebyl všechno připravil, a udělal jsem to jen kvůli té tvé zprávě, protože jsem tě musel zachránit, ať už jsem na to měl nebo ne … Dobrý bože!“

„Nerozčiluj se, miláčku. Co se stalo, stalo se.“

„Na to nemám slov.“

Odpověděl prostě a lehl si; rozhostilo se ticho.

Když se Juda druhý den ráno probudil, měl pocit, jako by se na svět díval jinýma očima. Pokud šlo o otázku samu, musil se spokojit Arabelliným slovem; za daných okolností, a pokud převládaly běžné názory, nemohl jednak jinak. Ale jak se to stalo, že převládly?

Juda matně, nejasně tušil, že je cosi nesprávného ve společenském obřadu, kvůli němuž člověk musí škrtnout promyšlené plány, které ho stály léta duševní práce, a zříci se jakékoli příležitosti dokázat svou převahu nad nižšími tvory či přispět

67$

svým podílem k všeobecnému pokroku své generace, a to vše jenom proto, že byl nečekaně zaskočen novým a pomíjivým pudem, který svou povahou nemá nic společného s neřestí a který lze považovat nanejvýš za slabost. Vyvstávala mu otázka, čeho se tím dopustil nebo co ona ztratila, že si zasloužil být lapen do pasti, která ho bude mrzačit, ne-li také ji, po celý zbytek života? Snad měl svým způsobem štěstí, když se ukázalo, že bezprostřední důvod ke sňatku nebyl opodstatněný. Manželství však trvalo dál.

X

NADEŠEL ČAS ZABÍT VEPŘE, KTERÉHO JUDA A JEHO ŽENA v podzimních měsících v chlévě vykrmovali, a porážka se měla uskutečnit časně ráno, sotva se rozední, aby Juda stačil dojít do Alfredstonu a neztratil více než čtvrtinu pracovního

Noc se zdála podivně tichá. Juda vyhlédl z okna už dlouho před svítáním a zjistil, že se země pokryla sněhem — sněhem patrně dosti vysokým na tuto roční dobu — a že tu a tam ještě poletují vločky.

„Mám strach, že řezník nebude moci přijít,“ řekl Arabelle.

„Však on přijde. Ale jestli chceš, aby ho Challow spařil, musíš vstát, zatopit a přistavit vodu. Mně ovšem je opalování milejší.“

„Vstanu,“ odpověděl. „Mám to rád, jak to dělají u nás.“

Sešel dolů, zatopil pod kotlem, začal přikládat hrachovinu a po celou dobu se obešel bez svíčky, neboť plamen vrhal po místnosti příjemnou zář; příjemné osvětlení pro Judu ovšem ztrácelo půvab, protože věděl, proč oheň plápolá — aby se ohřála voda na spaření štětin z těla zvířete, které dosud žilo a které se pořád ozývalo z kouta zahrady. O půl sedmé, kdy měl řezník podle úmluvy přijít, voda vřela a Judova žena sešla dolů.

„Přišel už Challow?“ zeptala se.

„Ne.“

Čekali a smutné světlo zasněženého rozbřesku sílilo. Ara—

68$

bella vyšla, rozhlédla se po silnici a vrátila se. „Nejde. Asi se večer opil. Sněhu rozhodně není tolik, aby nemohl přijít.“ „Musíme to tedy odložit. Jen jsme zbytečně vařili vodu.

V údolí je možná sněhu hodně.“

„Odkládat to nemůžeme. Nemáme už praseti co dát. Včera ráno jsem mu namíchala poslední dávku otrub.“

„Včera ráno? A co žralo potom?“

„Nic.“

„A to bylo o hladu?“

„Ano. Vždycky to tak poslední den dva děláme, abychom se potom nemuseli tak mořit s vnitřnostmi. Ty jsi ale hlupák, když to nevíš!“

„Proto tak kvičí. Chudáček!“

„Musíš ho píchnout ty — nedá se nic dělat. Ukážu ti jak. Nebo to udělám sama — myslím, že bych to dovedla. Ačkoliv to prase je tak velké, že bych to raději nechala na Challowa. Ale košík s noži a náčiním sem už poslal, tak si to můžeme půjčit.“ „Ty to rozhodně dělat nebudeš,“ řekl Juda. „Když už to musí být, udělám to sám.“

Vyšel ven k chlívku, odmetl před ním sníh a postavil proti němu stoličku, aby nože a provazy byly po ruce. Drozd na vedlejším stromě pozoroval přípravy, chmurný pohled na místo se mu nezamlouval, a tak odletěl, třebaže měl hlad. Zatím přišla Arabella manželovi pomoci a Juda s provazem v ruce vyšel do chléva a chytil do smyčky polekané zvíře, které nejprve zachrochtalo překvapením a pak začalo zuřivě kvičet. Arabella otevřela dvířka chlívku a společnými silami vytáhli oběť vzhůru nohama ven ke stoličce, a zatímco Juda vepře přidržoval, Arabella jej spoutávala, zachycujíc mu provaz okolo nohou, aby se nemohl bránit.

Kvičení zvířete se změnilo. Nebyla v něm už zuřivost, ale výkřiky zoufalství: táhlé, pomalé a beznadějné.

„Namouduši, to bych byl vepře ani nepořizoval, než dělat tohle!“ řekl Juda. „Stvoření, které jsem krmil vlastníma rukama!“

„Nebuď takový hlupák měkkosrdcatý! Tady je píchací nůž — ten špičatý. Teď si jenom dej pozor, abys ho nezarazil moc hluboko.“

69$

„Píchnu ho pořádně, jen aby to už bylo hotovo. To je to hlavní.“

„Nesmíš!“ vykřikla. „Maso musí být pořádně odkrvené, a proto musí prase chcípat pomalu! Jestli bude červené a krvavé, srazí nám na ceně pět procent! Jen se dotkni žíly a dost! Já jsem v tom vyrostla, já to znám. Každý pořádný řezník nechá prase důkladně vykrvácet. Musí umírat aspoň osm deset minut.“

„Ať vypadá maso jak chce, udělám všechno, aby se netrápil déle než půl minuty,“ řekl Juda rozhodně. Seškrábl ze zvráceného hrdla zvířete štětiny, jak to vídal u řezníků, prořízl tuk a pak vší silou bodl nožem.

„U všech hromů,“ křičela. „Jako bych ti to nebyla říkala! Bodl jsi moc hluboko! A já ti celou dobu vykládám — “

„Buď zticha, Arabello, a měj trochu soucitu s tím zvířetem!“

„Přidrž kyblík na krev a nebav se!“

Přestože porážel vepře neodborně, provedl to šetrně. Krev se vyvalila proudem, místo aby pomalu odkapávala, jak si Arabella přála. Kvikot hynoucího zvířete přešel do třetí, poslední tóniny, změnil se v smrtelný chropot; lesklé oči se zvrátily k Arabelle s výmluvnou, hlubokou výčitkou tvora, který konečně pochopil zradu těch, které považoval za své jediné přátele.

„Zaraž mu to,“ řekla Arabella. „Někdo to uslyší a přijde sem a já nechci, aby věděli, že si to děláme sami.“ Zvedla ze země nůž, který Juda odhodil, ponořila jej do rány a prořízla dýchací trubici. Vepř ihned ztichl a jeho poslední dech unikal otvorem.

„Tak je to lepší,“ řekla.

„To je hrozná práce,“ pravil.

„Prasata se musejí zabíjet.“

Zvíře sebou v posledním tažení škublo, a přestože bylo spoutané, ze všech zbývajících sil koplo nohama. Slabé krvácení na chvilku ustalo a pak z vepře vyšel chuchvalec zčernalé krve.

„Tak — teď už bude konec,“ řekla. „Mazaná zvířata, vždycky si nechají poslední kapku krve, jak mohou nejdéle.“

Poslední škubnutí bylo tak nečekané, že Juda zavrávoral

70$

a ve snaze udržet rovnováhu zakopl o nádobu, do které nachytali krev

„člověče,“ vybuchla plna vzteku, „teď nemám na jelita! Kvůli tobě přijdeme o všechno!“

Juda kbelík postavil, ale zbyla v něm z kouřící tekutiny jen asi třetina, z velké části se rozlila do sněhu a byl na ni strašný, děsivý, odporný pohled — alespoň pro ty, kdo ve věci viděli něco jiného než běžnou výrobu masa. Líčka a rypák prasete zsinaly, pak zbělely a svalstvo údů povolilo.

„Chvála bohu,“ oddychl si Juda, „je po něm.“

„To bych ráda věděla, co má pánbu společného s takovou nijakou prací, jako je porážení prasat,“ řekla opovržlivě. „Chudí lidé musejí z něčeho být živi.“

„Já vím, já vím,“ řekl. „Nepřu se.“

Náhle za sebou zaslechli hlas.

„Pěkně jste to provedli, novomanželé! Sám bych to o moc líp neudělal, ať mě sám čert, jestli ano!“ Hlas, hodně chraptivý, se ozval od zahradních vrátek, a když vzhlédli od poraže-ného zvířete, viděli, jak se rozložitý pan Challow opírá o plot a odbornicky si prohlíží jejich práci.

„To se vám tam stojí a kouká,“ mračila se Arabella. „Kvůli tomu, že jste přišel pozdě, máme maso krvavé a napůl zkažené! Budou nám teď srážet na ceně pět procent!“

Challow se zatvářil lítostivě. „Měli jste chvilku počkat,“ zavrtěl hlavou, „a nedělat to — zvláště při vašem nynějším delikátním stavu, milostpaní. Troufáte si příliš mnoho.“

,,S tím si nemusíte dělat starosti,“ zasmála se Arabella. Juda se také smál, ale jeho úsměv byl hodně zahořklý.

Challow se snažil nahradit svou neúčast při porážce horlivostí při spařování a seškrabování. Za to, co učinil, byl Juda sám se sebou lidsky nespokojený, i když si uvědomoval, že je to nerozum, že by věc byla dospěla k témuž výsledku, kdyby ji byl provedl odborník. S pohledem na bílý sníh, zbrocený krví tvora právě tak živoucího jako on sám, se Juda jako zastánce spravedlnosti, neřkuli křesťan, nemohl vyrovnat; ale nevěděl, jak to napravit. Zřejmě byl hlupák měkkosrdcatý, jak ho žena nazvala.

Silnici do Alfredstonu už rád neměl. Bezcitně mu zírala do

71$

tváře. Vše kolem ní mu tak připomínalo dobu, kdy chodil za svou ženou, že cestou do práce a zpět pokud možno četl, aby nic neměl na očích. A přece někdy cítil, že při své lásce ke knihám ani neuniká všednosti, ani nemyslí vznešeněji, každý dělník byl teď takový. Jednou, když šel kolem místa u potoka, kde prvně spatřil Arabellu, zaslechl hlasy stejně jako tehdy. Jedna z někdejších Arabelliných družek si v kůlně povídala s přítelkyní a jejich rozhovor se točil kolem něho, snad proto, že ho v dálce zahlédly. Vůbec si neuvědomily, že stěny kůlny jsou tak tenké, že může zaslechnout jejich slova, až půjde kolem.

„Stejně jsem jí to poradila já! Kdo se bojí, nesmí do lesa, řekla jsem jí. Kdybych jí to nebyla řekla, nepatřila by mu o nic víc než já.“

„Já si myslím, že věděla, že se nic nestalo, když mu říkala, že je — “

Jak poradila tato žena Arabelle, aby mu patřila, aby se stala jeho manželkou? Narážka byla tak nesmírně nechutná a tak mu vrtala hlavou, že když došel k chalupě, nešel domů, ale hodil si košík za vrátka zahrady a kráčel dál, rozhodnut navštívit svou starou tetu a povečeřet u ní.

Vrátil se proto domů hodně pozdě. Arabella však pilně škvařila sádlo z poraženého vepře, protože celý den někde propovídala a práci odložila. Ve strachu, aby snad pod dojmem zaslechnutých slov Arabelle neřekl něco, co by ho potom mrzelo, mluvil velmi málo. Zato Arabella byla nadržená a mimo jiné se zmínila o tom, že potřebuje nějaké peníze. Viděla, že mu z kapsy čouhá kniha, a dodala, že by měl vydělávat víc.

„U učně se zpravidla nepočítá s tím, že by ze své mzdy měl živit ženu, má milá.“

„Tak ses neměl ženit.“

„Nemluv tak, Arabello! Je to příliš ošklivé, když víš, jak k tomu došlo.“

„Přísahám ti před bohem, že jsem myslela, že to je pravda, když jsem ti to říkala! Doktor Vilbert si to myslel taky. Měl jsi štěstí, že to tak nedopadlo.“

„Tohle nemyslím,“ řekl rychle. „Myslím předtím. Já vím, že to nebyla tvoje vina, ale ty tvoje přítelkyně ti poradily

72$

špatně. Kdyby ti nebyly radily nebo kdyby ses jejich radou nebyla řídila, nevázalo by nás teď pouto, které nás oba, řekněme si to otevřeně, po čertech tlačí. Je to možná velmi smutné, ale je to pravda.“

„Kdo ti povídal o mých přítelkyních? Jaká rada? Trvám na tom, abys mi to vysvětlil!“

„Pf — raději ne.“

„Ale musíš — měl bys. Jestli nevysvětlíš, je to od tebe sprosté.“

„Prosím.“ A jemně naznačil, co se dověděl. „Ale nechci to rozmazávat. Nebudeme o tom už mluvit.“

Přestala se hájit. „To nic nebylo,“ usmála se studeně. „Každá žena má právo tak jednat. Je to její riziko.“

„To naprosto popírám, Bello. Měla by na to právo, kdyby za to po celý život nemusel trpět muž nebo, kdyby zklamal, ona sama. Kdyby chvilková slabost tím okamžikem nebo aspoň rokem skončila. Ale když jsou důsledky tak dalekosáhlé, neměla by jednat způsobem, kterým sváže ruce čestnému muži, a není-li čestný, tedy sama sobě.“

„Tak co jsem měla dělat?“

„Mělas mi dát čas … Proč se tak honíš, abys to sádlo ještě dnes uškvařila? Prosím tě, nech už toho.“

„Musím to tedy udělat hned ráno. Zkazilo by se.“

„Tak dobře. Udělej to ráno.“

XI

DRUHÝ DEN, BYLA NEDĚLE, ZAČALA ŠKVAŘIT ASI V DESET hodin; že pokračovala ve včerejší práci, vzpomněla si na rozhovor, který večer vedli, a posedla ji táž hádavost jako včera, „Tak to se o mně po Marygreenu povídá, viď — že jsem si na tebe políčila? Tys tak stál za to, jen co je pravda!“ Dopálená si povšimla několika knih Judových milovaných starých klasiků na stole, kde neměly ležet. „Proč mi tu ty knihy zase překážejí?“ rozkřikla se nedůtklivě a začala jednu po druhé házet na zem.

73$

„Nech mi ty knihy,“ ohradil se. „Mohlas je třeba odstrčit stranou, ale takhle je špinit, to je odporné!“ Při škvaření měla Arabella ruce mastné od horkého sádla a každý dotek prstu zanechal na obalu knihy velmi patrnou skvrnu. Schválně házela knihy na zem dál, až ji Juda, neovládaje se hněvem, chytil za paže, aby toho nechala. Nějak jí přitom uvolnil sponu ve vlasech, takže se jí rozpustily kolem uší.

„Pusť mě!“ rozkřikla se.

„Slib mi, že ty knihy necháš!“

Zaváhala. „Pusť mě!“ opakovala.

„Slib!“

Po chvilce: „Slibuji.“

Juda uvolnil stisk a Arabella proběhla místností ke dveřím, se strnulou tváří z nich vyrazila a utíkala k silnici. Zde začala pobíhat sem a tam, zuřivě si zcuchala vlasy do ještě většího nepořádku, než měl na svědomí Juda, a rozepjala si na šatech několik knoflíčků. Bylo krásné nedělní dopoledne, suché, jasné a mrazivé, a severní vítr sem zanášel hlahol zvonů z alfredstonského kostela. Po silnici chodili lidé, oblečení do svátečních šatů; vesměs milenci — dvojice, jako bývali Juda a Arabella, když se před několika měsíci procházívali po této cestě. Chodci se otáčeli za nevšední podívanou, kterou jim teď Arabella poskytovala, bez klobouku, s rozcuchanými vlasy vlajícími ve větru, živůtek rozepjatý, rukávy vyhrnuté k práci až nad lokte, ruce načichlé rozpuštěným sádlem. Jeden z kolemjdoucích s předstíranou hrůzou zvolal: „Pámbu s námi a zlý pryč!“

„Vidíte, jak mě zřídil!“ křičela. „V neděli dopoledne, když bych si měla jít do kostela, mě nutí pracovat, rve mi vlasy z hlavy a trhá na mně šaty!“

Juda byl pobouřen a vyběhl, aby ji násilím zatáhl dovnitř. Náhle však rozčilení pominulo. Blesklo mu poznání, že mezi nimi už je konec, že je lhostejné, co dělá on nebo ona, a tiše stanul a pozoroval ji. Naše životy jsou zničeny, pomyslel si, náš manželský svazek byl zásadní omyl, protože jsme založili trvalé pouto na základě přechodného citu, příliš málo souvisejícího s povahovou příbuzností, která je nutným předpokladem k tomu, aby celoživotní přátelství bylo snesitelné.

74$

„Chceš mě ze zásady týrat, jako tvůj otec týral tvou matku nebo jeho sestra svého muže?“ ptala se. „Jako manželé a ženy jste všichni pěkná cháska!“

Juda na ni upřel zaražený a překvapený pohled. Ale neřekla už nic a obcházela tak dlouho, dokud se neunavila. Juda odešel, chvíli chodil nazdařbůh a pak se vydal směrem k Marygreenu. Zašel tam k tetě, která den ze dne chřadla.

„Teto — týral můj otec matku a teta svého muže?“ zeptal se kuse, sedě u ohně.

Tetiny staré oči vzhlédly zpod volánu prastarého čepce, který stále nosila. „Kdopak ti to řekl?“

„Slyšel jsem to a chtěl bych vědět všechno.“

„Snad bys mohl; ačkoliv tvoje žena — určitě to byla ona — je zřejmě husa, že to roznáší. Vědět o tom celkem není co. Tvůj otec a matka se spolu nesnášeli a rozešli se. Tady na kopci u stodoly, u Hnědého stavení, když se vraceli domů z trhu z Alfredstonu — tys byl ještě maličký — , se naposled pohádali a naposled šli od sebe. Tvá matka potom brzo umřela — prostě utopila se, a tvůj otec s tebou šel do Jižního Wessexu a už se sem nevrátil.“

Juda se rozpomínal, že jeho otec o Severním Wessexu a o matce nikdy nevyprávěl a že o nich mlčel až do smrti.

„A se sestrou tvého táty to bylo taky tak. Manžel ji urazil a jí se pak další život s ním tak zprotivil, že se svou holčičkou odešla do Londýna. My Fawleyové se do manželství nehodíme, zdá se, že nám to nikdy nesedělo. Máme v krvi něco, co se nemůže smířit s tím, že je naší povinností dělat věci, které děláme docela rádi, když nemusíme. Protos mě měl poslechnout a neženit se.“

„Kde se tatínek s maminkou rozešli — u Hnědého stavení, říkáš?“

„Kousek dál, jak odbočuje cesta do Fensworthu, co tam stojí ten sloup. Kdysi tam stávala šibenice, a s tou jsme měli taky co dělat. Ale nechme toho.“

Když se začalo stmívat, Juda od staré tety odešel, jako by se vracel domů. Sotva však došel na otevřenou pahorkatinu, dal se napříč k velkému okrouhlému rybníku, stále mrzlo, třebaže nijak silně, a na nebi začínaly probleskovat větší hvězdy. Juda

75$

se postavil na okraj ledu, nejprve jednou nohou, potom druhou; led pod jeho vahou zapraštěl; ale to ho neodradilo. Pomalu se sunul doprostřed rybníka a při každém jeho kroku led ostře zapraskal. Když byl přibližně vprostřed, rozhlédl se a poskočil. Praskot se opakoval; ale Juda se neprobořil. Vyskočil ještě jednou, nic se však neozvalo. Juda se vrátil ke kraji a vystoupil na břeh.

Je to zvláštní, pomyslil si. Čeho se má dožít? Zřejmě není dostatečně hoden sebevraždy. Pokojné smrti se jako oběť nelíbil a odmítla si ho vzít.

Avšak co horšího může udělat než zahubit sama sebe? Je vůbec něco ještě méně ušlechtilého, co by spíše odpovídalo jeho nynějšímu ponížení? Mohl by se opít. Samozřejmě, to je ono; na to zapomněl. Pití se pravidelně, běžně stávalo útočištěm zoufalých, zbídačelých lidí. Začínal chápat, proč se někteří muži opíjejí po hospodách. Seběhl z kopce dolů k severu a zamířil do podřadného hostince. Když vcházel a usedal, všiml si na stěně obrazu Samsona a Dalily a poznal místo, kde se zastavil s Arabellou tu první neděli večer, co spolu začali chodit. Objednal si kořalku a přes hodinu si vydatně přihýbal.

Když pozdě v noci klopýtal domů, jeho zoufalství již pominulo, v hlavě měl úplně jasno a hlasitě se rozesmál, zvědav, jak ho Arabella v tak nezvyklém stavu přijme. Když přišel domů, bylo všude tma a při nejisté chůzí chvilku trvalo, než se mu podařilo rozsvítit. Přestože všechno neslo stopy čtvrcení poraženého vepře, tuku a škrábání, zjistil, že veškeré sádlo zmizelo. Na rubu staré obálky, připíchnuté k měchu u krbu, našel řádek ženina rukopisu:

Šla jsem k rodičům. Nevrátím se.

Celý druhý den zůstal doma a poslal maso ze zabitého vepře do Alfredstonu. Pak dal dům do pořádku, zamkl dveře, uložil klíč na obvyklé místo, kdyby se snad vrátila, a vydal se zase do Alfredstonu do kamenictví.

Když se večer doplahočil domů, zjistil, že se zde neukázala. Tak tomu bylo i druhý a třetí den. Potom od ní dostal dopis.

76$

Otevřeně přiznávala, že už ho má dost. Je takový nudný bručoun a jeho způsob života ji nebaví. Nedá se očekávat, že by se to z jeho nebo z její strany změnilo k lepšímu. Pokračovala o tom, že její rodiče, jak Juda ví, už nějaký čas uvažovali o možnosti vystěhovat se do Austrálie, protože chovat vepře je v dnešní době nevýnosné. Konečně se rozhodli odejít, a po-kud Juda nemá nic proti tomu, chtěla by jít s nimi. Zena jejího druhu se tam uplatní spíš než v téhle hloupé zemi.

Juda odpověděl, že proti jejímu odjezdu nemá nejmenších námitek. Pakliže si přeje odejít, považuje to za moudré řešení, které by jim oběma prospělo. Vložil do obálky s dopisem celý výnos z prodeje vepře a všechny peníze, které kromě toho měl — mnoho jich nebylo.

Od toho dne o ní už neměl zpráv, leda nepřímé, přestože její otec s celou domácností neodcestoval hned a čekal s odjezdem, až se rozprodají pozemky a ostatní věci. Když se doslechl, že se u Donnů připravuje dražba, naložil celé své zařízení na vůz a poslal je do zmíněné domácnosti, aby spolu s ostatním prodala všechno nebo cokoli, co uzná za vhodné.

Pak se přestěhoval do podnájmu v Alfredstonu a v jedné výkladní skříni zahlédl lístek oznamující rozprodej nábytku jeho tchána. Poznamenal si datum, den však přišel a minul, aniž se Juda k místu vypravil nebo viděl, jak dražba oživila provoz na silnici jižně od Alfredstonu. Krátce nato zašel do dražebníkova vetešnictví na hlavní třídě města a v pestré směsici nádobí, věšáků na prádlo, válečků, mosazných svícnů, otáčivého zrcadla a jiných věcí, zřejmě právě přivezených z prodeje, zahlédl vzadu v krámku malou zarámovanou fotografii, v níž poznal svou vlastní podobenku.

Byl to obrázek, který si dal u jednoho místního řemeslníka udělat a vložit do rámečku z očkovaného javoru jako dárek pro Arabellu a pak jí ho věnoval k svatbě. Na zadní straně byl dosud čitelný nápis Juda Arabelle a datum. Při dražbě Arabella zřejmě obrázek přihodila k ostatním svým věcem.

Vetešník viděl, že se Juda dívá na obrázek a na ostatní věci, ale protože si nevšiml, že v rámečku je jeho vlastní fotografie, pravil: „To je pár věcí, které mi přiklepli při dražbě chalupy u silnice do Marygreenu. Ten rámeček se vám může dobře

77$

hodit, když z něho vyndáte podobenku. Za šilink jej můžete mít.“

Tento němý, bezděčný důkaz, že v Arabelle nadobro pohasl jakýkoli něžný cit, když prodala podobenku, kterou jí dal, způsobil poslední malý otřes, aby odumřel veškerý cit i v něm. Zaplatil šilink, odnesl si fotografii a doma ji hned spálil i s rámečkem.

Za několik dní se doslechl, že Arabella a její rodiče odcestovali. Předtím ji dopisem požádal o schůzku, na níž by se formálně rozešli, Arabella však odpověděla, že raději ne, protože má naspěch s odjezdem, a snad to byla pravda. Den po jejich vystěhování se šel za šera, když byl hotov s prací, po večeři projít a v měsíčním světle kráčel po tak dobře známé silnici na návrší, které bylo místem nejhlubších zážitků jeho života. Návrší jako by mu zase patřilo.

Nevyznal se sám v sobě. Na staré cestě si připadal stále ještě jako chlapec, sotva o den starší, než když v zasnění stál na vrcholku kopce a v srdci prvně zahořel touhou po Christminsteru a po studiu. „A přece jsem muž,“ říkal si. „Mám ženu. A nadto jsem ještě více dozrál tím, že jsem se s ní neshodl, neměl ji rád, popral se a rozešel se s ní.“ (mirv1)

Potom si uvědomil, že stojí nedaleko místa, na němž, jak mu bylo řečeno, došlo k rozchodu jeho otce a matky.

Ještě kousek dál byl vrcholek, odkud zřejmě bylo vidět Christminster nebo jiné město, které za něj považoval. Těsně u cesty od pradávna stál milník. Juda k němu přistoupil a spíše vycítil, než přečetl vzdálenost do města. Vzpomněl si, že jednou cestou domů sebevědomě vysekal ostrým novým dlátem na jeho zadní stranu nápis vyjadřující jeho tužby. Udělal to v prvním týdnu učení, ještě než ho od jeho cílů odtrhla žena, která se k němu nehodila. Byl zvědav, je-li nápis dosud čitelný, obešel milník a odhrnul kopřivy. Při světle zápalky ještě ro-zeznával, co tak dávno a s takovým nadšením vytesal:

Tam

J. F.

78$

Pohled na nápis, nijak nepoškozený, zastřený trávou a kopřivami, vznítil v jeho duši jiskru starého ohně. Opravdu má pokračovat ve svém plánu, ať se děje cokoli — aby se zbavil chorobné stísněnosti, přestože vidí, jak je svět špatný? Bene agerne et laetari — konat dobro a radovat se — , prý zásada jakéhosi Spinozy-1&, by se teď mohla stát i jeho zásadou.

Snad by měl bojovat proti své špatné hvězdě a jednat, jak měl původně v úmyslu.

Popošel několik kroků a před ním se objevil obzor na severovýchodě. Opravdu se tam rozestírala slabounká záře, nepatrná mdlá mlhovina, již by nevěřící oko sotva zahlédlo. Jemu to stačilo. Jakmile skončí učení, půjde do Christminsteru.

Vrátil se domů v lepší náladě a odříkal si modlitby.

&1-Spinoza, Benedikt Baruch (1632 — 1677! — jeden z nejvýznamnějších filozofů 17. století; provedl kritiku soudobé teologie a pokusil se o vytvoření materialistického učení o mravnosti.

79$

DRUHÝ DÍL

V CHRISTMINSTERU

Mimo vlastní duši nemá hvězdy.

Swinburne-1&

Notitiam primosque gradus vicinia fecit; tempore crevit amor.

Ovidius-2&

I

DALŠÍ PŘESUN HODNÝ POZORNOSTI NASTAL V JUDOVĚ ŽIVOTĚ tehdy, když se na vytrvalém pochodu octl v zšeřelé krajině se zelení asi o tři roky mladší, než byla ta, která zdobila jeho námluvy s Arabellou i zborcení nešťastného manželského života. Vzdálen od města ještě asi tři míle, putoval Juda do Christminsteru.

Konečně se rozloučil s Marygreenem i s Alfredstonem; učení měl za sebou a s náčiním na zádech jako by činil nový životní krok — krok, na který se, pomineme-li přerušení způsobené důvěrným vztahem a manželstvím s Arabellou, těšil přibližně deset let.

Judu by teď bývalo možno označit za mladého muže se spíše výraznými, hloubavými a vážnými než krásnými rysy obličeje. Měl tmavou pleť, příjemné temné oči a nosil krátce přistřiženou černou bradku, mohutnější, než bylo v jeho době zvykem; s bradkou a s hustými černými kudrnatými vlasy měl dost trápení, když z nich musel vyčesávat a vymývat kamenný prach, který se do nich při práci chytal. Ve svém řemesle, protože se vyučil na venkově, byl schopen vykonávat nejrozmanitější práce včetně tesání pomníků, zhotovování gotické pískovcové výzdoby při restaurování chrámů a řezeb všeho druhu. V Londýně by se byl asi zaměřil na jeden obor a stal by se „modelářem“, „kamenotepcem“ — a snad i sochařem.

&1-Swinburne, Algernon Charles (1837 — 1909) — anglický básník; jeho virtuózní poezie na pozdně romantická témata využívala maximálně — leckdy na úkor obsahu — hudebních možností řeči. Verš ze Swinburnovy básně Preludium ve sbírce Před východem slu.ice (Songs Before Sunrise, 1871), která oslavuje boj italského lidu za nezávislost.

&2-Sousedství vedlo k seznámení a k prvním krokům; časem rozkvetla láska. Verš z básně Pyramus a Thisbe, kterou napsal římský básník Ovidius Naso (43 př. n. 1. — 17 po n. 1.).

83$

Onoho odpoledne dojel povozem z Alfredstonu do vesnice ležící z této strany nejblíže městu a teď šlapal zbývající čtyři míle pěšky, spíše z vlastní vůle než proto, že by to bylo nutné, neboť si svůj příchod vždycky představoval právě takto.

Poslední podnět k cestě do Christminsteru zavdala zvláštní okolnost — souvisela spíše s citovou než s rozumovou složkou jeho bytosti, jak se u mladých mužů často stává. Jednou, když ještě bydlil v Alfredstonu, šel navštívit tetu do Marygreenu a mezi mosaznými svícny na krbu u ní spatřil fotografii pěkné dívčí tváře v širokém klobouku, pod jehož lemem se rozbíhaly záhyby jako paprsky svatozáře. Zeptal se, kdo to je. Prateta nevrle odpověděla, že je to jeho sestřenice Sue Brideheadová ze znepřátelené větve rodiny; po dalším vyptávání stařena řekla, že dívka bydlí v Christminsteru, že však neví ani kde, ani co dělá.

Teta mu nechtěla podobenku dát. Juda však na ni nemohl zapomenout; a nakonec přispěla k tomu, že tím rychleji uskutečnil svůj záměr jít do Christminsteru jako kdysi jeho přítel-učitel.

Zastavil se teď na vrcholku zvlněného, pozvolného svahu a poprvé spatřil město zblízka. Stálo tu se svými zdmi a střechami při hranici Wessexu, jen co by kamenem dohodil, a na nejsevernějším místě klikaté čáry, kterou pomalá Temže oblévá půdu tohoto pradávného království, ji špičkou malíčku téměř přešlapovalo. Stavby ozářeny zapadajícím sluncem ti e odpočívaly, korouhvičky na četných věžičkách a chrámech setu a tam zableskly v obrazu střízlivě tlumených, lomených barev.

Sešel na úpatí a kráčel po rovné cestě mezi okleštěnými vrbami, ztrácejícími se v pološeru, a brzy spatřil první lampy na okraji města — několik z těch, jež vysílaly k obloze svit a zář, které Juda s vypětím zraku postřehl před tolika roky v době svého snění. Lampy na něho pochybovačně zamrkaly žlutýma očima a jako by o něho teď nestály, přestože ho po celá ta léta očekávaly a mrzelo je jeho otálení.

Připomínal Dicka Whittingtona-1&, jehož duch byl povolán

&1-Postavu ze známé anglické pohádky o chudém sirotku, který šel hledat štěstí do Londýna, o němž se doslechl, že má ulice dlážděné zlatem.

84$

k vyšším metám, než je pouhý hmotný zisk. Procházel okrajovými ulicemi váhavým krokem badatele. Na periférii v těchto končinách pravou tvář města neviděl. Potřeboval se nejprve ubytovat, a proto obhlížel pozorné místa, kde byla naděje, že za nízkou cenu najde prostý příbytek, jaký si představoval; po několika dotazech si našel pokoj na předměstí, kterému se přezdívalo „Bersabé“-1&, což ovšem zatím nevěděl. Sem se nastěhoval, vypil trochu čaje a vydal se do města.

Byla větrná, svistivá, bezměsíčná noc. Aby se orientoval, roztáhl pod lampou plán, který si koupil. Vítr jej cuchal a zvedal, ale Juda viděl alespoň tolik, aby si určil směr, kterým se dostane k srdci města.

Mnohokrát odbočil, než se octl před první starobylou středověkou památkou. Byla to kolej, jak poznal podle vstupní brány. Vešel, obcházel a vnikal do temných koutů, kam světlo lamp nedosahovalo. Blízko této koleje byla druhá; kousek dál třetí; a pak jimi byl obklopen, jako by byly dechem i duchem ctihodného města. Když míjel budovy, které nebyly v souladu s jeho celkovou tvářností, klouzal po nich očima, jako by je neviděl.

Rozezněl se zvon a Juda poslouchal, než umlkl stý prvý úder. Zřejmě se přepočítal, hádal; úderů mělo být sto.

Když se brány zavřely a nemohl se už dostat na čtvercová nádvoří kolejí, potuloval se kolem zdí a vchodů a prsty se dotýkal jejich obrysů, ozdob a řezeb. Minuty plynuly, bylo vidět méně a méně lidí, a Juda stále ještě obcházel mezi stíny; vždyť o těchto místech snil celých posledních deset let, a co záleží na spánku jedné noci? Vysoko proti černé obloze ozařovaly zákmity lamp fialy zdobené listovím a vruby cimbuří. V zapadlých uličkách, kam teď zřejmě nevstoupila lidská noha a které byly jako nadobro zapomenuty, vyčnívalo do chodníků sloupoví, arkýře, vjezdy zdobené bohatými, přebujelými středověkými vzory, jejichž zašlost ještě podtrhovalo zvětralé kamenné zdivo. Zdálo se nemožné, že by v těchto přežilých a zastaralých prostorách mohla přebývat moderní myšlenka.

&1-Kdysi město v nejjižnější části Palestiny, které původně připadlo Judovi, synu Jakubovu (Kniha Jozue 15, 28). Popis předměstí, v němž se Juda ubytoval, odpovídá rovněž jižní části Oxfordu.

85$

Protože věděl, že nablízku není živé duše, počala na Judu působit osamělost jeho vlastní osoby, jako by sám byl jen svým přeludem, měl pocit jako bytost, která jde, v jejíž moci však není, aby ji někdo slyšel nebo viděl. Toužebně zadržoval dech, až si připadal jako svůj vlastní duch, a v myšlenkách se zabýval ostatními duchovními bytostmi, jež zde v koutech prodlévaly.

V období, kdy se připravoval k tomuto závažnému kroku, ode dnů, kdy mu z očí nadobro zmizela žena i zařízení, prostudoval a pročetl téměř všechna díla vynikajících mužů, kteří v těchto vznešených zdech strávili mládí a jejichž duchové zde přebývali ve zralejším věku. Někteří učenci, stalo se to náhodným výběrem četby, byli v Judově představě ve srovnání s ostatními neúměrně velicí. Klouzání větru po rozích, sloupech a dveřních výklencích připomínalo kročeje těchto dávných obyvatel, ve vzájemných dotecích břečťanových listů jako by šeptaly jejich smutné duše, stínem se chvějivě pohybovaly jejich štíhlé postavy a všichni mu byli druhy v jeho osamělosti. V šeru se mu zdálo, jako by na ně narážel a nepo-ciťoval jejich hmotná těla.

Ulice teď byly liduprázdné, Juda však do nich pro tyto přízraky nemohl vstoupit. Byli mezi nimi básníci dávní i nedávní, od přítele a chvalořečníka Shakespearova-1& až k tomu, který teprve nedávno umlkl-2&, a k onomu pěvci z této skupiny, který je dosud mezi námi-3&. Kolem procházeli spekulativní filozofové, ne vždy s vrásčitými čely a šedými vlasy, jaké mívají na zarámovaných podobiznách, ale růžolící, štíhlí a čilí jako v mládí; moderní kněží byli zahaleni do komží a nejjasněji z nich viděl Juda Fawley zakladatele náboženského směru, zvaného traktariánský-4&; dobře známou trojici, nadšence, bás-

&1-Narážka na jednoho z největších Shakespearových současníků, renesančního dramatika Bena Jonsona (1572 — 1637), který v oslavných verších, uvádějících první souborné vydání Shakespearových her roku 1623, prorokoval geniálnímu příteli nesmrtelnost.

&2-Míněn přítel Thomase Hardyho, anglický básník a kritik Matthew Arnold (1822 — 1888), který stál rovněž v opozici proti měšťácké kultuře viktoriánské. Vystudoval v Oxfordu a působil zde jako profesor literatury.

&3-Algernon Charles Swinburne.

&4-Jde o tzv. „oxfordské hnutí“ v státní církvi anglikánské v letech 1833 — 1845. Vyšlo z pravého křídla církve (High Church) jako opozice

86$

níka a stylistu, jejichž učení ho svou ozvěnou ovlivnilo už v jeho chmurném domově. Judovi v jeho představách připadlo, jako by se zachvívali odporem při pohledu na ostatní syny těchto míst; na postavu v paruce s dlouhými vlasy, státníka, zpustlíka, rozumáře a skeptika-1&; na hladce vyholeného historika, tak ironicky zdvořilého ke křesťanství-2&; při pohledu na ostatní právě tak nevěřící, kteří zde znali každý kámen stejně jako věřící a mohli se po klášterech pohybovat stejně svobodně jako oni.

Juda pozoroval rozličné typy státníků, muže výraznějších pohybů a méně snivých tváří; učence, řečníka, dříče; jednoho, který s věkem prohluboval své názory, a jiného, jehož názory byly s věkem čím dál omezenější.

V Judově mysli procházeli vědci a filologové v podivném, nemožném sledu, muži s hloubavým výrazem, s vrásčitými čely a s očima poloslepýma neustálým bádáním jako oči netopýrů; za nimi oficiální představitelé — jako generální guvernéři a místodržitelé, kteří ho celkem nezajímali; členové nejvyššího

nejen proti vlažnému, spíše rozumovému chápání náboženství (Broad Church), ale i proti levému, protestantštějšímu křídlu (Low Church) a konečné i proti celkovému liberalismu, který v rámci této církve připouštěl tak značnou šíři názorů. V zásadě šlo o obnovení tradic církve katolické s jejími okázalými obřady, symbolismem a dogmatickou věroukou. „Oxfordské hnutí“ samo mělo také několik odstínů; vyznačovalo se však celkově silným citovým zaujetím — mezi jeho představiteli kněžími byli i četní básníci a romanopisci. Prvním jeho veřejným projevem bylo slavné kázání, které pronesl 1833 John Keble („básník“). Spolu s ostatními vůdci — k nimž patřil především John Henry Newman („nadšenec“) a Edward Pusey („stylista“), vesměs členové Orielské koleje v Oxfordu — vydával Časové traktáty (Tract for the Times, 1833 — 1841), podle nichž dostalo hnutí své druhé jméno. Roku 1845 skončilo rozkolem: Newman vstoupil do římskokatolické církve (později se stal kardinálem), následován svými přívrženci, kdežto Keble a Pusey zůstali věrni „anglokatolictví“, tj. napodobování katolické praxe v rámci pravého křídla církve anglikánské.

&1-Henry St. John, první vikomt Bolingbroke (1678 — 1751), jeden z vůdčích politiků toryovské (pozdější konzervativní) strany, ministr, osvícenský racionalista a deista, studoval na koleji Christ Church v Oxfordu.

&2-Edward Gibbon (1737 — 1794), anglický osvícenský historik, autor šestisvazkových Dějin úpadku a pádu říše římské (The History of the Decline and Fall of the Roman Empire, 1788), líčí s jemnou ironií vývoj od pohanství ke křesťanství skepticky jako vývoj od civilizace k barbarství.

87$

soudu a lordi kancléři, tiší lidé s úzkými rty, které znal jen podle jména. S větším zájmem už sledoval preláty, protože byli bližší jeho někdejším nadějím. Těch znal hodně — některé citově, jiné rozumově založené; toho, který hájil latinskou liturgii-1&; zbožného autora Večerní modlitby-2&; nedaleko nich slavného poutníka-kazatele, skladatele hymnů, fanatika, posti-ženého podobně jako Juda potížemi v manželství-3&.

Juda si uvědomil, že mluví nahlas a že s nimi hovoří jako ve skutečnosti, jako herec v melodramatu, oslovující posluchače za světly rampy; až náhle zmlkl, zděšen nesmyslností svého počínání. Snad zaslechl tato nesouvislá slova chodce některý student či myslitel skloněný za zdmi pod lampou; snad zvedl hlavu a podivil se, co je to za hlas a co znamená. Juda si teď uvědomil, že pokud jde o živé lidi, je v celém starobylém městě úplně sám s výjimkou tu a tam nějakého opožděného měšťana a měl pocit, že se asi nachladil.

Ze stínu k němu dolehl hlas; opravdový, skutečný hlas:

„Sedíte tam na tom patníku už hezky dlouho, mládenče. Na co se chystáte?“ Byl to strážník, který Judu pozoroval a kterého si Juda nevšiml.

Šel domů a před spaním si ještě chvilku o těchto mužích a jejich rozmanitých odkazech světu četl z jedné či dvou knih o synech univerzity, jež si s sebou přivezl. Když usínal, připadalo mu, jako by v polohlasných projevech opakovali různá pamětihodná slova, která právě četl, a některá z nich slyšel, jiná byla nesrozumitelná. Jeden z přízraků (který později oplakával Christminster jako „domov ztracených pří“-4&, na to však Juda nevzpomněl) právě takto oslovoval město:

„Krásné město! Tak ctihodné, tak milé, tak nedotčené bouř-

&1-John Henry Newman (1801 — 1890, viz výše zakladatelé nového náboženského směru) vyložil svůj náboženský vývoj a důvody svého přestupu do katolické církve v latinsky psané autobiografii Ospravedlnění mého života (Apologia pro Vita Sua, 1864).

&2-Anglikánský biskup Thomas Ken (1637 — 1711). Jeho tři nábožné písně — ranní, večerní a půlnoční — v Anglii dávno zdomácněly a patří k nejběžnějším vůbec.

&3-John Wesley (1703 — 1791), jeden ze zakladatelů metodistického hnutí, jehož počátky jsou rovněž spojeny s Oxfordem.

&4-Matthew Arnold.

88$

livým myšlenkovým životem našeho století, tak klidné! … Jeho nevýslovná krása nám neustále připomíná pravý cíl nás všech, ideálno, dokonalost.“

Další hlas patřil odvolateli obilního zákona-1&, jehož přízrak Juda právě zahlédl na nádvoří s velkým zvonem. Judovi se zdálo, že jeho duch vyslovuje historická slova z projevu svého pána: „Snad se mýlím, sire, ale mám dojem, že mou povinností vůči zemi sužované hladomorem je uchýlit se k tomu, co bylo dosud za podobných okolností odkudkoli … Zbavte mne zítra mého úřadu, ale nikdy mě nezbavíte vědomí, že jsem při výkonu moci, jež mi byla svěřena, nikdy nebyl veden pohnutkami plynoucími z korupce nebo prospěchářství, z touhy ukojit svou ctižádost nebo se osobně obohatit.“

Pak tu byl vtipný autor nesmrtelné kapitoly o křesťanství-2&. „Jak omluvíme naprostou lhostejnost pohanského a filozofického světa k oněm zjevením (zázrakům), která vykonal Všemohoucí? … Řečtí i římští mudrci se odvrátili od toho ohavného divadla a jako by ani nevěděli o nějakých změnách v mravním či fyzickém řádu světa.“

Potom stín básníka, posledního z optimistů-3&:

„Jaký pro nás všechny stvořen svět!

A veškeré lidstvo množí svůj rod, jak přírody všemožné káže nám řád.“

&1-Ministerský předseda sir Robert Peel (1788 — 1850), vůdce toryovské strany, přivodil pád vlády, porážku a dlouhotrvající krizi vlastní strany tím, že proti její vůli prosadil r. 1846 zrušení tzv. obilních zákonů, které po 30 let uměle udržovaly vysoké ceny obilí a chleba zákazem laciného dovozu ze zahraničí, aby angličtí velkostatkáři, soustředění hlavně ve straně toryovské, nepřišli o své zisky. Zrušení obilních zákonů znamenalo vítězství hospodářského liberalismu nad dosavadní ochranářskou politikou. Citovaná slova jsou z Peelova projevu ve sněmovně. — V Oxfordu se Peel proslavil jako student mimořádným úspěchem při zkouškách z klasiků.

&2-XV. kapitola Gibbonových dějin. Protesty proti Gibbonovu pojetí křesťanství vedly autora r. 1781 k napsání Obhajoby některých míst v XV. a XVI. kapitole. Hardy cituje ze závěru XV. kapitoly.

&3-Robert Browning (1812 — 1889), vedle Alfreda Tennysona nejznámější básník tzv. viktoriánského období. Citované verše jsou z XLIX. a L. strofy

89$

Teď zase jeden ze tří nadšenců, které Juda prve spatřil, autor Apologiel&:

„Dokazoval jsem, … že naprostá jistota o pravdách přirozené teologie byla výsledkem velkého množství odpovídajících a souhlasných pravděpodobností … že pravděpodobnosti, třeba nedosahují logické přesvědčivosti, mohou vést k vnitřní jistotě.“

Druhý nadšenec-2&, nepolemický, polohlasně pronášel méně vtíravá slova:

„Nač tedy strach, nač bát se žíti sám, když z nebes vůle samoten přijmeš smrt?“

Podobně zaslechl Juda několik vět, které proneslo zjevení s drobným obličejem, geniální pozorovatel-3&:

„Při pohledu na hrobky mocných odumírá ve mně veškeren pocit závisti; pročítám-li epitafy krásek, vyprchá ze mne každá nečistá touha; setkám-li se s rodiči lkajícími nad náhrobním kamenem, srdce mi puká soucitem; a když vidím hrobky rodičů samých, uvědomuji si, že je marné oplakávati ty, jež musíme brzy následovat.“

Nakonec promluvil kněz s ušlechtilým hlasem; při jeho pokorných, důvěrných verších, drahých mu už od nejútlejšího dětství, Juda usnul:

„Učte mě žít, a ne se bát, že smrt je horší nežli spát.

Učte mě mřít …“-4&

básně U krbu (By the Fire-side) ve sbírce Muži a ženy (Men and Women, 1855).

&1-Newman.

&2-John Keble (1792 — 1866), kněz anglikánské církve, básník, jeden z hlavních účastníků „oxfordského hnutí“ (viz vysv. ke str. 89). Prvním a nejznámějším básnickým dílem Keblovým byl Církevní rok (Christian Year, 1827), velmi populární sbírka duchovních básní pro všechny jednotlivé neděle a svátky. Hardy cituje první dva verše z „24. neděle po svátku svaté Trojice“ ve sbírce Církevní rok.

&3-Joseph Addison (1672 — 1719), vydavatel a hlavní autor (za spolupráce Richarda Steela, 1672 — 1729) slavného časopisu Pozorovatel (The Spectator, 1711 — 1714). Citát naráží na Addisonův esej o dojmech z Westminsterského opatství ve 26. čísle Spectatora z r. 1710.

&4-Citát z Večerní modlitby biskupa Kena.

90$

Probudil se až ráno. Duchová minulost jako by pominula,

vše hovořilo o dnešku. Vzpřímil se v posteli polekán, že zaspal, a pravil:

„U Joviše, úplně jsem zapomněl na svou hezounkou sestřenici — na to, že je celou dobu tady! … a taky na starého učitele.“ Ve slovech o učiteli bylo snad méně nadšení než ve

slovech týkajících se sestřenice.

II

NUTNÉ ÚVAHY O NALÉHAVÝCH OTÁZKÁCH VČETNĚ HLAVNÍ z nich, jak se uživit, na čas rozptýlily fantastické představy a přinutily Judu potlačit hluboké myšlenky ve prospěch bezprostředních potřeb. Musil vstát a jít si hledat práci, manuální práci; jedinou, kterou mnozí z těch, kdo ji vykonávali, vůbec uznávali.

Když na své pouti vešel do ulic, zjistil, že univerzitní budovy zrádně změnily své účastné vzezření: některé byly pompézní; jiné vypadaly jako rodinné hrobky nad povrchem země; ka-mennou výzdobou všech probleskovalo cosi barbarského. Duchové velkých mužů zmizeli.

Nesčetné architektonické památky kolem sebe prohlížel Juda samozřejmě ani ne tak jako umělecký kritik jejich tvarů, ale spíše jako odborník a druh zemřelých řemeslníků, jejichž svaly tyto tvary vlastně vytvořily. Oceňoval ozdoby, oklepával je jako člověk, který ví, jak se dělají, říkal si, které jsou hůře a které snáze proveditelné, které se dají zhotovit rychle a které trvají déle, které jsou obtížné a které se dají s nástrojem pohodlně zvládnout.

To, co v noci vypadalo dokonale a ideálně, bylo za dne více či méně nedokonale reálné. Připadalo mu, jako by na věkovitých památkách bývaly spáchány surovosti, jako by byly po-tupeny. Stav některých ho dojímal, tak jako by ho dojímaly zubožené vnímající bytosti. Byly poraněné, polámané, jejich vnější tvary opadávaly v boji na život a na smrt s věkem, počasím a člověkem.

Zašlost těchto historických památek mu připomněla, že

91$

vlastně nespěchá začít den účelně, jak měl v úmyslu. Přišel pracovat, živit se prací, a ráno už téměř uplynulo. Představa, že v tomto městě rozpadávajících se kamenů musí být při jejich opravování spousta práce pro řemeslníka jeho oboru, byla svým způsobem povzbuzující. Zeptal se, kudy se dostane k dílně kameníka, o němž se dověděl v Alfredstonu; a brzy zaslechl známý zvuk brousků a dlátek.

Dvůr byl malým restaurátorským střediskem. Ozdoby, úplně stejné jako ty, které viděl na zdech oprýskané a rozhlodané zubem času, zde měly ostré hrany a ladné křivky. Vyjadřovaly v moderní próze tytéž ideje jako omšelé koleje ve staré poezii. I některé památky bylo možno nazvat prózou, když byly nové. Stačilo jen počkat a staly se poezií. Jak je to snadné pro sebenepatrnější budovu; jak nedosažitelné pro většinu lidí!

Zeptal se po mistrovi a rozhlížel se mezi novými kamennými ozdobami, okenními sloupky, traverzami, dříky, fiálami a cimbuřím, rozpracovanými na podstavcích nebo čekajícími na odvoz. Vyznačovaly se přesností, matematickou přísností, hladkostí, dokonalostí; tam na starých zdech byly rozbité obrysy původních idejí; lomené křivky, nedostatek přesnosti, nepravidelnost, porušenost.

Na malou chvilku Judu osvítila pravdivá myšlenka — že tato kamenická dílna je střediskem úsilí, které má právě takovou hodnotu jako ono snažení, důstojně označované jako odborné studium v nejvznešenější koleji. Pod náporem jeho staré představy se však tato myšlenka rozplynula. Přijme jakékoliv zaměstnání, které mu nabídnou na základě doporučení jeho dosavadního zaměstnavatele; přijme je však jen dočasně. Tak se u něho projevovala moderní neřest — nepokoj.

Nadto si všiml, že se zde nanejvýš jen kopíruje, opravuje a napodobuje; představoval si, že to má pouze nějaké dočasné a místní příčiny. V té době nechápal, že středověk je mrtev jako list kapradí v kusu uhlí; že ve světě kolem něho se rýsují nové směry, v nichž není místa pro gotickou architekturu a pro to, co s ní souvisí. Nebylo mu dosud přáno prohlédnout smrtelné nepřátelství současné logiky a představivosti vůči mnohému, co choval v úctě.

92$

Prozatím se mu nepodařilo získat zde práci, a tak odcházel a myslil zase na sestřenici, jejíž přítomnost se záchvěvy zájmu, ne-li citu, tušil někde na dosah ruky. Jak rád by měl tu její pěknou podobenku! Posléze napsal tetě, aby mu ji poslala. Vyhověla mu, ale prosila ho, aby nevnášel do rodiny rozladění a nechodil za dívkou ani za jejími příbuznými. Juda, hoch až směšně citlivý, nic neslíbil, postavil fotografii na krb, políbil ji — sám nevěděl proč — a cítil se více doma. Jako by na něho shlížela a seděla v čele stolu, když svačil. Bylo to milé — jediná věc pojící ho citově s žijícím městem.

Zbýval učitel — pravděpodobně už důstojný pán. Ale nemohl se prozatím vypravit za tak váženým mužem; tak neutěšené, nejisté měl postavení, tak nevalné měl naděje. Zůstal tedy sám. Třebaže lidé chodili kolem něho, nikoho nevnímal. Dosud nevplul do proudu života ve městě, a proto pro Judu v podstatě neexistovalo. Avšak svati a prorokové zdobící okna, obrazy v galériích, sochy, busty, chrliče a hlavice sloupů — to vše jako by vydechovalo jeho atmosféru. Jako každý návštěvník města, které je hluboce poznamenáno minulostí, vnímal do-zvuky této minulosti s nadšením, jež se zdá stálým obyvatelům překvapující a téměř neuvěřitelné.

Po mnoho dní cestou kolem zacházel na chvilku do klášterů a na nádvoří kolejí, překvapován dovádivou ozvěnou svých vlastních kroků, lehounkou jako údery paliček. Christminsterská „nálada“, jak se tomu říkalo, do něho pronikala hlouběji a hlouběji; a nakonec věděl o stavbě, uměleckosti a historii těchto budov pravděpodobně více než kdokoliv z těch, kdo se zde narodili.

Teprve teď, když se na vytoužené místo opravdu dostal, si Juda uvědomil, jak je předmětu své touhy ve skutečnosti vzdálen. Pouhá zeď ho oddělovala od oněch jeho šťastných mladých současníků, s nimiž měl společný duševní život; od mužů, kteří od rána do noci neměli na práci nic než číst, dělat si poznámky, učit se a vnitřně zažívat. Pouhá zeď — ale jaká zeď!

Každý den, každou hodinu, když chodil a hledal práci, viděl je odcházet a přicházet, dotýkal se jich rameny, slyšel jejich hlasy, sledoval jejich pohyby. Rozhovory některých těch

93$

hloubavějších mu často, dík jeho dlouhé a vytrvalé přípravě pro Christminster, připadaly kupodivu blízké jeho vlastním myšlenkám. A přece jim byl vzdálen, jako by byl jejich proti-nožcem. Pochopitelně. Juda byl mladý dělník v bílé haleně, s kamenným prachem v záhybech šatů; když ho míjeli, ani ho neslyšeli, neviděli, jaksi jím prohlédali na své přátele jako tabulkou skla. Ať měli pro Judu význam sebevětší, on zde pro ně vůbec neexistoval, a přece snil, že se příchodem do Christminsteru přiblíží jejich životu.

Budoucnost však měl koneckonců před sebou; kdyby mu alespoň přálo štěstí, že by našel dobré zaměstnání, smířil by se s nevyhnutelným. Tak děkoval Bohu za zdraví a sílu a dodával si odvahy. Prozatím mu byly všechny brány včetně kolejních uzavřeny; jednou se snad dostane dovnitř. Do paláců světla a největší učenosti; možná že bude jednoho dne shlížet na svět jejich okny.

Konečně dostal od kameníka vzkaz, že pro něho má práci. To bylo první povzbuzení a Juda s nabídkou bez rozmýšlení souhlasil.

Byl mladý a silný, jinak by ani nebyl mohl s takovým nadšením plnit úkol, který si předsevzal, protože po celodenní práci bylo třeba valnou část noci studovat. Především si koupil za čtyři libry šest pencí lampu se stínítkem, takže měl dobré světlo. Potom si opatřil papír, pera a ty potřebné knihy, které si jinde opatřit nemohl. Pak k zděšení bytné přestavěl všechen nábytek ve své místnosti — byla mu i obývacím pokojem i ložnicí — , rozdělil ji záclonou zavěšenou na provaze, takže z jednoho prostoru vytvořil dva, zavěsil hustou roletu, aby nikdo neviděl, že omezuje hodiny spánku, vyložil knihy a dal se do práce.

Těžce se zadlužil sňatkem, opatřováním chalupy a koupí nábytku, který zmizel s odchodem ženy, od dob těchto nešťastných událostí si nedokázal nic našetřit, a než začal dostávat mzdu, musil žít co nejskromněji. Koupil-li si tu a tam knihu, nemohl si dovolit ani zatopit; a když noci zadechly ostrým a studeným větrem od Lučin, sedal u své lampy v zim-níku, v klobouku a vlněných rukavicích.

Z okna viděl špičku katedrály a kupoli, pod níž se rozezníval

94$

velký městský zvon. I vysoká věž, štíhlá okna zvonice a útlé vížky koleje se objevily v dohledu, když vyšel na schodiště.

V nich nacházel povzbuzení, když se jeho víra v budoucnost zakalila.

Tak jako všichni nadšenci si ani on nezjišťoval podrobnosti postupu. Od náhodných známých získával celkovou představu a blíže o ní nehovořil. Prozatím, říkal si, je především nutno našetřit si peníze a získat co nejširší vědomosti a čekat na nějakou příležitost stát se synem univerzity, jaká se může naskytnout lidem jeho druhu. „Neboť učenost je zbraň a peníze jsou zbraň; avšak největší zbraň je poznání, že učenost dává život těm, kdo jí dosáhli.“ Jeho touha ho ovládala a nedovolovala mu ani pomyslit na to, nakolik je neuskutečnitelná.

Touto dobou mu ubohá stará teta napsala ztrápeně a ustaraně o tom, co ji už dříve polekalo — dopis plný obav, že Juda nebude mít dost pevné vůle vyhnout se Sue Brideheadové a její rodině. Suin otec, jak se teta domnívá, se vrátil do Londýna, ale děvče zůstalo v Christminsteru. Aby je Judovi ještě více znechutila, sdělovala, že prý je umělkyní nebo nějakou kresličkou v krámě, kterému se říká obchod církevními potřebami a který je dokonalým semeništěm modlářství, a Sue tedy nepochybně provozuje to panáčkování — není-li dokonce papeženkou. (Slečna Drusilla Fawleyová byla podle zvyklostí své doby řádná protestantka.)

Juda byl založen spíše rozumově než nábožensky, takže na něho tato zpráva o pravděpodobných názorech Sue nezapůsobila ani tak, ani onak, narážka na její způsob života však byla nanejvýš zajímavá. Jak jen měl trochu volno, procházel se zvláštním potěšením kolem obchodů odpovídajících tetině popisu; a v jednom z nich zahlédl za pultem sedět dívku, která se podezřele podobala předloze na jeho obrázku. Odhodlal se vstoupit s nějakým běžným dotazem, a když věc vyřídil, neměl se k odchodu. Zdálo se, že obchod řídí výhradně ženy. Měly tam anglikánské knihy, psací potřeby, texty a módní zboží: sádrové andělíčky na podstavcích, obrazy svatých v gotických rámech, ebenové křížky, které byly skoro jako kruci-fixy, a modlitební knížky, které byly skoro jako misály. Pohled na dívku za stolkem v něir. budil pocit plachosti; byla tak

95$

hezká, že ani nemohl uvěřit, že by patřila k němu. Pak promluvila s jednou ze dvou starších žen za pultem, její přízvuk mu čímsi připomínal jeho vlastní hlas — měkčí a sladší, ale přece jeho vlastní hlas. Co tu dělá? Pokradmu se rozhlédl. Před ní ležel kousek zinku, seříznutý do podoby něco přes tři stopy dlouhého svitku, a z jedné strany na něm byla barvou namalovaná patina. Na tu dívka kreslila či malovala typem kostelního písma jediné slovo:

Alleluja

„Má krásné, svaté, křesťanské zaměstnání,“ pomyslil si.

Nyní mu bylo celkem jasné, jak se sem dostala, že se zručnosti v této práci nepochybně naučila od svého otce, jenž vyráběl kovové kostelní předměty. Nápis, který připravovala, měl zřejmě být upevněn někde nad kůrem, aby povzbuzoval zbožnost.

Vyšel. Bývalo by snadné s ní tu a tam promluvit, ale Judovi připadalo poněkud nečestné vůči tetě, kdyby hned od počátku vůbec nebral zřetel na její přání. Měl u ní tvrdý život, ale vychovala ho; a skutečnost, že neměla možnost ho sledovat, jen dodávala jakési tklivé působivosti jejímu přání, které by jako odůvodnění nebylo nijak přesvědčivé.

Juda o sobě tedy nedal vědět. Nebude se k Sue zatím hlásit. Když odcházel, měl k tomu ještě více důvodů. Zdála se tak něžná vedle něho v hrubé pracovní haleně a zaprášených kalhotách, že stejně jako kdysi před panem Phillotsonem měl pocit, že se jí zatím ještě nemůže přiblížit. Dalo se také velmi dobře očekávat, že zdědila odpor své rodiny a pohrdala by jím, pokud je to u křesťanky možné, zvláště kdyby jí vyprávěl o nepěkném údobí svého osudu, jež ho nakonec připoutalo k ženě, ke které by Sue určitě nechovala obdiv.

Tak ji sledoval a pocit, že je nablízku, mu byl příjemný. Vědomí, že tu žije, ho povzbuzovalo. Ale zůstávala mu víceméně ideálním stvořením, o jehož podobě začal spřádat zvláštní, podivné představy.

Tři čtyři týdny poté pracoval Juda ještě s několika muži ve Starobylé ulici před Křižovnickou kolejí a přepravovali kvádr

96$

opracovaného pískovce z vozu přes chodník, aby jej umístili na opravovaný parapet. Když se rozestavili, předák řekl: „Zdvíhat na povel! Hej-rup!“ A zvedali.

Jak vzpíral, zcela nečekaně stála po jeho boku sestřenka, zadržujíc na okamžik krok, než bude překážka odstraněna z cesty. Dívala se mu přímo do tváře jasnýma, nepopsatelnýma očima, v nichž se pojila, alespoň Judovi to tak připadalo, pevnost s něhou, a obojí s tajuplností; jejich výraz se rozehrál stejně jako křivka jejích rtů, oživená slovy, jež právě pronesla k družce, a zcela mimochodem pohlédly Judovi do tváře. Všimla si ho asi tak jako mračna prachu, který se tu rozvířil ve slunečních paprscích.

Blízkost Sue na Judu tak zapůsobila, že se zachvěl a mimoděk odvrátil obličej s plachým úlekem, aby ho snad nepoznala, třebaže to ani nebylo možné, nikdy předtím ho neviděla; a snad ani neslyšela jeho jméno. Všiml si, že i když je v podstatě venkovské děvče — několik let, která strávila v Londýně jako dívka a zde jako mladá žena, z ní setřelo všechnu drsnost.

Když přešla, pokračoval v práci a přemýšlel o ní. Zapůsobila na něho tak silně, že si ani nevšiml, jak vlastně vypadá a jakou má postavu. Teď si vzpomínal, že není vysoká, že je drobná a útlá, typ, který se označuje za elegantní. To bylo skoro všechno, co postřehl. Neměla v sobě nic vznosného, byla jen vtělený neklid. Pohyblivá, živá, a přece by ji malíř nemohl označit za hezkou nebo krásnou. Ale překvapovalo ho, jaká je. Byla na hony vzdálena jeho venkovským způsobům. Jak mohl někdo z jeho bručavého, nešťastného a téměř prokletého rodu dosáhnout takového stupně krásy? To udělal Londýn, hádal.

Od této chvíle se cit, který se v jeho nitru hromadil, a schraňoval se v něm dík osamělosti a pobytu v místě, jež opřádal poezií, začal nezadržitelně soustřeďovat k této napůl vysněné podobě; Juda si uvědomil, že přestože by rád poslušně jednal právě opačným způsobem, brzy neodolá touze přihlásit se k ní.

Namlouval si, že na ni myslí jen jako na příbuznou, neboť bylo mnoho pádných důvodů, proč na ni neměl a nesměl myslet jinak.

97$

Především je ženat, a to by bylo špatné. Za druhé jsou bratranec a sestřenice. Není dobře, když se bratranec a sestřenice do sebe zamilují, třeba by snad okolnosti citu přály. Za třetí: i kdyby byl volný, v takové rodině, jako je jeho, kde manželství obvykle vedlo ke smutné tragédii, sňatek mezi příbuznými by zdvojnásobil nesnesitelnost vztahů a smutná tragédie by se mohla umocnit v tragédii strašlivou.

Proto znovu musí opravdu myslit na Sue jen v rámci vzájemného příbuzenského zájmu o někoho, kdo k člověku patří; dívat se na ni vlastně jako na ženu, na niž může být pyšný, rozprávět s ní a přikyvovat jí; později, až k ní bude pozván na čaj, smí k ní chovat výlučně jen city příbuzného a příznivce. Ona mu pak bude laskavou hvězdou, povzbuzující silou, družkou v anglikánské víře a něžnou přítelkyní.

III

NĚKTERÉ ODSTRAŠUJÍCÍ SOUVISLOSTI VŠAK MĚLY NA JUDU takový vliv, že se jí přibližoval s úzkostí, a příští neděli šel na ranní bohoslužby do katedrály Kardinálské koleje-1&, aby si Sue znovu prohlédl, protože zjistil, že tam často dochází.

Nepřišla, a Juda na ni čekal odpoledne, kdy bylo hezčí počasí. Věděl, že přijde-li vůbec, půjde k budově po východní straně velkého travnatého nádvoří, kudy byl do kostela přístup, a když sezváněli, stál v rohu. Několik minut před hodinou stanovenou službám božím se objevila mezi postavami kráčejícími podél kolejní zdi, a jakmile ji spatřil, přešel na druhou stranu a vstoupil za ní do budovy, šťastnější než kdy předtím, že se k ní dosud nehlásil. Vidět ji, sám neviděn a neznám, mu zatím stačilo.

Chvíli se zdržel v předsíni, a než si našel místo, bohoslužby

&1-V Oxfordu, založená roku 1525 kardinálem Thomasem Wolseyem (1471 — 1530), ministrem Jindřicha VIII., který však krátce nato upadl v nemilost. Kolej byla konfiskována — jako ostatní jmění Wolseyho — králem, přestavěna a pojmenována Kolejí církve Kristovy (Christ Church). Je to tedy jediná kolej oxfordská, jíž Hardy ponechal původní jméno, ovšem méně užívané.

98$

už trochu pokročily. Bylo zachmuřené, smutné, tiché odpoledne, kdy se nějaké náboženství stává potřebou i prostým praktickým lidem a není jen přepychem přecitlivělých, zlenivělých vrstev. V matném světle a tlumivém lesku postranních oken jen nejasně rozeznával věřící na protější straně, ale věděl, že Sue je mezi nimi. Dlouho nemohl najít, kde přesně stojí, a zatím dospěl 119. žalm, který zpíval sbor, k druhé části, In duo corriget, varhany přešly do strhující gregoriánské melodie a zpěváci spustili:

„Jakým způsobem očistí mládenec stezku svou?“-1&

Byla to právě otázka, která Judu v této chvíli plně zaujímala. Jaký byl špatný, bezcenný člověk, že dal takový průchod živočišné vášni k ženě a připustil, aby vedla k tak strašlivým následkům; že potom pomýšlel na sebevraždu; že pak zlhostejněl a opil se. Hra varhan se od kůru valila v mohutných vlnách a není divu, že Juda, vychovaný ve víře v nadpřirozeno, téměř uvěřil, že tento žalm vybrala jakási pozorná Prozřetelnost zvláště pro tuto chvíli, kdy prvně vstoupil do této velebné budovy. A přece to byl jenom žalm připadající na každý čtyřiadvacátý večer měsíce.

Dívku, již začal chovat v tak zvláštní něžnosti, obklopovala teď táž harmonie, jaká proudila do jeho sluchu; a tato myšlenka jej uklidňovala. Je zde pravděpodobně častou návštěvnicí, při jejím zaměstnání a způsobu života jí bohoslužebné dojmy jistě pronikly tělem i duší a má s ním tedy nepochybně mnoho společného. Vědomí, že pro své myšlenky konečně nalezl pevný bod, o nějž se bude moci opřít společensky i duševně, působilo na vnímavého a osamělého mladíka jako rosa Hermon-2&, a po celou dobu mše se poddával této extázi.

Sám byl podobné myšlenky dalek, ale leckdo by mu byl mohl říci, že takové ovzduší vane právě tak z Kypru jako z Galileje.-3&

&1-Viz bible, žalm 119, 9.

&2-Viz bible, žalm 133, 3.

&3-Na ostrově Kypru byla uctívána řecká bohyně lásky i manželství Afrodita; Galilej je část starověké Palestiny, působiště Kristovo.

99$

Juda počkal, až dívka vstane a projde vnitřními dveřmi, a teprve potom se pohnul sám. Nepohlédla k němu, a než se dostal ke dveřím, ušla již polovinu cesty po široké pěšině. Měl na sobě nedělní oblek, a proto se mu chtělo jít za ní a přihlásit se k ní. Ale nebyl ještě zcela připraven; a bože, má to udělat, když se v něm probouzí takový cit?

Neboť přestože se zdálo, že jeho vzrušení během mše vyrůstá ze zbožnosti, a sám se o tom přesvědčil, nemohl být úplně slepý k tomu, jaká je pravá povaha oné přitažlivosti. Byla mu přece úplně cizí, takže příbuzenství bylo jen záminkou, a Juda si řekl: „Nesmí to být! Já, ženatý člověk, ji nesmím znát!“ Ale Sue přece je jeho příbuzná, a skutečnost, že je ženat, třebaže jeho manželka nežije na této polokouli, by v jistém smyslu mohla být na prospěch. Sue by pak vůbec nepřipadla na myšlenku, že k ní má něžný vztah, a jednala by s ním svobodně a beze strachu. Trochu ho zabolelo u srdce, když si uvědomil, jak málo stojí o svobodu a bezstarostnost, která u ní vyplyne z tohoto vědomí.

Několik dní před těmito bohoslužbami v katedrále měla hezká, svěží mladá žena s průzračnýma očima Sue Brideheadová odpoledne volno. Vyšla z obchodu s církevními po-třebami, kde nejen pracovala, ale i bydlila, a s knihou v ruce se vydala na procházku do přírody. Byl jeden z oněch dnů bez mráčku, které někdy nastanou ve Wessexu i jinde uprostřed období chladna a dešťů, jako by je tam z rozmaru vložil bůh počasí. Kráčela míli, dvě až k místům položeným mnohem výše než město, jež leželo za jejími zády. Cesta se vinula zelenými poli a Sue došla k brance, zastavila se, aby dočetla rozečtenou stránku, a pak pohlédla zpět na věže, kupole a staré i nové vížky.

Na pěšině za brankou spatřila cizího člověka s černými vlasy a nažloutlou pletí, sedícího v trávě vedle velké čtvercové desky, na níž stála spousta sádrových sošek, upevněných co nejtěsněji jedna vedle druhé, některé z nich pobronzované — a ty přestavoval, než se s nimi vydá na další cestu. Byly to většinou zmenšené napodobeniny antických mramorových soch a představovaly božstva velmi odlišná od těch, jejichž podoby dívka

100$

vídala, a byla mezi nimi i Venuše běžného typu, Diana, z druhého pohlaví Apollo, Bakchus a Mars. Přestože sošky byly od Sue vzdáleny mnoho yardů, v jihozápadním slunci se tak jasně odrážely od zeleného porostu, že rozeznávala s naprostou přesností jejich obrysy; a protože stály téměř přímo ve směru od ní ke kostelním věžím města, vytanul Sue při srovnání celý okruh myšlenek navzájem si podivně cizích a protikladných. Muž vstal, a když ji spatřil, uctivě smekl čepici a s přízvukem, který odpovídal jeho vzezření, zavolal: „Só — chy!“ V mžiku obratně zvedl velkou desku se směsicí božských i lidských pozoruhodností na koleno, potom si ji dal na hlavu, přenesl ji k Sue a opřel o branku. Nejdříve nabízel drobnější zboží — busty králů a královen, potom středověkého herce, pak okřídleného Kupida. Zavrtěla hlavou.

„Co stojí tihle dva?“ zeptala se a prstem se dotkla Venuše a Apollona — největších postav na desce.

Řekl, že za deset šilinků jí je dá.

„To si nemohu dovolit,“ odpověděla Sue. Nabídla mu podstatně méně a k jejímu překvapení je obchodník se sochami sňal z drátěného podstavce a podal jí je přes branku. Přitiskla je k sobě jako poklad.

Když za ně zaplatila a muž odešel, začala se znepokojovat, co si s nimi počne. Nyní, když byly jejím majetkem, připadaly jí tak velké a tak obnažené. Byla citlivé povahy a rozechvěla se nad tím, co udělala. Jak je držela, chytal se jí bílý poprašek sádry na rukavice a na šaty. Chvíli je nesla nezabalené a pak dostala nápad, natrhala veliké listy lopuchy, kerblíku a různých bujných popínavých rostlin v živém plotě a zabalila do nich své břemeno, jak mohla nejlépe, takže vypadalo jako ohromná náruč zeleně, kterou si nese vášnivá milovnice přírody.

„Cokoli je lepší než ty věčné kostelní tretky,“ říkala si. Ale dosud byla rozechvělá a skoro jako by litovala, že ty sochy koupila.

Chvílemi nahlédla mezi listy, zda se Venuši neulomila ruka, vešla se svým pohanským nákladem do nejkřesťanštějšího města země postranní uličkou, rovnoběžnou s hlavní třídou, a zahnula za roh k zadnímu vchodu do závodu, kde byla za

101$

městnána. Odnesla sošky rovnou do svého pokoje a hned se pokusila uložit ji do krabice, která byla jejím osobním majetkem; sochy však byly příliš neskladné, a proto je zabalila do velkých archů balicího papíru a postavila na zem do kouta.

Paní domu, slečna Fontoverová, byla starší dáma s brýlemi, oblékala se téměř jako abatyše, byla znalá obřadů, jak se při její živnosti slušelo, a často navštěvovala ceremoniální kostel sv. Salesia v předměstí Bersabé, o němž jsme se již zmínili a kam začal docházet i Juda. Byla dcerou duchovního se skrovnými prostředky a po jeho smrti před několika lety se odvážně zbavila nouze tím, že převzala krámek s církevními potřebami a zvelebila jej až k nynějším úctyhodným rozměrům. Jako jedinou ozdobu nosila kolem krku kříž a růženec a Církevní rok-1& ovládala nazpaměť.

Přišla teď zavolat Sue k svačině, a když se chvilku neozývala, vstoupila do pokoje právě v okamžiku, kdy dívka rychle převazovala každý balíček motouzem.

„Koupila jste si něco, slečno Brideheadová?“ zeptala se, vidíc zabalené předměty.

„Ano — jen něco na ozdobu do pokoje,“ odpověděla Sue.

„Skoro bych řekla, že jsem to tu už vyzdobila dost,“ pravila slečna Fontoverová a rozhlédla se po barvotiscích svatých v gotických rámech, po biblických svitcích a dalším zboží, které přestalo jít na odbyt, a proto sloužilo jako vybavení této ponuré místnosti. „Co je to? Takové veliké!“ Udělala do balicího papíru dírku, velikou asi jako hostie, a pokoušela se nahlédnout dovnitř. „To jsou sochy? Dvě figury? Kde jste je koupila?“

„Koupila jsem je od podomního obchodníka, který prodává odlitky — “

„Dva svaté?“

„Ano.“

„Které?“

„Svatého Petra a svatou — svatou Maří Magdalénu.“

„Dobře. Tak se pojďte nasvačit a pak dodělejte ten text nad varhany, jestli bude ještě dost světlo.“

&1-Od Johna Kebla.

102$

Tyto drobnosti, které jí bránily potěšit se tím, v čem našla pouhé přechodné zalíbení, vzbudily v Sue tisíc chutí vyndat sošky a podívat se na ně, a když šla spát a byla si jista, že nebude rušena, pro radost si bohy vybalila. Postavila dvojici na prádelník, po každé straně dala svíčku, odstoupila k posteli, lehla si a začala číst knihu, kterou vytáhla ze své krabice a o níž slečna Fontoverová neměla potuchy. Byl to svazek Gibbona a Sue četla kapitolu, pojednávající o vládě Juliána Odpalíka.-1& Chvílemi se zadívala k soškám, které zde vypadaly podivně a cize, protože právě mezi nimi visela reprodukce Kalvárie, a náhle, jako by ji k činu podnítil tento pohled, vyskočila a vytáhla z krabice druhou knihu — svazek veršů — a nalistovala známou báseň:

„Zvítězils, bledý Galilejský:

už dechem tvým zešedl svět!“-2&

kterou dočetla až do konce. Pak zdusila svíčky, svlékla se a nakonec zhasila i světlo.

Byla ve věku, kdy se obvykle dobře spí, dnes v noci se však stále probouzela, a kdykoli otevřela oči, svítilo sem světlo z ulice natolik, aby odhalilo bílé sádrové sochy, tyčící se na prádelníku v podivném nesouladu s prostředím textů a mučedníků, s obrazem Ukřižovaného v gotickém rámu, na němž se teď dal rozeznat jen latinský kříž, protože postava splývala s šerem.

V jedné takové chvíli odbila na věži kostela jedna z prvních ranních hodin. Zvuk dolehl až k uším jiného člověka, sklánějícího se nepříliš daleko v témž městě nad knihami. Byla sobota večer a Juda nemusel nařizovat budík, aby ho ráno probudil tak záhy jako obvykle, a proto, jak měl ve zvyku, zůstal vzhůru o dvě tři hodiny déle, než si mohl dovolit kterýkoli den v týdnu. S vážností si teď pročítal Griesbachův text.

&1- Římský císař (vládl 361 — 363); odpadl od křesťanství, které bylo

nedlouho před jeho vládou uznáno za římské státní náboženství.

&2-Ze Swinburnovy básně Chvalozpěv na Proserpinu (Hymn to Proserpine) ve sbírce Básně a balady. — Podle tradice poslední slova Juliána Apostaty (Odpadlíka).

103$

Právě ve chvíli, kdy se Sue převalovala a dívala se na své sochy, mohl strážník i pozdní chodci procházející pod Judovými okny zaslechnout, kdyby byli tiše stanuli, podivné slabiky, šeptané se zanícením — slova, která v Judovi budila nepopsatelné nadšení, nevysvětlitelné zvuky podobné těmto: „AU hemin heis Theos ho Pater, ex hou ta panta, kai hemeis eis auton …“

Uctivý přednes zněl stále silněji, až oddíl končil:

„Kai heis Kyrios Iesous Christos, di hou ta panta kai hemeis di autou!“-1&

IV

Své práci Juda rozuměl a byl všestranný, jak to jen vídáme u řemeslníků ve venkovských městech. Kdo v Londýně vytesává hlavice nebo ozdobné listoví, odmítá modelovat ty části ozdob, jež do nich ústí, jako by bylo ponižující pracovat na jiné části téhož celku. Když zrovna nebyla práce na gotických římsách nebo na něj na podstavcích nečekalo zdobení oken, chodil Juda dělat nápisy na pomníky a náhrobní kameny a radoval se ze změny práce.

Příště ji spatřil, když stál v jednom kostele na žebříku a zaměstnával se podobnou prací. Byla krátká ranní mše, a jakmile vstoupil kněz, slezl Juda z žebříku a přisedl k půltuctu lidí, tvořícímu shromáždění, než modlitby skončí a on bude zase moci začít se svým klepáním. Teprve v polovině bohoslužeb si všiml, že jedna z žen je Sue, která sem musela doprovodit obstarožní slečnu Fontoverovou.

Juda seděl a pozoroval, jaká má pěkná ramena, jak lehce, se zvláštní nenuceností vstává a usedá, jak lehce pokleká, a pomyslil, jakou pomocnicí by mu taková anglikánka byla za příz-nivějších okolností. Ne že by tak nedočkavě toužil pokračovat v práci, proto se do ní nedal, sotva se věřící začali rozcházet; spíše neměl odvahu setkat se na tomto posvátném místě s že-nou, která na něho začínala tak nepopsatelně působit. Ony tři

&1- „Ale my máme jediného Boha otce, z něhož všecko, a my v něm, a jednoho Pána Ježíše Krista, skrze něhož všecko, i my skrze něho.“ Viz bible, První epištola sv. Pavla ke Korintským 8, 6.

104$

závažné důvody, proč se nesmí pokusit o bližší seznámení se Sue Brideheadovou nyní, kdy se ukázalo, že jeho zájem o ni je nepochybně sexuálního rázu, vystoupily do popředí naléhavěji než kdy předtím. Bylo však také jasné, že člověk nemůže žít jen prací; a že právě člověk Juda potřebuje něco milovat. Jiní muži by k ní byli nedočkavě spěchali, skočili by po požitku ze snadného přátelství, které by Sue těžko mohla odmítnout, a byli by ponechali všechno ostatní náhodě. Nikoli však Juda — ze začátku.

Ale jak míjely dny a ještě spíše osamělé večery, Juda ke svému mravnímu zděšení zjistil, že se jí zabývá více, místo aby se jí zabýval méně, a že prožívá úzkostlivé štěstí ve chvílích, kdy jedná nesmyslně, nepředložené a překvapivě. Cítil ji kolem sebe celý den, míjel místa, kudy chodila, myslil na ni neustále a musil si přiznat, že jeho svědomí v tomto boji asi prohraje.

Jistěže mu dosud připadala jako dokonalost sama. Snad kdyby ji znal, byl by vyléčen z této nečekané a nepřístojné vášně. Vnitřní hlas mu našeptával, že přestože si přeje ji poznat, nepřeje si být vyléčen.

Nebylo nejmenších pochybností, že z Judova vlastního zásadového stanoviska stav začíná být nemorální. Aby se Sue stala láskou člověka, který je podle zákonů své země oprávněn milovat po celý život jen Arabellu a žádnou jinou ženu, to byl zase velmi špatný začátek, mínil-li se ten člověk ubírat směrem, jaký si vytkl Juda. Byl si toho vědom tak jasně, že jednou, když pracoval v sousedním venkovském kostele sám, pocítil potřebu pomodlit se, aby nebyl tak slabý. Ale třebaže toužil chovat se v tomto směru vzorně, nedařilo se mu to. Zjistil, že není možné prosit, abys byl zbaven pokušení, když srdcem toužíš být pokoušen stotisíckrát. A tak omlouval sám sebe. „Koneckonců,“ říkal si, „teď u mne nejde o žádné erotické vyšinutí jako tehdy poprvé. Vidím, že je nevšedně bystrá, a částečně je to touha po duševní shodě a při mé osamělosti potřeba lásky a něhy.“ Obdivoval se jí tedy dál a bál se pochopit, že je to lidsky zvrácené. Protože ať měla Sue jakékoli přednosti, ať byla nadaná a hluboce náboženská, tyto její rysy zřejmě vůbec nebyly příčinou Judovy lásky.

105$

V této době jednou odpoledne vešla do kamenictví poněkud váhavě dívka, nadzvedla sukně, aby si je neumazala v bílém prachu, a zamířila ke kanceláři.

„Hezké děvče,“ poznamenal jeden z dělníků, kterému se říkalo strejda Joe.

„Kdo je to?“ zeptal se druhý.

„Nevím — tu a tam jsem ji zahlédl. Počkej — je to dcera toho šikovného chlapíka Brideheada, co před šesti lety udělal u Svatého Salesia všechno tepání a pak odešel do Londýna. Nevím, co teď dělá — myslím, že nic zvláštního — , když ona se sem vrátila.“

Mladá žena zatím zaklepala na dveře kanceláře a zeptala se, je-li v závodě zaměstnán pan Juda Fawley. Juda to odpoledne náhodou šel někam ven a žena toto sdělení přijala se zklamaným pohledem a ihned odešla. Když se Juda vrátil, řekli mu o tom, popsali ji a on zvolal: „Bože — to byla moje sestřenice Sue!“

Vyšel za ní na ulici, ale nebyla v dohledu. Na to, aby se jí dál vědomě vyhýbal, neměl už ani pomyšlení, a tak se rozhodl, že ji ještě večer navštíví. Když se vrátil domů, našel od ní vzkaz — první vzkaz — , jeden z oněch dokumentů, na které, v podstatě prosté a všední, později vzpomínáme jako na předzvěst otřesných důsledků. V takových prvních nevinných dopisech žen mužům a vice versa není ani potuchy po dramatu, k němuž se schyluje, a když se toto drama odehraje a my pak tyto listy čteme v jeho nachovém či sinavém odlesku, tím sil-nějším, velebnějším a někdy děsivějším dojmem na nás působí.

Vzkaz od Sue byl velmi prostý a přirozený. Oslovovala ho jako milého bratrance Judu; psala, že se teprve teď čirou náhodou dověděla, že žije v Christminsteru, a vyčítala mu, že o sobě nedal vědět. Byli by prý spolu mohli strávit tak pěkné chvíle, protože ona je odkázána hodně sama na sebe a ani nemá přiměřené přátele. Nyní však s největší pravděpodobností brzy odejde, a tak je snad příležitost k přátelství ztracena navždy.

Při zprávě, že se chystá k odchodu, zalil Judu studený pot. Na tuto možnost nikdy nepomyslil a nutila ho tím rychleji odepsat. Chtěl by se s ní setkat ještě dnes večer, psal, hodinu

106$

po odeslání dopisu, u kříže v chodníku označujícího místo smrti mučedníků-1&.

Poslal lístek po chlapci a pak litoval, že jí ve spěchu navrhl sejít se venku, když by jí byl mohl napsat, že ji navštíví. Je to vlastně venkovský způsob scházet se venku, a on nic jiného nezažil. S Arabellou se naneštěstí také tak setkávali a třeba se to nebude zdát dost důstojné tak milému děvčeti, jako je Sue. Nedalo se však už nic dělat a několik minut před určenou hodinou, v mihotavém světle právě rozsvěcených lamp, se Juda blížil k místu schůzky.

Široká ulice byla tichá a skoro liduprázdná, přestože nebylo pozdě. Na protějším chodníku spatřil postavu, v níž pak poznal Sue, a oba zároveň zamířili ke znamení kříže. Avšak než k němu došel, Sue na Judu zavolala:

„Právě na tomhle místě se s tebou poprvé v životě setkat nechci! Pojď kousek dál.“

Hlas, třebaže příjemný a stříbřitý, se trochu chvěl. Šli souběžně, Juda se podřídil a čekal, až mu Sue naznačí, že se chce zastavit, a pak se zastavil také, v místech, kde během dne stá-valy vozy povozníků, i když teď tam nebyl ani jeden.

„Mrzí mě, že jsem tě požádal o schůzku a nezašel k tobě,“ spustil Juda s ostýchavostí zamilovaného. „Ale myslil jsem, že bychom ušetřili čas, kdybychom se rozhodli jít na procház-ku.“

„Ach, to nevadí,“ odpověděla s nenuceností přítelkyně, „opravdu nebydlím tak, abych mohla někoho pozvat. Myslela jsem jen, že místo, které jsi určil, je tak hrozivé — neměla bych snad říkat hrozivé — myslím ponuré a beznadějné podle toho, s čím souvisí … Ale není hloupé začínat takhle, když tě ještě neznám?“ Zvědavě si ho měřila od hlavy k patě, zatímco Juda se na ni příliš nedíval.

„Zdá se mi, že mě znáš lépe než já tebe,“ dodala.

&1-V Oxfordu před Balliolovou kolejí, v ulici Magdalén. Za vlády Krvavé Marie (1553 — 1558), která chtěla v Anglii znovu nastolit katolickou církev po nedávno provedené reformaci, byli na tomto místě r. 1555 upáleni vynikající účastníci reformačního hnutí: slavný kazatel biskup Hugh Latimer (1485 — 1555), biskup Nicholas Ridley (1500 — 1555) a brzy po nich arcibiskup canterburský, Thomas Cranmer (1489 — 1556).

107$

„Ano — občas jsem tě vídal.“

„Věděl jsi, kdo jsem, a nepřihlásil ses? A já teď odcházím!“ „Ano. Je to smůla. Nemám žádného jiného přítele. Vlastně jednoho velmi dávného přítele tu někde mám, ale zatím se mi nijak nechce za ním jít. Možná že o něm budeš něco vědět — pan Phillotson. Je tady někde v hrabství farářem, myslím.“ „Ne — znám jenom jednoho pana Phillotsona. Bydlí kousek za městem, v Lumsdonu. Je to vesnický učitel.“

„Ach! To asi nebude on. To rozhodně není možné. Ještě pořád jen učitel! Víš, jak se jmenuje křestním jménem — Richard?“

„Ano, Richard. Posílala jsem mu knihy, ovšem nikdy jsem ho neviděla.“

„Tak se mu to nepodařilo!“

Juda měl po klidu, neboť jak se jemu může zdařit věc, která se nepovedla velikému Phillotsonovi? Kdyby se to nebyl dověděl ve společnosti milé Sue, byl by ho čekal den zoufalství, ale i teď si představoval, jak mu bude po Suině odchodu těžko, že se Phillotsonovi jeho velkolepý univerzitní plán nevyvedl.

„Když už se chystáme na procházku, co kdybychom ho navštívili?“ řekl náhle. „Není tak pozdě.“

Souhlasila, a tak vyšli na kopec a dál krásnou zalesněnou krajinou. Náhle se proti nebi vynořila věž s cimbuřím a čtyřhranná věžička kostela, potom školní budova. Zeptali se kohosi na ulici, je-li pravděpodobné, že by pan Phillotson teď byl doma, a dověděli se, že je doma pořád. Na zaklepání se objevil ve dveřích školy, se svíčkou v ruce, a v obličeji, který od doby, kdy jej Juda spatřil naposledy, pohubl a zestaral, měl tázavý výraz.

To, že po letech se setkává s panem učitelem Phillotsonem takto po domácku, naráz strhlo svatozář, která v Judově představě od posledního setkání obklopovala učitelovu postavu. Setkání v něm však zároveň vzbudilo soucit s Phillotsonem jako s člověkem, který byl zřejmě těžce postižen a zklamán. Juda se mu představil a dodal, že ho přišel navštívit jako dávného přítele, který k němu byl v mládí laskavý.

„Vůbec se na vás nepamatuji,“ řekl učitel zamyšleně. „Říkáte, že jste byl mým žákem? Ano, věřím; ale měl jsem jich za

108$

život už takové tisíce, a pochopitelně se tak změnili, že mimo žáky z posledních let mi jich utkvělo v paměti jen velmi málo.“ „Bylo to v Marygreenu,“ pravil Juda a zamrzelo ho, že sem šel.

„Ano. Byl jsem tam krátce. A to je také bývalá žákyně?“ „Ne — to je moje sestřenice … Jestli se pamatujete, psal jsem vám o nějaké mluvnice a vy jste mi je poslal.“

„Ach — ano! Matně si na tu příhodu vzpomínám.“

„Byl jste tehdy velmi laskavý. Byl jste první, kdo mě upozornil na takovéto zaměření. Tehdy ráno, když jste odjížděl z Marygreenu a měl už věci na voze, jste se se mnou loučil a řekl mi, že máte v plánu vystudovat univerzitu a dát se vysvětit — že akademický titul je nutný punc člověka, který jako teolog nebo učitel chce něco dokázat.“

„Pamatuji se, že jsem tento názor zastával; ale divím se, že jsem si jej nenechal pro sebe. Té myšlenky jsem se už před mnoha lety vzdal.“

„Já jsem na to nikdy nezapomněl. Právě to mě přivedlo do těchto končin a dnes večer na návštěvu sem k vám.“

„Pojďte dál,“ pravil Phillotson. „A vaše sestřenka také.“ Vešli do školní hovorny, kde stála lampa s papírovým stínítkem a vrhala světlo na tři čtyři knihy. Phillotson stínítko sňal, aby jeden na druhého lépe viděli, a paprsky dopadaly na neklidný drobný obličej, na živé tmavé oči i na vlasy Sue, na vážné rysy jejího bratrance i na zralejší tvář a postavu učitele, hubeného, přemýšlivého pětačtyřicátníka s úzkými rty, trochu zjemnělými ústy, poněkud nahrbeného, v černém kabátě se šosy, který se od stálého dření na lopatkách, uprostřed zad a na rukávech poněkud leskl.

Staré přátelství se nepozorovaně obnovilo, učitel hovořil o svých zkušenostech a bratranec se sestřenicí také o svých. Říkal jim, že dosud někdy pomýšlí na duchovní stav, a třebaže k němu nemůže přistoupit tak, jak měl v úmyslu v minulých letech, mohl by se dát vysvětit jako licenciát-1&. Zatím, pravil, se mu jeho nynější postavení líbí, jen by potřeboval učitelského pomocníka.

&1-Vysvěcený kněz, který je oprávněn vykonávat všechny duchovní povinnosti, nemůže však dostat vlastní faru.

109$

Na večeři se nezdrželi, protože Sue musela být doma, než se připozdí, a vraceli se zpět do Christminsteru. Přestože hovořili jen o běžných věcech, byl Juda překvapen, jakou ženu ve své sestřenici objevil. Byla tak vnímavá, že všechno její jednání jako by pramenilo z citu. Při vzrušující myšlence tak zrychlovala krok, že jí sotva stačil; v některých otázkách byla tak citlivá, že by ji bylo možno z nepochopení považovat za malichernou. S těžkým srdcem si uvědomil, že zatímco Sue k němu chová jen pocity nejupřímnějšího přátelství, on ji miluje víc než před seznámením. A cesta domů byla chmurná nikoli proto, že se nad nimi rozestřela noc, ale proto, že myslil na její odjezd.

„Proč musíš odejít z Christminsteru?“ zeptal se s lítostí. „Copak je možné nemilovat město, jehož historii poznamenali tak velcí mužové jako Newman, Pusey, Ward, Keble?-1&“

„Ano — poznamenali. Ale nakolik poznamenali dějiny světa? … Dost směšný důvod pro to, aby tu člověk zůstal! To by mě nebylo napadlo!“ Zasmála se.

„Nuže — musím odejít,“ pokračovala. „Slečna Fontoverová, jedna ze společnic, pro něž pracuji, mě urazila a já ji; a tak bude lépe, když odejdu.“

„Jak k tomu došlo?“

„Rozbila mi nějaké sošky.“

„Ach — schválně?“

„Ano. Našla je u mne v pokoji, a přestože to byl můj majetek, hodila je na zem a dupala po nich, protože jí nebyly po chuti, a jedné z nich rozbila podpatkem ruce i hlavu napadrť — něco hrozného!“

„Byly na ni příliš katolicky apoštolské, ne? Určitě o nich řekla, že jsou papeženské, a mluvila o vzývání svatých.“ „Ne … Ne, to neudělala. Dívala se na věc úplně jinak.“ „Ach — to mě tedy překvapuje.“

&1-Pusey Edward Bouverie (1800 — 1882) — profesor hebrejštiny na oxfordské koleji Christ Church, velmi aktivní účastník „oxfordského hnutí“. Ward William George (1812 — 1882) — teolog, v „oxfordském hnutí“ nejhorlivější propagátor splynutí anglikánské církve s římskokatolickou; jeho manifestační přestup ke katolictví byl příkladem pro Newmana a ostatní.

110$

„Ano. Neměla mé patrony ráda ze zcela jiného důvodu. Dala jsem se strhnout a ostře jsem jí odpověděla; skončilo to tak, že jsem se rozhodla, že tu nezůstanu a najdu si zaměstnání, ve kterém budu nezávislejší.“

„Proč se nepokusíš zase učit? Slyšel jsem, že jsi svého času učila.“

„Nikdy mě nenapadlo, abych se k tomu vrátila; jako kreslířka jsem se měla dobře.“

„Směl bych poprosit pana Phillotsona, aby ti dovolil zkusit to u něho ve škole? Jestli se ti to bude líbit, půjdeš na učitelský ústav a staneš se prvotřídní zkoušenou učitelkou, budeš mít dvakrát takový plat jako nějaká kreslířka nebo umělkyně v kostelních pracích a dvojnásobnou svobodu.“

„Dobře — popros ho. Ale musím už jít. Sbohem, milý Judo! Jsem tak ráda, že jsme se konečně setkali! Nemusíme se hádat, když se hádali naši rodiče, že ne?“

Juda jí nechtěl dát plně najevo, jak naprosto s ní souhlasí, a vydal se do odlehlé uličky, kde bydlil.

Touha udržet Sue Brideheadovou ve své blízkosti vedla teď Judu bez ohledu na možné následky a druhý den večer se zase vydal do Lumsdonů, protože se neodvažoval spolehnout na působivost pouhého dopisu. Učitel nebyl na podobný návrh připraven.

„Byl bych spíše potřeboval někoho takříkajíc ostřílenějšího,“ pravil. „Vaše sestřenice pochopitelně stačí; ale nemá žádné zkušenosti. Ach — má, opravdu? Má skutečně v úmyslu věnovat se učitelství jako povolání?“

Juda řekl, že podle jeho názoru tomu je nakloněna, a svým důvtipným odůvodňováním, že právě ona se svou povahou hodí za pomocnici pana Phillotsona, o němž vůbec nic nevěděl, přesvědčoval učitele, až prohlásil, že ji přijme; vysvětlil přitom Judovi jako příteli, že pokud se jeho sestřenice nechce věnovat této práci opravdu a pokud nepovažuje tento krok za první období přípravy, po níž bude následovat studium na učitelském ústavu, znamená to pro ni naprostou ztrátu času, protože plat je jen zcela nepatrný.

Den po této návštěvě dostal Phillotson od Judy dopis se zprávou, že opět mluvil se sestřenicí a že je stále více nadšena

111$

myšlenkou učit; souhlasila s tím, že přijde. Samotářskému učiteli ani nenapadlo, že Judův zápal v prosazování této úmluvy vyrůstá z jiných pocitů vůči Sue, než je pudová vzájemná soudržnost, běžná mezi členy jedné rodiny.

V

UČITEL SEDĚL VE SVÉM PROSTÉM PŘÍBYTKU, PŘISTAVĚNÉM ke škole — obojí byly moderní stavby — a díval se přes cestu k starému domu, kde bydlila v podnájmu jeho pomocnice Sue. Záležitost se vyřešila velmi rychle. Učitelský pomocník, který měl být přeložen na školu pana Phillotsona, se nedostavil a Sue byla přijata jako náhrada. Všechna takováto prozatímní opatření směla trvat jen do nejbližší výroční návštěvy inspektora Jejího Veličenstva a bylo třeba jeho souhlasu, aby dosáhla platnosti trvalé. Slečna Brideheadová učila asi dva roky v Londýně, a třebaže tohoto zaměstnání dávno nechala, nebyla zrovna začátečnicí, a Phillotson soudil, že nebude těžké ji v místě udržet, dokonce si to přál, i když u něho byla teprve několik týdnů. Poznal, že je opravdu tak bystrá, jak ji vylíčil Juda; a který řemeslnický mistr si nepřeje udržet učně, jenž mu ušetří polovinu práce?

Bylo chvíli po půl deváté ráno a pan Phillotson čekal, až půjde Sue přes ulici do školy, aby šel za ní. Za pět minut tři čtvrti přecházela, na hlavě lehký klobouk; pozoroval ji jako něco zvláštního. Dnes ráno jako by ji obklopovala jakási nová záře, nemající nic společného s učitelskou dovedností. Šel do školy také a Sue se věnovala své třídě na druhém konci místnosti celý den pod jeho dohledem. Byla opravdu výtečnou učitelkou.

Povinností pana Phillotsona bylo mimo jiné dávat jí večer hodiny a kterýsi článek v zákoníku společenského chování kladl požadavek, aby při hodinách, pakliže učitel a vyučovaný jsou odlišného pohlaví, byla přítomna nějaká ctihodná starší žena. Richardu Phillotsonovi v tomto případě předpis připadal nesmyslný, neboť při svém věku by mohl být dívčiným otcem; ale poctivě se podle něho řídil; sedal s dívkou v pokoji,

112$

v němž se paní Hawesová, vdova, u níž bydlela Sue v podnájmu, zabývala šitím. Předpis by ani nebylo bývalo možno přestoupit, protože v bytě jiný obývací pokoj neměli.

Někdy, když počítali — věnovali se matematice — , mimoděk k němu vzhlédla s lehkým tázavým úsměvem, jako by se domnívala, že Phillotson jako její učitel musí vědět o všem, co jí prochází hlavou, ať je to správné či chybné. Phillotson zatím vpravdě vůbec nemyslil na matematiku, ale na ni, jakýmsi novým způsobem, který mu jako učiteli připadal poněkud zvláštní. Možná že věděla, že o ní takto přemýšlí.

Několik týdnů plynula jejich práce s jednotvárností, která mu sama o sobě byla příjemná. Pak bylo jednou třeba dovést děti do Christminsteru na putovní výstavu modelu Jeruzaléma, která byla v zájmu výchovy přístupná školám za poplatek jeden penny za osobu. Pochodovali ve dvojicích po silnici, Sue vedle své třídy s prostým kartounovým slunečníkem, přidržujíc drobným palcem jeho rukojeť; a Phillotson vzadu v dlouhém plandavém kabátě, nedbale si pohrávaje hůlkou, v zamyšlené náladě, do níž od Suina příchodu často upadal. Bylo slunné, prašné odpoledne, a když přišli do výstavního sálu, bylo tam kromě nich jen velmi málo lidí.

Model starobylého města stál uprostřed místnosti a majitel, v jehož rysech se zračila jemná, zbožná lidumilnost, obcházel s ukazovátkem v ruce a ukazoval jednotlivé čtvrti a místa, která podle jména znali z četby bible; horu Moriah, údolí Josaftu, chrámový okrsek Siónu, hradby a brány, za jednou z nichž byl velký kopec tvaru mohyly a na kopci malý bílý křížek. Zde, říkal, je Kalvárie.

„Myslím,“ pravila Sue učiteli, s nímž stála trochu stranou, „že tento model, i když je přesný, je z valné části plodem obrazotvornosti. Cožpak může někdo vědět, že v Kristově době vypadal Jeruzalém tak? Tenhle člověk určitě ne.“

„Je zhotoven podle nejdokonalejších pravděpodobných plánů, vypracovaných na základě výzkumů jeho dnešní podoby.“ „Vzhledem k tomu, že nejsme potomky Židů, řekla bych, že už máme Jeruzaléma ažaž,“ podotkla. „Celkem vzato, nepřineslo to město a jeho lidé nic prvotřídního — jako například Athény, Řím, Alexandrie a jiná stará města.“

113$

„Pomyslete však, drahé dítě, co znamená pro nás!“ Zmlkla, protože se snadno dala zarazit; a potom zahlédla za skupinkou dětí shromážděných okolo modelu mladého muže v bílé flanelové blůze, sklánějícího se v soustředěném studiu údolí Josafatu tak hluboko, že mu hora Olivetská skoro zakrývala obličej. „Podívejte se na svého bratrance Judu!“ pokračoval učitel. „Ten si nemyslí, že máme Jeruzaléma dost!“ „Ach — nevšimla jsem si ho!“ zvolala svěžím, jasným hlasem. „Judo — prohlížíš si to s takovou důkladností!“

Juda se vytrhl ze snění a spatřil ji. „Ach — Sue!“ řekl a začervenal se radostným překvapením. „Ale vždyť jsou to děti od vás! Všiml jsem si, že sem odpoledne vodí školy, a napadlo mě, že byste mohli přijít; ale tak mě to zaujalo, že jsem zapomněl, kde jsem. Dokáže to člověka odnést do minulosti, že? Dovedl bych si to prohlížet hodiny, ale bohužel mám čas jen několik minut, odskočil jsem si sem mezi prací tady nedaleko.“ „Vaše sestřenka je tak strašlivě učená, že ten model nemilosrdně kritizuje,“ popíchl dobrosrdečné Phillotson. „Naprosto pochybuje, že by byl správný.“

„Ne, pane učiteli — nepochybuje — vůbec ne! Nechci být jako ty, co se jim říká učené dívky — takových je dnes příliš mnoho!“ odpověděla dotčeně Sue. „Myslela jsem jen — ne-vím, co jsem myslela — jenom to bylo něco, co vy nechápete!“ „Já vím, co jsi myslela,“ pravil Juda horlivě (ačkoli to nevěděl). „Podle mého máš úplně pravdu.“

„Jsi dobrý, Judo — já vím, že ty ve mne věříš!“ Pohnutá ho uchopila za ruku, s vyčítavým pohledem na učitele se obrátila k Judovi a její hlas svědčil o rozechvělosti, která jí samotné při narážce tak jemné připadala naprosto nevhodná. Ani v nejmenším netušila, jak jí v tomto chvilkovém projevu citu vycházejí srdce obou mužů vstříc a jak složitou budoucnost jim tím oběma připravuje.

Model byl příliš výchovného rázu, aby dětí brzy neunavil, a o málo později odpoledne pochodovali zpět do Lumsdonu. Juda se vrátil k práci. Pozoroval hejno dětí v čistých šatech a zástěrkách, vyšlapujících si v řadě ulicí a ven z města po Phillotsonově a Suině boku, a zmocnil se ho smutek a nespokojenost, že stojí mimo životy jich obou. Phillotson jej pozval,

114$

aby si k nim vyšel v pátek večer, kdy nebude dávat Sue hodiny, a Juda honem souhlasil, aby nepromeškal příležitost.

Žáci a učitelé se zatím vrátili domů, a když Phillotson druhý den pohlédl na tabuli Suiny třídy, ke svému překvapení na ní viděl perspektivní pohled na Jeruzalém, zručně nakreslený křídou, každá budova na svém místě.

„Měl jsem dojem, že vás model nezajímá a že jste si ho ani nevšímala,“ pravil.

„Nevšímala,“ odpověděla, „ale tolik jsem si z něho zapamatovala.“

„Zapamatovala jste si víc než já.“

Školní inspektor Jejího Veličenstva tou dobou ve zdejším kraji konal „nečekané návštěvy“, aby si výuku přešetřil znenadání; a za dva dny uprostřed dopoledního vyučování někdo lehce stiskl kliku dveří a do třídy vešel vzácný pán, největší postrach učitelských pomocníků.

Učitele Phillotsona to nijak zvlášť nepřekvapilo; jako v jednom známém příběhu mu ten kousek vyvedli už příliš často; byl tedy vždy připraven. Suina třída však byla na opačném konci místnosti a dívka stála ke dveřím zády; inspektor šel, zastavil se za ní a chvilku pozoroval její vyučování, než si ho všimla. Otočila se a zjistila, že s hrůzou očekávaný okamžik nastal. Při její plachosti na ni zapůsobil tak silně, že vykřikla zděšením. Phillotson, sotva se ovládaje podivnou starostlivostí, ji zachytil v poslední chvíli, aby neklesla v mdlobách. Brzy se probrala a usmála se; když však inspektor odešel, dostavila se reakce a Sue byla tak bílá, že ji Phillotson odvedl k sobě do pokoje a dal jí napít trochu brandy, aby se vzpamatovala. Všimla si, že ji drží za ruku.

„Měl jste mi říci,“ šeptala nahněvaně, „že hrozí inspektorova nečekaná návštěva! Ach, co si počnu? Teď bude hlásit, že nejsem k ničemu, a budu navždy znemožněna!“

„Ale kdež, drahé dítě! Jste nejlepší učitelka, jakou jsem kdy měl!“

Díval se na ni tak mile, že ji to dojímalo, a litovala, že ho zahrnula výčitkami. Když se jí udělalo lépe, odešla domů.

Juda zatím netrpělivě čekal na pátek. Ve středu a ve čtvrtek tak podléhal touze ji spatřit, že se po setmění vydal kus cesty

115$

po silnici směrem ke vsi, a když se pak vrátil do svého pokoje a chtěl číst, zjistil, že naprosto není schopen soustředit myšlenky ke stránkám. V pátek navečer, sotva se oblékl tak, aby se podle své představy Sue líbil, rychle posvačil a vyrazil, nepostřehnuv, že poprchává. Stromy nad ním prohlubovaly podvečerní šero, smutně na něho spouštěly těžké kapky a budily v Judovi předtuchu — nesmyslnou předtuchu; věděl sice, že ji miluje, věděl však také, že jí nemůže být ničím víc než dosud.

Sotva zabočil a vešel do vesnice, jako první se mu naskytl pohled na dvojici pod jedním deštníkem, vycházející z farních vrátek. Byl od nich příliš daleko, aby si ho všimli, ale hned věděl, že je to Sue a Phillotson. Učitel jí držel deštník nad hlavou a zřejmě se vraceli z návštěvy u faráře — patrně kvůli nějaké záležitosti týkající se práce ve škole. Jak kráčeli vlhkou a opuštěnou cestou, Juda si všiml, že Phillotson klade ruku kolem dívčina pasu; jemně ji odstrčila; ale položil ji tam zase; nechala ji tedy být a s výrazem nedůvěry se rychle roz-hlédla. Nepodívala se přímo za sebe a neviděla tedy Judu, který uskočil do živého plotu jako zasažen bleskem. Zůstal tam ukryt, až došli k Suině chalupě, Sue vstoupila a Phillotson přešel k sousední škole.

„Ach, je na ni příliš, příliš starý,“ křičelo to v Judovi v hrozných mukách beznadějné, zhrzené lásky.

Nemohl zasáhnout. Což nepatří Arabelle? Neměl sílu jít dál a vracel se touž cestou do Christminsteru. Každý krok jako by mu připomínal, že v žádném případě nesmí stát Phillotsonovi v cestě k Sue. Phillotson je snad o dvacet let starší než ona, ale za podobných věkových rozdílů se uzavřelo mnoho šťastných manželství. Nejvíce ho trápila bolestná ironie při pomyšlení, že k důvěrnému vztahu mezi jeho sestřenkou a učitelem došlo jen a jen jeho přičiněním.

116$

VI

STARÁ ZAHOŘELÁ TETA V MARYGREENU ONEMOCNĚLA A NA druhou neděli ji jel Juda navštívit — rozhodl se k této návštěvě po vítězném boji s touhou odbočit ke vsi Lumsdonu a promluvit se Sue pár ubohých vět, v nichž by nemohl pronést slovo svému srdci nejbližší, ani prozradit, co viděl a co ho mučí.

Teta byla upoutána na lůžko a Juda strávil valnou část krátkého dne tím, že se staral o její pohodlí. Svůj malý pekařský krámek prodala jednomu sousedovi a výnos prodeje a úspory jí zajišťovaly vše, co potřebovala, dokonce u ní bydlila jedna vdova z vesnice a obsluhovala ji. Mohl si s ní v klidu promluvit, teprve když měl skoro načase chystat se k odchodu, a v řeči se mimoděk zmínil o sestřence.

„Sue se tu narodila?“

„Ano — tady v pokoji. Tenkrát tady bydlili. Proč se ptáš?“ „Nic — chtěl jsem to jen vědět.“

„Ty se s ní stýkáš!“ zvolala drsná stará žena. „A co jsem ti říkala?“

„Nu — abych za ní nechodil.“

„Mluvili jste spolu?“

„Ano.“

„Tak toho nech. Otec ji vychoval, aby nenáviděla matčiny příbuzné; a dělníka, jako jsi ty, si vážit nebude — když se z ní teď stala městská slečinka. Nikdy jsem ji neměla moc ráda. Takové drzé smrádě to bývalo, při té její přecitlivělosti. Však jsem jí taky za drzost mockrát naplácala. Představ si — jednou lezla do rybníka, boty a punčochy vyzuté, sukni vyhrnutou nad kolena, a než jsem mohla vykřiknout hanbou, povídá mi: ,Utíkejte, tetičko! Tohle není pro stydlivé oči!“

„To byla ještě malá.“

„Už jí bylo kolem dvanácti.“

„No — dobře. Ale teď, když je starší, je přemýšlivá, vnímavá, jemná a je citlivá jako — “

„Judo!“ vztyčila se teta na posteli. „Ty ses do ní zbláznil!“ „Ale kdežpak — ne.“

„Že sis vzal tu ženskou Arabellu, to byla snad nejhorší věc, jakou může mužský udělat, aby hodně zkusil. Ale Arabella

117$

odešla na druhý konec světa a snad ti už dá navždycky pokoj. Ale ještě horší bude, jestli teď, když máš závazek a spoutané ruce, začneš milovat Sue. Jestli je k tobě sestřenice milá, ber to jen tak, jak to opravdu je. Ale aby sis myslel na něco víc, než je příbuzenské přátelství, to by bylo největší bláznovství. Když se z ní stala měšťačka a zkazila se, mohla by tě přivést do neštěstí.“

„Nemluvte tak o ní, teto! Prosím vás, nemluvte!“

Judovi se ulehčilo, když vešla tetina přítelkyně a ošetřovatelka, jež rozhovor zřejmě poslouchala, protože začala mluvit o minulých letech a zavedla řeč na Sue Brideheadovou, jak ji pamatuje. Líčila, jaká to byla zvláštní holčička, když chodila tady přes náves do vesnické školy, ještě než její otec odjel do Londýna — když pan farář pořádal čtení a přednášení, jak přicházela na stupínek, nejmenší ze všech, „v bílých botičkách, šatičkách a s růžovou stuhou“; jak přednášela Excelsior-1&, Noc zazněla nám veselím a Havrana; jak při tom vraštila své drobné obočí, zoufale se dívala kolem sebe a říkala do vzduchu, jako by před ní opravdu stála nějaká bytost:

„ … jistě nejsi havran hrůzy, jenž se z podsvětního šera v bludné pouti namane — řekni mi své pravé jméno, plutonovský havrane!“

„Přednášela tak dobře,“ dosvědčovala váhavě stará nemocná, „že jak tam stála s tou svou mašličkou a v šatičkách, člověk viděl tu hnusnou ptačí mrchu skoro na vlastní oči. A ty, Judo, jsi taky jako dítě uměl dělat, jako bys ve vzduchu něco “viděl.“

Sousedka vyprávěla i o jiných Suiných přednostech.

„Víte — nedá se říci, že by byla nějaký divoch; ale dovedla věci, které obyčejně umějí jenom kluci. Viděla jsem ji, jak se rozběhla a namířila si to po klouzačce na dolním rybníce, jen

&1-Známá báseň amerického básníka Henry Wandsworthe Longfellowa (1807 — 1882). Noc zazněla nám veselím — začátek XXI. strofy (Zpěv třetí) eposu Childe Haroldova pouť (Childe Harold’s Pilgrimage) George Gordona Byrona (1788 — 1824). Havran (The Raven) — nejznámější báseň Edgara Allana Poea (1809 — 1849); překlad Vítězslava Nezvala.

118$

za ní kudrny poletovaly, jezdilo jich tam za sebou asi dvacet a proti nebi vypadali jako figurky malované na skle, a po druhé klouzačce bez zastavení hned zas zpátky. Samí kluci to byli, jen ona holka; potom si ji dobírali, a ona řekla: ,Nebuďte protivní, kluci,‘ a najednou utekla domů. Snažili se ji zase vylákat ven. Ale nešla.“

Po těchto obrázcích ze Suiny minulosti byl Juda ještě nešťastnější, že se o ni nemůže ucházet, a opouštěl tenkrát tetin domek s těžkým srdcem. Byl by se rád zastavil ve škole a na-hlédl do místnosti, v níž se Suina útlá postavička tak proslavila ; ale potlačil své přání a šel dál.

Byla neděle večer a venku stála ve svátečních šatech skupina vesničanů, kteří Judu znali, když tady bydlel. Pozdrav jednoho z nich Judu zarazil.

„Tak ses dostal rovnou tam!“

Juda naznačil, že nechápe.

„No, do toho sídla vědy — do města světla, jak jsi nám o tom jako malý kluk povídal. Je to tam takové, jak sis myslel?“ „Ano — ještě lepší,“ zvolal Juda.

„Když jsem tam jednou hodinku byl, tak mě to osobně nijak nenadchlo, staré oprýskané domy, napůl kostely, napůl chudobince, a celkem nic se tam neděje.“

„To se mýlíš, Johne; děje se tam víc, než může člověk vidět, když jde po ulici. Je to jedinečné středisko vědy a náboženství — myšlenková a duchovní obilnice naší země. Všechno to ticho a nehybnost je klid nekonečného pohybu — klid roztočené káči, abych použil přirovnání známého spisovatele.“

„Prosím — může to tak být a nemusí. Jak říkám, za tu hodinu dvě, co jsem tam byl, jsem nic neviděl; tak jsem si zašel na sklenici piva, dalamánek a kus sýra a čekal jsem, až bude čas jet domů. Ty už jsi asi někde v koleji, že?“

„Kdepak,“ odpověděl Juda. „Mám k ní skoro stejně daleko jako dřív.“

„Jak to?“

Juda si poklepal na kapsu.

„Však jsme si to mysleli! Tyhle věci nejsou pro našince, kdepak — to je jen pro ty, co mají spoustu peněz!“

„To se mýlíte,“ pravil Juda trochu zahořkle. „Jsou pro nás.“

119$

Tato poznámka však stačila odpoutat Judovu pozornost od vysněného světa, v němž donedávna žil s utkvělou představou jakési pomyslné postavy, víceméně sebe sama, obklopené uměním a vědami a považující se za povolanou a vyvolenou zasednout v ráji učených. Poznámka ho přiměla uvažovat o svých vyhlídkách chladně a střízlivě. Nedávno si uvědomil, že jeho řečtina není zcela uspokojivá — zvláště jazyk dramatických básníků. Někdy ho celodenní práce tak vyčerpala, že nebyl schopen soustředěné pozornosti, jaké je třeba k důkladnému studiu. Pociťoval potřebu mít po boku učitele-přítele, který by mu ve chvilce řekl, co někdy měsíc únavně vyhledával v nic nenapovídajících, těžkopádných knihách.

Rozhodně musí přemýšlet o skutečnosti trochu věcněji, než dosud činil. Nač trávit také volný čas u neurčité práce, které se říká „soukromé studium“, bez vyhlídky ji prakticky uplatnit?

„Na to jsem měl myslet dřív,“ říkal si cestou domů. „Bývalo by lepší vůbec se do toho nepouštět než začít a nevědět jasně, kam jdu a co vlastně chci … Tohle potulování kolem kolejních zdí, jako bych čekal, až se po mně napřáhne nějaká ruka a vtáhne mě dovnitř, je nesmysl. Musím se přesně informovat.“

Hned příští týden se o to pokusil. Příležitost se naskytla, jak se na první pohled zdálo, jednou odpoledne; v oboře, která sloužila jako park, zahlédl Juda na veřejné cestě nedaleko místa, kde náhodou seděl, staršího pána, o němž kdysi slyšel, že je děkanem jisté koleje. Pán se přiblížil a Juda se mu s úzkostí podíval do obličeje. Působil dojmem člověka laskavého, pře-mýšlivého, ale trochu zdrženlivého. Juda si však uvědomil, že ho nemůže jen tak oslovit. Příhoda ho ovšem přivedla na myšlenku, že by bylo moudré svěřit se dopisem některému z nejlepších a nejsoudnějších starých profesorů s takovými potížemi a dát si poradit.

Příští týden či čtrnáct dní proto postával ve městě na místech, kde mohl zahlédnout nejvýznačnější probošty, řádné členy a ostatní vůdčí osobnosti z kolejí; a z těch, které spatřil, nakonec vybral pět, jejichž výraz mu napověděl, že jsou to muži uznalí a prozíraví. Těmto pěti poslal dopisy se stručným vylí-

120$

čením svých potíží a požádal je o radu, co má dělat dál.

Když dopisy odnesl na poštu, začal je v duchu rozebírat; litoval, že je poslal. „Je to právě taková dotěrná, vulgární žádost, jaké si dnes lidé tak často podávají,“ myslel si. „To mě nemohlo napadnout nic jiného než napsat takhle úplně cizím lidem? Mohl bych být podvodník, povaleč, bezcharakterní člověk, třebaže naopak vědí … A možná že zrovna takový jsem!“

Přece však si byl vědom, jak houževnatě doufá v nějakou odpověď jako v poslední naději, která ho může spasit, čekal den ze dne, říkal si, že je naprostý nesmysl doufat, a přece doufal. A zatímco čekal, rozrušila ho náhle zpráva o Phillotsonovi. Phillotson opouštěl školu u Christminsteru a odcházel na jinou, větší školu jižněji ve Středním Wessexu. Co to znamená, jaký význam to bude mít pro jeho sestřenici, stěhuje-li se učitel, jak se zdá, za větším výdělkem, s vyhlídkou zajistit práci dvěma místo jednomu na to si netroufal odpovědět. A při něžném vztahu mezi Phillotsonem a dívkou, do níž byl vášnivě zamilován, Judu nadobro přecházela chuť poradit se s Phillotsonem.

Akademičtí hodnostáři, kterým napsal, zatím neráčili odpovídat a mladý muž byl zase jako dříve odkázán pouze na sebe, jen světlo naděje ještě zesláblo. Po nepřímých dotazech se záhy jasně přesvědčil o pravdivosti své domněnky, která ho už dávno znepokojovala, že totiž nejlepší cesta k získání nějakého volného stipendia nebo nadace je složit zkoušky. Dokázat to však znamená velkou dřinu a velké nadání. Bylo téměř nemožné, aby se člověk, který studoval na vlastní pěst, třebaže obšírně a důkladně, a dokonce po dlouhou dobu deseti let, mohl vyrovnat těm, kdo byli celý život vedeni zkušenými učiteli a pracovali podle určených směrnic.

Jedině druhý způsob, totiž abychom tak řekli zakoupení místa na univerzitě, se zdál opravdu dosažitelný pro lidi jeho druhu, protože potíže byly jen rázu hmotného. Podle informací začal pátrat, jak veliká je tato hmotná překážka, a ke své hrůze zjistil, že i když mu bude štěstí přát a bude moci ukládat peníze, uplyne patnáct let, než bude schopen zaplatit

121$

děkanovi zápisné a zálohu na přijímací zkoušku. Bylo to beznadějné.

Pochopil, jak podivným a záludným kouzlem ho opředla blízkost města. Dostat se sem a žít zde, procházet se mezi kostely a síněmi, dát se prostoupit duchem města, to považoval ve svém mladém snění, kdy se mu půvaby města slévaly do záře nad obzorem, za nejvyšší a nejkrásnější cíl. „Jen se tam dostat,“ říkal právě tak pošetile jako Crusoe u svého velkého člunu, „a ostatní už je jen otázkou času a energie.“ Bylo by pro něho bývalo v každém směru lepší, kdyby nebyl o toto klamné sousedství zavadil ani myšlenkou, ani pohledem, kdyby byl šel do nějakého živého obchodního města s jediným úmyslem — vzít rozum do hrsti a vydělávat peníze, a teprve pak kdyby se byl podíval na reálné možnosti svého plánu. Zkrátka, bylo mu teď jasné jedině to, že celý jeho plán splaskl jako průzračná mýdlová bublina, sotva se ho dotkla věcná informace. Vzpomínal na svůj život v minulých letech a pomyslel si podobně jako Heine:

Nad okem mládí vírou zářícím

strakatou čapku šaškovskou já zřím.

Naštěstí mu nebylo souzeno, aby své zklamání vnesl do života milované Sue a zasvětil ji do zhroucení svých vzdušných zámků. Musí být ušetřena palčivých podrobností o tom, jak procitl a pochopil hranice svých možností. Věděla koneckonců jen málo o jeho ubohém boji, do něhož se pustil tak nevyzbrojen, chudý a nepředvídavý.

Nikdy nezapomněl na ono odpoledne, kdy se probudil ze svého snu. Nevěda si dost dobře rady sám se sebou, vstoupil do osmihranné místnosti ve věži nezvykle stavěného divadla, umístěného uprostřed tohoto zvláštního a nevšedního města. Místnost měla kolem dokola okna, z nichž bylo možno přehlédnout celé město a jeho okolí. Judův pohled, zamyšlený, smutný, přece však pevný, postupně míjel jednu vyhlídku za druhou. Tyto budovy se svými privilegiemi a se vším, co se k nim pojilo, nebyly pro něho. Z obrysů střechy veliké knihovny, do níž se měl sotva kdy dostat, jeho pohled sklouzl na rozličné vížky, koleje, štíty, ulice, kaple, zahrady, nádvoří,

122$

tvořící celek tohoto nepřekonatelného panoramatu. Uvědomoval si, že ho osud nepostavil sem, ale mezi těžce pracující na ubohém předměstí, kde také bydlí a jež návštěvníci a opěvatelé tohoto města vůbec neuznávají za jeho část, třebaže by bez jeho obyvatel vášniví čtenáři vůbec nemohli číst a hlubocí myslitelé žít.

Vyhlédl do krajiny za městem ke stromům, za jejichž přehradou žila ona, jejíž blízkost zprvu bývala vzpruhou jeho srdce a jejíž ztráta mu nyní působila muka k zešílení. Nebýt této rány, byl by se rval s osudem. Kdyby měl po boku Sue, byl by se svých vysokých cílů vzdal s úsměvem na rtech. Avšak bez Sue musela u Judy reakce na vypětí, jemuž se tak dlouho podroboval, nutně vést k naprostému zhroucení. Phillotson nepochybně prožil duševní zklamání podobné tomu, jaké teď sužovalo jeho. Ale učiteli potom bylo přáno nalézt útěchu v podobě sladké Sue, pro něho však nebylo utěšitele.

Sešel do ulic, lhostejně jimi bloudil, až se dostal k hostinci a vstoupil. Vypil zde rychle za sebou několik sklenic piva, a když vyšel ven, bylo tma. Ve světle blikavých lamp se doploužil domů na večeři a seděl za stolem sotva chvilku, když mu bytná přinesla dopis, který právě došel. Položila jej před něho, jako by tušila, že je možná důležitý, a Juda si na první pohled všiml, že na něm je vypouklá pečeť jedné z kolejí, jejímž představitelům dopsal. „Konečně — jeden,“ zvolal.

Zpráva byla stručná a vypadala trochu jinak, než si Juda představoval, přestože ji psal profesor sám. Zněla takto:

BIBLIOLLOVA KOLEJ-1&

Pan

Juda Fawley

kameník

Vážený pane,

četl jsem Váš dopis se zájmem; a soudě, alespoň jak o sobě píšete, že jste dělník, domnívám se, že zůstanete-li ve svém

&1-Vymyšlený název, průhledná obměna jména Balliolovy koleje (Balliol College) v Oxfordu, založené r. 1263 Johnem Balliolem, otcem skotského krále téhož jména.

123$

prostředí a věnujete-li se své práci, budete mít mnohem větší naději na životní úspěch, než dáte-li se jiným směrem. A to Vám proto také doporučuji.

V úctě

T. Tetuphenay

Tato strašlivě srozumitelná rada Judu vzrušila. Věděl to už. Věděl, že to je pravda. A přece to po deseti letech práce byla tvrdá rána a tak na něho v první chvíli zapůsobila, že ihned vstal od stolu, a místo aby se dal jako obvykle do čtení, sešel ze schodů na ulici. Postál ve výčepu a převrátil do sebe dvě tři sklenky, bloudil nevěda kudy, až došel doprostřed města k místu nazvanému Rozcestí, pozoroval nepřítomně, jako ve snách skupinky lidí, pak se náhle probral a začal se bavit se strážníkem, který tam měl službu.

Policista zívl, roztáhl lokty, vypjal se na špičkách o půldruhého palce, usmál se, dobrácky na Judu mrkl a řekl: „Mladý muži, vy jste se nalíz!“

„Ne; teprve jsem začal,“ odpověděl Juda cynicky.

Ačkoli byl podnapilý, v mozku měl jasno. Další strážníkovy poznámky vnímal jen zčásti, protože ho zaujala myšlenka na životní zápas lidí, kteří stávali na této křižovatce jako on a na něž už nikdo nepomyslil. Křižovatka měla větší historii než kterákoli z kolejí města. Přímo se tu hemžily, vrstvily stíny lidských skupin, jež se zde scházely k tragédiím, komediím, fraškám, k jejich pravdivému, nejnapínavějšímu provedení. Na Rozcestí lidé postávali a hovořili o Napoleonovi, o odtržení Ameriky-1&, o popravě krále Karla, o upalování mučedníků, o křížových výpravách, o normanském záboru, možná i o příjezdu Caesarově-2&. Obě pohlaví se tu setkávala k lásce, k ne-

&1-Britské kolonie v Severní Americe vyhlásily samostatnost r. 1776.

&2-Tj. Karla I. r. 1649 za anglické buržoazní revoluce. Upalování mučedníku — před Balliolovou kolejí byli r. 1555 upáleni vynikající účastníci reformačního hnutí: slavný kazatel biskup Hugh Latimer, biskup Nicholas Ridley a arcibiskup canterburský, Thomas Cranmer. Křížové výpravy — vojenské středověké výpravy křesťanského rytířstva do Palestiny, které měly osvobodit Kristův hrob z rukou nevěřících. Normanský zábor — Normané dobyli Anglie r. 1066 bitvou u Hastingsu. Přistání Caesarovo — r. 53 př. n. 1. podnikl Caesar trestnou výpravu proti Keltům v Británii, kteří pomáhali Gallům (keltským praobyvatelům dnešní Francie) v odboji proti římskému panství.

124$

návisti, ke sblížení, k rozchodu; čekali, trpěli jeden pro druhého; vítězili jeden nad druhým; proklínali se v žárlivosti, žehnali si v odpuštění.

Začal chápat, že život města je knihou lidskosti nesrovnatelně vroucnější, pestřejší, věcnější než život v kněžském rouchu. Právě tito muži a ženy, kteří zde zápolí se životem, ti ztělesňují pravý Christminster, přestože vědí o Kristu nebo klášteřích pramálo.-1& Je v tom vlastně kus komiky. Stěhovavý národ studentů a učitelů, kteří svým způsobem znají obojí, v místním slova smyslu do Christminsteru vůbec nepatří.

Pohlédl na hodinky a veden touto myšlenkou šel, až se dostal do zábavního podniku, kde právě pořádali promenádní koncert. Juda vstoupil a zjistil, že v sále je plno mládenců a děvčat z obchodů, vojáci, učňové, jedenáctiletí chlapci s cigaretami v ústech, lehké, ovšem neprodejné ženy z lepších vrstev. Narazil na pravý christminsterský život. Kapela hrála, dav se procházel, jeden strkal do druhého a co chvíli vystoupil na pódium muž a zazpíval veselou píseň.

Kolem Judy jako by se vznášel Suin duch a bránil mu flirtovat a pít s rozpustilými děvčaty, která na sebe upozorňovala v náladě trochu si pohrát. V deset hodin odešel a rozhodl se vrátit domů oklikou, aby prošel okolo vrat koleje, jejíž děkan mu právě poslal dopis.

Vrata byla zavřena a Judu náhle cosi ponouklo vytáhnout z kapsy kousek křídy, kterou jako řemeslník obyčejně nosil s sebou, a napsal na zeď:

„I jáť mám srdce jako vy, aniž jsem zpozdilejší než vy, anobrž při komž toho není?“ Job 12, 3

ZÁCHVAT POHRDÁNÍ OPADL A DRUHÝ DEN RÁNO SE SVÉ povznesenosti smál. Ale nebyl to zdravý smích. Znovu pročetl profesorův dopis a moudrost v jeho řádcích, která ho zprvu rozčilila, ho teď zchladila a sklíčila. Připadal si opravdu jako blázen.

&1-Nepřeložitelná slovní hříčka; Christ — Kristus, minster — klášter.

125$

Připraven o obě své touhy, duševní i citovou, nemohl dál pracovat. I když se třeba smířil s osudem svých studií, rozrušoval jeho klid beznadějný vztah k Sue. Vědomí, že svým sňatkem ztratil jedinou blízkou duši, kterou kdy potkal, ho krutě a vytrvale pronásledovalo, a když už to nemohl vydržet, utekl se za rozptýlením zase do pravého christminsterského života. Hledal jej tentokrát v zapadlé hospodě s nízkým stropem, umístěné ve dvoře, kterou jistí místní hodnostáři velmi dobře znali a o kterou by se byl za příznivějších okolností zajímal jen pro její neobvyklost. Seděl tam skoro od rána do večera, přesvědčen, že je v podstatě bezcharakterní člověk, od něhož si něco slibovat je nesmysl.

Večer se trousili každodenní hosté jeden po druhém a Juda stále ještě seděl na svém místě v koutě, třebaže už utratil všechny peníze a za celý den mimo kousek sucharu nic nesnědl. Se vší lhostejností a filozofií člověka, který dlouho a pomalu pil, pozoroval scházející se kumpány a s některými se spřátelil; třeba s Taylorem Klempířem, zkrachovaným obchodníkem, který prodával kostelům železné předměty, býval prý nábožného založení, ale teď dost pije; s dražebníkem s červeným nosem; také se dvěma kameníky, odborníky na gotiku jako on sám, kterým se říkalo strejda Joe a strejda Jim. Bylo tu i několik kleriků a pomocník výrobce rouch a komží; dvě dámy, které se honosily mravním charakterem v celé škále temných barev podle toho, v jaké byly společnosti, a jimž se přezdívalo Zahrádka štěstí a Pihatá; několik žokejů, kteří se „vyznali“ v sázkařských kruzích; kočovný divadelní herec a dva bezstarostní mládenci, z nichž se vyklubali převlečení studenti; vklouzli sem potají, aby se setkali s jedním chlapíkem kvůli buldočím štěňatům, a zdrželi se, jen co popili a pokouřili z krátkých dýmek s uvedenými závodníky, a co chvíli se dívali na hodinky.

Mluvilo se o všem možném. Probírali christminsterskou společnost, s upřímným politováním hovořili o nedostatcích profesorů, soudních úředníků a ostatních veličin, zatímco o tom, jak by se měli chovat, aby si lidé náležitě vážili jak jich samých, tak jejich záležitostí, se vyměňovaly názory velkoryse a nezaujatě.

126$

Juda Fawley pronášel své poznámky trochu povýšeně, s domýšlivostí, drzostí a sebejistotou napilého chytráka; a protože šel za jediným cílem už tolik let, ať řekli ostatní cokoliv, vše se s jakousi mechanickou posedlostí na jeho jazyku měnilo v jediný problém, v otázku studia a studování, přičemž rozsah svého vlastního učení omílal s vytrvalostí, jakou by ve střízlivém stavu sám považoval za politováníhodnou.

„Úplně kašlu,“ říkal, „na všechny ty probošty, profesory, představené, doktory, zatracené mistry umění na univerzitě! Dát mi příležitost, tak je v jejich vlastním oboru setřu a řeknu jim věci, o kterých dodnes nemají ponětí, to vím!“

„No tohle,“ ozvali se studenti z kouta, kde si povídali o štěňatech.

„Tys měl knihy odjakživa rád, to jsem slyšel,“ řekl Taylor Klempíř, „a vůbec nepochybuji o tom, co povídáš. Ale já jsem se na to díval jinak. Já si odjakživa myslím, že bez knih se naučíš víc než z nich; a podle toho jsem taky žil, jinak bych nebyl to, co jsem.“

„Ty se chceš stát knězem, vid’?“ řekl strejda Joe. „Když tedy jsi tak učený, že si děláš tak vysoké cíle, tak bys nám mohl předvést kousek toho, co umíš! Umíš latinsky Vyznání víry, člověče? U nás v kraji to jednou po jednom chlapíkovi taky chtěli.“

„To si myslím,“ nafoukl se Juda.

„Ten? Vytahuje se!“ vyprskla jedna z dam.

„Ty kušuj, Zahrádko!“ okřikl ji jeden ze studentů. „Ticho!“ Obrátil do sebe sklenku kořalky, zaklepal jí o stůl a oznámil: „Pán v koutě nám pro poučení společnosti přednese články víry, a to v jazyce latinském.“

„Nepřednesu!“ odmítl Juda.

„Ano — zkus to!“ řekl výrobce komží.

„Neumíš to!“ zvolal strejda Joe.

„Umí!“ prohlásil Taylor Klempíř.

„Přísámbůh, že to umím!“ řekl Juda. „Tak do toho, dejte mi malou skotskou a hned spustím!“

„Tomu se říká obchod!“ zvolal student a hned hodil peníze na whisky.

číšnice připravila nápoj s výrazem člověka odsouzeného žít

127$

mezi zvířaty nižšího druhu, podali sklenku Judovi, ten ji vypil, postavil se a rétoricky, bez váhání spustil:

„Credo in unum Deum, Patrem omnipotentem, Factorem coeli et terrae, visibilium omnium et invisibilium.“-1&

„Báječné! Skvělá latina!“ ozval se student, ač nerozuměl jedinému slovu.

Mezi ostatními ve výčepu zavládlo ticho, číšnice stála nepohnutě, Judův hlas se zvučně nesl až do druhé místnosti, kde klímal hospodský, a vylákal ho podívat se, co se děje. Juda přednášel s jistotou a pokračoval:

„Crucifixus etiam pro nobis: sub Pontio Pilato passus, et sepultus est. Et resurrexit tertia die, secundum Scripturas.“ „To je nicejské-2&,“ ušklíbl se druhý. „A my jsme chtěli apoš-tolské!“

„To jste neřekli! A každý hlupák kromě tebe ví, že jedině nicejské je historické!“

„Ať pokračuje, ať pokračuje!“ volal dražebník.

Ale Judovi jako by se byl brzy unavil mozek, nemohl přednášet dál. Položil si dlaň na čelo a po tváři se mu rozestřel výraz bolesti.

„Dejte mu ještě sklenku — vzpamatuje se a doříká to,“ pravil Taylor Klempíř.

Někdo hodil tři pence, podali mu sklenku, Juda po ní naslepo vztáhl ruku, a sotva polkl kořalku, hned pokračoval oživeným hlasem, který ke konci pozvedal jako kněz vedoucí procesí: „Et in Spiritum Sanctum, Dominum et vivificantem, qui ex Patre Filioque procedit. Oui cum Patre et Filio simul adoratur et conglorificatur. Oui locutus est per prophetas.

&1-Věřím v jednoho Boha, Otce všemohoucího, stvořitele nebe i země, všeho viditelného i neviditelného … Ukřižován také pro nás; pod pontským Pilátem trpěl a pohřben jest. A povstal třetího dne, podle Písem … A v Ducha Svatého, pána a oživovatele, který pochází od Otce a Syna. Kterýžto s Otcem i Synem zároveň jest ctěn i oslavován. Který mluvil skrze proroky … A jedinou katolickou apoštolskou církev. Věřím jeden křest na odpuštění hříchů a očekávám vzkříšení mrtvých. A život věku budoucího. Amen!

&2-Nicejské Vyznání víry bylo stanoveno na církevním sněmu v Niceji r. 325; apoštolské je nejstarší Vyznání víry, které nebylo schváleno na žádném sněmu.

128$

Et unam Catolicam et Apostolicam Ecclesiam. Confíteor unum Baptisma in remissionem peccatorum. Et expecto Resurrectionem mortuorum. Et vitam venturi saeculi. Amen!“

„Ohromné!“ pochvalovalo si několik hostí z radosti nad posledním slovem, které bylo první a jediné, jež poznali.

Potom jako by se rozptýlila mlha kolem jeho mozku a Juda se rozhlédl.

„Vy bando hlupáků!“ křičel. „Kdo z vás ví, jestli jsem to říkal nebo ne? Pro vaše zpitomělé hlavy to mohla být třeba Krysařova dcera v hotentotštině! Vidíte, kam až jsem to dotáhl — dostal jsem se mezi takovou bandu!“

Hospodský, který už měl na koncesi poznámku, že přechovává podezřelá individua, dostal strach ze rvačky a vylezl zpoza pultu; ale Juda, jemuž náhle svitlo, se znechuceně obrátil a odešel a dveře za ním zapadly s dutým zaduněním.

Chvátal uličkou, zahnul na rovnou širokou třídu a prošel jí až na konec, kde ústila do silnice a kde už nebylo po jeho nedávných kumpánech ani slechu. Šel pořád dál, veden skoro dětinskou touhou po jediné bytosti na světě, k níž by se snad mohl utéci — bezmyšlenkovitým přáním, jehož nesmyslnost si dosud neuvědomoval. Mezi desátou a jedenáctou došel po hodinové chůzi do Lumsdonu, přiblížil se k chalupě a viděl, že v přízemí se svítí v pokoji, o němž usoudil, náhodou správně, že je Suin.

Přitiskl se ke zdi, prsty bubnoval na okenní tabuli a netrpělivě opakoval: „Sue, Sue!“

Zřejmě ho poznala po hlase, protože se z místností ztratilo světlo, v několika vteřinách se dveře domku odemkly a otevřely a v nich se objevila Sue se svíčkou v ruce.

„To jsi ty, Judo? Ano, jsi! Drahý, drahý bratránku, co se stalo?“

„Ach já — musil jsem přijít, Sue!“ řekl a klesl na práh dveří. „Jsem tak nešťastný, Sue, rve mi to srdce a už jsem ten svůj život nemohl unést! Tak jsem pil, klel nebo aspoň skoro klel a ve vykřičené hospodě jsem říkal svaté věci — v nesmyslném chvástání jsem opakoval slova, která by se nikdy neměla pronést jinak než s úctou! Ach Sue, dělej si se mnou co chceš,

129$

třeba mě zab — mně je to jedno! Jen mě nepřestávej mít ráda a nepohrdej mnou tak jako celý svět!“

„Je ti špatně, nebožáku drahý! Ne, nebudu tebou pohrdat — opravdu ne! Pojď si odpočinout a uvidí se, co pro tebe mohu udělat. Opři se o mne, utiš se!“ V jedné ruce držela svíčku, druhou ho podpírala, zavedla ho dovnitř, usadila do jediného křesla chudě zařízeného domu, nohy mu natáhla na židli a vyzula boty. Juda, který začínal střízlivět, stále jen opakoval: „Drahá, milá Sue!“ hlasem zlomeným lítostí a studem.

Zeptala se ho, jestli nechce něco sníst, ale jen zavrtěl hlavou. Potom mu navrhla, aby se vyspal, že časně ráno přijde a dá mu něco k snídani, popřála mu dobrou noc a odešla nahoru.

Upadl téměř ihned do těžkého spánku a probudil se až za svítání. Zprvu nevěděl, kde se to octl, ale postupně se mu jeho postavení vyjasňovalo a pochopil je se vší hrůzou střízlivého myšlení. Poznala ho z jeho nejhorší stránky — z nejhorší, jaká může být. Jak se jí má teď podívat do očí? Brzy sejde dolů dát mu snídani, jak říkala, a on se s ní má setkat takto zostu-zený. Bylo hrozné si to jen přestavit, a proto si opatrně obul boty, vzal klobouk z hřebíku, na který jej Sue pověsila, a v tichosti se vykradl z domu.

Měl utkvělou myšlenku utéci se někam do zátiší, ukrýt se a snad se modlit a jediné místo, na které pomyslil, byl Marygreen. Zašel do svého podnájmu v Christminsteru, kde ho čekalo zaměstnavatelovo sdělení, že je propuštěn; sbalil si věci, obrátil se zády k městu, které mu zasadilo tak bolestnou ránu, a vykročil na jih do Wessexu. Neměl ani měďák, jen malé úspory, uložené v jedné z christminsterských záložen, zůstaly naštěstí nedotčeny. Nemohl se tedy do Marygreenu vydat jinak než pěšky; a protože to bylo skoro dvacet mil, měl dost času, aby se postupně probral a vystřízlivěl úplně.

Navečer dorazil do Alfredstonu. Dal tam do zastavárny vestu, vyšel asi míli za město a přenocoval ve stohu. Za svítání vstal, vytřepal ze šatů osiny a stébla slámy a kráčel po dlouhé bílé silnici zase dál, do kopce k pahorkatině, kterou bylo už zdálky vidět, a na jejím vrcholu minul kámen, do něhož před lety vtesal své naděje.

Přišel do starobylé vesničky, právě když lidé snídali. Una

130$

vený a zablácený, ale s hlavou už zase jasnou se usadil u studně a myslil na to, jak ubohým se stal spasitelem. Všiml si, že tu je koryto s vodou, opláchl si obličej a vešel do chalupy k pratetě, právě když snídala v posteli, obsluhována ženou, která u ní bydlila.

„Copak — propustili tě?“ zeptala se teta, pozorujíc ho zapadlýma očima s víčky těžkými jako pokličky. Nepřišlo jí na mysl, že by mohl vypadat tak zuboženě z nějakého jiného dů-vodu, protože ona sama po celý život zápasila s hmotnými potížemi.

„Ano,“ odpověděl Juda těžce. „Asi bych si měl trochu odpočinout.“

Osvěžil se snídaní, šel nahoru do svého starého pokoje a lehl si v košili, jak to řemeslníci dělávají. Na chvilku usnul, a když se probudil, bylo mu, jako by se byl probudil v pekle. A bylo to peklo — „peklo pochopené prohry“ — v životě i v lásce. Vzpomněl si na první propast, do které se zřítil, než odešel z těchto končin; tehdy se mu zdálo, že hlouběji už klesnout nelze; ale nebyl tak hluboko jako dnes. Tehdy padlo jen vnější opevnění jeho naděje; nyní se prolomilo vnitřní.

Být ženou, byl by při vypětí nervů, jaké prožíval, dojista zaplakal. Ale jako muži mu této úlevy nebylo přáno; jen ve svém utrpení zaťal zuby, až se mu jako Laokoonovi vyhloubily rýhy kolem úst a vrásky mezi obočím.

Smutný vítr províval stromy a hučel v komíně jako pedálové tóny varhan. Každý břečťanový list, obrůstající zed kolem sousedního hřbitova bez kostela, nyní opuštěného, lehce narážel na list vedlejší a korouhvička na novém viktoriánskogotickém kostele na jiném místě už začínala vrzat. A přece to zřejmě tak hučivě nešeptal jen vítr venku; byl to hlas. Za okamžik poznal, odkud vychází; vedle v pokoji se s tetou modlil duchovní. Vzpomněl si, že o něm mluvila. Teď zvuky ustaly a po odpočívadle jako by byly přešly kroky. Juda se posadil a zavolal: „Haló!“

Krok k jeho dveřím, které byly otevřené, a dovnitř nahlédl muž. Byl to mladý duchovní.

„Vy jste asi pan Highridge,“ pravil Juda. „Teta o vás často mluvila. Tak — tady jsem, právě jsem se vrátil domů; člověk,

131$

který sešel na špatnou cestu; přestože kdysi jsem měl ty nejlepší úmysly na světě. Teď je ze mne melancholický blázen, piju a vůbec všelicos.“

Pozvolna Juda před duchovním rozvíjel své nedávné záměry a pohnutky a s bezděčným zaujetím se spíše než o intelektuálních, ctižádostivých stránkách svého snu rozhovořil o za-měření teologickém, přestože to až dosud bylo jen součástí hlavní snahy se povznést.

„Vím už, že jsem byl hloupý a že mám pošetilost v krvi,“ dodal Juda závěrem. „Ale ani za mák nelituju, že se moje naděje studovat rozplynuly. I kdybych měl jistotu, že uspěju, znovu bych už nezačínal. Nadobro jsem ztratil zájem o společenský úspěch. Ale cítím, že bych chtěl udělat něco dobrého; hořce lituji, že jsem nevstoupil do stavu duchovního a že jsem ztratil naději stát se vysvěceným knězem.“

Duchovní, který sem do kraje přišel teprve nedávno, byl hluboce zaujat a nakonec řekl: „Cítíte-li se opravdu povolán být knězem, a podle vaší řeči bych neřekl, že ne, protože mluvíte jako přemýšlivý a vzdělaný člověk, mohl byste vstoupit do stavu duchovního jako licenciát. Jen se musíte rozhodnout, že už nebudete pít.“

„To bych dokázal snadno, jen kdybych měl nějakou naději,

o kterou bych se mohl opřít!“

TŘETÍ díl

V MELCHESTERU

Druhé takové dívky, ó ženichu, nebylo

Sapfó-1&

$

I

Byl to nový nápad — život duchovního ve službách lásky k bližním na rozdíl od života vědce vedeného ctižádostí.Člověk se může modlit a prokazovat lidem dobro a nemusí přitom vynikat na christminsterských školách v klasických jazycích ani v matematice nebo mít více než běžné znalosti. Starý sen, který vrcholil představou biskupské stolice, neměl s mravním či náboženským zanícením nic společného, byl jen světskou ctižádostí, převlečenou do komže. Juda se obával, že celý jeho záměr, i když zde snad netkvěly jeho kořeny, se zvrhl v sociální neuspokojenost, která nevyrůstala z ušlechtilejších pocitů; byla jen umělým produktem civilizace. Tisíce mladých mužů hledaly v této době samy sebe tak jako on. Typ smyslově založených lidí, kteří jedli, pili, bezstarostně prožívali se ženou dny svého marného štěstí, na tom byl mnohem lépe.

Ale stát se knězem bez odborné přípravy, takže by neměl po celou dobu svého působení nejmenší vyhlídky získat vyšší postavení, než má chudý duchovní trávící život někde v za-padlé vesnici nebo na periférii města — v tom snad je cosi dobrotivého a ušlechtilého; to snad je pravá zbožnost a očistec na zemi, příhodný k tomu, aby jím prošel člověk se zatíženým svědomím.

Laskavé světlo, jež ozařovalo tuto novou myšlenku na rozdíl od jeho dřívějších úmyslů, Judu mile hřálo, jak tu seděl zubožený a opuštěný; a dá se říci, že v několika příštích dnech zasadilo jeho vědecké dráze — dráze, jež se klenula nad převáž-

&1-Verš ze Svatebních písní řecké básnířky Sapfó (620 — 570 př. n. 1.) z ostrova Lesbu (překlad Ferdinanda Stiebitze). Hardy uvádí překlad H. T. Whartona (1846 — 1895), znalce a překladatele Sapfina díla do angličtiny.

135$

nou částí dvanácti let ránu z milosti. Avšak delší dobu nedělal Juda nic, aby se přiblížil svému novému cíli, zabýval se drobnými místními pracemi, kladl a nadpisoval náhrobní kameny v okolních dědinách a nebránil se tomu, aby se na něho asi půl tuctu sedláků a ostatní venkované, kteří se ponížili natolik, že mu pokynuli, dívalo jako na ztroskotance, jako na zkrachovalého navrátilce.

Osobní zaujetí pro tento záměr Juda pocítil — a osobní zaujetí je neodmyslitelné i u lidí nejoduševnělejších a nejsebeobětavějších — , když došel nový dopis od Sue. Psala jej zřejmě s úzkostí a mimoto oznamovala, že složila nějakou zkoušku, aby získala královské stipendium, a že odchází na učitelský ústav do Melchesteru, aby se zdokonalila v povolání, které si zvolila částečně i Judovým přičiněním; o sobě napsala jen velmi málo. Melchester-1& měl teologickou kolej; bylo to tiché, klidné město, téměř úplně církevního rázu; nebylo tam místa pro světské učení a pro břitký intelekt; tam by snad altruistické cítění, jež bylo Judovi vlastní, oceňovali výše než skvělost, které se mu nedostávalo.

Protože se musel ještě nějaký čas držet řemesla a současně se zabývat bohoslovím, které v Christminsteru zanedbal pro běžné klasické studium, mohl snad udělat něco lepšího než jít do tohoto města a tam se věnovat potřebné četbě? V tom, že jeho vřelý osobní zájem o nové místo vznikl výhradně Suiným vlivem, přestože právě teď bylo ještě nesprávnější než dříve, aby na něho Sue takto působila, byl mravní rozpor a Juda před ním nezavíral oči. Natolik však podléhal lidské slabosti a doufal, že se naučí mít ji rád jen jako přítelkyni a příbuznou.

Usmyslil si, že si rozvrhne nejbližší roky tak, aby začal s kněžskou službou ve třiceti letech — ve věku, který jej velmi lákal, protože právě tak starý byl jeho vzor, když začal učit v Galileji. Bude tak mít spoustu času, aby rozvážně studoval, a při řemesle si našetří peníze, které mu později poslouží na úhradu potřebných poplatků v teologické koleji.

&1-Tj. Salisbury, hlavní město hrabství Wiltshire, s vynikajícím stavitelským dílem, katedrálou Panny Marie z r. 1260 ve vzácně čistém slohu anglické gotiky. Stojí uprostřed rozsáhlého travnatého prostranství, tzv. Ohrady (Close), v němž je řada dalších církevních budov.

136$

Přišly a minuly vánoce a Sue odešla do melchesterského učitelského ústavu. Pro Judu to byla nejméně vhodná roční doba, aby si hledal nové místo, a proto Sue v dopise navrhl, že svůj příjezd o měsíc nebo dva odloží, než se prodlouží dny. Souhlasila tak ochotně, že litoval, že s tímto návrhem přišel — zřejmě o něho příliš nestála, i když mu nikdy ani slovem ne-vyčetla jeho podivné chování, že ji tehdy v noci navštívil a pak potichu zmizel. Nikdy se také nezmínila o svém vztahu k panu Phillotsonovi.

Náhle však od Sue došel téměř vášnivý dopis. Psala, že je úplně opuštěná a nešťastná. Nenávidí své nynější prostředí; je to horší, než když kreslila pro kostely; horší než kdekoli jinde. Připadá si úplně osamělá; nemohl by přijet ihned? — Přestože přijede-li, bude se s ním moci vidět jen ve vyhrazenou dobu, protože v ústavu, kde bydlí, panuje nejtužší kázeň. To pan Phillotson jí poradil sem jít a ona lituje, že ho kdy poslechla.

Phillotson jako nápadník tedy zřejmě neměl zrovna úspěch; a Juda se z toho nesmyslně zaradoval. Sbalil si věci, a když odcházel do Melchesteru, bylo mu u srdce lehčeji než po celé měsíce předtím.

Byl to krok do nového života, poctivě tedy hledal hotel, kde se nečepují lihoviny, a menší takový podnik našel v ulici vedoucí od nádraží. Když se trochu najedl, vykročil do chmurného zimního světla, přešel městský most a zahnul za roh ke klášteru. Bylo mlhavo a Juda se u zdí jedné z architektonicky nejkrásnějších staveb v Anglii zastavil a vzhlédl. Viděl vznosnou budovu až k okraji střechy; bodcovitá věžička nad ní se pnula do výše stále neznatelněji a její vrcholek úplně mizel v mlze, jež se přes ni valila.

Lampy se začaly rozžíhat, Juda se dal podél západní zdi a obešel budovu. Považoval za dobré znamení, že se kolem povaluje množství kamenných kvádrů, nasvědčovalo to, že se katedrála velmi důkladně restauruje nebo opravuje. Ve své pověrčivé víře si představoval, že je to doklad předvídavosti ze strany Boha vševládnoucího, aby tu nalezl spoustu práce ve svém oboru, než se dočká a bude povolán k vyšším úkolům.

Potom ho polila vlna tepla, když pomyslil, jak blízko je

137$

svěžímu děvčeti s jasnýma očima a klenutým čelem, nad nímž se vine pletenec tmavých vlasů; děvčeti s laskavým, někdy až příliš jemným pohledem, podobným pohledu dívek, jaké vídal na reprodukcích obrazů španělské školy. Je zde — přímo zde v klášteře — , v jedné z budov proti tomuto západnímu průčelí.

Blížil se k domu po široké štěrkované cestě. Byla to stará stavba z patnáctého století, kdysi palác, nyní učitelský ústav, s křížovými okny a s předním nádvořím, které oddělovala od cesty zeď. Juda otevřel branku a kráčel ke vchodu, kudy ho, když se zeptal na svou sestřenici, zdráhavé vpustili do čekárny, a za několik minut přišla Sue.

Třebaže tu byla teprve tak krátkou dobu, vypadala jinak, než když ji viděl naposled. Z jejího vystupování zmizela všechna svěžest; překotná živost byla potlačena. Projevy konvence a zjemnělosti byly rovněž tytam. A přece nebyla zcela ani tou ženou, jež napsala dopis, který ho tak bezodkladně volal. Zřejmě jej načrtla rychle pod nějakým dojmem a později toho trochu litovala; snad si vzpomněla, jak se nedávno zostudil. Judu přemohlo vzrušení.

„Nemyslíš si, Sue, že jsem nějaký zpustlý darebák — že jsem k tobě tehdy přišel tak — a choval se tak ostudně?“

„Ach, bránila jsem se podobným myšlenkám. Řekl jsi mi dost, abych pochopila, proč se to stalo. Doufám, že nikdy nebudu pochybovat, že jsi dobrý člověk, ubohý Judo! A jsem ráda, že jsi přišel!“

Měla na sobě šaty morušové barvy s malým krajkovým límečkem. Byly úplně jednoduché a přiléhavě, půvabně splývaly po její štíhlé postavě. Vlasy, které si předtím česala podle módy, měla pevně spletené a vůbec působila dojmem ženy spoutané a omezované přísnou kázní, z jejíhož nitra, z hlubin, kam kázeň dosud nestačila proniknout, však vyzařuje potlačená živost.

Mile mu vyšla vstříc; ale Juda cítil, že sotva čeká na polibek, který jí vášnivě toužil dát a který by měl jiné zabarvení než polibek bratrance. Nic nenasvědčovalo tomu, že v něm Sue vidí nebo by jen mohla vidět svého milého, když se jí ukázal v tak špatném světle, i kdyby třeba měl právo se tak chovat;

138$

to posilovalo jeho stále vzrůstající odhodlání přiznat se jí ke svému manželskému poutu, což odkládal ze dne na den v úzkosti a strachu, aby nepřišel o štěstí z její blízkosti.

Sue si s ním vyšla do města, procházeli se a v hovoru se věnovali jen bezprostředním okamžikům. Juda řekl, že by jí rád koupil nějaký drobný dárek a Sue se trochu zahanbeně přiznala, že má hrozný hlad. V ústavu dávají jen velmi malé dávky jídla, a po čem teď touží ze všeho na světě nejvíce, je sníst oběd, svačinu i večeři najednou. Juda ji tedy zavedl do hostince a objednal vše, co tam bylo k mání; nebylo toho ovšem mnoho. Hostinec jim však poskytl příležitost k příjemnému t?te ? t?te, protože v místnosti kromě nich nikdo nebyl a mohli tedy volně hovořit.

Se vší hořkostí mladého člověka, který nepoznal omezování, mu vyprávěla, jak to ve škole vypadá, o tvrdém životě, o rozdílných povahách svých kolegyň, které se tu sešly ze všech končin diecéze, o tom, jak musí vstávat časně ráno a učit se při plynovém osvětlení. Pozorně všemu naslouchal; nedovídal se však to, co by byl zvláště rád věděl, totiž jaký je její vztah k Phillotsonovi. O tom mlčela. Když poseděli a pojedli, Juda jí náhle položil dlaň na ruku; vzhlédla k němu a usmála se a s naprostým klidem ji vzala do své malé hebké ručky, probírala se mu prsty a neúčastně si je prohlížela, jako by patřily rukavici, kterou právě kupuje.

„Máš dost zhrublé ruce, že, Judo?“ řekla.

„Mám. Kdybys pořád pracovala s dlátem a kladivem, měla bys taky takové.“

„Nemohu říci, že se mi to nelíbí, víš. Připadá mi vznešené, když mužské ruce nesou stopy práce, kterou dělají … Koneckonců jsem ráda, že jsem šla do učitelského ústavu. Představ si, jak budu po dvou letech učení nezávislá! Doufám, že budu mít velmi dobrý prospěch a pan Phillotson využije svých známostí, abych dostala místo ve veliké škole.“

Konečně se té věci dotkla. „Měl jsem dojem — strach, že — tě má hodně rád a že se s tebou snad chce oženit,“ řekl Juda. „Ale nebuď hloupoučký!“

„Myslím, že se o tom zmínil.“

„A jestli se zmínil, co na tom? Takový starý člověk!“

139$

„Ach, milá Sue; není tak starý. A já jsem dobře viděl, jak tě — “

„Rozhodně ne líbal — to určitě ne!“

„Ne. Ale bral kolem pasu.“

„Ach — už vím. Ale nečekala jsem, že to udělá.“

„Chceš se z toho vykroutit, Sue, a to není pěkné.“

Rty, vždy tak citlivé, se jí zachvěly, zamrkala, protože ji tato výčitka nutila cosi říci.

„Když ti řeknu všechno, vím, že se na mne rozhněváš, a proto o tom nechci mluvit.“

„Nu dobře, drahá,“ chlácholil ji. „Nemám vlastně žádné právo se tě vyptávat a nechci to vědět.“

„Řeknu ti to!“ obrátila s prudkostí, která jí byla vlastní. „Tohle jsem udělala — slíbila jsem — slíbila jsem — že si ho vezmu, až za dva roky vyjdu z učitelského ústavu a budu mít kvalifikaci; představuje si, že pak půjdeme do nějakého velkého města na smíšenou školu — on bude mít hochy a já dívky — , jako to učitelské dvojice dělávají, a že budeme dohromady mít slušný příjem.“

„Ach Sue! … Ale samozřejmě že je to správné — nic rozumnějšího jsi nemohla udělat!“

Pohlédl na ni, jejich zraky se setkaly a výčitka v Judově pohledu vyvracela jeho vlastní slova. Pak odtáhl ruku daleko od její a cize odvrátil tvář k oknu. Sue ho trpně, bez pohnutí pozorovala.

„Věděla jsem, že se budeš zlobit,“ řekla hlasem, v němž už nebylo ani stopy po vzrušení. „Dobrá — zřejmě jsem udělala chybu. Neměla jsem dovolit, abys mě navštívil! Raději se už nesetkáme; budeme si jen čas od času psát a jen když bude třeba.“

To bylo to jediné, co by asi nesnesl, jak Sue pravděpodobně věděla, a Juda také okamžitě obrátil. „Budeme se vídat,“ řekl rychle. „Do toho, že jsi zasnoubena, mi vůbec nic není. Mám plné právo se s tebou vidět, kdykoli se mi zachce, a budu!“

„Tak už o tom nebudeme mluvit. Zbytečně si kazíme společný večer. Na tom, co někdo udělá za dva roky, vůbec nezáleží.“

140$

Byla mu tak trochu hádankou a nechal věc být. „Půjdeme si sednout do katedrály?“ zeptal se, když dojedli.

„Do katedrály? Dobrá. Ačkoliv já bych dala přednost nádraží,“ odpověděla a v hlase jí ještě doznívalo rozladění. „To je teď ve městě středem života. Doba katedrály už pominula.“

„Jak jsi moderní!“

„Byl bys také, kdybys prožil středověk tak jako já v těch několika posledních letech! Katedrála byla skvělé místo před čtyřmi nebo pěti sty léty; ale teď už s ní je konec … A moderní stejně nejsem. Mám názory ještě starší, než je středověk, abys věděl!“

Juda se zatvářil zděšeně.

„Tak, už o tom neřeknu ani slovo!“ zvolala. „Ty jen nevíš, jak jsem z tvého hlediska špatná, jinak by sis mne tak nevážil, a bylo by ti jedno, jestli jsem zasnoubena nebo ne. A teď je načase, abychom se prošli okolo kláštera, a pak musím domů, nebo mi na noc zamknou.“

Doprovodil ji k brance a rozešli se. Juda byl přesvědčen, že Suino zasnoubení urychlila jeho návštěva oné smutné noci, a to mu rozhodně nepřidalo radosti. Sue mu tedy uštědřila výtku tímto způsobem, nikoli slovy. Přece však druhý den šel hledat práci a nebylo to tak snadné jako v Christminsteru, protože v tomto tichém městě pro kameníky mnoho práce nemívali a dělníci byli většinou stálí. Ale postupně našel uplatnění. Nejprve něco vytesával na hřbitově na kopci; a nakonec byl přijat na práci, po níž toužil nejvíce — na opravy katedrály, které byly velmi rozsáhlé, protože se provedla důkladná prohlídka celé vnitřní kamenické výzdoby a ta měla být do značné míry nahrazena novou.

Mohla to být práce na léta, než bude všechno hotovo, a Juda si byl svou zručností při práci s kladivem a dlátem natolik jist, aby věděl, že bude záležet jen na něm, jak dlouho se zde zdrží.

Podnájmem, který si našel poblíž klášterní brány, by si nebyl zadal ani duchovní; platil za něj ze svého platu větší část, než jsou dělníci jakéhokoliv oboru obvykle ochotni platit. Jeho pokoj, zařízený jako obytná místnost i ložnice zároveň,

141$

zdobily zarámované fotografie far a děkanství, kde byla jeho bytná svého času hospodyní, a v salóně v přízemí stály na krbu hodiny, opatřené pro zvýšení dojmu nápisem, že jde o dar, který tato rozvážná žena dostala od svých družek u příležitosti svatby. Juda jako doplněk k zařízení svého pokoje vybalil fotografie kostelních řezeb a pomníků, které vytvořil vlastníma rukama; a domácí byla velmi spokojena, jak to s ním jako s nájemníkem volného pokoje vyhrála.

V knihkupectvích města našel hojnou zásobu teologických knih a začal je studovat v jiném duchu a s jiným zaměřením než dříve. Vedle Otců a základních děl, jako je Paley-1& a Butler-2&, si pro osvěžení četl Newmana, Puseye a mnoho jiných moderních duchů. Najal si harmonium, postavil si je do pokoje a cvičil na něm kostelní nápěvy jednohlasé i dvouhlasé.

II

Tak zítra bude náš velký den. Kam půjdeme?“ „Mám volno od tří do devíti. Půjdeme kamkoli, odkud se stačíme do té doby vrátit. Jenom ne zříceniny, Judo — nemám je ráda.“

„Dobrá — půjdeme do Wardourského zámku. A bude-li se nám chtít, můžeme vylézt na Fonthill — všechno za jedno odpoledne.“

„Wardour je gotická památka — a já nenávidím gotiku.“ „Není. Vůbec ne. Je to klasická stavba — mám dojem, že korintská; a je tam hodně obrazů.“

„Tak dobrá. Korintský sloh — to se mi líbí. Půjdeme tam.“ Tento rozhovor vedli o několik týdnů později a na druhý den ráno se chystali vyrazit. Každá podrobnost výletu Judovi připadala jako jiskřivý záblesk facety a ani se neodvažoval pomyslit na to, jak rozporuplný život vede. Provázet Sue ho sladce vzrušovalo; více říci nemohl.

&1-Paley William (1743 — 1805) — anglický teolog a filozof, polemik proti deismu.

&2-Butler Joseph (1692 — 1752) — biskup bristolský; ve svém díle rázně obhajoval logickými důvody náboženství proti deismu.

142$

Pak konečně nastalo kouzelné očekávání Sue před ústavními vraty; její příchod v jednoduchých klášterních šatech, spíše vnucených než zvolených; pomalá procházka k nádraží, volání nosičů: „Dovolte, prosím!“ a pískání vlaku, a to vše tvořilo facety překrásného drahokamu. Po Sue nikdo nepokukoval, protože byla tak jednoduše oblečena, a Judu blažila myšlenka, že jedině on zná půvab, který její šaty zastírají. Stačilo by utratit v obchodě s látkami deset liber a nepřihlížet k Suinu skutečnému životu a založení a celý Melchester by užasl. Průvodčí vlaku je považoval za milence a posadil je do kupé, kde byli úplně sami.

„Dobrá vůle, která přichází nazmar,“ podotkla.

Juda neodpověděl. Její poznámka se mu zdála zbytečně krutá a částečně nespravedlivá.

Došli do zámecké zahrady a do zámku a procházeli obrazovými galériemi. Juda se nejraději zastavoval u náboženských obrazů Del Sarta, Quida Reniho, Spagnoletta, Sassoferata, Carla Dolciho-1& a jiných. Sue se trpělivě zdržovala vedle něho a pokradmu zkoumavě pokukovala po jeho tváři, jak se na ní, když pozoruje Panny, Svaté rodiny a světce, objevuje uctivý a zasněný výraz. Když si ho takto důkladně odhadla, kráčela dál a čekala na něho před Lelym-2& nebo Reynoldsem-3&. Bylo vidět, že ji bratranec hluboce zaujal, jako nás zaujme člověk, který si hledá cestu labyrintem, z něhož jsme již unikli.

Když vyšli ven, zbývalo jim ještě hodně času a Juda navrhl, aby se trochu najedli a hned potom vyrazili napříč vysočinou

&1-Andrea ďAgnolo Del Sarto (1486 — 1531), italský malíř náboženských výjevů; Quido Reni (1575 — 1642), italský malíř náboženských obrazů; Spagnoletto — přezdívka španělského malíře Juseppe de Rivery (1588 až 1652); maloval výjevy ze života mučedníků a poustevníků. Giovanni Battista Salvi Sassoferato (1605 — 1685) a Carlo Dolci jsou italští barokní malíři. Sassoferato maloval náboženské obrazy plné sentimentality v závislosti na mistrech 16. století. Carlo Dolci se řadí mezi manýristy unylou hladkostí svých postav.

&2-Lely Peter van der Faes (1617 — 1680) — nizozemský malíř, tvořil působivé podobizny historické a mytologické.

&3-Reynolds Joshua (1723 — 1792) — anglický portrétista, který zobrazoval osobnosti anglického veřejného života a postavy historické.

143$

severně odtud; na nádraží, vzdáleném asi sedm mil, stihnou vlak, kterým se vrátí do Melchesteru po jiné trati.

Byla to opravdu otevřená, rozlehlá, vysoko položená krajina. Povídali si a vykračovali. Juda pro Sue uřízl v křoví hůl s velkým zobcem, vysokou jako dívka sama, takže s ní vypadala jako pastýřka. Asi v polovině cesty přešli hlavní silnici, rozbíhající se k východu a k západu — starou silnici mezi Londýnem a Land’s Endem-1&. Zastavili se, chvilku se po ní rozhlíželi a shodovali se na tom, jaké bezútěšnosti propadla tato průjezdní silnice, kdysi tak živá, a vítr se zatím opíral proti zemi a vířil stébla a stonky zaschlé trávy.

Přešli silnici a pokračovali v cestě, ale neušli ani půl míle, když Sue, jak se zdálo, začala zmáhat únava a Juda o ni pocítil starost. Urazili spolu pěknou vzdálenost, a nedojdou-li k druhému nádraží včas, bude to velmi nepříjemné. Na rozlehlé pahorkatině s řepnými poli dlouho nebylo vidět žádné stavení; konečně však narazili na ovčinec a pak na pastýře stavějícího ohradu. Řekl, že zde nablízku stojí pouze dům, který patří jemu a jeho matce, ukázal jim k nedalekému malému dolíku, odkud stoupal lehký modravý dým, a poradil jim, aby si tam šli odpočinout.

Uposlechli a vstoupili do domu, kam je vpustila bezzubá stařena, k níž se chovali tak uctivě, jak jen se chovají cizí lidé k hospodyni, na jejíž přízni závisí jejich jediná možnost někam se uchýlit a odpočinout si.

„Máte pěknou chaloupku,“ řekl Juda.

„Ani se mi nezdá. Potřebuje už nové došky, a kde je seberu, to nevím, protože sláma je teď tak drahá, že bude pomalu levnější dát si na barák porcelánové talíře než došky.“

Odpočívali a přišel pastýř. „Mě si nevšímejte,“ mávl ledabyle rukou, „a zůstaňte tu, jak dlouho chcete. Ale nepočítáte snad, že se dostanete ještě dnes vlakem do Melchesteru? To za nic na světě nedokážete, protože se tu v krajině nevyznáte. Třeba bych s vámi kousek cesty šel, ale to by vám vlak stejně asi ujel.“

Zděšeně vyskočili.

&1-Název nejzápadnějšího cípu Anglie.

144$

„Jestli chcete, můžete tu zůstat přes noc — že, matko? Rádi vás tu necháme. Leží se u nás na tvrdém, ale lidi spí ještě hůř.“ Obrátil se k Judovi a potichu se ho zeptal. „Jste manželé?“ „Ne — ne!“ odpověděl Juda.

„No — já nemyslel nic špatného — chraň bůh! Tak ona může jít do pokoje k matce, a až zajdou, tak si my lehneme do síňky. Probudím vás však, abyste stihli první vlak domů. Tenhle vám už ujel.“

Po úvaze se rozhodli, že nabídku přijmou, a zůstali a povečeřeli s pastýřem a jeho matkou vařené uzené a zeleninu.

„Líbí se mi tu,“ řekla Sue, když hostitelé poklízeli mísy. „Sem žádné zákony nedosáhnou — jen zákon gravitace a rašení.“

„To si jen myslíš, že se ti tu líbí; ale není to pravda: jsi po všech stránkách člověk civilizace,“ odpověděl Juda a zase ho trochu rozladila vzpomínka na její zasnoubení.

„Nejsem — vážně, Judo. Mám ráda knihy a všechno, ale horoucně toužím žít zase svobodně, jako když jsem byla malá.“ „Pamatuješ se na to tak dobře? Nezdá se mi, že by v tobě bylo něco neobvyklého.“

„Ach je! Nevíš, co v jádře vlastně jsem!“

„Co?“

„Izmaelita-1&!“

„Městská slečinka jsi!“

Zatvářila se nesmírně dotčeně a odvrátila se.

Pastýř je ráno vzbudil, jak slíbil. Bylo jasno, bez mraku, a pohodlně ušli čtyři míle k vlaku. Když dojeli do Melchesteru a blížili se ke klášteru a Sue se před očima objevily štíty staré budovy, v níž měla být zase uvězněna, vypadala trochu ustrašeně. „Asi to zchytám,“ řekla polohlasně.

Zazvonili na velký zvonec a čekali.

„Ach, něco pro tebe mám a málem jsem na to zapomněla,“ řekla rychle a prohledávala si kapsu. „Svou novou malou fotografu. Chtěl bys ji?“

„Jestli bych chtěl!“ S radostí si ji vzal, a přišel vrátný. Jako

&1-Vyvrženec; potomek vyděděného Abrahamova syna Izmaele; viz Bible, I. kniha Mojžíšova 16, 15.

145$

by měl v tváři zlověstný výraz, když otvíral branku. Sue vešla a ohlédla se ještě za Judou a zamávala mu.

III

V TOMTO KLÁŠTEŘE JEPTIŠEK, KTERÉMU SE ŘÍKALO UČITELSKÝ ústav v Melchesteru, žilo v té době sedmdesát mladých žen, většinou ve věku od devatenácti do jedenadvaceti let, ačkoli zde byly i starší. Tvořily velmi různorodou společnost, zahrnující dcery dělníků, duchovních, lékařů, obchodníků, sedláků, pěstitelů dobytka, vojáků, námořníků a vesničanů. Ten večer, o němž jsme právě psali, seděly ve velké učebně ústavu a hovořilo se o tom, že se Sue Brideheadová nevrátila před uzavírací hodinou.

„Šla s tím svým mládencem,“ řekla posluchačka druhého ročníku, která se v mládencích vyznala. „A slečna Traceleyová ji s ním viděla na nádraží. Až se vrátí, hezky si to vypije.“

„Říkala, že je to její bratranec,“ poznamenalo jedno nové mladé děvče.

„S touhle výmluvou se tady přicházelo trochu příliš často, aby to k něčemu bylo,“ poznamenala suše vedoucí ročníku.

Stalo se totiž, a od té doby uplynulo pouhých dvanáct měsíců, že politováníhodným způsobem byla svedena jedna žákyně, která tvrdila totéž, aby se mohla scházet se svým milencem. Záležitost vyvolala skandál a od té doby bylo vedení ústavu na bratrance důsledně přísné.

V devět hodin vyvolávali jména, slečna Traceleyová třikrát zvučně volala Sue, ale odpověď se neozvala.

Ve čtvrt na deset sedmdesát dívek povstalo. Zazpívaly Večerní chvalozpěv a poklekly k modlitbám. Po modlitbách šly dívky večeřet a každá si myslela: Kde je Sue Brideheadová? Některé posluchačky, které viděly Judu oknem, si myslily, že pro polibky mládence s tak milou tváří stojí za to vystavit se trestu. V příbuzenství nevěřila snad ani jediná.

Za půl hodiny všechny ležely na lůžkách, jemné ženské tváře obráceny k plynovým hořákům, jejichž světlo co chvíli ozářilo dlouhé ložnice, a každá tvář nesla pečeť „slabosti“, daně

146$

pohlaví, do něhož byly vtěleny a které ani sebevětší jejich touha nebo schopnosti nemohly proměnit v pohlaví silné, protože zákony přírody jsou nezměnitelné. Byl na ně pěkný, působivý, tklivý pohled, jehož jímavost a krásu si ony samy neuvědomovaly; a neuvědomí si je, dokud se v bouřích a bolestech pozdějších let, přinášejících nespravedlnost, osamělost, rození dětí, zklamání, nebudou ve vzpomínce vracet k těmto zážitkům jako k něčemu, co ve svém životě nechaly pominout a čemu věnovaly příliš málo pozornosti.

Jedna z učitelek přišla zhasnout světlo. Než zhasila, podívala se ještě jednou na Suino prázdné lůžko a na malý toaletní stolek v jeho nohách, vyzdobený stejně jako u ostatních růz-nými dívčími cetkami, mezi nimiž dost nápadně vynikaly fotografie v rámečcích. Galérie Suina stolku byla skromná, v rámcích ze sametu a zlatých drátků stáli vedle jejího zrcátka dva muži.

„Říkala někdy, kdo ti dva muži jsou?“ zeptala se učitelka. „Mimochodem, na toaletních stolcích smíte mít jen obrázky příbuzných, to jistě víte.“

„Jeden — ten starší,“ řekla studentka na sousedním lůžku, „je řídící učitel, u kterého učila — pan Phillotson.“

„A druhý — tenhle student v čepici a plášti — kdo je ten?“ „To je její přítel, nebo býval. Nikdy neřekla, jak se jmenuje.“

„Přišel za ní některý z těchto dvou?“

„Ne.“

„Určitě to nebyl ten student?“

„Určitě ne. Byl to mladík s černým plnovousem.“

Hned nato se zhaslo, a než usnuly, dohadovaly se dívky, co se asi stalo se Sue, a byly by rády věděly, co prováděla v Londýně a v Christminsteru, než přišla sem; několik neklidnějších děvčat vylezlo z postelí a dívalo se křížovým oknem na pustou západní zeď protější katedrály a na věž, která se za ní tyčila.

Sotva se ráno probudily, pohlédly na Suino lůžko, ale bylo stále ještě prázdné. Když se po prvních vyučovacích hodinách, které probíhaly při plynovém osvětlení a na něž si oblékaly jen to nejnutnější, vrátily do pokojů, aby se daly do pořádku, bylo slyšet, jak hlasitě zazvonil zvonek. Dozorkyně nad ložni-

147$

cemi odešla a hned se vrátila oznámit, že ředitelka zakazuje bez povolení mluvit s Brideheadovou.

A když se hned poté Sue, rozčilená a unavená, přišla do ložnice narychlo upravit, kráčela k svému lůžku v tichu, žádná dívka ji neuvítala pozdravem a žádná se na nic nevyptávala. Když sešly dolů, všimly si, že za nimi nepřišla do jídelny ke snídani, a bylo jim řečeno, že dostala přísnou důtku a musí strávit týden o samotě v pokojíku, kde bude i jíst a studovat všechnu látku.

Tu začalo sedmdesát dívek reptat, trest se jim zdál příliš přísný. Sepsaly a poslaly ředitelce společnou žádost, aby Sue trest zmírnila. Nepřihlédlo se k ní. Navečer, když učitelka ze-měpisu mínila diktovat svůj předmět, seděly dívky ve třídě se založenýma rukama.

„Chcete tím snad dát najevo, že nebudete pracovat?“ zeptala se konečně učitelka. „Mohu vám říci tolik, že jak se zjistilo, mladý muž, s nímž byla Brideheadová venku, její bratranec není, a to z toho jednoduchého důvodu, že žádného takového příbuzného nemá. Zjistili jsme si to písemně v Christminsteru.“

„Chceme ji vyslechnout,“ řekla vedoucí dívek.

„Tento mladý muž byl v Christminsteru propuštěn z práce pro opilství a rouhání ve veřejných místnostech a přestěhoval se sem, jen aby jí byl nablízku.“

Dívky si nedaly říci a nehýbaly se a učitelka se odešla ze třídy zeptat svých představených, co má dělat.

Když se začalo stmívat, posluchačky náhle uslyšely z vedlejší třídy výkřiky studentek z prvního ročníku a jedna jim přiběhla říci, že Sue Brideheadová vyskočila zadním oknem místnosti, kde byla zavřena, utekla ve tmě přes trávník a zmizela. Jak se dostala ze zahrady, nedovedl nikdo vysvětlit, protože pod zahradou teče řeka a postranní branka byla zavřena.

Šly se podívat do prázdné místnosti. Prostřední křídlo okna bylo otevřeno. S lampou prohledávali znovu trávník, prohlíželi každý keř a houštinu, ale Sue se neskrývala nikde. Vyptávali se vrátného u hlavní brány, ten chvíli uvažoval a pak řekl, že si vzpomíná, jako by byl zezadu od řeky zaslechl něco šplí-

148$

chat, ale že si toho nevšímal, myslil, že sem po proudu dopluly nějaké kachny.

„Zřejmě se přebrodila řekou!“ zvolala učitelka.

„Anebo se utopila,“ řekl vrátný.

Ředitelka byla zděšena — ani ne proto, že se Sue snad utopila, jako proto, že všechny noviny možná přinesou půlsloupcové články o této události a po skandálu z minulého roku bude ústav mít dlouhé měsíce pověst nikoli záviděníhodnou.

Přinesli další lampy a prohlíželi řeku; pak konečně v blátě na protějším břehu, za nímž se táhla pole, našli několik stop malých střevíčků, takže už nebylo pochyb, že se přecitlivělá dívka přebrodila vodou, dosahující jí na hlubokých místech téměř po ramena — byla to hlavní řeka hrabství a psalo se o ní s úctou ve všech učebnicích zeměpisu. Protože se Sue neutopila a neudělala ústavu ostudu, začala o ní ředitelka mluvit pohrdavě a dávala najevo svou radost nad tím, že odešla.

Toho večera seděl Juda ve svém pokoji nedaleko klášterní brány. Za šera touto dobou často vycházel do tichého kláštera, zastavoval se proti budově, v níž bydlila Sue, pozoroval stíny dívčích hlav, míhajících se za záclonami, a přával si, aby celý den neměl na práci nic jiného než čtení a učení, které mnoho bezmyšlenkovitých studentek přezíralo. Dnes večer však, když se nasvačil a upravil, zaujalo ho plně prohlížení devětadvacátého svazku Puseyova vydání Otců. Koupil tento soubor v antikvariátu tak levně, že se mu cena za takové neocenitelné dílo zdála být zázračně nízká. Připadlo mu, že cosi lehce zarachotilo o jeho okno; pak to slyšel znovu. Někdo zřejmě házel štěrk. Vstal a zlehka okno pootevřel.

„Judo!“ (zdola).

„Sue!“

„Ano — jsem to já! Dostanu se nahoru, aby mě nikdo neviděl?“

„Jistěže!“

„Tak nechoď dolů. Zavři okno.“

Juda čekal. Věděl, že dovnitř se dostane snadno, protože dveře se otvíraly knoflíkem, který mohl kdokoli otočit, tak jako ve většině starých venkovských domů. Chvěl se při po

149$

myšlení, že se ve své bolesti utíká k němu tak jako on k ní. Jak si jsou blízcí! Otevřel dveře pokoje, slyšel tichý šelest na ztemnělých schodech a za okamžik se Sue objevila ve světle jeho lampy. Vykročil jí stisknout ruku a zjistil, že je zablácená jako nějaká mořská bohyně a že na ní šaty visí jako oděv na postavách vlysu na Parthenonu-1&.

„Je mi tak zima,“ šeptala a zuby jí drkotaly. „Mohu se tady ohřát?“

Přešla k Judovu malému krbu s velmi slabým ohněm, ale na každém kroku z ní kapala voda a myšlenka usušit se byla nesmyslná. „Cos to dělala, má milá?“ zeptal se zděšeně a něž-né oslovení mu uklouzlo mimoděk.

„Brodila jsem se největší řekou hrabství — to jsem dělala! Zamkli mě, že jsem s tebou byla venku; a připadalo mi to tak nespravedlivé, že jsem to nemohla vydržet, a tak jsem vyskočila oknem a utekla přes řeku!“ Začala vysvětlovat svým obvyklým, klidným hlasem, ale než domluvila, úzké růžové rty se jí rozechvěly a málem se rozplakala.

„Drahá Sue,“ pravil, „musíš to všechno svléknout. A dovol — něco si vypůjčíš od hospodyně. Poprosím ji.“

„Ne, ne! Proboha, nic jí neříkej! Jsme tak blízko školy, že by pro mě přišli!“

„Tak si musíš vzít moje šaty. Chceš?“

„Ach ne.“

„Nedělní, víš. Mám je po ruce.“ Opravdu, v Judově jediném pokoji byly hned po ruce všechny věci, protože nebylo kam jinam je uložit. Otevřel skříň, vytáhl své nejlepší, tmavé šaty, protřepal je a zeptal se: „Jak dlouho ti to bude trvat?“

„Deset minut.“

Juda opustil pokoj a sešel do ulice, kde se procházel sem a tam. Na hodinách odbilo půl osmé, vrátil se. Ve své jediné lenošce viděl sedět drobnou, útlou bytost, oblečenou tak jako on v neděli, tak dojemnou ve své bezbrannosti, že Judovi při pohledu na ni bušilo srdce až v hrdle. U ohně ležely na dvou

&1-Na západním štítu Parthenonu, chrámu bohyně Athény, byl zobrazen zápas Athény a Poseidona, řecké bohyně moudrosti a války a boha moře, o zemi Attiků.

150$

zbývajících židlích přehozeny její mokré šaty. Když k ní přisedl, zarděla se, ale jenom na okamžik.

„Není to hloupé, Judo, že mě tu takhle vidíš i se všemi mými rozvěšenými věcmi? A přece je to nesmysl. Jsou to jen ženské šaty — jen bezpohlavní látky a plátno! … Kdybych jen nebyla tak malátná a vyčerpaná! Usušíš mi teď šaty? Buď tak hodný, Judo, a já si pak najdu nocleh. Ještě není tak pozdě.“ „Jestli ti není dobře, nebudeš nic hledat. Musíš zůstat tady. Drahá, drahá Sue, jak bych ti mohl pomoci?“

„Nevím. Pořád mne mrazí. Chtěla bych se zahřát.“ Juda ji ještě přikryl zimníkem a běžel do nejbližšího hostince, odkud se vrátil s malou lahvičkou. „Přinesl jsem trošku nejlepší brandy,“ pravil. „Teď to vypij, drahá, všechno!“

„Z láhve to snad pít nemohu.“ Juda vzal z nočního stolku sklenici a přilil lihovinu do trochy vody. Zalapala po dechu, ale vypila to a opřela se zase do lenošky.

Potom se dala do podrobného líčení, co zažila po rozloučení s ním; uprostřed vyprávění však začala váznout, hlava jí klesala, zmlkla. Tvrdě spala. Juda, zmírající úzkostí, neuhnala-li si zápal plic, který by jí mohl natrvalo ublížit, s ulehčením naslouchal jejímu pravidelnému oddechování. Po špičkách k ní přistoupil, pozoroval, jak jí tváře, dosud promodralé, začínají teplem růžovět, a cítil, že poldeslá ruka už není studená. Pak stál, obrácen zády k ohni, díval se na ni a viděl v ní téměř bohyni.

IV

Ze zasnění vyrušily Judu kročeje, vrzající po schodech. Strhl Suiny šaty ze židle, kde se sušily, hodil je pod postel a usedl ke knize. Někdo zaklepal a hned otevřel dveře. Byla to hospodyně.

„Ach, nevěděla jsem, jestli jste doma, pane Fawley. Chtěla jsem se zeptat, přejete-li si povečeřet. Koukám, máte tu nějakého mladého pána — “

„Ano, milostpaní. Ale dolů dnes nepůjdu. Přineste mi, prosím vás, večeři na podnosu a také šálek čaje.“

Juda obvykle chodil dolů povečeřet s rodinou, aby jim

151$

ušetřil práci. Za těchto okolností mu však hospodyně přinesla večeři nahoru a Juda si ji od ní vzal hned u dveří.

Když odešla, postavil nádobu s čajem na patku krbu a zase vytáhl Suiny šaty; ale zdaleka ještě nebyly suché. Viděl, že silná vlněná látka je prosáklá vodou. Zase je tedy rozvěsil, přiložil do ohně a pozoroval, jak z nich stoupá pára do komína. Náhle promluvila: „Judo!“

„Ano. Jsem tu. Jak ti teď je?“

„Lépe. Docela dobře. Usnula jsem, že? Kolik je hodin? Není ještě pozdě?“

„Je deset pryč.“

„Opravdu? Co si teď počnu?“ trhla sebou.

„Nic. Zůstaneš tady.“

„Ano, chtěla bych. Ale nevím, co by tomu řekli. A co budeš dělat ty?“

„Budu celou noc sedět u krbu a číst. Zítra je neděle a nikam nemusím. Možná že předejdeš zlé nemoci, když si tu odpočineš. Nedělej si starosti. Mně je docela dobře. A podívej, co tu pro tebe mám. Večeři.“

Narovnala se, nešťastně povzdechla a řekla: „Je mi ještě dost slabo. Zdálo se mi, že mi je dobře; ale neměla bych tu být, že?“ Večeře ji však trochu posilnila, a když se napila čaje a zase se opřela, byla opět veselá a milá.

Čaj byl zřejmě zelený nebo se máčel příliš dlouho, protože po něm nepřirozeně oživla, zatímco Juda, který se nenapil, začal pociťovat únavu; jeho pozornost upoutala teprve Suina poznámka.

„Říkal jsi o mně, že jsem člověk civilizace nebo něco takového, že?“ přerušila ticho. „To jsi řekl velkou hloupost.“ „Proč?“

„Protože je to tak nesprávné, že to až rozhořčuje. Jsem do jisté míry negací civilizace.“

„Mluvíš jako filozof. Negace je učený termín.“

„Ano? A tebe se dotýká, že jsem učená?“ zeptala se s nádechem výsměchu.

„Ne — ne učená! Jenom nemluvíš tak docela jako dívka — dívka, která neměla možnost studovat.“

„Měla jsem možnost studovat. Neumím sice latinsky a řec

152$

ky, ale gramatiku obou těch jazyků znám. V překladech jsem poznala většinu řeckých i římských klasiků a četla jsem i jiné knihy. Lempriěra, Catulla, Martiala, Juvenala, Lukiana, Beaumonta a Fletchera, Boccacia, Scarrona, De Brantóma, Sterna, Defoa, Smoletta, Fieldinga, Shakespeara-1&, bibli a podobně; a zjistila jsem, že všechen zájem o to, co je v těchto knihách nezdravé, vyprchá, jakmile je poznáme.“

„Přečetla jsi víc než já,“ povzdechl si. „A jak ses dostala k četbě některých těch vzácnějších?“

„Vlastně — náhodou,“ odpověděla zamyšleně. „Mám v povaze cosi, kvůli čemu o mně lidé říkají, že jsem zvláštní, a právě tato stránka mé povahy zcela utvářela můj život. Nebojím se mužů jako mužů, ani jejich knih. Stýkala jsem se s nimi — zvláště s jedním nebo s dvěma —, skoro jako bych byla taky muž. Chci tím říci, že jsem k nim necítila to, co k nim učí cítit většinu žen — aby byly připraveny bránit před nimi svou ctnost; protože žádný průměrný muž — nemyslím muže s podprůměrným sexuálním založením — neobtěžuje ženu ani ve dne, ani v noci, ani doma, ani venku, pokud ho k tomu sama nevyzve. Dokud mu pohledem neřekne ,Pojd!‘, vždy se toho bojí, a když mu to ani neřeknete, ani nenapovíte očima, nikdy nezačne. Chtěla jsem totiž říci, že když mi bylo osmnáct let, navázala jsem v Christminsteru velmi důvěrné přátelství s jedním studentem a hodně mne naučil a půjčoval mi knihy, ke kterým bych se jinak nebyla dostala.“

„A vaše přátelství se rozešlo?“

„Ano. Zemřel, chudák, asi tři roky po tom, co vystudoval a odešel z Christminsteru.“

„Vídali jste se spolu hodně, že?“

„Ano. Chodívali jsme spolu — na výlety, na procházky s četbou a podobně — skoro jako dva muži. Chtěl, abych s ním bydlila, a já jsem s tím v dopise souhlasila. Ale když jsem za ním přijela do Londýna, zjistila jsem, že myslil něco jiného než já. Chtěl vlastně, abych byla jeho milenkou, ale já jsem ho nemilovala — a když jsem mu řekla, že odejdu, nepřistoupí-li na

&1- „Nezdravými“ shledával viktoriánský literární vkus tyto autory potud, pokud otevřeně líčili rub současného života a všechny „neslušné“ životní funkce, o nichž se v 19. století zachovávalo přísné mlčení.

153$

mou představu, podvolil se. Patnáct měsíců jsme měli společný obývací pokoj; stal se úvodníkářem v jednom z největších londýnských listů; až onemocněl a musel jet do ciziny. Říkal, že mu lámu srdce, když mu při těsném soužití tak dlouho odolávám; že by to od ženy nikdy nečekal. Jen abych na tu hru jednou těžce nedoplatila, říkal. Vrátil se domů jen zemřít. Po jeho smrti jsem pociťovala strašné výčitky, že jsem byla tak krutá — ačkoli doufám, že zemřel na souchotiny a ne jenom kvůli mně. Jela jsem mu na pohřeb do Sandboumu a byla jsem jediný truchlící. Zanechal mi trochu peněz, asi za to, že jsem mu zlomila srdce. Takoví jsou muži — o tolik lepší než ženy!“

„Můj bože! — A co jsi dělala potom?“

„Ach — teď se na mne zlobíš!“ zvolala a do jejího stříbřitého hlasu náhle proniklo tragické ladění. „Kdybych to byla věděla, nebyla bych ti vůbec nic vyprávěla!“

„Ne, nezlobím se. Řekni mi všechno.“

„Nu — vložila jsem peníze toho nebohého hocha do podniku, který splaskl jako bublina, a přišla jsem o ně. Nějaký čas jsem žila sama v Londýně a pak jsem se vrátila do Christminsteru, protože můj otec — byl také v Londýně a pracoval jako kovotepec v blízkosti Long-Acre — mě domů už nechtěl; a dostalajsem zaměstnání v uměleckém obchodě, kde jsi mě našel… Říkala jsem ti, že nevíš, jak jsem špatná!“

Juda se zadíval na lenošku a na sedící dívku, jako by si chtěl pozorněji prohlédnout stvoření, jemuž poskytl útulek. Hlas se mu chvěl, když říkal: „Ať jsi žila jakkoli, Sue, věřím, že jsi stejně nevinná jako nevšední.“

„Nejsem tak docela nevinná, jak vidíš, když jsem teď

odhrnula roušku

z té prázdné loutky, kterou vysnil jste si,“

řekla s okázalou ironií, přestože Juda slyšel, jak potlačuje slzy. „Ale nikdy jsem se neoddala žádnému milenci, máš-li na mysli tohle. Jsem stejná, jako jsem se narodila.“

„Úplně ti věřím. Ale málokterá by zůstala taková, jaká se narodila.“

„Snad ne. Lepší žena by nezůstala. Lidé proto říkají, že

154$

jsem zřejmě chladná — bezpohlavní. Ale to já nechci! Někteří z nejvášnivějších milostných básníků byli ve všedním životě velmi zdrženliví.“

„Řekla jsi panu Phillotsonovi o tom svém příteli studentovi? ‘‘ „Ano — už dávno. Nikdy jsem se s tím nikomu netajila.“ „Co říkal?“

„Nevyčítal mi nic — jen povídal, že ať jsem dělala cokoliv, jsem pro něho vším; a podobné věci.“

Judovi bylo velice těžko; měl pocit, že se mu svými zvláštními způsoby a podivnou sexuální netečností čím dále tím více vzdaluje.

„Milý Judo, opravdu se na mě nemrzíš?“ zeptala se náhle a v jejím hlase zazněla tak nečekaná něha, že jako by ani nepatřil ženě, která mu právě tak klidně vyprávěla o své minulosti. „Myslím, že spíš než tobě bych chtěla ublížit komukoli na světě.“

„Ani nevím, jestli se mrzím nebo ne. Vím jen, že tě mám velice rád.“

„Mám tě raději než všechny lidi, které jsem dosud poznala.“ „Nemáš mě raději. Ale — ne, to jsem neměl říkat. Neodpovídej mi.“

Zase dlouho mlčeli. Juda cítil, že s ním jedná krutě, třebaže nevěděl, čím to je. Jako by ve své bezradnosti byla o tolik silnější než on.

„Vím o životě strašně málo, i když tak těžce pracuji,“ pravil, aby převedl řeč. „Zabral jsem se do teologie, jak víš. A co myslíš, že bych dělal teď, kdybys tu nebyla? Odříkával bych své večerní modlitby. Nechtěla bys — “

„Ne, ne,“ odpověděla. „Raději ne, jestli ti to nevadí. Připadala bych si tak — jako pokrytec.“

„Myslil jsem si, že by ses se mnou nechtěla modlit, a proto jsem to nenavrhoval. Ale nezapomínej, že doufám, že ze mne bude jednou dobrý duchovní.“

„Říkal jsi, tuším, že se dáš vysvětit?“

„Ano.“

„Tak ses té myšlenky ještě nevzdal? — Myslela jsem, že snad už ano.“

„Jistěže ne. Ze začátku jsem byl hluboce přesvědčen, že

155$

k tomu máš právě takový vztah jako já, když jsi v Christminsteru tak žila mezi anglikány. A pan Phillotson — “ „Nemám k Christminsteru vůbec úctu, jenom k jeho vědcům s vysokou úrovní,“ pravila vážně Sue Brideheadová. „Můj přítel, co jsem o něm vyprávěla, mě z toho vyléčil. Byl to největší neznaboh, jakého jsem kdy poznala, a přitom velice mravný člověk. A věda je v Christminsteru mladé víno ve starých lahvích. Christminsterská středověkost musí pominout, musí být odvržena nebo pomine sám Christminster. Pravda, někdy se člověk neubránil skryté lásce k tradicím staré víry, jak je tam někteří myslitelé chovají v dojemné a prosté vážnosti; ale v nejjasnějších a nejpravdivějších okamžicích jsem vždy cítila:

Ó příšerné svatozáře svatých, mrtvé údy popravených bohů!“-1&

„Sue, nejsi moje přítelkyně, když takhle mluvíš!“ „Nebudu tedy, milý Judo!“ Hlas se jí opět zadrhl rozechvěním a odvrátila tvář.

„Stejně si pořád ještě myslím, že Christminster je v mnohém úchvatný; třebaže mě mrzelo, že se tam nemohu dostat.“ Mluvil mírně a bránil se chuti zranit ji až k slzám.

„Kromě místních obyvatel, umělců, opilců a chudiny jsou tam sami nevědomci,“ pokračovala stále ještě podrážděna, že má Juda jiný názor. „Ti samozřejmě vidí život takový, jaký je; ale v kolejích to ví jen málokdo. Poznal jsi to sám na sobě. Jsi právě jeden z těch, na které se myslilo, když se v Christminsteru zakládaly koleje: člověk, který se vášnivě rád učí, ale nemá peníze, postavení, přátele. Avšak synkové milionářů vás vystrčili na ulici.“

„Nu, bez toho, co skýtá Christminster, se obejdu. Toužím po něčem vyšším.“

„A já po něčem větším, pravdivějším,“ trvala na svém. „V Christminsteru se teď věda tlačí na jednu a náboženství na druhou stranu; a tak přešlapují na místě, jako když do sebe trkají dva berani.“

„Co by pan Phillotson — “

&1-Ze Swinburnovy básně Chvalozpěv na Proserpinu.

156$

„Je to místo pro fetišisty a pro duchaře!“

Všiml si, že kdykoli se pokusí hovořit o učiteli, Sue vždy převede řeč na všeobecné poznámky o pochybené univerzitě. Juda byl nesmírně, až chorobně zvědav, jak žije jako Phillotsonova vyvolená a snoubenka; ale nechtěla s ním o tom mluvit.

„Ano, to já právě taky jsem,“ pravil. „Bojím se života a všude vidím přízraky.“

„Ale jsi dobrý a milý,“ zašeptala.

Srdce mu bušilo, neodpověděl.

„Teď jsi u traktariánů, že?“ dodala, snažíc se povídáním zakrýt, co opravdu cítí, což byl její obvyklý úskok. „Dovolíš — tak daleko jsem byla — kdy? V roce osmnáct set — “ „Posmíváš se, Sue, a to je mi trochu nepříjemné. Ale uděláš teď, oč tě požádám? Touto dobou si pročítám jednu kapitolu a pak se modlím, jak už jsem říkal. Mohla by ses zabývat kteroukoli z těchto knih, otočit se ke mně zády a dovolit mi, abych se věnoval svému obyčeji? Opravdu se nechceš pomodlit se mnou?“

„Budu se dívat.“

„Ne. Nepokoušej, Sue!“

„Dobrá — udělám, co si přeješ, a nebudu tě trápit, Judo,“ řekla jako dítě, které už chce být vždycky hodné, a otočila se k němu zády. Vedle ležela malá bible, jiná než ta, ze které čítal, a zatímco se věnoval sám sobě, vzala ji a probírala se listy.

„Judo,“ řekla vesele, když skončil a začal se jí zase věnovat. „Smím ti udělat nový Nový zákon, takový, jako jsem si udělala v Christminsteru pro sebe?“

„Dobře. Jak jsi ho udělala?“

„Předělala jsem svůj starý; vyřízla jsem všechny epištoly a evangelia do samostatných brožur a přeřadila je, jak byly po sobě napsány, takže kniha začínala Thessalomany, po nich přišly epištoly, a evangelia se dostala mnohem dál. Pak jsem si dala knihu převázat. Můj přítel student — nezáleží na tom, jak se, chudák, jmenoval — říkal, že je to báječný nápad. Vím, že čtení potom bylo dvakrát tak zajímavé než předtím a dvakrát tak srozumitelné.“

157$

„Hm,“ zabručel Juda a měl pocit svatokrádeže.

„A jaké je tohle literární veledílo,“ pravila při pohledu na stránky Písně Šalomounovy-1&. „Mám na mysli synopsi na začátku každé kapitoly, zastírající pravý smysl této rapsódie. Neděs se — nikdo nehledá v těch úvodech ke kapitolám inspiraci. Opravdu, mnoho duchovních se na ně dívá s pohrdáním. Není nic směšnějšího než představit si těch čtyřiadvacet starších či biskupů nebo kolik jich bylo, jak sedí a s dlouhými obličeji sepisují tyhle nesmysly.“

Juda se tvářil zmučeně. „Jsi úplná voltairiánka,“ pronesl polohlasně.

„Opravdu? Tak už neřeknu ani slovo — jen to, že lidé nemají právo padělat bibli. Nenávidím takový podvod, který se pokouší církevními abstrakcemi zastírat tak úchvatnou, přirozenou lidskou lásku, jakou vyjadřuje tato velkolepá, vášnivá píseň.“ Při řeči se rozohnila, téměř pobouřena jeho výtkou, a oči jí zvlhly. „Kéž bych tu měla přítele, který by mě podpořil; ale na mé straně nikdy nikdo nestojí.“

Juda se bránil:

„Ale, drahá Sue, má milá, drahá Sue, nic proti tobě nemám!“ a vzal ji za ruku překvapen, že do věcné pře vnáší osobní tón.

„Máš, ano, máš!“ volala a odvracela se od něho, aby neviděl, jak se jí zalily oči. „Stojíš při lidech z učitelského ústavu — alespoň to skoro tak vypadá. Trvám jen na tom, že vykládat verše jako například Kamže odešel milý tvůj, ó nejkrásnější z žen?‘-2& poznámkou ,Církev osvědčuje svou věrnot, je nanejvýš směšné!“

„Tak dobře, aťsi! Bereš všechno osobně. Já teď — mám tisíc chutí ta slova zlehčit! Když o tom mluvíme, nejlepší z žen jsi pro mne ty.“

„Ale ty to teď nesmíš říkat,“ odpověděla Sue a hlas jí zazněl nejjemnějším náznakem přísnosti. Pak se jejich oči setkaly, stiskli si ruce jako staří přátelé v hospodě a Juda si uvědomil, že je nesmysl hádat se o pouhé domněnky, a Sue viděla, jak je

&1-Viz bible, Starý zákon.

&2-Viz bible, Píseň Šalomounova 5, 17; úvod ke kapitolám Písně Šalomounovy v Bibli kralické se liší od textu anglického.

158$

hloupé plakat pro něco, co je napsáno v knize tak staré, jako je bible.

„Nechci narušovat tvoje přesvědčení — opravdu nechci!“ uklidňovala ho, protože Juda byl teď rozčilen víc než ona. „Ale chtěla jsem a toužila povznést nějakého muže k vysokým cílům; a když jsem tě viděla a poznala, že chceš být můj kamarád, myslila jsem — mám se k tomu přiznat? —, že bys tím mužem mohl být ty. Ale ty věříš tradici tak pevně, že nevím, co si mám myslet.“

„Nu, drahá — něčemu se asi musí věřit. Život je příliš krátký, aby člověk mohl všechno rozpracovat do euklidovských pouček, než tomu uvěří. Vybral jsem si křesťanství.“ „Prosím, mohl sis vybrat něco horšího.“

„Opravdu, mohl. A možná že jsem si také vybral.“ Myslil na Arabellu.

„Nebudu se na to vyptávat, protože teď na sebe musíme být velmi hodní a už se vůbec, ale vůbec nebudeme vzájemně trápit!“ S důvěrou na něho pohlédla a její hlas jako by mu chtěl proniknout až k srdci.

„Budu tě mít vždycky rád,“ řekl Juda.

„A já tebe. Protože jsi upřímný a odpouštíš své chybující, ošklivé malé Sue.“

Uhnul pohledem, ta její dětinná něžnost byla příliš podmaňující. Zlomila snad srdce nebohého úvodníkáře právě touto něžností a má Juda následovat po něm? … Sue však byla tak milá! … Jen kdyby se dokázal přenést přes to, že je žena, jako ona se zřejmě lehce přenáší přes to, že Juda je muž: jakou by byla přítelkyní; neboť čím více se liší v názoru na věci, které nejsou dokazatelné, tím více se shodují v pojímání všedních, každodenních zážitků. Byla mu bližší než všechny ženy, které kdy poznal, a ani si nedovedl představit, že by ho od ní mohl odloučit čas, víra nebo vzdálenost.

Opět ho však zachvátila lítost, že Sue není věřící. Seděli, dokud zase neusnula, a Judovi na židli také poklesla hlava. Kdykoli se probudil, obrátil Suiny věci a roztopil oheň. Asi v šest hodin se probral úplně, zapálil svíčku a zjistil, že jí šaty uschly. Křeslo bylo pohodlnější než Judova židle, a proto dosud spala, zabalená do jeho zimníku, teple rozehřátá jako

159$

čerstvý bochánek a chlapecká jako Ganymedes-1&. Položil šaty vedle ní, dotkl se jejího ramene, sešel na dvůr a při hvězdičkách se umyl.

V

Když se vrátil, byla již oblečena jako obvykle. „Mohla bych se teď dostat ven, aby mě nikdo neviděl?“ zeptala se. „Město se ještě neprobudilo.“

„Ale nesnídala jsi.“

„Ach, nechci nic. Obávám se, že jsem z té školy neměla utíkat. Ráno moudřejší večera, že? Co tomu řekne pan Phillotson, to nevím. Bylo to jeho přání, abych tam šla. Je to jediný člověk na světě, ke kterému mám úctu nebo kterého se bojím. Doufám, že mi odpustí; ale určitě mi důkladně vyhubuje.“ „Půjdu mu vysvětlit — “ začal Juda.

„Ne, nepůjdeš. Nestojím o něho! Ať si myslí co chce — zařídím se podle svého.“

„Ale právě jsi říkala — “

„To je jedno — rozhodnu se sama, co je mi po něm! Už vím, co udělám — půjdu k sestře jedné své spolužačky z ústavu, která mě pozvala, abych ji navštívila. Má školu nedaleko Shastonu, asi osmnáct mil odtud — a tam počkám, než se na to zapomene, a zase se vrátím do učitelského ústavu.“

Na poslední chvíli ji přemluvil, aby mu dovolila uvařit šálek kávy na přenosném vařiči, který měl v pokoji, protože když ráno odcházel do práce, celý dům ještě spal.

„Teď ještě sousto na zajedení,“ pravil, „a půjdeme. Pořádně se nasnídáš, až dorazíš tam.“

Tiše vyšli z domu a Juda ji vyprovodil až na nádraží. Když procházeli ulicí, v horním okně domu, kde bydlil, se objevila a zase rychle zmizela hlava. Sue zřejmě ještě litovala své ukvapenosti a mrzelo ji, že se vzbouřila; při loučení mu slíbila, že mu dá vědět, jakmile ji zase vezmou zpátky do učitelského ústavu. Stáli spolu na nástupišti celí nešťastní; a na něm bylo vidět, že má ještě něco na srdci.

&1-Podle řecké mytologie krásný chlapec, kterého Zeus učinil svým číšníkem.

160$

„Chtěl bych ti něco říci — dvě věci,“ začal rychle, když se vlak blížil. „Jedna je příjemná a druhá nehezká.“

„Judo,“ umlčela ho. „ Jednu z nich vím. A nesmíš!“

„Co nesmím?“

„Nesmíš mne milovat. Chci jen, abys mě měl rád — to je všechno.“

Judovi se na tváři rozprostřela tak zmatená sklíčenost, že se na něho, když se s ním z okénka vozu loučila, zadívala pohledem plným účastenství. Potom se vlak rozjel, Sue mu pokynula svou krásnou rukou a zmizela.

Tu neděli, co odjela, byl Melchester Judovi tak protivný a tak nenáviděl klášter, že ani nešel do katedrály na bohoslužby. Druhý den ráno dostal od Sue dopis, který mu bez dlou-hého rozmýšlení napsala hned, jakmile dorazila k přítelkyni. Psala mu, že šťastně dojela a že je pohodlně ubytována, a dodávala:

Píši ti, Judo, především kvůli tomu, co jsem ti řekla při loučení. Byl jsi ke mně tak hodný a milý a sotva jsi mi zmizel z očí, cítila jsem, jaká jsem nevděčná a krutá žena, když jsem to mohla vyslovit, a pořád si to vyčítám. Judo, chceš-li mne milovat, smíš; nemám nic proti tomu; a už ti nikdy neřeknu, že nesmíš!

Nebudu už o tom psát. Odpustíš své nerozumné přítelkyni, že byla tak krutá? A neučiníš ji nešťastnou tím, že jí odmítneš odpustit?

Navždy Tvoje Sue

Bylo by zbytečné říkat, jak odpověděl; a jak přemýšlel, co by udělal, kdyby byl svobodný, že by pak Sue vůbec nepotřebovala trávit dlouhý čas u přítelkyně. Cítil, že kdyby došlo k soupeření mezi ním a Phillotsonem, kterému z nich má Sue patřit, zcela jistě by zvítězil.

U Judy však spíše hrozilo to nebezpečí, že bude přičítat Suinu dopisu, napsanému pod náhlým dojmem, hlubší smysl, než jaký měl ve skutečnosti obsahovat.

Po několika dnech si uvědomil, jak doufá, že zase napíše.

161$

Ale žádný dopis nepřicházel; a osamělost na Judu tak dolehla, že jí opět napsal a navrhl, že ji přijede některou neděli navštívit, když bydlí jen necelých osmnáct mil daleko.

Očekával odpověď už ráno, den po odeslání svého listu; ale nepřišla. Nastalo třetí ráno; listonoš se nezastavil. To byla sobota a Juda ve stavu horečné úzkosti o Sue poslal tři stručné řádky sdělení, že v neděli přijede, protože je přesvědčen, že se něco stalo.

Především ho přirozeně napadlo, že onemocněla po tom, jak se vykoupala; ale hned si uvědomil, že v takovém případě by někdo napsal místo ní. Pochyby skončily, když za jasného nedělního dopoledne mezi jedenáctou a dvanáctou hodinou dorazil do vesnické školy nedaleko Shastonu, v době, kdy farnost byla liduprázdná jako pustina, protože většina obyvatel se shromáždila v kostele, odkud chvílemi unisono zaznívaly jejich hlasy.

Malé děvčátko otevřelo dveře. „Slečna Brideheadová je nahoře,“ pravilo. „Půjdete, prosím, k ní?“

„Je nemocná?“ zeptal se rychle Juda.

„Jen trochu — moc ne.“

Juda vstoupil a šel nahoru. Když vyšel na odpočívadlo, napověděl mu hlas, kudy má jít — hlas Sue, která ho volala jménem. Prošel dveřmi a nalezl ji na úzkém lůžku v pokoji o dvanácti čtverečních stopách.

„Ach Sue!“ zvolal, usedl k ní a vzal ji za ruku. „Co se stalo? Nemohla jsi napsat?“

„Ne — to ne,“ odpověděla. „Dostala jsem těžkou chřipku — ale napsat jsem mohla. Jenže jsem nechtěla.“

„A proč? — Takhle mě vyděsit!“

„Ano — toho jsem se právě bála! Ale rozhodla jsem se, že už ti psát nebudu. Do školy mě už zpátky nechtějí — proto jsem nemohla psát. Ne pro věc samu — ale pro příčinu!“

„Copak?“

„Nejenže mě tam už nechtějí, ale dali mi na rozloučenou ještě radu — “

„Jakou?1

Neodpověděla hned. „Zapřísáhla jsem se, že ti to za nic. neřeknu, Judo — je to tak hrubé a odporné!“

162$

„Týká se to nás dvou?“’

„Ano.“

„Tak mi to přece pověz!“

„No — někdo jim o nás řekl něco, co se vůbec nezakládá na pravdě, a oni tam teď říkají, že ty a já se máme co nejdříve vzít, abych nepřišla o pověst … Tak — teď jsem ti to řekla a mrzí mě to!“

„Ubohá Sue!“

„Ale já se na tebe tak nedívám! Jen mě napadlo, že bych na tebe mohla myslet tak, jak oni říkají, ale nezačala jsem. Uvědomila jsem si, že ten příbuzenský vztah je jen záminka, protože jsme se setkali jako dva úplně cizí lidé. Ale abych si tě vzala, milý Judo — samozřejmě, kdybych byla počítala, že si tě vezmu, nebyla bych za tebou tak často chodila! A nikdy jsem nepomyslila, že ty by ses třeba chtěl se mnou oženit, až tehdy večer; tenkrát jsem si začala představovat, že jsi do mě trochu zamilovaný. Snad jsem se k tobě neměla chovat tak dů-věrně. Je to všechno moje vina. Vždycky je všechno moje vina!“

Její slova zněla poněkud násilně a nepřirozeně a hleděli na sebe se vzájemnou lítostí.

„Byla jsem ze začátku tak slepá,“ pokračovala. „Vůbec jsem nepozorovala, co cítíš. Bylo to od tebe tak nehezké — tak nehezké. Vidět ve mně svou lásku, neříci ani slovo a nechat mě, abych na to přišla sama. Lidé si všimli, jaký ke mně máš vztah; a samozřejmě si myslí, že jsme jednali špatně. Už nikdy ti nebudu věřit!“

„Ano, Sue,“ odpověděl prostě. „Je to moje vina, větší, než si myslíš. Až do poslední nebo předposlední schůzky jsem si byl plně vědom, že netušíš, co k tobě cítím. Připouštím, že jsme se sešli jako cizí lidé a nebyli si tedy blízcí jako příbuzní a že příbuzenský vztah pro mne byl jakousi záminkou, které jsem využil. Ale nemyslíš, že si zasloužím trochu shovívavosti za to, že jsem své nesprávné, velmi nesprávné city utajoval, když už jsem se jich nemohl zbavit?“

Pochybovačně na něho upřela oči a pak se zase odvrátila, jako by se bála, že mu snad odpustí.

Podle všech zákonů přírody a pohlaví odpovídal náladě

163$

a okamžiku, pod jejichž tlakem a snad nikoliv nepochopitelně se vystupňovala vřelost Suina bezděčného pohledu, jedině polibek. Někteří muži by byli pustili z hlavy veškeré ohledy a od-vážili se, byli by zapomněli jak na Suina slova o její citové nezaujatosti, tak na dvojici podpisů v sakristii kostela v Arabellině farnosti. Nikoli však Juda. Přišel vlastně částečně proto, aby vyprávěl svůj osudný příběh. Měl jej na rtech; a přece jej přes ně ve chvíli bolesti nedokázal přenést. Raději zůstal při přehradách, které si mezi sebou už uvědomili.

„Samozřejmě — vím, že o mě nijak zvlášť nestojíš,“ povzdechl. „Nemusíš a máš pravdu. Patříš — panu Phillotsonovi. Byl tě tu už navštívit?“

„Ano,“ odpověděla krátce a její výraz se trochu změnil. „Třebaže jsem se ho neprosila, aby jezdil. Máš pochopitelně radost, že mě navštívil! Ale mně by bylo jedno, kdyby nepřišel vůbec!“

Milujícího Judu přivedlo do rozpaků, že se jí dotklo jeho čestné ustoupení soupeři, když odmítla jeho vlastní cit lásky. Začal hovořit o něčem jiném. „To přejde, milá Sue,“ pravil. „Názor vedení ústavu neznamená všechno. Jistě budeš moci studovat na nějakém jiném.“

„Zeptám se pana Phillotsona,“ odpověděla rozhodně.

Tu se Suina vlídná hostitelka vrátila z kostela a k dalšímu důvěrnému rozhovoru už nedošlo. Odpoledne se Juda rozloučil, beznadějně nešťasten. Ale viděl ji a seděl u ní. Takové setkání mu musí stačit pro zbytek života. Je nutné a správné, aby se jako venkovský kněz naučil odříkání.

Ale když se druhý den ráno probudil, skoro se na ni mrzel a soudil, že je poněkud nerozumná, ne-li vrtošivá. Jakoby na doklad vlastnosti, kterou si začal uvědomovat jako jednu z jejích předností, došel hned poté dopis, který zřejmě napsala vzápětí po jeho odchodu.

Odpusť mi, že jsem včera byla tak nedůtklivá! Bylo to vůči tobě ohavné; vím to a jsem ze své ohavnosti úplně nešťastná. Byl jsi tak milý, že ses nezlobil! Judo, prosím tě, považuj mě i nadále za svou přítelkyni a družku, i s mými chybami! Budu se snažit, abych taková už nebyla.

164$

V sobotu si přijedu do Melchesteru vyzvednout věci z ústavu. Kdybys chtěl, mohli bychom spolu jít na půlhodinovou procházku.

Juda jí odpustil bez váhání a požádal ji, aby za ním hned po příjezdu přišla do katedrály, kde pracuje.

VI

Zatím snil o pisatelce tohoto dopisu překrásný sen muž středních let. Byl to Richard Phillotson, který se nedávno odstěhoval ze smíšené vesnické školy v Lumsdonu nedaleko Christminsteru, aby se ujal velké chlapecké školy ve svém rodném městě Shastonu, ležícím na kopci šedesát mil jihozápadně vzdušnou čarou.

Stačilo pohlédnout na byt a jeho příslušenství, aby se ukázalo, že učitel opustil plány a sny, jimiž se tak dlouho obíral, pro nějaký nový sen, který s církví a s literaturou nemá mnoho společného. Naprosto nepraktický člověk usmyslil si teď vydělávat a střádat peníze z praktických důvodů — aby uživil ženu, která, kdyby chtěla, mohla by vést jednu z dívčích škol, připojených k jeho; proto jí doporučil, aby šla studovat, když si ho nechce vzít rovnou.

V době, kdy se Juda stěhoval z Marygreenu do Melchesteru a začínal tam prožívat svá dobrodružství se Sue, usazoval se učitel v nové škole v Shastonu. Když nábytek stál na místě a knihy v přihrádkách a hřebíky byly zatlučeny, začal za temných zimních večerů vysedávat ve své jizbě a znovu se pouštěl do starého studia — jedním z jeho odvětví byly staré britské památky z římského období —, do práce, z níž jako učitel laických škol nic neměl, která jej však po opuštění univerzitních plánů zajímala, protože byla poměrně neprobádaným úsekem ; byla to práce vhodná pro ty, kdo žili jako on v zapadlých koutech, kde takovýchto památek bylo hodně, a velmi často dospívali k závěrům, jež byly v ohromujícím rozporu s obecnými názory na civilizaci tehdejší doby.

Tvoje zkroušená Sue

165$

Na první pohled a navenek v této době Phillotsona bádání, k němuž se vrátil, zcela zaujalo — bylo okázalým důvodem k tomu, aby vycházel sám do polí, kde bylo mnoho římských cest, náspů a mohyl, nebo aby se zavíral doma s několika urnami, střepy a mozaikami, které nasbíral, místo aby navštěvoval své nové sousedy, kteří ostatně ze své strany projevili dostatečnou snahu se s ním spřátelit. Ve skutečnosti to však nebyl pravý nebo celý důvod. Například jednou večer tohoto měsíce, když už se hodně připozdilo — opravdu nebylo daleko k půlnoci —, světlo lampy zářilo z jeho okna na samém kraji města na kopci přes nekonečné míle údolí na západě, jako by chtělo zvěstovat, že na tomto místě prodlévá člověk zaujatý studiem; nedá se však říci, že by byl Phillotson zrovna studoval.

Vnitřek pokoje — knihy, nábytek, učitelův pohodlný plášť a jeho vysedávání u stolu, dokonce i plápolající oheň také potvrzovaly tuto ušlechtilou zvěst o soustředěném studiu, více než věrohodnou, šlo-li o člověka, který neměl jiné prostředky než ty, které si sám opatřil. A přece tato zvěst, pravdivá až donedávna, nebyla pravdivá nyní. To, co měl před sebou, nebyly dějiny. Byly to poznámky z dějin, napsané před několika měsíci podle jeho diktátu výrazným ženským písmem, a Phillotsona zcela zaujalo, jak bylo písařsky zaznamenáno slovo za slovem.

Teď vzal ze zásuvky pečlivě převázaný svazek dopisů, tenký, teničký, na kolik tak dnešní korespondence vydá. Každý dopis byl v obálce, tak jak došel, napsaný týmž ženským rukopisem jako poznámky z dějin. Phillotson je rozkládal jeden po druhém a zamyšleně pročítal. Na první pohled se zdálo, že v těchto drobných dokladech není nic, nad čím by bylo třeba se zamýšlet. Byly to upřímné, otevřené dopisy, podepsané Sue B.; právě takové, jaké se píší za krátkých odloučení s vědomím, že budou ihned zničeny, a týkající se především rozečtených knih a zážitků z učitelského ústavu, na které pisatelka nepochybně zapomněla ještě týž den, co se udály. V jednom z nich — bylo to psaní z poslední doby — mladá žena sdělovala, že obdržela jeho šetrný dopis a že je od něho velmi čestné a ušlechtilé, když slibuje, že ji nepřijede navštívit častěji, než si sama bude přát (protože škola je pro návštěvy tak nehostinné

166$

místo a jí záleží na tom, aby se nevědělo o jejich zasnoubení, a to by lidé nepochybně poznali, kdyby ji často navštěvoval). Nad těmito větami učitel hloubal. Jaké zvláštní uspokojení lze pocítit z vděčnosti ženy za to, že ji muž, který ji miluje, nebude často navštěvovat? Tato otázka ho zaujala, rozrušila.

Otevřel jinou zásuvku a našel v ní obálku, ze které vytáhl fotografii Sue jako dítěte, z doby dávno předtím, než ji poznal, jak stojí u laťkoví s košíčkem v ruce. Byla tam ještě fotografie Sue jako mladé ženy, na níž jí tmavé oči a vlasy dodávaly jemné a přitažlivé vzezření a která také svědčila o přemýšlivosti, skrývající se za lehkomyslným vystupováním. Byla to kopie obrázku, který dala Judovi a který by byla dala kterémukoliv muži. Phillotson jej zvedl na půl cesty ke rtům, ale vzdálil jej zase v pochybnostech nad jejími matoucími větami; náhle políbil neživou lepenku se vší vášní a s oddaností mnohem hlubší, než jaké je schopen osmnáctiletý mladík.

Učitelův obličej vypadal nezdravě a byl staromódní a při způsobu, jakým se Phillotson holil, působil dojmem ještě staromódnějším. Příroda jej obdařila ušlechtilými rysy, svědčícími o vrozené vůli jednat vždy správně. Hovořil trochu pomalu, ale jeho mluva byla tak přímá, že tu rozvážlivost nebyla na závadu. Šedivějící vlasy se mu kudrnatily a od jednoho místa na temeni hlavy se čepýřily. Na čele měl čtyři vrásky, brýlí používal jen večer při čtení. A že dosud neuzavřel manželství, to byl jistě spíše důsledek odříkání, nutného při jeho akademických záměrech, než odporu k ženám.

Tak tiše jako dnes večer vysedával Phillotson nejednou, dokonce často, když nebyl na očích chlapcům, jejichž rychlé a zvídavé pohledy byly sebevědomému učiteli v jeho nynější úzkostné lásce k Sue někdy téměř nesnesitelné. Láska působila, že se za šerých ranních hodin bál opět setkat s těmi pronikavými zraky, aby snad nevyslídily, jaký sen v sobě nosí.

Čestně přistoupil na Suino výslovné přání, aby ji v učitelském ústavu příliš často nenavštěvoval; ale nakonec, protože jeho trpělivost byla již bolestně zkoušena, se jednou v sobotu odpoledne rozjel ji nečekaně navštívit. A v Melchesteru ho překvapili zprávou o jejím odjezdu — který téměř mohl být po

167$

važován za vyloučení — nečekaně a beze slova útěchy, když stál u dveří a čekal, že v několika vteřinách spatří její tvář. Obrátil se k odchodu a skoro ani neviděl na cestu.

Sue ve skutečnosti nenapsala snoubenci o věci ani řádku, přestože už uplynulo čtrnáct dní. Po chvilce zamyšlení usoudil, že to nic neznamená, že právě tak jako z pocitu zahanbení je možno mlčet z vrozené jemnosti.

Ve škole mu řekli, kde Sue bydlí, a protože na něho starost, jak se jí vede, nedoléhala bezprostředně, obrátilo se jeho palčivé rozhořčení proti vedení ústavu. Nanejvýš rozrušen vstoupil Phillotson do sousední katedrály, která teď v době oprav byla jako vysvlečená. Posadil se na pískovcový kvádr a bylo mu jedno, že si otiskuje na kalhoty prach: lhostejným pohledem sledoval pohyby dělníků a náhle si všiml, že je mezi nimi Suin milenec Juda, který měl všechno zavinit.

Od setkání u modelu Jeruzaléma Juda se svým někdejším ideálem nemluvil. Když se na silnici nečekaně stal svědkem Phillotsonova pokusu dvořit se Sue, vyrostla v duši mladého muže podivná nechuť myslit na staršího přítele, vídat ho, stýkat se s ním jakýmkoli způsobem; a od té doby, co se dověděl, že Phillotson měl úspěch a získal alespoň její slib, uvědomil si prostě, že učitele nechce ani vidět, ani slyšet, že se ani nechce dovědět, čím se zabývá, ani vůbec myslit na jeho vynikající povahové vlastnosti. Podle domluvy očekával Juda Sue právě v den učitelovy návštěvy; a proto když spatřil v chrámové lodi učitele a když nadto viděl, že jde k němu a chce si s ním promluvit, bylo jeho rozechvění nemalé; Phillotson je nepostřehl jenom proto, že byl rozrušen také.

Juda k němu přistoupil a oba poodešli stranou od ostatních dělníků na místo, kde Phillotson prve seděl. Juda mu nabídl kus pytloviny, aby si ji podložil, a řekl mu, že je nebezpečné sedět na holém kameni.

„Ano, ano,“ odpověděl Phillotson nepřítomně, když se opět posadil, a upíral oči k zemi, jako by se snažil rozpomenout, kde se to vlastně octl. „Nebudu vás dlouho zdržovat. Dozvě-děl jsem se jenom, že jste nedávno viděl mou malou přítelkyni Sue. Chtěl jsem si o tom s vámi promluvit. Chtěl jsem se jenom zeptat — na ni.“

168$

„Myslím, že vím, na co,“ odpověděl Juda spěšně. „Na její útěk z učitelského ústavu a na její návštěvu u mě.“

„Ano.“

„Nuže — “ Juda na okamžik pocítil nečistou a nepřátelskou touhu svého soupeře buď jak buď zničit. V návalu proradnosti, s níž se setkáváme i u mužů ve všech ostatních osobních vztazích nanejvýš čestných, jakmile začnou milovat jednu a touž ženu, mohl Juda poslat Phillotsona pryč polomrtvého a poraženého a bylo by stačilo odpovědět, že se skandál zakládá na pravdě a že se mu Sue navždy oddala. Ale Juda ani na okamžik nepodlehl živočišnému pudu; a tak řekl jen toto: „Jsem rád, že jste byl tak laskav a přišel si o tom se mnou otevřeně pohovořit. Víte, co říkají? — Že bych si ji měl vzít.“

„Cože?“

„A přál bych si z celé duše, abych to mohl udělat.“ Phillotson se zachvěl a rysy jeho vždy bledého obličeje se mrtvolně prohloubily. „Netušil jsem, že to vypadá takhle! Chraň bože!“

„Ne, ne,“ odporoval polekaně Juda. „Snad rozumíte? Myslím, že bych byl rád, kdybych měl takové postavení, abych se mohl oženit ať už s ní nebo s některou jinou a usadit se, místo abych se potloukal po podnájmech.“

Co však vpravdě mínil, bylo prostě to, že ji miluje.

„Ale — když už jsme začali mluvit o té bolestné záležitosti — co se vlastně stalo?“ zeptal se Phillotson s pevností muže, který cítí, že tvrdá rána hned je lepší než pozdější dlouhé, de-ptající napětí. „Věci se stávají a tato je taková, že je třeba klást dotěrné otázky, aby nemohlo dojít k chybným závěrům a aby se umlčely klepy.“

Juda ochotně vysvětloval; vyprávěl celou spoustu zážitků včetně toho, jak strávili noc u ovčáka, jak přišla promočená do jeho bytu, jak jí bylo po vykoupání špatně, jak probděli noc v rozhovoru, jak ji ráno vyprovodil.

„Tak dobře,“ pravil nakonec Phillotson. „Považuji to za vaše poslední slovo a vím, že vám mohu věřit; podezření, které vedlo k jejímu vyloučení a odchodu na venkov, je tedy naprosto neoprávněné?“

„Je,“ řekl Juda vážně. „Naprosto. Bůh je mi svědkem.“

169$

Učitel se zvedl. Oba cítili, že rozhovor nemůže dobře vyústit v družné povídání o tom, co v poslední době zažili, jako si vyprávějí přátelé; a když Juda Phillotsona provedl po staré katedrále a ukázal mu některé opravy, jež se tam provádějí, učitel se s mladým mužem rozloučil a odešel.

K této návštěvě došlo asi v jedenáct hodin dopoledne. Sue se však neobjevila. Když Juda v jednu hodinu odcházel na oběd, spatřil svou milovanou kousek před sebou, jak jde ulicí od Severní brány, a kráčela tak, jako by ho vůbec nehledala. Rychle ji dohnal a poznamenal, že ji přece prosil, aby pro něho přišla do katedrály, a že to slíbila.

„Byla jsem si pro věci v koleji,“ řekla — tuto poznámku měl považovat za odpověď, přestože jí nebyla. Když viděl, že se Sue chová takto vyhýbavě, dostal chuť říci jí to, co tak dlouho zamlčoval.

„Mluvila jsi dnes s panem Phillotsonem?“ odvážil se zeptat. „Ne. Ale nechci o něm mít křížový výslech; jestli se ještě na něco zeptáš, neodpovím.“

„Je opravdu zvláštní, že — “ zastavil se a pozoroval ji. „Co?“

„Že když se skutečně vidíme, často nebýváš tak milá jako v dopisech.“

„Opravdu ti to tak připadá?“ řekla a jejím úsměvem bleskla zvědavost. „Nu, je to zvláštní; ale cítím u tebe úplně totéž, Judo. Když odejdeš, připadám si tak bez srdce — “

Protože věděla, co k ní cítí, uvědomil si Juda, že se dostávají na nebezpečné pole. Teď, pomyslil si, musím promluvit jako čestný muž.

Ale nepromluvil a ona pokračovala: „To právě mě přimělo, abych ti napsala — že nemám nic proti tomu, abys mě miloval — jestli tolik chceš.“

Nebýt jeho záměru, byl by Juda ze smyslu těchto slov nebo jistě alespoň z jejich zdánlivého smyslu jistě pocítil jásavé štěstí, ale takto se ovládl a začal: „Ještě jsem ti neřekl — “ „Ale řekl,“ přerušila ho polohlasně.

„Totiž nikdy jsem ti neříkal o své minulosti — o celé.“ „Ale dovedu si ji představit. Skoro ji znám.“

Juda vzhlédl. Mohla snad vědět o tom, jak se tehdy ráno

170$

střetl s Arabellou, o tom, že se po několika měsících jeho manželství rozbilo hůře, než kdyby je byla přervala smrt? Věděl, že nikoli.

„Nemohu ti to dobře vyprávět tady na ulici,“ pokračoval sklíčeně. „Ale ke mně domů raději nechoďme. Pojďme sem.“ Budova, u níž právě stáli, byla tržnice; jediné jim dosažitelné místo; vešli, a protože trh již skončil, byly stánky a prostory prázdné. Byl by raději volil místo příjemnější, ale jak už to bývá, místo aby vyprávěl svůj příběh někde v romantické přírodě anebo v ponurém chrámu, procházel se při jeho vyprávění sem tam po podlaze poházené oškubanými zelnými listy, uprostřed obvyklých odpadků ze zvadlé zeleniny a toho, co se nepodařilo prodat. Začal a skončil svůj krátký příběh, kterým jí jen chtěl říci, že se před několika lety oženil a že jeho žena ještě žije. A ještě dříve, než měl výraz jejího obličeje čas se změnit, vyhrkla:

„A proč jsi mi to neřekl už dřív?“

„Nemohl jsem. Připadalo mi tak kruté o tom mluvit.“ „Kruté pro tebe, Judo. Tak bylo lepší být krutý ke mně.“ „Ne, drahá, milovaná!“ zvolal Juda vášnivě. Pokusil se vzít Sue za ruku, ale odtáhla ji. Jejich starý důvěrný vztah jako by byl náhle skončil a protiklad mezi pohlavími byl ponechán sám sobě bez jakéhokoliv porozumění, udržujícího rovnováhu. Nebyla již jeho družkou, přítelkyní, bezděčnou láskou; a její oči ho pozorovaly tiše a odcizeně.

„Styděl jsem se za tu svou epizodu, která vedla k manželství,“ pokračoval. „Nedovedu ti to teď přesně vysvětlit. Byl bych to dovedl, kdybys to byla přijala jinak.“

„Copak mohu!“ vybuchla. „Já jsem ti říkala, nebo psala, že — že mě můžeš milovat nebo něco podobného — a všechno jenom ze soucitu — a celou tu dobu — ach, je to všechno úplně proklaté!“ pravila a v rozechvění rozčileně podupávala nohou.

„Křivdíš mi, Sue. Nikdy mě nenapadlo, že bys o mě stála, až teprve nedávno, a tak jsem cítil, že to nevadí. Sue, máš mě ráda? — Víš, jak to myslím? — Vůbec nechci ze soucitu!“ Byla to otázka, na kterou se Sue za těchto okolností neodhodlala odpovědět.

171$

„Ona — tvoje žena — je jistě velmi hezká, i když je špatná? “ zeptala se rychle.

„Což o to, hezká je dost.“

„Jistě hezčí než já.“

„Jste každá úplně jiná. A já jsem ji už neviděl léta… Ale ona se jistě vrátí — takové se vracejí vždycky!“

„Je to zvláštní, že se zdržuješ tak daleko od ní,“ řekla Sue, ale rozechvělé rty a stažené hrdlo popíraly její ironii. „Ty, takový zbožný člověk. Jak za tebe budou polobozi v tvém Panteonu1 — myslím ty legendární postavy, kterým se říká svati — po tomhle orodovat? Kdybych byla něco takového udělala já, bylo by to něco jiného a nebylo by na tom nic zvláštního, protože já se aspoň nedívám na manželství jako na svátost. Jsi v praxi dál než v teorii!“

„Sue, dovedeš strašně zraňovat, když chceš být — celý Voltaire. Ale jednej se mnou, jak uznáš za vhodné!“

Když viděla, jak je nešťastný, zjihla, a snažíc se mrkáním potlačit slzy soucitu, pravila se vší podmaňující vyčítavostí ženy, jejíž srdce je dotčeno: „Ach — měl jsi mi to říct dřív, než jsi mě přivedl na myšlenku, že toužíš, abych ti dovolila mě milovat! Až do té chvíle na nádraží jsem necítila nic, leda — “ Při vší své snaze nepoddat se pohnutí, jež se jí dařila sotva z poloviny, byla Sue náhle stejně zlomena jako on. „Neplač, má milá,“ naléhal.

„Nepláču — proto, že jsem tě chtěla milovat — ale proto, že — ke mně máš tak málo důvěry!“

Z Trhového náměstí sem už nikdo nemohl dohlédnout a Juda neodolal a vztáhl ruku k jejímu pasu. Jeho náhlé roztoužení jí vrátilo sílu. „Ne, ne,“ ustoupila prudce a otřela si oči. „Kdežpak! Bylo by pokrytectví předstírat, že to chceš jako můj bratranec; a jinak to být nesmí!“

Popošli asi dvanáct kroků a Sue se vzchopila. Judu to úplně zmátlo, a kdyby se byla tvářila jakkoli jinak, než se tvářila v této chvíli, bylo by ho srdce bolelo méně; když věc rozvážila, byla naprosto velkorysá a ušlechtilá, přestože u ní prve převládla malicherná vrtkavost, kterou se projevilo její ženství.

&1-Chrám v starověkém Římě, zasvěcený všem bohům.“

172$

„Nevyčítám ti něco, za co nemůžeš,“ řekla s úsměvem. „Jak bych mohla být tak hloupá! Ale trochu ti vyčítám, žes mi to neřekl dříve. Ale nakonec to nevadí. Vždyť víš, že bychom mezi sebou byli museli udržovat odstup, i kdyby toho v tvém životě nebylo bývalo.“

„Ne, nemuseli, Sue. Tohle je jediná překážka.“ „Zapomínáš, že bych tě byla musila milovat a chtít se stát tvou ženou, i kdyby nebylo žádné překážky,“ pravila Sue s laskavou vážností, z níž se nedalo poznat, co si myslí. „A potom jsme bratranec a sestřenice a je špatné, aby ti se brali. A — já jsem zasnoubena s někým jiným. Abychom mezi sebou udržovali takový vztah jako dosud, určitý druh přátelství — lidé kolem by nám byli stejně znemožnili v něm pokra-čovat. Jejich názory na vztah muže a ženy jsou omezené, jak dokazuje i to, že mě vyloučili ze školy. Jejich filozofie uznává jen vztahy založené na živočišné touze. Nemají ponětí o ohromném bohatství hlubokého vztahu, v němž hraje pud přinejmenším až druhotnou úlohu, úlohu — jak se jmenuje — Venuše Uranie-1&.“

Byla schopna mluvit učeně a z toho bylo vidět, že je opět svou paní; a než se rozloučili, měla už zase svůj zářivý pohled, pohotovost v řeči, veselost a rozvážný, shovívavě kritický postoj k ženám jejího věku.

Mluvilo se mu teď volněji. „Měl jsem několik důvodů, pro které jsem nespěchal ti to říct. Jeden byl ten, který jsem uvedl; druhý, že mi stále vštěpovali, abych se neženil — že jsem z divného, zvláštního rodu, který se nehodí pro manželství.“ „Ach — a kdo ti to říkal?“

„Moje prateta. Říkala, že s námi Fawleyi to vždycky špatně skončilo.“

„To je zvláštní. Můj otec říkával totéž mně.“

Stáli zaujati touž představou, na niž bylo hodně ošklivé byť jen pomyslit: že spojením jich dvou, kdyby to vůbec bylo možné, by se tato nezpůsobilost k manželství strašlivě znásobila — dvojí hořké kapky v jednom poháru.

„Na tom ale nemůže nic být,“ pravila s neklidnou lehkostí.

&1-Bohyně čisté, nebeské lásky na rozdíl od lásky hříšné.

173$

„Naše rodina měla v poslední době smůlu ve volbě partnerů — a to je všechno.“

A pak se snažili přesvědčit sami sebe, že vše, co se stalo, nic neznamená, že mohou dále být bratranec a sestřenice, dobří přátelé, že si mohou vřele dopisovat, a až se setkají, prožít šťastné, veselé chvíle, třeba se snad budou vídat méně často. Rozloučili se v dobrém přátelství, a přece v Judově posledním pohledu do jejích očí tkvěla otázka, protože měl pocit, že jí ani teď nevidí do srdce.

VII

Několik dní nato se zprávy od Sue přehnaly přes Judu jako větrná bouře. Ještě než začal dopis číst, zachytil jeho pohled podpis a už to v něm vzbudilo podezření, že obsah bude nějaký vážný — podepsala se plným jménem, což po prvním listu v dopisech Judovi nikdy nedělala.

Můj milý Judo, musím Ti říci něco, co Tě snad nepřekvapí, i když Tě třeba zarazí, že došlo k takovému zrychlení (jak říkají železniční společnosti o vlacích). Pan Phillotson a já se vezmeme velmi brzy — za tři čtyři týdny. Jak víš, měli jsme v úmyslu počkat, až vyjdu školu a budu mít absolutorium, abych mu mohla v případě potřeby pomáhat vyučovat. Ale on velkoryse říká, že nevidí žádný důvod to odkládat, když teď nejsem v učitelském ústavu. Je to od něho velmi pěkné, protože jsem se dostala do nepříjemné situace vlastní vinou, že jsem byla vyloučena.

Blahopřej mi. Nezapomeň, že Tě o to prosím, a nesmíš odmítnout!

Tvoje oddaná sestřenice

Susanna Florence Mary Brideheadová

Juda při zprávě zavrávoral; nebyl s to ani posnídat; jen pořád pil čaj, protože měl vyschlo v ústech. Pak se náhle vrátil k práci a usmíval se zahořklým úsměvem, tak častým u mužů, kteří byli tímto způsobem zaskočeni. Připadalo mu, jako by se

174$

vše obracelo v satiru. A přece, co tomu ubohému děvčeti zbývá? ptal se sám sebe; a bylo mu hůř, než kdyby proléval slzy.

„Ach, Susanno Florence Mary,“ říkal si při práci. „Nevíš, co je to manželství.“

Což je možné, že ji k tomuto kroku přimělo jeho sdělení, že je ženatý, stejně jako ji k zasnoubení možná přiměl jeho příchod v podnapilém stavu? Jistě, jsou tu snad ještě ty ostatní, pádné, praktické i společenské důvody k tomuto rozhodnutí; ale Sue není stvoření nikterak praktické a vypočítavé; a Juda se nemohl zbavit myšlenky, že se jí náhlé prozrazení jeho tajemství dotklo a to že ji přimělo ustoupit Phillotsonovým pravděpodobným výkladům, že nejpřesvědčivějším důkazem, jak nepodložené je podezření školských autorit, bude jejich oka-mžitý sňatek, jímž se dovrší řádné zasnoubení. Sue vlastně byla zahnána do slepé uličky. Ubohá Sue!

Rozhodl se jednat jako Sparťan; snažil se s tím vyrovnat a být jí oporou; den dva však nebyl s to napsat žádané blahopřání. Zatím přišel od jeho netrpělivé milované další dopis:

Judo,

vyvdáš mě? Nemám nikoho jiného, kdo by to mohl provést tak snadno jako Ty, protože jsi zde můj jediný ženatý příbuzný, i kdyby byl otec se mnou zadobře a byl svolný to udělat, což není. Snad by tě to neobtěžovalo? Dívala jsem se do modlitební knihy na svatební obřad a připadá mi velmi ponižující, že se vůbec požaduje, aby někdo vyvdával. Podle ceremonie, jak je tam otištěna, si mne ženich volí podle vlastní vůle a přání; ale já si jeho nevolím. Někdo mu mne dává jako oslici nebo kozu nebo jiné domácí zvíře. Ach ty vaše povýšené názory na ženu, vy duchovní! Ale zapomněla jsem; nemám už právo Tě pokoušet.

Tvoje

Susanna Florence Mary Brideheadová

Juda se přinutil k hrdinskému tónu a odpověděl:

Moje milá Sue, samozřejmě Ti blahopřeju! A také tě samozřejmě vyvdám. Protože nemáš vlastní domov, navrhuji Ti, aby ses nevdávala

175$

u své spolužačky, ale u mne. Myslím, že by to bylo vhodnější, když jsem, jak říkáš, v těchto končinách Tvůj nejbližší příbuzný.

Nechápu, proč podpisuješ své dopisy novým a tak příšerně formálním způsobem? Přece mě máš pořád ještě trochu ráda!

Vřele Tvůj

Juda

Co se ho dotklo mnohem víc než podpis, byl malý osten, o němž pomlčel — věta o „ženatém příbuzném“. Jak směšně asi vypadal v úloze jejího milence! Kdyby to Sue byla napsala jako posměšek, stěží by jí to kdy odpustil; avšak napsala-li to v bolesti — ach, to je něco jiného!

V každém případě se použití Judova bytu zřejmě zamlouvalo Phillotsonovi, protože poslal několik řádek vřelých díků a nabídku přijal. Sue mu také děkovala. Juda se hned přestěhoval do vhodnějšího podnájmu, také proto, aby unikl vyptávání podezíravé bytné, která, pokud šlo o Judův pokoj, měla na Suiných nepříjemnostech svůj podíl.

Potom mu Sue napsala, který den stanovili jako svatební; Juda se pozeptal a rozhodl, aby přijela do města příští sobotu, takže zde bude bydlit deset dní před svatbou, a to stačí ke splnění formálního požadavku čtrnáctidenního pobytu.

Přijela v určený den vlakem v deset hodin ráno. Juda jí nešel na nádraží naproti, neboť ho o to přímo žádala, aby se nepřipravil o dopolední práci a mzdu, jak říkala (byl-li to pravý důvod). Ale znal už Sue natolik, aby usoudil, že u ní v této věci patrně rozhodla jejich oboustranná rozechvělost při citové krizi. Když přišel domů na oběd, byla již nastěhována ve svém pokoji.

Bydlila s ním v jednom domě, ale v jiném poschodí a vídali se málo, jen příležitostně spolu povečeřeli a tu se Sue chovala tak trochu jako vyděšené dítě. Nevěděl, co cítí; při jídle sotva promluvili, i když nevypadala špatně a nezdálo se, že by byla nemocná. Phillotson přicházel často, ale většinou, když byl Juda v práci. Ráno ve svatební den, na který se Juda uvolnil ze zaměstnání, Sue se svým bratrancem poprvé a naposledy v tomto zvláštním období snídala; v jeho pokoji — salónku — , který si najal na dobu Suina pobytu. Když postřehla, tak jako

176$

si ženy všímají, Judovu bezmocnou snahu dodat místu útulnosti, činila se sama.

„Co se děje, Judo?“ zeptala se náhle.

Opíral se lokty o stůl, bradu v dlaních, a jako by hleděl do budoucnosti rýsující se na ubruse.

„Ach — nic!“

„Ty jsi ,otec‘, víš? Tak se říká tomu, kdo vyvdává.“

Juda by byl mohl říci: „Na tento titul dává věk oprávnění Phillotsonovi“, ale nechtěl se jí dotknout takovou lacinou narážkou.

Mluvila nepřetržitě, jako by se děsila jeho hluboké zamyšlenosti, a ještě než dojedli, oba litovali, že se tak spolehli na svůj nový pohled na věc a neposnídali odděleně. Judu sužovala myšlenka, že sám udělal chybný krok a že ještě pomáhá milované ženě a navádí ji k témuž chybnému kroku, místo aby na ni naléhal a varoval ji před ním. Měl na jazyku otázku: „Rozhodla ses již pevně?“

Po snídani šli spolu na procházku, vedeni společnou myšlenkou, že je to poslední příležitost, kdy se mohou potěšit svým neobřadným přátelstvím. Ironií osudu a také dík Suinu povahovému sklonu pokoušet v kritických okamžicích Prozřetelnost, chopila se Sue cestou po zablácené ulici Judovy paže — což dosud v životě neudělala — , a sotva zahnuli za roh, octli se přímo před kostelem svatého Tomáše, šedým, pozdně gotickým chrámem s nízkou střechou.

„To je ten kostel,“ řekl Juda.

„Kde se budu vdávat?“

„Ano.“

„Opravdu!“ zvolala zvědavě. „Mám takovou chuť zajít dovnitř a podívat se na místo, kde si tak brzo kleknu a udělám to!“

Zase si v duchu řekl: „Nechápe, co je to manželství.“

Trpně přistoupil na její přání zajít dovnitř a vešli západními dveřmi. Jediným člověkem v šeré budově byla zametající uklízečka. Sue se dosud držela Judovy paže, téměř jako by ho milovala. Opravdu, krutě mile se k němu chovala dnes ráno; ale Judovy myšlenky na pokání, které ji očekává, se mísily s bolestí:

177$

…Však nenalézám způsob,

jak ránu zasadit, již muži snášejí,

by pro ženství tvé příliš krutá nebyla!-1&

Potichu prošli chrámovou lodí k zábradlí před oltářem, kde mlčky stanuli, pak se otočili a kráčeli zase zpět a její ruka spočívala dosud na judově paži, přesně tak jako u právě oddané dvojice. Příliš silný dojem, který Sue vyvolala, Judu téměř zlomil.

„Dělám takové věci ráda,“ pravila jemným hlasem citového labužníka, takže nebylo možno pochybovat, že mluví pravdu.

„To já vím,“ řekl Juda.

„Jsou zajímavé, protože je předtím pravděpodobně nikdo nedělal. Asi za dvě hodiny takhle půjdu kostelem se svým chotěm, že?“

„Jistěže.“

„Bylo to takové, když ses ženil?“

„Dobrý bože, Sue — nebuď tak strašně nemilosrdná! … Ach, drahá, to jsem nechtěl!“

„Ach, ty se trápíš!“ zvolala lítostivě a mžikáním zaháněla vláhu z očí. „A já jsem slíbila, že tě nikdy trápit nebudu! … Zřejmě jsem ti neměla říkat, abys mě sem zavedl. Ach, neměla jsem! Teď si to uvědomuji. Moje touha prožít nové pocity mě vždycky přivede do takových trapností! Odpusť mi! Odpustíš, Judo, viď?“

Zvolání bylo tak lítostivé, že Judovi zvlhly oči ještě více než jí, když jí smířlivě tiskl ruku.

„Teď půjdeme rychle pryč a já už to víckrát neudělám!“ pokračovala pokorně; vyšli z budovy a Sue se chystala jít na nádraží naproti Phillotsonovi. Ale první člověk, s nímž se srazili, jakmile vešli na hlavní třídu, byl sám učitel, jehož vlak přijel dříve, než Sue předpokládala. Na tom, že se do Judy zavěsila, nebylo nic špatného, Sue však odtáhla ruku a Judovi připadalo, že se Phillotson zatvářil překvapeně.

„Udělali jsme takovou směšnou věc,“ zasmála se upřímně. „Byli jsme v kostele, jakoby na zkoušku. Že, Judo?“

„Jak to?“ zeptal se Phillotson zvědavě.

&1-Z VIII. strofy básně Roberta Browninga (viz vysv. na str. 91). To nejhorší na tom (The Worst of It) ve sbírce Damatis Personae (1864).

178$

Juda se v duchu mrzel nad tím, co považoval za zbytečnou upřímnost; ale zašla příliš daleko, aby nemusela vyložit všechno, a také to hned udělala a vyprávěla, jak šli k oltáři.

Juda si všiml, že Phillotson zrozpačitěl, a zeptal se co nejveseleji: „Chci Sue koupit ještě jednu maličkost. Nezašli byste se mnou do obchodu?“

„Ne,“ řekla Sue. „Půjdu s ním domů.“ A žádajíc milého, aby se dlouho nezdržoval, odešla s učitelem.

Juda za nimi brzo přišel do svých pokojů a potom už se připravovali k obřadu. Phillotson si až bolestně rozkartáčoval vlasy a límeček u košile mu připadal tužší než celých minulých dvacet let. Vypadal však důstojně a přemýšlivě jako muž, o němž se dá bez obav prorokovat, že bude laskavým a pozorným manželem. Bylo zřejmé, že se Sue obdivuje, a na ní bylo téměř vidět, jak cítí, že si jeho obdiv nezaslouží.

Přestože kostel byl tak blízko, najal Juda u Červeného lva lehkou drožku, a když vycházeli, postávalo už přede dveřmi šest sedm žen a dětí. Učitele a Sue tu nikdo neznal, třebaže v Judovi už začínali vidět zdejšího člověka; o dvojici se soudilo, že jsou to nějací jeho příbuzní odjinud, a nikoho nenapadlo, že by Sue byla mohla ještě nedávno být posluchačkou učitelského ústavu.

Ve voze vytáhl Juda z kapsy svůj nezvykle maličký svatební dárek. Ukázalo se, že je to asi dva a půl yardu bílého tylu, který jí přehodil přes klobouk a ramena jako závoj.

„Takhle přes klobouk to vypadá divně,“ řekla. „Sundám si ho.“

„Ach ne — nech to tak,“ pravil Phillotson. A Sue poslechla.

Když prošli kostelem a stáli na svých místech, říkal si Juda, že předchozí návštěva zde jistě ulomila hrot jeho úloze, ale v polovině obřadu litoval z celého srdce, že se podjal úkolu ji vyvdat. Kde vzala Sue odvahu požádat ho, aby to udělal — vždyť to pro ni možná bylo právě tak trpké jako pro něho.

V takových věcech se ženy od mužů liší. Je to proto, že v rozporu s tím, co se říká o jejich citlivosti, jsou chladnější a méně romantické — nebo proto, že jsou heroičtější? Nebo je Sue prostě tak zvrácená, že z podivné a žalostné rozkoše donekonečna se trýznit působí jemu i sobě úmyslně bolest, nebo to

179$

udělala z dojetí, z něžného soucitu s Judou, že ho přiměla takto jednat? Všiml si rozechvělého napětí v jejím výrazu, a když dospěli ke krušné zkoušce a Juda ji dával Phillotsonovi, sotva se ovládala; zdálo se však, že spíše z vědomí, co nepochybně prožívá její bratranec, kterého zde vůbec nemusela mít, než z úvahy o sobě samé. Při své ohromné nedůslednosti snad bude působit podobné bolesti znovu a znovu a potom znovu a znovu želet trpitele.

Phillotson jako by nic nevnímal, jako by byl obklopen mlhou, která mu brání vidět city ostatních. Když se podepsali a odešli, když napětí pominulo, pocítil Juda ulehčení.

Oběd u něho v bytě byl velmi prostý a ve dvě hodiny vyjeli. Když Sue přecházela chodník k drožce, ohlédla se; oči se jí úzkostně zaleskly. Což je možné, že Sue provedla neslýchanou hloupost a vrhla se do něčeho, o čem nic neví, jen aby dokázala, že je na něm nezávislá, aby mu oplatila jeho tajemství? Možná že jedná tak odvážně s muži jen proto, že si dětinně není vědoma té stránky jejich přirozenosti, která ženám deptá srdce i životy.

Už se opírala nohou o schůdek vozu, ale náhle se otočila a řekla, že něco zapomněla. Juda i bytná se nabídli, že jí to přinesou.

„Ne,“ odmítla, utíkajíc zpět. „Zapomněla jsem kapesník. Vím, kde jsem ho nechala.“

Juda se za ní vrátil. Našla kapesník a vracela se, držíc jej v ruce. Podívala se mu do očí zraky plnými slzí a náhle pootevřela rty, jako by chtěla něco říci. Ale šla dál; a ať chtěla říci cokoliv, zůstalo to nevysloveno.

VIII

JUDA BY BYL NESMÍRNĚ RÁD VĚDĚL, ZDALI OPRAVDU zapomněla kapesník nebo zdali se vrátila proto, že mu zoufale toužila povědět o své lásce, a v poslední chvíli nedokázala přenést slovo přes rty.

Po jejich odjezdu nemohl Juda ve svém ztichlém pokoji vydržet a ve strachu, aby na něho nepřišlo pokušení utopit

180$

zoufalství v alkoholu, vyšel nahoru, převlékl se z černých šatů do bílých, místo lehkých střevíců si obul těžké boty a věnoval se odpoledne práci tak jako vždy.

Ale v katedrále mu připadalo, jako by za sebou slyšel hlas, byl jako posedlý myšlenkou, že se Sue vrátí. Přece nemůže jít domů s Phillotsonem, představoval si. Cit rostl a lomcoval jím. Sotva odtloukly hodiny konec práce, odhodil náčiní a spěchal domů. „Nehledal mě nikdo?“ zeptal se.

Nehledal ho nikdo.

Protože měl na ten den najatý obývací pokoj v přízemí až do půlnoci, proseděl tam celý večer; a ještě když hodiny odbíjely jedenáctou a rodina šla spat, nemohl se zbavit pocitu, že se Sue vrátí a bude přenocovat v malém pokojíku sousedícím s jeho, kde spala po tolik předchozích dnů. Její jednání bylo vždy nepředvídané; proč by nepřišla? Když už ztratil Sue jako lásku a jako ženu, rád by se spokojil s tím, že by žila jako jeho sousedka a přítelkyně, třeba by se stýkali jen velmi málo! Večeře před ním ležela nedotčena; šel ke dveřím domu, zlehka je odemkl, vrátil se do pokoje a seděl, čekaje jako mládenci za noci svatojánské, kdy se zjeví fantom milované. Ale nepřišla.

Když se jeho divoká naděje vybila, šel nahoru, díval se z okna a představoval si ji, jak za tmy cestuje do Londýna, kam jeli s Phillotsonem strávit dovolenou; jak s rachotem jedou vlhkou nocí k hotelu, pod touž oblohou, kterou vidí on, s pruhy mračen, jimiž měsíc ukazuje spíše svou polohu nežli tvar a jimiž je vidět jednu dvě větší hvězdy jen jako jasné mlhoviny. Je to nový začátek Suina života. Zamyslil se nad budoucností a viděl ji obklopenu dětmi, které měly víceméně její podobu. Ale jako všem snílkům tohoto druhu, ani Judovi nebylo přáno utěšovat se tím, že by v Suiných dětech viděl pokračování její bytosti, protože umíněná příroda nedovoluje zplození z jediného rodiče. Každá vytoužená obnova života se znehod-nocuje tím, že je poloviční sloučeninou. „Kdybych se po odcizení nebo smrti své ztracené lásky mohl jít podívat na její dítě — jenom její —, jaká by to byla útěcha!“ říkal si Juda. A pak si zase nepokojně uvědomil, jako si v poslední době uvědomoval stále častěji, jaké opovržení chová příroda

181$

k jemnějším citům muže a jak je lhostejná k jeho touhám.

Ráno v příštích dnech se projevila mučivá síla Judova citu k Sue ještě zřetelněji. Nesnášel již světlo melchesterských lamp; sluneční jas mu připadal jako šedožlutá barva, modrá obloha jako zinek. Pak dostal zprávu, že stará teta v Marygrennu je vážně nemocná, a řízením Prozřetelností téměř v touž dobu i dopis od svého dřívějšího zaměstnavatele v Christminsteru, který mu nabízel — jestli se vrátí — trvalou, dobře placenou práci. Dopisy mu téměř přinesly ulehčení. Rozjel se k tetě Drusille a rozhodl se, že se zároveň zastaví v Christminsteru, aby se podíval, jak vypadá stavitelova nabídka.

Nalezl tetu v horším stavu, než na jaký byl po zprávě vdovy Edlinové připraven. Nebylo vyloučeno, že se nemoc povleče týdny a měsíce, třebaže to bylo málo pravděpodobné. Vyrozuměl Sue o stavu její tety a zmínil se, že by snad ráda viděla starou příbuznou, dokud je naživu. Kdyby mohla přijet vlakem křižujícím se v Alfredstonu se soupravou od Londýna, kterou pojede on, čekal by na ni druhý den večer, v pondělí, na alfredstonské silnici, až se bude vracet z Christminsteru. Ráno také skutečně jel do Christminsteru s úmyslem vrátit se zase do Alfredstonu, aby nezmeškal schůzku se Sue.

Město vědy vypadalo cize a Juda ztratil všechen cit pro to, co se k němu pojilo. Když však slunce rozehrálo světla a stíny na prutovitě architektuře fasád a obkreslilo prolamované zuby cimbuří na mladé trávníky nádvoří, pomyslil si, že město nikdy neviděl v takové kráse. Přišel do ulice, kde prvně spatřil Sue. Židle, na níž seděla skloněna nad liturgickými svitky a se štětinovým kartáčem v ruce, když pohled jeho tázavých očí ulpěl na její dívčí postavě, stála přesně na svém místě, prázdná. Jako by byla Sue zemřela a nenašel se nikdo, kdo by byl s to pokračovat v tomto uměleckém zaměstnání. Ona byla teď fantomem města, zatímco vzácní vědečtí a církevní duchové, kteří ho kdysi vzrušovali, nedokázali už Judu přesvědčit o tom, že zde jsou.

Nuže, byl tu; a jak si usmyslil, šel do svého dřívějšího podnájmu v Bersabé nedaleko ceremoniálního kostela svatého Salesia. Stará bytná mu otevřela a zřejmě měla radost, že se

182$

s ním shledává, pohostila ho a vyprávěla, že stavitel, u něhož pracoval, se u ní byl zeptat na jeho adresu.

Juda zašel do kamenictví, kde dříve pracoval. Ale staré kůlny a podstavce v něm budily odpor; připadalo mu nemožné slíbit, že se vrátí a zůstane v tomto městě zklamaných nadějí. Nemohl se dočkat, až pojede jeho vlak domů do Alfredstonu, kde se snad setká se Sue.

A potom, v děsivé půlhodince deprese, kterou v něm vyvolaly tyto dojmy, se ho opět zmocnily pocity, které se staly už nejednou jeho neštěstím — že nestojí za námahu, aby se za-býval sám sebou nebo aby se jím zabýval někdo jiný; a v této půlhodince potkal na Rozcestí Taylora Klempíře, zkrachovaného obchodníka kovovými kostelními předměty, který navrhl, že by spolu mohli zajít do výčepu a popít. Procházeli ulicí, až se octli před jedním z velkých živých středisek christminsterského života, před hospodou, kde Juda kdysi přijal výzvu, aby přednesl latinsky Vyznání víry; teď to byla oblíbená restaurace s prostorným lákavým vchodem, kudy se přicházelo k výčepu, který byl od Judova pobytu v Christminsteru nově zařízen a upraven v moderním stylu.

Taylor Klempíř vypil svou sklenku a odešel, že prý je to zde teď příliš vznešené, aby se tu cítil doma — to by toho v sobě musel mít víc, než si zrovna může dovolit. Juda dopíjel svou sklenici déle a v tichém zamyšlení stál v místnosti v tomto okamžiku téměř prázdné. Výčep vyhořel a byl zcela nově zařízen. Na místě dřívějšího lakovaného stálo mahagonové zařízení, v zadní části prostoru byla čalouněná sedadla. Místnost rozdělili osvědčeným způsobem do boxů, mezi nimiž stály zástěny z matného skla v mahagonových rámech, aby pijáci z jednoho oddělení nebyli přiváděni do rozpaků tím, že je poznají ti z druhého. Za výčepním stolem se dvě číšnice skláněly nad bílými rukojeťmi a nad řadou malých postříbřených kohoutků, z nichž kapalo do cínového žlábku.

Juda se cítil unaven, neměl už do odjezdu vlaku co dělat a posadil se na jedno sedadlo. Za číšnicemi byla vysoká zrcadla se seříznutými rohy a podél nich se táhly skleněné poličky; na těch stály přepychové nápoje, jejichž jména Juda neznal, v safírově, topasově, rubínově a ametystově zbarvených lah

183$

vích. Po chvíli vše ožilo příchodem několika hostů do sousedního oddělení, spustila kontrolní pokladna, a kdykoli se do ní vložily peníze, ozvalo se cinknutí.

číšnici, která obsluhovala toto oddělení, Juda přímo neviděl, ale chvílemi zachytil pohledem odraz jejích zad v zrcadle. Pozoroval ji netečně, tu se však na okamžik otočila tváří k zrcadlu, aby si přihladila vlasy. Strnul — zjistil, že obličej patří Arabelle.

Kdyby byla přišla k jeho oddělení, byla by si ho všimla. Ale nepřišla, obsluhovalo tu děvče z protější strany. Abby na sobě měla černé šaty s bílými plátěnými manžetami a se širo-kým bílým límcem a plnost její postavy, ještě vznosnější než dříve, zdůrazňoval svazek narcisů připevněný na levé straně prsou. V oddělení, kde obsluhovala, stála postříbřená nádržka s vodou nad lihovým hořákem, od jehož modravého plamene nahoře stoupala pára, ale to vše viděl Juda jen v zrcadle za Arabellou ; odráželo také tváře mužů, kolem nichž se točila — jeden z nich byl hezký, lehkomyslný mládenec, snad student, a vyprávěl Arabelle jakýsi rozmarný příběh.

„Ale, pane Cockmane, jak můžete nevinné dívce, jako jsem já, něco takového vypravovat!“ zvolala vesele. „Pane Cockmane, co děláte, aby se vám knírek tak krásně kroutil?“ Protože mladík byl hladce vyholen, narážka vyvolala smích na jeho účet.

„Pojďte sem,“ řekl. „Jedno curaçao a oheň, prosím!“ Podala mu likér z jedné z těch krásných lahví, škrtla sirku a přidržovala mu ji se zdvořilou úslužností u cigarety, než vtáhl kouř.

„Nu, má milá, psal vám v poslední době manžel?“ zeptal se.

„Ani slovo,“ odpověděla.

„Kde je?“

„Nechala jsem ho v Austrálii; myslím, že tam dosud je.“ Juda vytřeštil zraky.

„A proč jste od něho odešla?“

„Neptejte se a nebudu vám lhát.“

„Tak mi vraťte drobné, které si už necháváte čtvrt hodiny, a já romanticky zmizím v ulicích tohoto malebného města.“

184$

Podávala mu peníze přes stůl, a když je bral, zachytil ji za prsty a nepouštěl je. Trochu se tahali a chichtali, pak se s ní rozloučil a odešel.

Juda se tvářil jako mudrc vyvedený z míry. Bylo neuvěřitelné, jak vzdálena zřejmě je teď Arabella jeho životu. Nemohl pochopit, že podle jména patří k sobě. A za těchto okolností, při jeho nynějším rozpoložení, mu bylo zcela lhostejné, že Arabella je opravdu jeho ženou.

Z oddělení, kde obsluhovala, odešli hosté a Juda do něho po chvilce rozvažování vstoupil a přikročil k výčepnímu stolu. Arabella ho hned nepoznala. Pak se jejich pohledy setkaly. Lekla se; a tu jí zasvítila v očích rozmarná nestoudnost a promluvila.

„Propánajána! Myslila jsem, že jsi už dávno pod drnem!“ „Ale!“

„Vůbec jsem o tobě neslyšela nebo nevím, proč bych sem byla chodila. Ale to nevadí, čím ti mohu pro dnešek posloužit? Skotskou se sodou? Pojď, ze staré známosti cokoliv, co máme na skladě!“

„Děkuji, Arabello,“ pravil Juda bez úsměvu. „Co jsem vypil, to mi stačí.“ Ve skutečnosti měl před chvílí na něco ostrého chuť, ale nečekané setkání s Arabellou ji zahnalo tak dokonale, jako by se byl rázem navrátil do kojeneckého věku.

„Škoda, mohls to teď mít zadarmo.“

„Jak dlouho tady už jsi?“

„Asi šest neděl. Vrátila jsem se ze Sydney před třemi měsíci. Tohle zaměstnání mě vždycky bavilo, to víš.“

„Ale že jsi šla právě sem?“

„Jak říkám, myslela jsem, že jsi odešel na věčnost, a když jsem byla v Londýně, dověděla jsem se o tom z inzerátu. Nedalo se čekat, že by mě tu někdo znal, i kdyby mi na tom snad bylo záleželo, protože v mládí jsem v Christminsteru nikdy nebyla.“

„Proč ses vrátila z Austrálie?“

„Ach — měla jsem své důvody … Tak ty ještě nepřednášíš na univerzitě?“

„Ne.“

Ani nejsi kněz?“

185$

„Ne.“

„Ani skorokněz, který se rozešel s církví?“

„Jsem to, co jsem byl.“

„Pravda — vypadáš tak.“ Ledabyle spočinula prsty na páce výčepního stolu a zkoumavě si ho prohlížela. Všiml si, že má ruce útlejší a bělejší, než když s ní žil, a že na té, kterou čepuje, má ozdobný prsten, v němž je zasazeno něco, co vypadá jako safíry — byly to skutečně safíry, a mladí muži, kteří chodili do výčepu, se jim velmi obdivovali.

„Tak ty vystupuješ, jako bys měla manžela naživu?“ „Ano. Myslela jsem si, že by bylo hloupé vydávat se za vdovu, jak jsem původně měla v úmyslu.“

„To je pravda. Trochu mě tu znají.“

„Kvůli tomu ne — protože, jak jsem ti říkala, nečekala jsem tě. Bylo to z jiných důvodů.“

„Z jakých?“

„Nemám chuť se o tom šířit,“ odpověděla vyhýbavě.„Žije se mi velmi dobře a nepozoruju, že bys mi chyběl.“

Přišel jakýsi chlapík bez brady, s knírkem jako dámské obočí a požádal o podivně míchaný nápoj a Arabella ho musela obsloužit. „Tady spolu nemůžeme mluvit,“ vrátila se na okamžik k Judovi, „nemohl bys počkat do devíti? Řekni ano a nedělej hlouposti. Mohu odejít z práce o dvě hodiny dřív, když si o to řeknu. Nebydlím teď tady v domě.“

Zamyslil se a sklíčeně řekl: „Vrátím se. Myslím, že by bylo lepší nějak se domluvit.“

„Žádné domlouvání. Já si nic domlouvat nebudu.“

„Ale já potřebuju vědět některé věci; a sama říkáš, že tady mluvit nemůžeme. Dobře, přijdu pro tebe.“

Postavil poloprázdnou sklenku, vyšel ven a procházel se nahoru dolů ulicí. Byl to hrubý zásah do průzračného citu jeho smutné lásky k Sue. Přestože se Arabelliným slovům vůbec nedalo věřit, možná že bylo něco pravdy na její poznámce, že ho nechtěla obtěžovat a že ho opravdu pokládala za mrtvého. Nezbývalo než hrát s otevřenými kartami, protože zákon je zákon a se ženou, která s ním měla právě tak málo společného jako východ se západem, byl v očích církve jedno tělo. Měl-li se setkat s Arabellou zde, nemohl se sejít se Sue

186$

v Alfredstonu, jak slíbil. Při tomto pomyšlení jím vždy projela svíravá bolest; ale proti shodě okolností se nedalo nic dělat. Snad byla Arabella záměrným zásahem, aby byl potrestán za svou neoprávněnou lásku. Trávil proto večer, těkaje osaměle po městě a vyhýbaje se blízkosti každého kláštera nebo koleje, protože je nemohl ani vidět, a vracel se k výčepu ve chvíli, kdy se náhodou, která mu připadala jako nezasloužená ironie, rozléhal od velkého zvonu Kardinálské koleje sto jeden úder. Restaurant byl skvěle osvětlený a prostředí mnohem jasnější a veselejší. Obličeje číšnic měly lepší barvu, všem zrůžověly tváře; jejich vystupování bylo ještě živější než předtím — rozpustilejší, vzrušenější, smyslnější, a vyjadřovaly své city a touhy méně zastřeně, se strojeným smíchem, bez zdrženlivosti.

Během poslední hodiny se sešli ve výčepu muži všeho druhu a Juda zvenku slyšel halas jejich hovoru; posléze však zákazníků ubylo. Kývl na Arabellu a řekl jí, že až půjde ven, bude na ni čekat před vchodem.

„Ale napřed si se mnou musíš něco dát,“ prohlásila ve velmi dobré náladě. „Jen jeden lok na dobrou noc, vždycky si ho dávám. Pak můžeš jít ven a chvilku počkat, protože bude lépe, když nás spolu nikdo neuvidí.“ Nalila do dvou likérových sklenek brandy; a přestože na ní bylo vidět, že už v sobě má alkoholu dost, ať už přímo z pití nebo z ovzduší, které vdechovala tolik hodin, rychle vyprázdnila svou sklenku. Napil se a vyšel před dům.

Přišla za několik minut v teplém kabátě a v klobouku s černým pérem. „Bydlím kousek odtud,“ řekla, zavěšujíc se do něho, „a domů se dostanu pomocí paklíče kdykoliv. Na čem se chceš domluvit?“

„Ach — na ničem zvláštním,“ odpověděl úplně rozladěně a znaveně; v myšlenkách se mu zase vynořil Alfredston i vlak, kterým nejel, a pravděpodobné zklamání Sue, že tam při jejím příjezdu není, ztracené potěšení z její společnosti při dlouhém osamělém stoupání do kopců k Marygreenu za svitu hvězd. „Měl jsem se opravdu vrátit. Obávám se, že teta zemře.“

„Pojedu tam s tebou zítra ráno. Myslím, že bych dostala den volna.“

187$

Bylo něco nesmírně nepříjemného v tomto Arabellině návrhu, aby ona, která k Judovi a k jeho příbuzným chovala asi tolik lásky jako saň, přišla k smrtelné posteli jeho tety a setkala se tam se Sue. A přece řekl; „Samozřejmě, jestli se ti chce, tak můžeš.“

„Budeme o tom uvažovat … A teď, než se na něčem dohodneme, je hloupé zdržovat se spolu tady — tebe znají, já začínám být známá, i když nikdo nemá tušení, že s tebou mám něco společného. Když už jdeme na nádraží, co kdybychom jeli vlakem v devět čtyřicet do Aldbrickhamu? Trvá to tam přes půl hodiny, za jednu noc nás nikdo nepozná, a budeme moci dělat, co budeme chtít, než se rozhodneme, jestli se k sobě budeme hlásit nebo ne.“

„Jak chceš.“

„Tak počkej, dojdu si pro nějaké drobnosti. Bydlím tady. Někdy, když je pozdě, přespávám v hotelu, kde jsem zaměstnána, a tak nikoho nic nenapadne, když nepřijdu.“

Za okamžik se vrátila, šli na nádraží, jeli půl hodiny do Aldbrickhamu a tam vešli do hostince třetí třídy nedaleko stanice. Byl čas na pozdní večeři.

IX

RÁNO MEZI DEVÁTOU A PŮL DESÁTOU SE VRACELI DO Christminsteru, jediní dva cestující v kupé vagónu třetí třídy. Protože se Arabella stejně jako Juda upravila jen narychlo, aby stihla vlak, vypadala poněkud sešle a na jejím obličeji se ani zdaleka nezračila ona živost, kterou vynikala minulý večer ve výčepu. Když vyšli z nádraží, zjistila, že má ještě půl hodiny čas, než musí nastoupit ve výčepu. Mlčky kráčeli kousek cesty ven z města směrem k Alfredstonu. Juda se rozhlédl po táhlé silnici.

„Ach — já nešťastný slaboch!“ zašeptal po chvíli.

„Co je?“ zeptala se.

„Tohle je silnice, po níž jsem před několika lety přišel do Christminsteru plný plánů.“

„No — ať je silnice jaká chce, myslím, že mám načase,

183$

protože v jedenáct musím být ve výčepu. A jak jsem řekla, nebudu žádat o volno, abych s tebou jela za tetou. Tak by snad bylo lepší, kdybychom se rozešli tady. Po Hlavní ulici s tebou zatím nepůjdu, když jsme se na ničem nedohodli.“ „Správně. Ale když jsme ráno vstávali, říkala jsi, že mi chceš něco říci, ještě než se rozloučíme.“

„Chtěla jsem — dvě věci — zvláště jednu. Ale musel bys mi slíbit, že to uchováš v tajnosti. Jestli slibuješ, tak ti to řeknu. Jako čestná žena chci, abys to věděl … Je to, jak jsem ti začala v noci vyprávět o tom pánovi, který vedl hotel v Sydney.“ Arabella mluvila proti svému zvyku trochu uspěchaně. „Necháš si to pro sebe?“

„Ano — ano — slibuji,“ odpověděl Juda netrpělivě. „Samozřejmě nechci rozkřikovat tvoje tajnosti!“

„Vždycky, když jsme si spolu vyšli na procházku, říkal, že ho svým zjevem okouzluju, a stále na mě naléhal, abych se za něj vdala. Nemínila jsem se vůbec vracet do Anglie; a když už jsem byla v Austrálii a neměla po rozchodu s otcem žádný domov, nakonec jsem souhlasila a vzala jsem si ho.“

„Jak — provdala ses?“

„Ano.“

„Podle pravidel — zákonně — v kostele?“

„Ano. A žila jsem s ním skoro až do svého odjezdu. Byla to hloupost, já vím; ale udělala jsem to! Tak teď jsem ti to řekla. A neprozraď mě! Říká, chudák stará, že se vrátí do Anglie. Ale jestli se vrátí, asi mě nenajde.“

Juda stál bledý a jako přimražen.

„Proč jsi mi to u všech čertů neřekla večer?“

„No … neřekla jsem … Tak nesmíříš se se mnou zase?“ „Takže když jsi vyprávěla pánům z hostince o svém manželovi, myslila jsi tím samozřejmě jeho — a ne mne!“ „Samozřejmě … Prosím tě, nevykřikuj tady o tom!“ „Nemám slov,“ odpověděl Juda. „Nemám vůbec slov k tomu — zločinu — kterého ses dopustila.“

„Zločin — pf! Tam za mořem se s tím tolik nenadělá! Spousta lidí tak jedná … Prosím, díváš-li se na věc takhle, vrátím se k němu! Měl mě moc rád a žili jsme počestně a zrovna tak slušně jako všichni manželé v kolonii. Jak jsem měla vědět, kde jsi?“

189$

„Nebudu ti vyčítat. Mohl bych toho říci hodně — ale možná že by to nebylo na místě. Co chceš, abych udělal?“

„Nic. Chtěla jsem ti říct ještě jednu věc; ale myslím, že jsme se pro teď užili dost. Promyslím si, co jsi říkal o svých záležitostech, a dám ti vědět!“

Tak se rozešli. Juda ji pozoroval, jak mizí směrem k hotelu, a pak zašel na nedaleké nádraží. Když zjistil, že musí čekat tři čtvrtě hodiny, než mu pojede vlak zpátky na Alfredston, bezmyšlenkovitě se vydal do města až na Rozcestí, kde se zastavil, tak jako tu často postával kdysi, a pozoroval Hlavní třídu, táhnoucí se do dálky, kolej vedle koleje, jíž se malebností mohla v celé Evropě rovnat snad jen třída Paláců v Janově; obrysy budov byly v ranním vzduchu výrazné jako na architektově rysu. Ale Juda ani zdaleka nevnímal tyto věci, neuvažoval o nich; přehlušovalo je nepopsatelné vědomí nočního styku s Arabellou, pocit ponížení, že se jejich vzájemná zkušenost obnovila, představa jejího spánku za svítání, při němž mu na nehybné tváři tuhl škleb zatracence. Kdyby jen byl schopen k ní cítit alespoň odpor, byl by méně nešťasten; aie litoval ji a pohrdal jí zároveň.

Juda se obrátil a vracel se touž cestou. Když se blížil k nádraží, strnul, protože zaslechl vyslovit své jméno — jméno ho nezarazilo tak jako hlas. K jeho velkému překvapení před ním jako vidina stála Sue — s pohledem ztrhaným a úzkostným jako ve snu, s rozechvělými drobnými rty, s unavenýma očima, které se vyčítavě tázaly.

„Ach Judo — jsem tak ráda — , že se s tebou takhle shledávám,“ pravila s rychlými, nečekanými přeryvy, jež neměly daleko k zavzlyknutí. Pak se začervenala, když vycítila Judovu myšlenku, že se od její svatby neviděli.

Odvraceli se jeden od druhého, aby skryli své pohnutí, beze slova se vzali za ruce a chvíli spolu kráčeli, až na něho pokradmu s úzkostí pohlédla. „Přijela jsem včera večer do Alfredstonu, jak jsi mi psal, a nikdo na mě nečekal. Ale dostala jsem se do Marygreenu sama a řekli mi, že tetě je o něco lépe. Seděla jsem u ní, a když jsi celou noc nepřicházel, měla jsem o tebe strach — myslela jsem, že když ses dostal zase zpět do toho města, že jsi — pořád jen myslil na to, že jsem — vdaná

190$

a že tu nejsem jako kdysi; že si nemáš s kým promluvit; že se tedy snažíš zapít svůj žal — jako jsi to udělal tenkrát, když jsi byl zklamán, že se nemůžeš stát studentem a že jsi zapomněl na svůj slib, že to už nikdy neuděláš. A proto, myslila jsem si, jsi mi nepřišel naproti.“

„A tys přijela pro mě, zachránit mě, jako dobrý anděl!“ „Říkala jsem si, že pojedu ranním vlakem a pokusím se tě najít — kdyby snad — kdyby — “

„Myslil jsem na to, co jsem ti slíbil, neustále, drahá! Už nikdy neztratím rozvahu jako tehdy, vím to určitě. To, co jsem dělal, nebylo možná o nic lepší, ale nepil jsem — ta představa se mi hnusí.“

„Jsem ráda, že s tím tvoje zdržení nemělo nic společného. Ale,“ pravila a v hlase jí zazněl slabounký nádech výčitky, „včera večer ses nevrátil a nepřišel jsi mi naproti, jak jsi slíbil.“

„Nepřišel — a mrzí mě to. Měl jsem schůzku v devět hodin — a to bylo příliš pozdě, abych mohl stihnout vlak, který se křižoval s tvým, nebo abych se vůbec mohl dostat domů.“ Juda pohlédl na svou milovanou, jež se mu teď při jeho něžných citech jevila jako nejdražší a nejnezištnější druh, jakého kdy měl, žijící bohatě živou představivostí, jako stvoření tak éterické, že jeho rozechvělý duch prostupuje celou bytostí, od srdce se hanbil za svou pozemskost, za to, jak prožil hodiny v Arabellině společnosti. Bylo by v tom něco hrubého a nemravného, kdyby se měl těmito nedávnými skutečnostmi svého života dotknout mysli té, která pro něho byla natolik nadpozemská, že se až zdálo nemožné, aby se jakýkoli průměrný muž takto díval na ženu. A přece patřila Phillotsonovi. Jak se stalo, že tak žije, nebyl dnes schopen při pohledu na ni pochopit.

„Vrátíš se se mnou?“ zeptal se. „Za chvilku pojede vlak. Rád bych věděl, jak je tetě teď … A ty ses, Sue, opravdu vydala na tu cestu kvůli mně? Jak časně jsi musila vyrazit, chuděro!“ „Ano. Když jsem sama bděla a čekala na tebe, celá jsem zneklidněla, a místo abych si lehla, vyrazila jsem, sotva se rozednilo. Ale že už nikdy nebudu muset takhle pro nic za nic prožívat tolik strachu o tvou morálku?“

191$

Nebyl si tak jist, že se o jeho morálku strachovala jen pro nic za nic. Uvolnil jí ruku, teprve když vstoupili do vlaku — připadalo mu, že to je týž vůz, ze kterého nedávno vystoupil s jinou — a seděli bok po boku, Sue mezi ním a okénkem. Pozoroval jemné rysy jejího profilu, drobné, pevné zvlnění živůtku, připomínající jablíčka, tak jiné než u kypící Arabelly. Věděla, že ji pozoruje, ale neotočila se k němu, dívala se dál před sebe, jako by se bála, že kdyby se setkala s jeho pohledem, rozvinul by se nějaký bolestný rozhovor.

„Sue — teď jsi vdaná, jako já jsem ženatý; a přece jsme dosud měli pořád takový spěch, že jsme si o tom ani nepromluvili.“

„Není třeba,“ odvětila rychle.

„Prosím — snad ne … Ale já bych rád — “

„Judo — nemluv o mně, prosím tě, nemluv,“ přerušila ho. „Rozčiluje mě to, opravdu. Nezlob se, že to tak říkám! …; Kde jsi byl dnes přes noc?“

Položila tu otázku zcela nevinně, jen aby se začalo mluvit o něčem jiném. Věděl to, a jenom řekl, že v hostinci, přestože by se mu bylo ulehčilo, kdyby jí byl mohl vyprávět o setkání s tou, kterou neočekával. Ale když mu Arabella nakonec řekla o svém sňatku v Austrálii, rozrušilo ho to do té míry, že by mohl nevědomé ženě ukřivdit.

Jejich rozhovor rozpačitě vázl celou cestu až do Alfredstonu. Že Sue už není, jako bývala, že teď nese nálepku Phillotsonová, ohromilo Judu pokaždé, když se k ní pokusil přiblížit jako k samostatné bytosti. A přesto jako by se nezměnila — Juda nedovedl říci, čím to je. Zbývalo ještě pět mil cesty krajinou, kterou se jet i jít dalo stejně snadno, protože z velké části vedla do kopce. Se Sue tudy Juda nikdy v životě nešel, ačkoli s jinou tu chodíval. Jako by sem teď vnášel jasný paprsek, který na chvíli zaplašil chmurné dojmy z dřívějších dob.

Sue mluvila; Juda postřehl, že udržuje rozhovor stále sama. Konečně se zeptal, jak se vede jejímu manželovi. „Dobře,“ odpověděla. „Musí být celý den ve škole, jinak by byl přijel se mnou. Je tak hodný a laskavý, že by projednou kvůli mně vynechal vyučování, i když se to příčí jeho zásadám — naprosto nesouhlasí s příležitostným uvolňováním — , ale já jsem mu to

192$

nedovolila. Připadalo mi, že bude lepší, když pojedu sama. Vím, že je teta Drusilla hodně podivínská; a protože je pro ni skoro úplně cizí člověk, bylo by jim to nyní oběma nepříjemné.

I když, jak je vidět, teta sotva vnímá, jsem ráda, že jsem ho nežádala o doprovod.“

Zatímco tak chválila Phillotsona, kráčel Juda rozladěně. „Pan Phillotson ti dává ve všem volnost, tak jak to má být,“ řekl.

„Samozřejmě.“

„Měla bys tedy být šťastná.“

„To samozřejmě také jsem.“

„Skoro jsem mohl říct dosud nevěsta. Je to vlastně teprve několik týdnů, co jsem mu tě dal, a — “ „Ano, vím, vím.“ V její tváři bylo něco, co popíralo slova, jimiž ho před okamžikem ujišťovala tak naprosto patřičně a neživě, jako by se přesně řídila příkladnými rozhovory z příručky „Jak se má žena správně chovat“. Juda věděl, co znamená ten který záchvěv Suina hlasu, rozuměl všem příznakům jejího duševního rozpoložení: a byl přesvědčen, že je nešťastná, přestože je vdaná sotva měsíc. Ale její spěch z domova, aby naposled spatřila příbuznou, kterou sotvakdy znala, nic nedokazoval; vždyť Sue takto jednala velmi často. „Nu, přeji ti hodně štěstí jako vždy, paní Phillotsonová!“

V jejím pohledu byla výčitka.

„Ne, ty nejsi paní Phillotsonová,“ zašeptal Juda. „Ty jsi drahá, svobodná Sue Brideheadová, jenomže o tom nevíš! Manželství tě ještě nevsálo do svého ohromného jícnu a nerozdrtilo tě v cosi, co už není schopno samostatně existovat.“ Sue na něho dotčeně pohlédla a pak odpověděla: „Tebe taky ne, jak vidím.“

„Ale ano,“ řekl a smutně pokývl hlavou.

Když mezi Hnědým stavením a Marygreenem došli k osamělému domku pod smrky, ve kterém Juda a Arabella kdysi žili a hádali se, Juda se otočil a zadíval se na něj. Obývala jej teď chudá rodina. Neodolal a řekl Sue: „V tomhle domě jsme se ženou bydlili celou dobu, co jsme spolu žili. Sem jsem ji přivedl do nového domova.“

Podívala se. „Byl ti tím, čím mně je shastonská škola.“

193$

„Ano; ale nebyl jsem tu zrovna šťastný, tak jako ty jsi tam.“

Stiskla rty ve výmluvné zámlce, šli kousek dál a tu na něho náhle pohlédla, aby viděla, jak se tváří. „Samozřejmě, možná že jsem to s tvým štěstím přehnal — člověk nikdy neví,“ po-kračoval jemně.

„To si, Judo, nemysli ani na okamžik, i když jsi to možná řekl, jen abys mě zasáhl. Je ke mně hodný, jak jen manžel může být, a dává mi naprostou volnost — což starší muži obyčejně nedělají … Jestli si myslíš, že nejsem šťastná, protože je na mě příliš starý, tak se mýlíš.“

„Nemám proti němu nic — kvůli tobě, má milá.“

„Ale nebudeš mluvit tak, abys mě trápil, že ne?“ „Nebudu.“

Neřekl už ani slovo, ale věděl, že Sue z toho či onoho důvodu cítí, že když si vzala Phillotsona za manžela, udělala něco, co dělat neměla.

Došli k poli v proláklině, na jejíž protější straně se zvedala vesnice, k poli, kde Juda před mnoha lety dostal od statkáře výprask: Když vystoupili k vesnici a přiblížili se k domu, viděli ve dveřích stát paní Edlinovou, která úpěnlivě zalomila rukama, sotva je zahlédla. „Sešla dolů, namouduši,“ volala vdova. „Vylezla z postele a nedala si to vymluvit. Co z tohohle bude, to tedy nevím!“

Když vstoupili, stará žena opravdu seděla u krbu zabalena v pokrývkách a otočila se k nim, ve tváři výraz jako Sebastianův Lazar-1&. Zřejmě na nich bylo vidět, jak strnuli, protože řekla hlubokým hlasem:

„Á, to jsem vás překvapila, co? Už jsem tam nahoře nemohla vydržet, ať si říká kdo chce co chce. Vždyť by to jeden nesnesl! To přece tělo nemůže vydržet, když mu hned tohle a hned zas tamhleto předpisuje chlap, který neví ani desetinu toho, co o sobě člověk ví sám … No, však tě ty vdavky budou mrzet zrovna tak jako jeho,“ obrátila se k Sue. „Z vaší rodiny to mrzí každého — a ostatní lidi taky skoro všechny! Mělas to

&1-Obraz Vzkříšení Lazarovo od italského malíře Sebastiana del Piomba (1485 — 1547); je umístěn v Národní galérii v Londýně.

194$

udělat tak jako já, ty huso! A ze všech mužských zrovna učitele Phillotsona! Proč sis ho brala?“

„Proč se ženy většinou vdávají, teto?“

„Aha! Chceš říct, že jsi toho člověka milovala?“ „Neříkám nic určitého.“

,,Miluješ ho?“

„Nevyptávejte se mě, teto.“

„Dovedu si toho člověka dobře představit. Je velmi zdvořilý, žije úplně počestně; ale bože — nechci se dotýkat tvých citů —, jsou na světě takoví mužští, které sebelepší ženská prostě nedokáže vystát. Byla bych řekla, že on zrovna patří mezi ně. Neříkám to teď, protože ty ho musíš znát líp — ale tohle bych byla řekla.“

Sue vyskočila a odešla. Juda šel za ní a nalezl ji v přístěnku v slzách.

„Neplač, miláčku,“ utěšoval ji ztrápeně. „Myslí to dobře, ale je hodně mrzoutská a podivínská, vždyť to víš.“

„Ne, ne — o to nejde,“ šeptala Sue, snažíc se otřít slzy. „Její drsnost mi vůbec nevadí.“

„Tak o co tedy jde?“

„Že to, co říká — je pravda!“

„Bože — což — ty ho nemáš ráda?“ ptal se Juda.

„To nemyslím,“ řekla rychle. „Že jsem — že jsem se snad neměla vdávat!“

Byl by rád věděl, chtěla-li prve opravdu říci právě to. Vrátili se, vše se urovnalo, teta se chovala k Sue velmi mile a říkala jí, že jen málokterá novomanželka by jela tak daleko navštívit takovou nemocnou babu, jako je ona. Odpoledne se Sue chystala k odjezdu a Juda zamluvil u souseda povoz, aby ji odvezl do Alfredstonu.

„Doprovodím tě na nádraží, když dovolíš,“ řekl. Nedovolila mu to. Muž s bryčkou přijel a Juda pomohl Sue nahoru, možná s přehnanou pozorností, protože se na něho odmítavě podívala.

„Snad — smím tě někdy navštívit, až se vrátím do Melchesteru?“ poznamenal poněkud rozmrzele.

Sklonila se a jemně pravila: „Ne, drahý — ještě nesmíš přijít. Nezdáš se mi tak docela v pořádku.“

195$

„Dobře,“ řekl Juda. „Sbohem.“

„Sbohem,“ zamávala mu a odjela.

„Má pravdu! Nepůjdu tam,“ šeptal.

Večer a v nejbližších dnech potlačoval všemi způsoby touhu spatřit ji a téměř se ničil, když se snažil půstem utlumit svou vášnivou potřebu ji milovat, četl kázání o sebeobětování; vyhledával v dějinách církve pasáže pojednávající o asketech z druhého století. Než se vrátil z Marygreenu do Melchesteru, došel dopis od Arabelly. Při pohledu na něj se Juda zatracoval za krátký návrat do Arabelliny blízkosti mnohem bolestněji než za svůj vztah k Sue.

Všiml si, že na dopise není christminsterské, ale londýnské razítko. Arabella mu sdělovala, že ji několik dní po jejich ranním rozchodu v Christminsteru překvapil láskyplný dopis od jejího australského manžela, který dříve vedl hotel v Sydney. Přijel do Anglie jen proto, aby ji nalezl. Najal si volný hostinec s plnou koncesí v Lambethu-1& a přeje si, aby mu tam pomáhala vést živnost, jež bude, zdá se, velmi výnosná, protože dům stojí v skvělých, hustě obydlených místech, kde se pije gin; už teď má dvě stě liber tržby, a tu oni snadno zdvojnásobí.

Protože psal, že ji stále velmi miluje, a prosil ji, aby mu prozradila, kde je, a protože se rozešli jen po menší rozepři a protože její zaměstnání v Christminsteru bylo jen dočasné, jela rovnou za ním, jak naléhavě žádal. Nemůže se zbavit pocitu, že mu patří víc než Judovi, protože se za něho řádně provdala a žila s ním mnohem déle než se svým prvním manželem. Loučí se tedy s Judou, přeje mu jen dobré a doufá, že jí, slabé ženě, nebude škodit, neudá ji a nezničí ji teď, když má příležitost si polepšit a vést slušný život.

X

Juda se vrátil do Melchesteru, který měl tu spornou přednost, že ležel jen dvanáct a půl míle od nynějšího trvalého bydliště jeho Sue. Ze začátku si myslel, že tato blíz-

&1-Londýnská čtvrť na jih od Temže.

196$

kost je jasným důvodem, aby se na jih vůbec nevracel; ale v Christminsteru bylo příliš smutno, aby tam vydržel, zatímco malá vzdálenost mezi Melchesterem a Shastonem by mu mohla poskytnout slávu, že překonal ďábla v jeho nejtěsnější blízkosti, v takové, jakou za počátků církve vyhledávali kazatelé a panny, kteří pohrdajíce potupným útěkem před pokušením dokonce beztrestně žili spolu v jedné místnosti. Juda však nepomyslil, že za takových okolností, jak se lakonicky vyjádřil jistý historik-1&, uražená příroda někdy obhájila svá práva.

S horečným zoufalstvím se vrátil ke své přípravě na kněžství — uvědomil si, že je na pováženou, jak málo se v poslední době soustřeďuje ke svému cíli a věnuje svému předsevzetí. Vášeň k Sue mu svírala duši; a přece instinktivně cítil, že jeho dvanáctihodinové zákonné podlehnutí Arabellině blízkosti je věcí horší — třebaže mu o svém sydneyském manželovi řekla teprve později. Překonal už, jak upřímně věřil, všechen sklon utíkat se k alkoholu — opravdu, nikdy nepil pro pití samé, vždy jenom proto, aby unikl nesnesitelnému duševnímu utrpení. Přece si však malomyslně uvědomoval, že když se to vezme kolem a kolem, má příliš mnoho vášní, aby mohl být dobrým duchovním; mohl doufat jedině v to, že v životě, plném vnitřních bojů mezi tělem a duší, nemusí tělo vždy zvítězit.

Pro potěšení, jako doplněk ke studiu Písma, prohluboval svou chabou znalost chrámové hudby a intonace, až byl schopen ve sboru zpívat z listu s určitou přesností. Míli dvě od Melchesteru se opravoval vesnický kostel, kam Juda nejprve chodil zasazovat nové sloupy a hlavice. Seznámil se s varhaníkem a výsledek byl ten, že začal ve sboru zpívat bas.

Chodil do této vesnice každou neděli dvakrát, někdy i během týdne. Jednou večer před velikonocemi se sešel sbor na zkoušku a měl nacvičit a připravit na příští týden nový hymnus, který, jak se Juda doslechl, napsal nějaký skladatel z Wessexu. Ukázalo se, že je to skladba citově velmi působivá. Jak ji zpívali znovu a znovu, její melodie Judu uchvacovala a neobyčejně ho dojímala.

Když skončili, zašel se na ni zeptat varhaníka. Partitura

&1-Edward Gibbon v XV. kapitole „Dějin úpadku a pádu říše římské“.

197$

byla v rukopise, nadepsaném autorovým jménem a titulem hymnu „Pod křížem“.

„Ano,“ říkal varhaník. „Je to zdejší člověk. Profesionální hudebník z Kennetbridge — mezi námi a Christminsterem. Farář se s ním zná. Vyrostl a byl vychován v christminsterských tradicích a to vysvětluje, proč je skladba tak dobrá. Myslím, že tam hraje ve velkém kostele a má kněžský sbor. Někdy přijíždí do Melchesteru a jednou, když bylo místo volné, se chtěl stát varhaníkem v katedrále. Ten hymnus se teď o velikonocích bude zpívat všude.“

Když si cestou domů pobrukoval melodii, zamyslil se Juda nad skladatelem a nad tím, proč tento hymnus složil. Jak citlivý člověk to musí být! Zmatený a ztýraný svým vztahem k Sue a k Arabelle, ztrápený vědomím, jak je jeho postavení složité, velice zatoužil se s tím člověkem seznámit. „Ten jediný ze všech by pochopil moje potíže,“ říkal si vznětlivý Juda. Je-li na světě člověk, kterého by mohl učinit svým důvěrníkem, pak je to tento skladatel, protože ten musil trpět, prožívat vzrušení i touhu.

Zkrátka, přestože si jen stěží mohl dovolit takovou ztrátu času a cestovní výdaje, rozhodl se Fawley, jak byl dětinský, že hned příští neděli pojede do Kennetbridge. Také jel, hned brzy zrána, protože spojení do města bylo špatné, s několikerým přesedáním. K polednímu se tam dostal, přešel most do podivného, starého městyse a vyptával se, kde skladatel bydlí.

Řekli mu, že nedaleko, v červeném cihlovém domě. A také že skladatel právě prošel ulicí, není to ani pět minut.

„Kterým směrem?“ zeptal se rychle Juda.

„Šel z kostela rovnou domů.“

Juda si pospíšil a ke své radosti nedaleko před sebou brzy spatřil muže v černém kabátě s černým plstěným širákem. Ještě protáhl krok a spěchal za ním. „Hladová duše, spěchající za sytou,“ říkal si. „Musím s tím člověkem mluvit.“

Hudebníka však nedohnal, než vešel do svého domu, a pak vyvstala otázka, je-li teď vhodná chvíle pro návštěvu. Ale ať už tomu bylo tak či onak, rozhodl se, když už se dostal až sem, že k němu zajde, protože cesta domů byla příliš dlouhá, aby mohl čekat až pozdě do odpoledne. Tento oduševnělý muž

198$

pochopí jeho neobřadnost a snad bude skvělým rádcem v případě, kdy skulinou určenou víře do srdce lstivě pronikla světská a nezákonná vášeň.

Juda hned zazvonil a byl uveden dovnitř.

Hudebník přišel za okamžik, a protože byl Juda pěkně oblečen, dobře vypadal a vybraně se choval, dostalo se mu milého přijetí. Přece však si byl vědom, že bude poněkud trapné vy-světlovat důvod své návštěvy.

„Zpívám ve sboru v jednom kostelíku nedaleko Melchesteru,“ začal. „A tento týden jsme nacvičovali ,Pod křížem. Pokud vím, složil jste to vy?“

„Ano — asi před rokem.“

„Mně — se to líbí. Myslím, že to je nádherné!“

„Nu — lidé to taky říkají. Vyneslo by to pěkné peníze, kdybych našel nakladatele. Mám k tomu ještě jiné skladby; rád bych je vydal, protože jsem na nich nevydělal ještě ani vindru. Tihle nakladatelé — dokud skladatel nemá jméno, tak jako já, nabízejí mu za právo k tisku skoro méně, než musí zaplatit sám, aby mu někdo čistě opsal partituru. Tu věc, o níž mluvíte, jsem půjčil několika přátelům tady a v Melchesteru, a tak se bude trochu zpívat. Ale hudba je příliš málo jistá, aby na ní člověk mohl stavět — úplně jí teď nechávám. Chcete-li si dnes vydělat peníze, musíte začít obchodovat. Obchod vínem, na to pomýšlím. Chystám tenhle ceník — ještě jsem jej nerozeslal —, ale jeden si můžete vzít.“

Podal Judovi reklamní seznam o několika stránkách, sešitý do brožurky s ozdobnou červenou linkou při okraji, v němž se uváděly ceny různých sherry, červených, šampaňských, portských a jiných vín, s nimiž se chtěl dát do nového podnikání. Judu více než překvapilo, že oduševnělý muž je takový a onaký; a cítil, že se mu se svými osobními záležitostmi nemůže svěřit.

Ještě chvíli hovořili, ale rozpačitě, protože když hudebník zjistil, že má co činit s chudým člověkem, choval se jinak než zpočátku, kdy měl podle Judova zjevu a způsobů mylnou představu o jeho postavení a zaměstnání. Juda vykoktal něco o tom, jak toužil blahopřát autorovi k tak vynikající skladbě, a s pocitem trapnosti se rozloučil.

199$

Jel domů pomalými nedělními vlaky, vysedával v čekárnách, kde se v tento chladný jarní den netopilo, a bylo mu těžko u srdce, že se tak prostomyslně vydal na cestu. A když se vrátil do Melchesteru, čekal ho doma dopis, který došel ráno několik minut po jeho odchodu. Byla to zkroušená, kratičká zpráva od Sue, ve které mile a pokorně doznávala, jak ji mrzí, že jednala tak ošklivě a řekla mu, aby za ní nejezdil; jak sama sebou pohrdá, že se chovala tak konvenčně; a aby Juda určitě ještě dnes v neděli přijel vlakem ve tři čtvrti na dvanáct a o půl druhé s nimi poobědval.

Juda by si byl nejraději rval vlasy, že tento dopis dostal příliš pozdě, aby podle něho mohl jednat; postupně se však uklidňoval a nakonec mu jeho chimérická výprava do Kennetbridge připadala jen jako další zvláštní zásah Prozřetelnosti, ochraňující ho před pokušením. Ale při vzrůstajících pochybnostech o víře, jež u sebe v poslední době nejednou pozoroval, zavrhl myšlenku, že si Bůh dělá z lidí dobrý den, jako směšnou. Toužil Sue spatřit; zlobil se, že promeškal příležitost; ihned jí odpověděl, vylíčil jí, co se stalo, a napsal, že nemá trpělivost čekat až do příští neděle a že přijede, kterýkoliv den v týdnu Sue určí.

Zatímco Juda psal trochu příliš horlivě, Sue, jak měla ve zvyku, odložila odpověď až na čtvrtek před Velkým pátkem, kdy, bude-li Juda chtít, může přijet, a vysvětlovala, že nemá možnost přivítat ho dříve, protože je teď ve škole svého muže výpomocnou učitelkou. Juda se proto uvolnil z práce na katedrále za nepatrnou oběť ušlé mzdy a jel.

200$

Čtvrtý díl

V SHASTONU

Ti, kdo povyšují manželství či jinou svátost nad dobro člověka a nad čistou lásku k bližnímu, ať už se hlásí k papežencům, protestantům nebo čemukoli jinému, nejsou lepší než farizejové.

J. Milton-1&

I

SHASTON-2&, ZA STARÝCH BRITŮ ZVANÝ PALLADOUR,„o jehož založení docházejí první tak podivné zprávy“ (jak zpíval Drayton-3&), byl a je v podstatě městem snu. Při matné představě jeho zámku, tří mincoven, opatství s velkolepou apsidou, největší to chloubou Jižního Wessexu, jeho dvanácti kostelů, kaplí, nemocnice, kamenných budov se štíty — všeho, co nemilosrdně smetl čas — upadá návštěvník chtě nechtě do melancholického zamyšlení, z něhož ho nedokáže vytrhnout ani svěží ovzduší a nekonečná okolní krajina. Místo se stalo pohřebištěm krále a královny, opatů a abatyší, svatých a biskupů, rytířů a pánů. Kosti krále Eduarda Mučedníka-4&, které sem byly pečlivě převezeny ke svaté konzervaci, dodaly Shastonu takové jméno, že se stal cílem poutníků ze všech koutů Evropy, a získaly mu věhlas i daleko za břehy Anglie.

&1-John Milton (1608 — 1674), anglický básník z doby anglické buržoazní revoluce, autor Ztraceného ráje, jednoho z největších děl anglické literatury, byl i vynikajícím pamfletistou ve službách revoluce. Motto je citátem z pojednání O manželském rozvodu (On the Doctrine and Discipline of Divorce, 1643), v němž dokazuje oprávněnost rozvodu manželů, jde-li o nesourodost povah (což ovšem byl požadavek na tehdejší dobu neslýchaný) .

&2-Shaftesbury, na severních hranicích hrabství dorsetského, velmi starobylé město na strmém kopci, kterému prý Britové říkali Mount Palladour; má památky i na Římany.

&3-Drayton Michael (1563 — 1631), anglický renesanční básník, psal vedle běžné poezie lyrické i básně historické a místopisné. Citovaný verš pochází z hlavního Draytonova díla Poly-Olbion (1613, 1622), veršovaného místopisu Anglie.

&4-Eduard Mučedník (975 — 978) — anglosaský král.

203$

Rozpuštěním klášterů-1& tomuto krásnému výtvoru středověku odzvonily hrany, jak nám říkají historikové. Po zkáze obrovského opatství se celé město proměnilo v trosky; Mučedníkovy kosti potkal osud posvěceného náhrobku, v němž byly uloženy, a ani kámen nám už neprozradí, kde odpočívají.

Město si dodnes zachovalo původní malebnost a osobitost; a je na podiv, že tyto rysy, jichž si všimlo mnoho spisovatelů v dobách, které prý neměly porozumění pro krásu polohy, se přehlížejí v době naší a že jedno z nejzvláštnějších a nejzajímavějších míst Anglie zůstává dnes vpravdě opomíjeno.

Má jedinečnou polohu na vrcholku příkrého, impozantního vrchu, zvedajícího se po severní, jižní a západní části města z hlubokého aluviálního Blackmoorského údolí, a pohled od Castle Green na tři hrabství zelených pastvin — Jižní, Střední a Severní Wessex — je pro oko nic netušícího cestovatele právě takovým překvapením jako silný vzduch pro jeho plíce. Železnici je město nepřístupné, lze se sem dostat nejlépe pěšky, hůře už lehkým povozem; ale i pro ten je stoupání obtížné, leda od severovýchodu jakousi úžlabinou, která spojuje město s vysokou křídovou náhorní planinou táhnoucí se tímto směrem.

Takový je a takový byl světem už zapomenutý Shaston nebo Palladour. Při své poloze mělo město velký nedostatek vody; a ještě je v živé paměti, jak se koně, lidé i osli lopotili po křivolakých cestách k vrcholku kopce s nákladem puten a sudů, které naplnili ve studnách pod horou, a jak potom pouliční obchodníci rozváželi jejich obsah za půl penny za vědro.

Tyto potíže se zásobováním vodou spolu se dvěma podivnými skutečnostmi, totiž že hlavní hřbitov je za kostelem na svahu strmém jako střecha a že svého času město prožívalo údobí neobyčejného mravního úpadku v klášteřích i v rodinách, daly vzniknout rčení, že v Shastonu čeká člověka trojí potěcha, jaké mu na světě nikde jinde neposkytnou. Že tam je hřbitov nebi blíž než kostelní věž, piva víc než vody a nevěstek víc než počestných žen a panen. Také se říká, že ke konci

&1-Za Jindřicha VIII. (vládl 1509 — 1547), z jehož nařízení byla v Anglii provedena umírněná reformace; jejím výsledkem je státní církev anglikánská (Church of England), dodnes existující.

204$

středověku byli obyvatelé příliš chudí, aby si mohli vydržovat kněze, a že proto byli nuceni strhnout kostely a nadobro upustit od veřejných bohoslužeb; tyto nedostatky že pak každou neděli oplakávali nad sklenicemi na hospodských lavicích. Shastonským tehdy zřejmě nechyběl smysl pro humor.

A ještě jednu zvláštnost — ta byla moderní — měl Shaston, patrně pro svou polohu. Byl místem odpočinku a hlavním sídlem majitelů kočovných komediantských vozů, menažérií, střelnic a jiných potulných podniků, které jsou v provozu hlavně na jarmarcích a trzích. A jako vídáme divoké ptactvo shromažďovat se na vysokých výčnělcích a rozvážně odpočívat před dalším letem nebo před návratem tam, odkud přiletělo, tak zde, v tomto strmém městě, stály v otupělé tichosti žluté a zelené karavany, označené jmény zde nezvyklými, jakoby překvapeny krajinou, která se změnila tak prudce, že jim brání jet dál; a zde obvykle zůstávaly přes celou zimu až do příštího jara, kdy se zase vydávaly tam, odkud přijely.

Do tohoto větrného a podivného města stoupal jednou odpoledne kolem čtvrté hodiny z nejbližšího nádraží poprvé v životě Juda, a když se po únavném výstupu dostal na vrcholek kopce, minul první domy vzdušného města a zamířil ke škole. Bylo příliš brzy; žáci seděli dosud ve třídách a bylo je slabě slyšet, jako když bzučí hejno komárů. Juda se tedy trochu prošel po Opatské cestě a odtud pozoroval město, které osud určil za domov té, jež mu byla na světě nejdražší. Před rozlehlými kamennými školními budovami rostly dva ohromné buky s hladkými, do myší šedi zbarvenými kmeny, jaké rostou jen na křídových útvarech. Za křížovými okny bylo přes římsu vidět černé, hnědé a světlé vlásky žáků; aby mu ušel čas, sestoupil Juda na terasovitou plochu, na níž se kdysi rozestíraly zahrady opatství, a srdce mu proti jeho vůli prudce bušilo.

Nechtěl přijít do školy dřív, než pustí děti domů, a zdržel se tady, dokud nebylo venku slyšet mladé hlasy a dokud se skotačící děvčátka v bílých zástěrkách přes červené a modré šaty neobjevila na pěšinách, po nichž před třemi stoletími zachmuřeně kráčívaly abatyše, představená, její zástupkyně a padesát jeptišek. Tu se Juda vrátil a zjistil, že čekal příliš

205$

dlouho, že Sue odešla do města hned za poslední školačkou a pan Phillotson že celé odpoledne nevyučuje, protože je na učitelské schůzi v Shottsfordu.

Juda vešel do prázdné třídy a posadil se, protože mu děvče zametající podlahu řeklo, že se paní Phillotsonová za několik minut vrátí. Stranou stálo pianino — právě to staré, které měl pan Phillotson v Marygreenu — , a přestože bylo odpoledne tak šeré, že sotva viděl na klávesy, začal si Juda neuměle přehrávat a neodolal a přešel do hymnu, který na něho minulý týden tak zapůsobil.

Zaslechl za sebou pohyb, ale domnívaje se, že je to ještě děvče se smetákem, nevěnoval mu pozornost, až se postava přiblížila a lehce mu položila prsty na levou ruku. Ta drobná ruka mu byla povědomá a otočil se.

„Hrej dál,“ pravila Sue. „Líbí se mi to. Poznala jsem to, ještě než jsem odešla z Melchesteru. Hrávali to v ústavu.“ „Před tebou tu nemohu brnkat. Zahrej to ty.“

„Dobrá — prosím.“

Sue si sedla a její přednes skladby, přestože nebyl zvláštní, se ve srovnání s jeho hrou zdál božský. Na Sue — k jejímu vlastnímu překvapení — přehraná melodie zřejmě zapůsobila právě tak jako na něho; a když skončila a Juda vztáhl ruku po její, setkal se s ní v polovině pohybu. Pevně ji stiskl — právě tak jako před Suinou svatbou.

„To je divné,“ pravila hlasem úplně změněným, „že se mi ta melodie líbí; protože — “

„Proč?“

„Nejsem taková — tak docela.“

„Nedáš se snadno dojmout?“

„Tak zrovna jsem to nemyslela.“

„Ach, jsi taková, protože ti u srdce je právě tak jako mně.“ „Ale v hlavě mi tak není.“

Hrála dál a pak se náhle otočila; vedeni jakýmsi bezmyšlenkovitým instinktem se opět uchopili za ruce.

Rychle ho pustila a přitom se krátce nuceně zasmála. „Jak směšné,“ řekla. „Ráda bych věděla, proč jsme to oba udělali.“ „Asi proto, že jsme oba stejní, jak jsem to před chvílí řekl.“ „V myšlenkách ne! Snad trochu v citech.“

206$

„A ty vládnou myšlenkám … Nebude to rouhání, když řeknu, že skladatel toho hymnu je jeden z nejvšednějších lidí, s jakými jsem se kdy setkal?“

„Cože — ty ho znáš?“

„Jel jsem ho navštívit.“

„Ach, ty hlupáčku — udělat zrovna to, co jsem chtěla já! Proč jsi k němu jel?“

„Protože nejsme stejní,“ odpověděl suše.

„Uděláme si trochu čaje, ano?“ navrhla Sue. „Co kdybychom ho vypili tady místo u mne doma? Konvice a věci se sem snadno přinesou. Víš, nebydlíme ve škole, ale v tom starém domě přes ulici u Starohřbitovního náměstí. Je tak starobylý a ošklivý, že mě hrozně skličuje. Na takové domy je hezké se podívat, ale bydlit v nich — připadá mi, jako by mě tam tiskla k zemi váha všech životů, které se v nich kdy žily. V nových stavbách, jako jsou tyhle školy, musí člověk nést jen svůj vlastní život. Posaď se a já řeknu Adě, aby sem přinesla věci na čaj“

Cekal v záři z kamen, jejichž dvířka Sue před odchodem otevřela, a když se doprovázena děvčetem vrátila s potřebami k vaření čaje, usedli v témž osvětlení, zesilovaném jen modra-vými plameny lihového vařiče pod stojánkem s mosaznou konvicí.

„To je jeden z tvých svatebních dárků,“ usmála se a ukázala na konvici.

„Ano,“ řekl Juda.

Zmínka o konvici jako jeho svatebním daru zazněla Judovi trochu výsměšně; a aby se o tom už nemluvilo, řekl: „Znáš nějaké pěkné, čtivé vydání nekanonických knih Nového zákona-1&? Ve škole je asi nečtete, že?“

„To ne, propána — to by vyplašilo sousedy … O jednom však vím. Teď si v něm nečítám, ačkoli za života mého někdejšího přítele mě to zajímalo. Jsou to Cowperova Apokryfní evangelia.“

„To asi bude to, co chci.“’ V myšlenkách se však s hryzavou

&1-Starokřesťanské spisy nepřijaté do závazného souboru Novozákonních knih — Novozákonní apokryfy.

207$

bolestí vrátil ke slovům o „někdejším příteli“ — věděl, že tím myslí svého dávného přítele z univerzity. Bylo by ho zajímalo, říkala-li o něm Phillotsonovi.

„Nikodémovo evangelium-1& je velmi pěkné,“ pokračovala, aby mu zabránila v žárlivých představách, které jako vždy jasně prohlédla. Opravdu, když hovořili o lhostejných věcech jako teď, vždy mezi jejich pocity probíhal jakýsi druhý rozhovor beze slov, tak dokonalý byl jejich vzájemný soulad. „Je úplně jako pravá evangelia. Celé i zveršováno; jako by to byl některý z ostatních evangelistů, čtený ve snu, kdy věci jsou stejné, a přece jiné. Ale, Judo, tebe tyhle otázky pořád ještě zajímají? Osvojuješ si Apologetiku?-2&“

„Ano. Čtu Písmo důkladněji než kdy dříve.“

Zvědavě se na něho podívala.

„Proč se na mě tak díváš?“

„Ach — proč to chceš vědět?“

„Nepochybuji, že bys mi v tomto oboru mohla říci ledacos, co snad neznám. Jistě ses od svého drahého zemřelého přítele dověděla spoustu všeho možného.“

„Nebudeme o tom teď mluvit,“ naléhala mazlivě. „Budeš příští týden zase vytesávat v tom kostele, kde ses naučil ten krásný hymnus?“

„Ano, snad.“

„To bude velmi krásné. Mohu tam za tebou přijet? Je to směrem sem a mohla bych tam kdykoli na půl hodinky zajet vlakem.“

„Ne. Nejezdi.“

„Proč? Což už vůbec nebudeme přáteli, jako jsme bývali?“ „Ne.“

„To jsem nevěděla. Myslela jsem, že budeš vždycky milý.“ „Ne, nebudu.“

„Ale co jsem udělala? Rozhodně jsem si myslela, že my dva — “ hlas se jí zachvěl a musela umlknout.

„Sue, někdy mám dojem, že jsi koketa.“

Chvilku bylo ticho, pak náhle vyskočila; a ke svému překva

&1-Asi ze IV. století, patří mezi starokřesťanské apokryfy.

&2-Nauka o obhajování křesťanského učení.

208$

pení v plamenu pod konvicí zahlédl, jak se jí tváře pokryly červení. „Nemohu s tebou už mluvit, Judo,“ řekla a hlas jí zase zněl v tragicky hluboké altové poloze, kterou už znal. „Začíná už být příliš tma, abychom tu spolu mohli takhle zůstat, když jsme si hráli tklivé pašijové zpěvy, které v člověku budí city, jaké nemá mít! … Nesmíme tu už tak sedět a hovořit. Ano — musíš odejít, protože mi křivdíš. Jsem pravý opak toho, co jsi tak krutě řekl — ach Judo, bylo to kruté, tohle říkat! A přece ti nemohu povědět pravdu — kdybych ti řekla, jak dávám průchod svým citům, zhrozil by ses — a jak cítím, že mi neměl být dán půvab, leda proto, abych byla zkoušena! Touha některých žen, aby byly milovány, je nenasytná; a často také touha rozdávat lásku; a v druhém případě žena třeba přijde na to, že nemůže lásku trvale dávat milenci, který je podle biskupského povolení oprávněn ji přijímat. Ale ty jsi tak poctivý, Judo, že mě nemůžeš pochopit! … Teď však musíš jít. Škoda, že manžel není doma.“

„Opravdu?“

„Uvědomuji si, že jsem to řekla z pouhé konvence. Upřímně řečeno, nemyslím, že by mě to mrzelo. Bohužel, nezáleží mi na tom, jestli tu je nebo není.“

Protože před chvílí stisk rukou přehnali, teď se ho při loučení sotva dotkla prsty. Sotva vyšel ze dveří, s nešťastnou tváří vyskočila na lavici a otevřela křídlo okna, pod nímž po pěšině odcházel. „Kdy odtud musíš vyjít, abys stihl vlak, Judo?“ zeptala se.

Trochu překvapeně vzhlédl. „Dostavník k vlaku odjíždí asi tak za tři čtvrti hodiny.“

„A co si do té doby počneš?“

„Ale — asi se projdu. Patrně si půjdu sednout do starého kostela.“

„Připadá mi bezohledné, že tě takhle vyhazuji. Bůhví že ses o kostelích už dost napřemýšlel, než abys tam ještě musel chodit za tmy. Zůstaň tady.“

„Kde?“

„Tam, kde jsi. Takhle se mi s tebou mluví lépe, než když jsi byl uvnitř … Bylo od tebe tak milé a hezké, že ses vzdal půldne

209$

práce, abys mě mohl navštívit! … Jsi mistr snů Josef-1&, drahý Judo. A tragický Don Quijote. A někdy jsi svatý Štěpán-2&, který, když ho kamenovali, viděl, jak se nebesa otvírají! Ach, můj ubohý příteli a druhu, ty budeš ještě trpět!“

Zdálo se, že když mezi nimi je vysoká překážka okna, přes niž se k ní Juda nemůže dostat, Sue si klidně dovoluje upřímnost, které se v těsné blízkosti bála. „Myslím si,“ pokračovala hlasem ženy zaplavené citem, „že společenské formy, do kterých nás civilizace zasazuje, nemají na naši pravou podobu větší vliv než běžné zákony konstelací na vlastní tvar hvězd. Jsem ženou Richarda Phillotsona, žiji klidným manželským životem se svým protějškem, který se tak jmenuje. Ve skutečnosti však nejsem paní Phillotsonová, ale zmítaná žena, zcela osamělá, plná pochybných vášní, s nevysvětlitelným odporem k některým věcem … Už se nesmíš zdržovat, nebo ti ujede dostavník. Přijeď mě zase navštívit. Příště musíš přijít ke mně domů.“

„Dobře,“ souhlasil Juda. „Kdy mám přijet?“

„Od zítřka za týden. Sbohem — sbohem!“ Vztáhla ruku a lítostivě ho pohladila po čele — jen jedinkrát. Juda řekl sbohem a vyšel do tmy.

Když procházel Bimportskou ulicí, připadlo mu, že slyší kola odjíždějícího dostavníku, a skutečně, než došel k hostinci „U vévody“ na Trhovém náměstí, byl dostavník pryč. Pěšky se na nádraží k vlaku už včas dostat nemohl, nezbylo mu tedy než čekat na další — dnes večer už poslední do Melchesteru.

Chvíli se procházel, koupil si něco k jídlu; a protože měl ještě půl hodiny čas, jeho kroky bezděčně zamířily lipovým stromořadím pamětihodného kostela Svaté Trojice zase ke školám. Byla v nich naprostá tma. Sue říkala, že bydlí přes ulici u Starohřbitovního náměstí, v domě, který snadno poznal podle toho, co od ní slyšel o jeho starobylosti.

Oknem do ulice svítil blikavý plamen svíčky, okenice ještě nebyly zavřeny. Viděl jasně vnitřek bytu — jeho podlaha byla o několik schodů níže než ulice, která se za staletí uplynuvší od

&1-Syn Jákobův, nenáviděný bratry pro své sny; viz bible, I. kniha Mojžíšova 37.

&2-Viz bible, Skutkové sv. apoštolů 7, 55 — 60.

210$

stavby domu zvedla. Sue zřejmě právě přišla a s kloboukem na hlavě stála v této přední jizbě či obývacím pokoji, jehož stěny byly obloženy dubovým dřevem od podlahy až ke stropu, na němž se kousek nad Suinou hlavou protínaly hrubě opracované trámy. Právě tak důkladně stavěný byl i krb, zdobený vyřezávanými jakubskými sloupky-1& a svitkovými kartušemi. Staletí opravdu těžkou vahou doléhala na mladou ženu, která zde trávila svůj čas.

Otevřela krabičku z růžového dřeva a dívala se na fotografii. Chvilku nad ní rozjímala, pak ji přitiskla k hrudi a zase uložila na místo.

Potom si všimla, že nezakryla okna, a se svíčkou v ruce vykročila, aby to udělala. Byla příliš velká tma, aby na ulici zahlédla Judu, ale Juda viděl její tvář zcela zřetelně a Suiny tmavé oči s dlouhými brvami zřejmě tonuly v záplavě slz.

Zavřela okenice a osamělý Juda se vydal na cestu domů. „Na čí fotografii se to dívala?“ ptal se. Kdysi jí dal svou — ale věděl, že má i jiné. A přece to snad byla opravdu jeho fotografie?

Věděl, že ji půjde zase navštívit, když ho pozvala. Oni ctnostní mužové, svati, o nichž četl a které Sue s jemnou ironií nazývala jeho polobohy, by se byli takovým setkáním vyhnuli, kdyby si nebyli jisti svou silou. Juda to však nedokázal. Mohl se postit a modlit po celou dobu, a přece v něm lidská slabost převažovala nad silou duchovní.

II

CO VŠAK NEDOKÁZAL BŮH, DOKÁZALA ŽENA. TŘETÍ DEN RÁNO dostal od Sue tento dopis:

Příští týden nejezdi. Ve svém vlastním zájmu! Vlivem té tklivé písně a šera jsme si dovolili příliš mnoho. Mysli co možná nejméně na Susannu Florence Mary

&1-Za krále Jakuba I. (vládl 1603 — 1628) se v Anglii vyvinul tzv. jakubský sloh bytového zařízení s tmavým dubovým nábytkem, ozdobně vyřezávaným.

211$

Zklamání bylo prudké. Dovedl si představit její náladu, výraz tváře, když se podepisovala takto plným jménem. Ale ať měla náladu jakoukoli, nemohl říci, že by její stanovisko bylo nesprávné.

Odpověděl:

Souhlasím. Máš pravdu. Je to zkouška odříkání, kterému bych se asi měl v této době naučit.

Juda

Odeslal dopis na Bílou sobotu a zdálo se, že je to jejich konečné rozhodnutí. Ale působily jiné síly a zákony než jejich. Ráno na velikonoční pondělí dostal zprávu od vdovy Edlinové, které přikázal telegrafovat, kdyby se dálo něco vážného:

Teta umírá. Přijeďte ihned.

Odhodil nářadí a jel. Za tři a půl hodiny procházel vrchovinou okolo Marygreenu a brzy dorazil k poli v proláklině, odkud už byl do vesnice jen skok. Když stoupal na druhé straně, dělník, který sledoval jeho příchod od vrátek přes pěšinu, těžce vykročil a chystal se promluvit. „Vidím na něm, že už zemřela,“ šeptal si Juda. „Chudák teta Drusilla!“

Bylo to tak, jak očekával, a paní Edlinová muže poslala, aby mu zprávu sdělil.

„Nebyla by vás stejně poznala; ležela jako loutka se skelnýma očima; a tak nevadí, že jste tu nebyl,“ vyprávěl.

Juda šel do chaloupky a odpoledne, když bylo vše hotovo, když pomocnice uložily tetu do rakve, dopily pivo a odešly, sedl si sám ve ztichlé místnosti. Rozhodně musí napsat Sue, přestože se sotva před několika dny dohodli, že se spolu nebudou stýkat. Napsal co nejstručněji:

Teta Drusilla mrtva, zemřela téměř náhle. Pohřeb v pátek odpoledne.

Dny před pohřbem strávil v Marygreenu a okolí, v pátek ráno se šel podívat, zdali je hrob připraven, a byl by rád věděl, jestli Sue přijede. Nenapsala, a to spíše znamenalo, že přijede

212$

než naopak. Zjistil, že může použít jediného vlaku, k polednímu zamkl a přešel přes pole v proláklině na vrchol pahorkatiny u Hnědého stavení, kde stanul, rozhlížeje se po nekonečných dálkách na severu i po bližší krajině, v níž se rozkládal Alfredston. Viděl, jak se panorámatem asi dvě míle za Alfredstonem táhne zleva doprava proužek bílého kouře.

A přece bude muset čekat ještě dlouho, než pozná, zda přijela. Čekal však dál a konečně se na úpatí kopce vynořila drožka, kdosi vystoupil, drožka obrátila zpět a cestující se vydala nahoru. Poznal ji; a připadala mu dnes drobná, jakoby rozdrcena silou příliš vášnivého objetí — takového, na jaké on neměl právo. Po dvou třetinách cesty náhle ztrápeně zaváhala a Juda věděl, že ho v té chvíli poznala. Na tváři se jí záhy objevil zamyšlený úsměv, který tam setrval až do okamžiku, kdy jí seběhl naproti a setkali se.

„Říkala jsem si,“ začala neklidně a rychle, „že by to bylo smutné, kdybych tě nechala jít s pohřbem samotného! A tak jsem — na poslední chvíli — přijela.“

„Drahá, věrná Sue,“ zašeptal Juda.

S plachostí vlastní její složité povaze se však Sue nezastavila k delšímu přivítání, přestože do pohřbu bylo ještě dost času. Nálada tak nezvykle, mnohoznačně tklivá, jako se vztahovala k této hodině, se patrně nebude opakovat léta, bude-li se kdy opakovat vůbec, a Juda by se byl zastavil, uvažoval, hovořil. Ale Sue to buď vůbec neviděla, nebo si to uvědomovala silněji než Juda, a nedovolila si podlehnout citu.

Do kostela spěchali téměř poklusem a smutný a prostý obřad brzy skončil, protože čilý podnikatel měl za hodinu ve vzdálenosti tří mil jiný, důležitější pohřeb. Drusilla byla uložena do nové země daleko od svých předků. Sue a Juda šli bok po boku k jejímu hrobu a pak zasedli ve starém známém domku k čaji; jejich životy se spojily alespoň na této poslední cestě za mrtvou.

„Byla od začátku až do konce proti manželství, říkáš?“ šeptala Sue.

„Ano; zvláště pokud šlo o členy naší rodiny.“

Její oči se setkalv s jeho pohledem a chvilku Judu pozorovaly.

213$

„Jsme dost nešťastná rodina, nemyslíš, Judo?“

„Říkávala, že jsme byli špatní manželé a ženy. Jistě děláme lidi nešťastnými. Já aspoň rozhodně.“

Sue mlčela. „Je to špatné, Judo,“ zašeptala nejistě a s napětím, „když muž nebo žena řeknou někomu třetímu, že jsou v manželství nešťastni? Jestliže je manželství svátost, pak je to asi špatné; ale jestliže je to — jak se zdá — jenom špinavá smlouva, která má za podklad hmotné zvyklosti, jako je hospodaření, tituly, daně a to, že děti dědí pozemky a peníze, k če-muž je nutno znát jejich otce — proč by se nemělo říci nebo třeba vykřiknout do světa, že to muže nebo ženu trápí a souží?“

„Já jsem ti to v každém případě řekl.“

Za okamžik pokračovala: „A myslíš, že je hodně manželství, kde jeden druhého nesnáší z nějakého neurčitého důvodu?“ „Myslím, že ano. Například když má jeden z nich rád někoho jiného.“

„Ale i když třeba nemá. Byla by například žena hodně špatná, kdyby se jí nelíbilo žít se svým mužem, jenom — “ hlas se jí zachvěl a Juda vytušil proč — „jenom proto, že by proti tomu osobně něco cítila — fyzickou nechuť — proto, že je snad náročná, nebo jak by se to dalo nazvat — ačkoli by si ho jinak vážila a byla mu vděčná? Uvádím jen takový příklad. Měla by se snažit překonat takovou přecitlivělost?“

Juda na ni ztrápeně pohlédl. Nedívaje se jí do očí, pravil: „Byl by to jeden z případů, kdy jsou moje zkušenosti v rozporu s mými zásadami. Když budu mluvit jako pořádkumilovný člověk — doufám, že jím jsem, i když o tom někdy mám své pochybnosti — řeknu, že ano. Ale podle svých zkušeností a nezaujatě řeknu — že ne … Sue, věřím ti, že nejsi šťastná!“ „Ale samozřejmě jsem,“ odporovala. „Jak by mohla být nešťastná žena, která se teprve před osmi týdny provdala za muže, kterého si vybrala z vlastní vůle?“

„Vybrala z vlastní vůle?“

„Proč to opakuješ … Ale v šest hodin mi jede vlak domů. Ty se tu asi zdržíš, že?“

„Několik dní, abych dal do pořádku tetiny záležitosti. S tímhle domkem je teď konec. Mám tě doprovodit k vlaku?“

214$

Sue se odmítavě pousmála. „Raději ne. Ale kousek se mnou můžeš jít.“

„Ale počkej — dnes večer jet nemůžeš! Tím vlakem se do Shastonu nedostaneš. Musíš tu zůstat a vrátit se až ráno. U paní Edlinové je místa dost, kdybys nechtěla zůstat tady.“

„Dobrá,“ odpověděla pochybovačně. „Neřekla jsem mu, že se vrátím určitě.“ Juda to zaskočil vyjednat s vdovou, bydlící v sousedství, v několika minutách se vrátil a zase se posadil.

„Je to hrozné, v jaké jsme situaci, Sue, hrozné,“ povzdechl zhluboka, s očima sklopenýma k zemi.

„Ale! Proč?“

„Nemohu ti vyprávět, nakolik je to se mnou smutné. Pokud jde o tebe — neměla sis ho brát. Věděl jsem to předem, ještě než sis ho vzala, ale myslil jsem si, že nesmím zasahovat. Byla to chyba. Neměl jsem mlčet.“

„Ale proč si tohle všechno myslíš, můj milý?“

„Protože — protože ti vidím do duše, ptáčátko mé ubohé!“ Sue měla ruku položenou na stole a Juda ji přikryl dlaní. Odtáhla ji.

„To je nesmysl, Sue,“ zvolal, „po všem, o čem jsme spolu mluvili! Jsem přísnější a formálnější než ty, když na to přijde; a tvůj nesouhlas s tak nevinnou maličkostí dokazuje, že jsi až směšně nedůsledná!“

„Snad jsem to trochu přehnala,“ omlouvala se. „Jen mi připadlo, že je to u nás takový trik — snad až příliš častý. Prosím, můžeš ji držet, jak chceš. Jsem hodná?“

„Ano; velmi.“

„Ale musím mu to říci.“

„Komu?“

„Richardovi.“

„Ach — samozřejmě, když myslíš, že je to nutné. Ale protože to nic neznamená, snad by ses ho tím zbytečně dotkla.“

„Víš to tak bezpečně, že mě držíš za ruku jenom jako můj bratranec?“

„Naprosto. Všechny pocity lásky jsem už ztratil.“

„To je novinka. Jak se to stalo?“

„Mluvil jsem s Arabellou.“

215$

Trhla sebou zasažena; pak se zvědavě zeptala: „Kdy jsi s ní mluvil?“

„Když jsem byl v Christminsteru.“

„Tak ona se vrátila; a tys mi neřekl ani slovo. To s ní teď asi budeš žít?“

„Jistě — jako ty žiješ se svým mužem.“

Pohlédla ke květináčům s pelargóniemi a kaktusy, vadnoucími nedostatkem péče, pak přes ně z okna, a oči jí začaly vlhnout. „Copak?“ zeptal se Juda měkčeji.

„Proč se k ní tak rád vracíš, jestli — jestliže — všechno, co jsi mi říkal, je ještě pravda — chci říci, jestli to tehdy byla pravda! Teď to samozřejmě není! Jak se mohlo tvoje srdce tak rychle vrátit k Arabelle?“

„Snad mu k tomu dopomohl zvláštní zásah Prozřetelnosti.“ „Ach — to není pravda!“ řekla trochu rozladěně. „Zlobíš mě — to je všechno — protože si myslíš, že nejsem šťastna!“ „Nevím. Nechci vědět.“

„Kdybych nebyla šťastná, byla by to moje chyba, moje špatnost, a ne že bych měla právo ho nemít ráda! Je ke mně ve všem pozorný; je velmi zajímavý, vždyť má spoustu vědomostí, protože přečte všechno, co mu přijde do ruky … Co myslíš, Judo, má se muž oženit se ženou stejného věku, jako je on, nebo si má vzít mladší, než je sám — o osmnáct let — jako jsem já?“

„To záleží na tom, co k sobě navzájem cítí.“

Nedal jí příležitost, aby se upokojila, Sue musila mluvit dál bez pomoci a pokračovala zničeným hlasem, slzy na krajíčku: „Já — myslím, že k tobě musím být upřímná, jako jsi byl ty ke mně. Snad už víš, o čem chci mluvit — že přestože mám pana Phillotsona ráda jako přítele, nemám ho ráda — jsou to pro mě muka — žít s ním jako s manželem! — Tak, teď jsem to vyklopila — nemohla jsem to vydržet, i když jsem — předstírala, že jsem šťastná! — A teď mnou budeš asi na celý život pohrdat!“ Opřela si obličej do rukou spočívajících na ubruse a tiše, s lehkými záchvěvy vzlykala, až se vratký třínohý stolek chvěl.

„Nejsem vdaná ani dva měsíce,“ pokračovala, hlavu stále ještě opřenu o stůl a vzlykajíc do dlaní, a říká se, že to, co

216$

ženu ničí v první době manželství — stane se za šest let příjemnou, lhostejnou samozřejmostí. Ale je to, jako kdyby se říkalo, že amputace ruky nebo nohy není neštěstí, protože si člověk časem klidně zvykne užívat dřevěné!“

Juda byl sotva mocen slova, ale řekl:

„Myslel jsem si, Sue, že něco není v pořádku. Ach, myslel jsem si to!“

„Ale není to tak, jak si myslíš! — Všechno je v pořádku, jenom já jsem špatná, asi bys tomu řekl — odpor z mé strany z nějakého důvodu, který nedovedu vysvětlit a který by lidská společnost vůbec za důvod neuznala … To, co mě tak strašně mučí, je nutnost tomuto muži vyhovět, kdykoli si to přeje, třebaže je jinak tak dobrý — ten strašlivý závazek cítit určitým způsobem ve věci, jejíž podstatou je dobrovolnost … Přála bych si, aby mě bil, aby mi byl nevěrný nebo aby zjevně udělal cokoliv, čím bych mohla ospravedlňovat svoje cítění! Ale nedělá nic takového, jen od té doby, co zjistil, jak cítím, trochu ochladl. Proto nepřijel na pohřeb … Ach, jsem tak nešťastná — nevím, co mám dělat … Nepřibližuj se ke mně, Judo! Nesmíš! Ne, ne!“

Juda však vyskočil a přitiskl tvář k jejímu obličeji — či spíše k uchu, protože obličej byl nedosažitelný.

„Říkala jsem ti, abys to nedělal, Judo.“

„Já vím — chtěl jsem tě jen — utěšit! Stalo se to všechno jenom proto, že jsem byl už ženatý, když jsme se setkali, že, Sue? Kdyby toho nebylo, byla bys mou ženou, Sue, že bys jí byla?“

Místo odpovědi rychle vstala, řekla, že jde na hřbitov k tetinu hrobu, aby se uklidnila, a vyšla z domu. Juda se k ní nepřipojil. Za dvacet minut ji viděl, jak se přes náves vrací k paní Edlinové, a za chvíli si poslala děvčátko pro kabelu a se vzkazem, že je příliš unavena, aby se s ním večer ještě setkala.

Z opuštěného pokoje tetina domku pozoroval Juda chalupu paní Edlinové, mizící ve večerních stínech. Věděl, že Sue v jeho stěnách sedí právě tak opuštěná a s bolavým srdcem, a znovu zapochyboval o svém náboženském krédu, že na světě je všechno, jak má být.

Ulehl záhy, ze spánku ho však stále vytrhovalo vědomí, že je

217$

Sue tak nablízku. Někdy kolem druhé hodiny, když začínal usínat tvrději, ho probudilo zoufalé zapištění, které dobře znával, když ještě trvale žil v Marygreenu. Bylo to pištění králí-ka chyceného do pasti. Jak to u malých stvoření bývá, neozval se hned znovu; asi se ozve jen jednou nebo dvakrát a bude snášet muka až do rána, než přijde lovec a zláme mu vaz.

Juda, který v dětství šetřil života dešťovek, si teď začal představovat bolest, jakou králíkovi působí přeražená noha. Chytil-li se „špatně“, za zadní nohu, bude jí zvíře příštích šest hodin tak škubat, že mu zuby železa strhnou maso z kostí, a jestliže má past slabé pero a králíkovi se podaří uniknout, zahyne v polích s bezvládným během. Chytil-li se „dobře“, totiž za přední nohu, kost se zlomí a noha se při marných pokusech uniknout málem přetrhne vejpůl.

Uplynula téměř půlhodina a králík zapištěl znovu. Juda nedokázal zůstat na lůžku a nezbavit ho bolesti, a tak se rychle oblékl, sešel dolů a ve světle měsíce kráčel přes náves za zvukem. Došel k živému plotu, vroubícímu vdovinu zahradu, a tiše se zastavil. Teď ho vedlo slabé cvakání pasti, tažené zmítajícím se zvířetem, a když past našel, udeřil králíka bokem dlaně do vazu, takže zůstal na místě mrtev.

Na odchodu si všiml, že ho otevřeným oknem v přízemí vedlejšího domku pozoruje žena. „Judo,“ řekl tiše hlas — Suin hlas. „Jsi to ty, ne?“

„Ano, má milá.“

„Nemohla jsem vůbec spát a pak jsem slyšela králíka a nemohla se zbavit myšlenky na to, jak se trápí, až jsem si říkala, že musím vyjít ven a zabít ho. Ale jsem tak ráda, že ses k němu dostal dřív ty … Mělo by se zakázat, aby lidi kladli tahle železa, že?“

Juda přistoupil k oknu, velmi nízkému, takže ji viděl až k pasu. Pustila rám okna, položila dlaň na jeho a s tváří ozářenou měsícem ho zamyšleně pozorovala.

„Budilo tě to?“ zeptal se.

„Ne, bvla jsem vzhůru.“

„Proč?“

„Ach — vždyť to víš! Já vím, že ty si při svém doktrinářském

218$

myšlení myslíš, že se vdaná žena dopouští smrtelného hříchu, když se — jako já tobě — svěřuje muži s trápením takového druhu, jako je moje. Teď toho lituji.“

„Nelituj, má milá,“ řekl. „Možná že jsem byl toho názoru; ale moje doktríny a já se začínáme rozcházet.“

„Věděla jsem to — věděla! A proto jsem se zařekla, že nebudu narušovat tvou víru. Ale — jsem tak šťastná, že tě vidím — a nechtěla jsem tě už vidět, když teď zemřela teta Drusilla, která byla naším jediným poutem.“

Juda vzal do dlaní její ruku a políbil ji. „Zůstalo však jiné, silnější!“ řekl. „Nebudu si už vůbec všímat svých doktrín a náboženství! Čert je vem! Dovol mi, abych ti pomáhal, přestože tě miluji a přestože ty — “

„Neříkej to! — Vím, co si myslíš; ale tolik už nemohu připustit. Tak. Mysli si co chceš, ale nenuť mě odpovídat na své otázky!“

„Chtěl bych, abys byla šťastná, ať už to se mnou dopadá jakkoliv!“

„Nemohu být! Tak málo lidí mě dokázalo citově zaujmout — říkalo by se, že je to moje bláznivá přemrštěnost nebo něco takového, a zatracovali by mě … Milostná tragédie, k níž v civilizovaném světě tak často dochází, vůbec není nějakou přirozenou tragédií lásky, je to tragédie násilím vnucovaná lidem, kteří by za přirozeného chodu věcí nalezli ulehčení v rozchodu! … Snad by ode mě bylo špatné, kdybych se byla svěřila se svým neštěstím tobě a přitom to mohla říci někomu jinému. Ale já nemám nikoho. A musím to někomu říci. Judo, než jsem se za něho provdala, nikdy jsem si plně neuvědomila, co je to manželství, třebaže jsem to věděla. Byla to ode mě hrozná hloupost a není pro mě omluvy. Byla jsem už dost stará a myslela jsem si, že jsem hodně zkušená. A po té ostudě v učitelském ústavu jsem se do toho hnala hlava nehlava jako hlupák … Tvrdím, že by člověku měla být dána možnost vzít zpět to, co tak nerozvážně provedl. A odvažuji se prohlásit, že se to stává spoustě žen; jenže ony se podrobí a já kolem sebe kopu … Až se budou lidé v příštích dobách dívat na barbarské zvyklosti a předsudky, v nichž my naneštěstí musíme žít, co si budou myslet!“

219$

„Je ti tak nesmírně hořko, milovaná Sue; ale chtěl bych — chtěl bych — “

„Teď musíš jít domů!“

V náhlém popudu se naklonila přes římsu, s pláčem mu spočinula obličejem ve vlasech, pak mu vtiskla na temeno hlavy sotva postřehnutelný lehounký polibek a rychle se odtáhla, aby ji nemohl obejmout, protože by to byl nepochybně udělal. Zavřela okno a Juda se vrátil do chalupy.

III

SUINO ZOUFALÉ VYZNÁNÍ PO CELOU NOC ZNOVU A ZNOVU vnikalo do Judova vědomí jako tíživá starost. Když druhý den ráno odjížděla, viděli ji sousedé, jak spolu s Judou sestupuje pěšky z kopce po stezce k liduprázdné silnici do Alfredstonu. Uplynula hodina, než se touž cestou vrátil, a v jeho tváři se zračilo vzrušení, jemuž nechyběl ani nádech lehkomyslnosti. Něco se stalo.

Stáli na tiché silnici a loučili se a vzrušené, vášnivé rozpoložení je oba nutilo klást si zneklidňující otázky, kde je hranice důvěrnosti, kterou si smějí dovolit; až se skoro pohádali a Sue v slzách prohlásila, že se pro něho sotva hodí, aby on, budoucí duchovní, měl takové myšlenky jako líbat ji, třeba jen na rozloučenou, jak se pokoušel. Pak uznala, že sám polibek nic neznamená; záleží jen na tom, jak se pojímá. Chce-li ji políbit jako bratranec a přítel, nemá námitek; chce-li ji však políbit jako milenec, nesmí mu to dovolit. „Můžeš mi přísahat, že to nebude v tomto duchu?“ ptala se.

Ne, nemohl. Pak se od sebe odvrátili a šli každý svou cestou, ale po dvaceti třiceti yardech se oba zároveň ohlédli. Tento pohled zpět znamenal konec zdrženlivosti, kterou oba dosud víceméně zachovávali. Rychle se rozběhli k sobě, úplně bez rozmyslu se objali a horce a dlouze se políbili. Potom se rozloučili opravdu, Sue s planoucími tvářemi a Juda s bušícím srdcem.

Polibek znamenal v Judově cestě životem obrat. Když se vrátil do chalupy a mohl v klidu přemýšlet, uvědomil si jed

220$

no: třebaže políbení tak éterické bytosti mu připadalo jako nejčistší okamžik jeho života, plného chyb, bylo by od něho křiklavě nedůsledné, kdyby se chtěl stát vojákem a sluhou círk-ve, jež se na sexuální lásku dívá v nejlepším případě jako na slabost a v nejhorším jako na hřích hodný prokletí, dokud v něm plane tento něžný cit, na nějž nemá právo. Dokud nemá ani pomyšlení na nic jiného než na to, jak zuby nehty ubránit svou lásku, a tvrdohlavě setrvává ve své vášni k Sue, je už ipso facto-1& vyloučeno, aby hlásal uznávanou morálku. Zřejmě se svou povahou, stejně jako předtím společenským postavením, nehodí k tomu, aby plnil úkol zastánce přijatého dogmatu.

Je zvláštní, že první záměr — získat akademické vzdělání — mu zhatila žena a druhý záměr — stát se duchovním — překazila také žena. „Jsou tím vinny ženy,“ ptal se, „nebo je to uměle vytvořený systém, který mění přirozenou pohlavní touhu v ďábelské domácí pasti a železa, jež lapí a strhnou zpět ty, kdo se chtějí dostat vpřed?“

Nikdy nemyslel na osobní prospěch a vždy toužil se stát byť nuzným prorokem svým trpícím bližním. A přece nyní, když jeho žena žila daleko s jiným mužem, on sám byl poblouzen láskou a jeho milovaná se bouřila proti svému stavu patrně právě pro něho, poklesl natolik, že si podle společenských zákonů sotva zasloužil úcty.

Nebylo na něm, aby uvažoval dále: stanul jen tváří v tvář nepopiratelné skutečnosti, že se jako náboženský hlasatel dbalý zákonů stává podvodníkem.

Ten večer sešel za šera do zahrady, vykopal mělkou jámu a do ní snesl všechny teologické a etické knihy, které vlastnil a měl uloženy zde. Věděl, že v tomto kraji upřímných věřících by se mu většinu z nich nepodařilo prodat dráže než za cenu papíru na kornouty, a bylo mu milejší zbavit se jich po svém, i když pocitu, že je takto ničí, padne za oběť trocha peněz. Pro začátek zapálil několik samostatných pojednání, pak roztrhal svazky na kusy, jak se daly, a podávkami je přihazoval do plamenů. Vzňaly se, osvětlily humna chalupy, prasečí chlév a Judovu tvář, až je oheň víceméně strávil.

&1- (lat.) Tímto faktem.

221$

Přestože ho tu nyní skoro neznali, přecházející vesničané ho oslovovali přes plot.

„To pálíš harampádí po staré tetě, co? Tak tak, když člověk žije osmdesát let v jednom domě, nasbírá se toho po všech koutech hromada.“

Než listy, obálky a vazby Jerema Taylora-1&, Butlera, Doddridge, Paleyho, Puseyho, Newmana a ostatních lehly popelem, byla už skoro jedna hodina po půlnoci; noc byla tichá, a jak Juda podávkami stále znovu přehraboval cáry papíru, naplnilo ho vědomí, že se už nechová pokrytecky sám k sobě, pocitem ulehčení a uklidnění. Může věřit dál jako dosud, ale nic už nevyznává a nevlastní, nestaví na odiv zásady víry, aby o něm lidé mohli se samozřejmostí předpokládat, že je jako jejich hlasatel plní především sám. Za jeho vášnivou lásku k Sue ho mohou považovat za obyčejného hříšníka, ale nikoli za lstivého farizeje.

Zatím Sue, když se s ním dopoledne rozešla, kráčela k nádraží a měla slzy v očích, že se rozběhla zpět a dala se políbit. Juda neměl předstírat, že ji už nemiluje, neměl ji podněcovat, aby jednala tak nezvykle, ne-li špatně. Přikláněla se spíše k druhému označení; neboť Suina logika byla mimořádně složitá a zřejmě dospívala k závěru, než k něčemu došlo, že je správné to udělat, a jakmile se to udělalo, že to je špatné; jinými slovy: co je správné teoreticky, není správné v praxi.

„Byla jsem asi příliš slabá,“ vydechla zprudka, když kráčela dál a chvílemi stírala kapky slzí. „Políbil mě žhavě jako milenec — ach, políbil! Už mu vůbec nenapíši, aspoň dlouho ne, aby pocítil mou hrdost! A doufám, že ho to hodně zraní — bude čekat dopis zítra ráno, pozítří a zase a zase, a žádný nepřijde. Bude se pak trápit čekáním — bude, určitě! A já mu to přeju!“ Slzy lítosti nad trápením, které Judu jejím přičiněním očekává, se mísily se slzami lítosti nad ní samou.

Pak tato útlá drobná žena, patřící muži, který jí byl fyzicky nesnesitelný, éterická, nervní, citlivá dívka, jež při svém temperamentu a přirozenosti neměla nejmenší předpoklad vyho-

&1-Jeremy Taylor (1613 — 1667) — biskup anglikánské církve, autor několika významných teologických pojednání. Doddridge Philip (1702 — 1751) — sektářský duchovní, autor dvou náboženských děl a písní.

222$

vovat podmínkám manželského soužití s Phillotsonem a snad s žádným mužem, šla neklidně dál, vzdychala a v očích se jí beznadějným tápáním a soužením usazovala únava.

Phillotson jí přišel naproti na nádraží, viděl, že je sklíčená, ale připisoval to tíživým dojmům z tetiny smrti a pohřbu. Začal jí vyprávět, co celý den dělal a jak ho navštívil jeho přítel učitel z nedaleké vesnice Gillingham, kterého už léta neviděl. Když vedle něho seděla nahoře na dostavníku a vyjížděli do města, řekla náhle s přídechem sebetrýzně, pozorujíc bílou silnici a lískové keře po jejích okrajích:

„Richarde — dovolila jsem panu Fawleymu, aby mě dlouho držel za ruku. Co myslíš — je to špatné?“

Phillotson, zřejmě vytržen ze zcela jiných myšlenek, se nepřítomně zeptal: „Ano? A proč jsi to udělala?“

„Nevím. Chtěl to, tak jsem ho nechala.“

„Doufám, že mu to dělalo potěšení. Skoro si myslím, že to ani není nic nového.“

Oba se odmlčeli. Kdyby to byl případ v síni vševědoucího soudce, byl by si mohl zapsat do svých poznámek podivný fakt, že Sue místo většího provinění uvedla jen to menší a ne-zmínila se ani slovem o polibku.

Navečer po čaji Phillotson seděl a prohlížel školní záznamy. Sue byla stále ještě nezvykle tichá, strnulá a neklidná, nakonec řekla, že je unavena, a šla si brzy lehnout. Když přišel Phillotson nahoru, unaven lopotou nad seznamy žáků, bylo čtvrt na dvanáct. Vstoupil do pokoje, z něhož byl za dne výhled do vzdálenosti čtyřiceti mil přes Blackmoorské údolí, dokonce až k vnějšímu Wessexu, přešel k oknu, přitiskl tvář ke sklu a těžce dýchaje zahleděl se upřeně do tajuplné tmy pokrývající rozlehlou krajinu. Přemýšlel. „Budu asi muset přimět výbor,“ řekl konečně a ani nepohnul hlavou, „aby pro školu určil jiného papírníka. Poslal nám tentokrát samé špatné sešity.“ Odpověď se neozvala. V domnění, že Sue dříme, pokračoval: „A ten ventilátor se ve třídě musí umístit jinam. Nemilosrdně mi fouká na hlavu, píchá mě z toho v uchu.“

Ticho se mu zazdálo hlubší než obvykle a otočil se. Těžké, temné dubové vykládání, pokrývající v přízemí i v patře stěny

223$

zvetšelého „Starohřbitovního domu“, i mohutný krb, sahající až ke stropu, se podivně odrážely od nové lesklé mosazné postele a od nového zařízení z březového dřeva, které pro Sue koupil, a oba styly jako by na sebe po rozvrzané podlaze kynuly přes tři století.

„Su,“ zavolal (tak vyslovoval její jméno).

V posteli nebyla, přestože v ní zřejmě už ležela — pokrývky na její straně byly odhozeny. Pomyslil, že zapomněla na nějakou drobnost v kuchyni a zaskočila na okamžik dolů, svlékl si kabát a několik minut tiše vyčkával, když však nepřicházela, vyšel se svíčkou v ruce na chodbu a znovu zavolal: „Su!“

„Ano,“ ozval se její hlas odkudsi ze vzdálené kuchyně.

„Co tam dole o půlnoci děláš — zbytečně se unavíš!“

„Nechce se mi spát; čtu si; a tady je větší oheň.“

Lehl si. Někdy v noci se probudil. Nebyla tu ani ted. Zažehl svíčku, rychle vyšel na chodbu a znovu zavolal Sue.

Odpověděla „ano“ jako prve; ale zvuk byl slabý a tlumený a zprvu nemohl poznat, odkud vychází. Pod schodištěm byla velká komora na šatstvo, která neměla okno; patrně se hlas ozval odtud. Dveře byly zavřeny, ale neměly zámek a nedaly se nijak zabezpečit. Phillotson se k nim rozběhl vyděšen, zda se Sue náhle nepomátla.

„Co tam děláš?“ zeptal se.

„Bylo už pozdě, tak jsem šla sem, abych tě nerušila.“

„Ale vždyť tam není postel! A nejde tam vzduch! Vždyť se udusíš, když tam zůstaneš celou noc!“

„Ale ne — myslím, že ne. Nedělej si o mě starosti.“

„Ale — “ Phillotson vzal za knoflík a trhl dveřmi. Upevnila je zevnitř kouskem provázku a ten se při jeho škubnutí přetrhl. Protože tu nebyla postel, hodila na zem několik pokrývek a udělala si ve velmi těsném prostoru, jaký jí komora skýtala, malé hnízdečko.

Když k ní nahlédl, vyskočila ze svého doupěte s očima široce rozevřenýma a celá se chvějíc.

„Těmi dveřmi jsi neměl trhat,“ křičela rozčileně. „To od tebe není slušné! Ach — jdi pryč, prosím tě, odejdi!“

V bílé noční košili, bělající se v temném koutě určeném na harampádí, vypadala tak žalostně a zoufale, že se celý

224$

vyděsil. Úpěnlivě se ho doprošovala, aby ji nechal na pokoji.

Řekl: „Byl jsem k tobě vlídný a dával ti naprostou volnost: a je strašné, že můžeš mít takovéhle pocity.“

„Ano,“ odpověděla plačky. „Vím to. Je to ode mě asi špatné a hanebné. Velmi mě to mrzí. Ale není to tak docela moje vina.“

„čí tedy? Moje?“

„Ne — nevím. Snad vesmíru, všeho na světě, protože všechno je tak strašné a kruté.“

„Nu — nemá smysl takhle mluvit. Takhle doma muži v noci vyvádět! Eliza nás uslyší, jestli toho nenecháme!“ (Měl na mysli služebnou.) „Jen si představ, že by nás teď viděl některý ze zdejších duchovních! Nenávidím takovéhle výstřednosti, Sue. S tvými city to není v pořádku, jsi nevyrovnaná! … Ale nebudu na tebe naléhat; jen bych ti doporučoval, abys nezavírala dveře příliš těsně, nebo tě tu ráno najdu udušenou.“ Když ráno vstal, šel se hned podívat do komory, ale Sue tam už nebyla. Jen malé hnízdečko, v němž ležela, a nad ním cáry pavučin. „Jaký odpor musí žena cítit, aby byl silnější než strach před pavouky!“ řekl hořce.

Našel ji u stolu se snídaní a dali se do jídla skoro mlčky. Měšťané přecházeli po chodníku či spíše po silnici — chodníky tu byly vzácností — , která ležela několik stop nad úrovní pokojové podlahy. Cestou kolem kývali šťastné dvojici na ranní pozdrav.

„Richarde,“ promluvila náhle. „Zlobil by ses, kdybych s tebou nežila?“

„Nežila se mnou? Nežila jsi se mnou, než jsem si tě vzal. Proč sis mě tedy vůbec brala?“

„Kdybych ti to řekla, moc rád bys mě za to neměl.“

„Rád se to dovím.“

„Protože jsem si myslela, že nemohu nic jiného udělat. Nezapomeň, že jsem ti dala slib už dávno předtím. A pak, jak plynul čas, jsem svého slibu litovala a hledala jsem nějaký způsob, jak bych jej mohla čestně odvolat. Ale nic mě nenapadlo, a tak jsem se začala chovat lehkomyslně a přehlížet konvence. Víš, jaké se pak roznesly řeči a jak mě vyloučili z učitelského ústavu, a ty jsi předtím věnoval tolik času a ná

225$

mahy, abys mě připravil a dostal mě tam; to mě poděsilo a myslela jsem, že mám jedinou možnost — nezrušit zasnoubení. Samozřejmě, právě já ze všech jsem si neměla nic dělat z toho, co se povídá, protože jsem si vždycky myslela, že je mi to lhostejné. Ale byla jsem zbabělá — jako tolik žen — a moje teoretická nekonvenčnost se zhroutila. Nebýt této věci, bylo by bývalo lepší zranit tvé city jednou provždy než provdat se za tebe a zraňovat je po celý další život … A ty jsi byl tak šlechetný, že jsi ani na okamžik neuvěřil tomu, co se povídalo.“ „Mám-li být upřímný, musím ti říci, že jsem uvažoval, nakolik je to pravda, a zeptal se na to tvého bratrance.“

„Ach,“ vydechla bolestně překvapena.

„Nepochyboval jsem o tobě.“

„Ale vyptával ses!“

„Stačilo mi jeho slovo.“

Oči se jí zalily. „On by se byl nevyptával!“ řekla. „Ale neodpověděl jsi mi. Necháš mě odejít? Vím, že je zvláštní, že se tě ptám — “

„Je to zvláštní.“

„A přece se ptám! Občanské právo by se mělo řídit podle povah a ty by se měly rozlišovat. Jestliže má každý člověk svůj osobitý charakter, pak musejí jedni trpět týmiž zákony, které druhým vyhovují! … Necháš mě odejít?“

„Ale vzali jsme se — “

„Jaký má smysl uvažovat o zákonech a nařízeních,“ vybuchla, „když jsi z nich nešťasten a přitom víš, že se nedopouštíš hříchu?“

„Ale ty se dopouštíš hříchu, že mě nemáš ráda.“

„Mám tě přece ráda! Ale nepomyslila jsem, že to bude — že to bude o tolik více než … Když spolu důvěrně žijí muž a žena a jeden z nich cítí tak jako já, je to v každém případě cizoložství, i když je zákonné. Tak — řekla jsem ti to … Necháš mě odejít, Richarde?“

„Mučíš mě, Susanno, takovým naléháním!“

„Proč bychom se nedohodli, že si dáme svobodu? Uzavřeli jsme smlouvu, a jistě ji můžeme rozvázat — nikoli zákonně, samozřejmě; ale morálně můžeme, zvláště když nevyvstaly žádné jiné zájmy v podobě dětí, na které by bylo třeba brát

226$

ohled. Mohli bychom pak být přáteli a stýkat se, a přitom bychom se nezraňovali. Ach Richarde, buď mi přítelem a smiluj se! Za několik let budeme oba mrtvi a co bude komu vadit, žes mě na chvíli uvolnil ze závazku? Vím, že si říkáš, že jsem výstřední, přecitlivělá nebo nějak pošetilá. Nuže — proč bych měla trpět za to, že jsem se taková narodila, když tím jiným lidem neubližuji?“

„Ale ubližuješ — ubližuješ mně! A přísahala jsi, že mě budeš milovat!“

„Ano — to je to. Jsem v neprávu. Vždycky jsem v neprávu! Ale zavázat se navždy k lásce je stejně trestuhodné jako zavázat se navždy k jednomu vyznání a je to právě tak směšné jako přísahat, že budu mít vždycky ráda určité jídlo nebo pití!“ „A když nebudeš žít se mnou, máš v úmyslu žít sama?“ „Kdybys na tom trval, ano. Ale pomýšlela jsem na život s Judou.“

„Jako jeho žena?“

„To ještě uvidím.“

Phillotson strnul.

Sue pokračovala: „Člověk, který nechává o svých životních plánech rozhodovat svět nebo vlastní okolí, nepotřebuje mít žádnou jinou schopnost než umět se opičiť. To jsou slova J. S. Milla-1&. Přečetla jsem si je znovu. Proč podle nich nemůžeš jednat? Já se o to snažím vždycky.“

„Co je mi po J. S. Millovi,“ zasténal. „Chci jen klidně žít. Nezlob se, ale začínám si myslit, což mě před naší svatbou nikdy nenapadlo — že jsi milovala a miluješ Judu Fawleyho!“ „Když už jsi začal, můžeš si to myslit dál. Věříš ale, že kdybych ho byla milovala, byla bych tě požádala o rozchod, abych mohla žít s ním?“

Zazvonil zvonek a to zachránilo Phillotsona před nutností okamžitě odpovědět na slova, která na něho zřejmě jako argumentům ad verecundiam-2& nezapůsobila tak přesvědčivě, jak Sue

&1-J. S. Mill (1806 — 1873) — anglický národohospodář a filozof, teoretik politického liberalismu, je znám jako výmluvný průkopník boje za ženskou rovnoprávnost; Sue cituje z Millova pojednání O svobodě (On Liberty, 1859).

&2-Důkaz pravdomluvnosti.

227$

doufala, ztrácejíc v poslední chvíli odvahu. Začínala mluvit tak zmateně a rozrušeně, že byl hotov přičítat nejvážnější požadavek, jaký žena může vyslovit, k jejím ostatním drobným výstřelkům.

Ten den ráno šli do školy jako obvykle a Sue vstoupila do třídy, oddělené skleněnou přepážkou, takže Phillotson mohl zahlédnout její šíji, kdykoli se po ní podíval. Při výkladu a zkoušení se mu čelo i obočí stahovalo usilovnou snahou se myšlenkově soustředit; konečně vytrhl z poznámkového bloku list a napsal:

Tvůj požadavek mi brání věnovat se jakékoli práci. Nevím, co dělám! Myslila jsi to vážně?

Důkladně kousek papíru složil a dal jej malému chlapci, aby jej donesl Sue. Dítě rozvážně odešlo do třídy. Phillotson viděl, jak se jeho žena obrací a bere lístek, jak při čtení sklání svou hezkou hlavu a lehce tiskne rty, aby se, vystavena tolika mladým očím, nezatvářila nevhodně. Na ruce jí neviděl, ale obrátila se a za chvilku se dítě vrátilo bez odpovědi. V několika minutách se však objevil jeden z jejích žáků s malým lístkem, podobným Phillotsonovu. Byla tam tužkou napsána jen tato slova:

Je mi velmi líto, ale myslela jsem to vážně.

Phillotson vypadal rozčileněji než prve a mezi obočím mu zase zaškubalo.

Za deset minut zavolal dítě, které za ní prve poslal, a dal mu další vzkaz:

Bůhví, že ti nechci bránit v ničem rozumném. Netoužím po ničem jiném, než abys byla spokojena a šťastna. Ale nemohu přistoupit na takovou absurdnost, abys odešla za svým milencem. Ztratila bys u všech lidí úctu a vážnost; a já také.

Za chvíli se odehrálo něco podobného ve druhé třídě a Phillotson dostal odpověď:

228$

Vím, že chceš jen mé dobro. Ale nestojím o úctu! Cením si lidského rozvoje do nejbohatší rozmanitosti (abych citovala tvého Humboldta) mnohem více než vážnosti. Nepochybuji, že podle tvého názoru jsou moje touhy nízké — beznadějně nízké! Když mě nechceš pustit k němu, zaručíš se mi za tento můj požadavek — že mě necháš žít ve svém domě samostatně?

Na to jí neodpověděl.

Napsala znovu:

Vím, co si myslíš. Ale nemůžeš se nade mnou smilovat? Prosím tě o to; a zapřísahám tě, abys byl milosrdný. Nežádala bych tě, kdyby nebylo téměř mou povinností to, co nesnáším! Žádná nešíastná žena nikdy nelitovala tak jako já, že Eva padla, takže (jak věřili prostí křesťané) se ráj nezalidnil nějakým nevinným způsobem množení. Ale nechci zraňovat! Buď ke mně hodný — třebaže já nejsem hodná k tobě! Půjdu pryč, do ciziny, a nikdy už tě nebudu trápit!

Uplynula téměř hodina a pak poslal odpověď:

Nechci ti působit bolest. Vždyť to tak dobře víš, že nechci! Dej mi trochu času. Jsem ochoten přistoupit na tvůj poslední návrh.

Jeden řádek od Sue:

Děkuji ti z celého srdce, Richarde. Nezasloužím si tvou laskavost.

Celý den ji Phillotson sledoval za skleněnou přepážkou zmámenými pohledy; a cítil se tak osamělý, jako když ji vůbec neznal.

Ale dostál slovu a souhlasil, aby v domě žila odděleně. Když se na začátku scházeli při jídle, zdálo se, že je v novém uspořádání klidnější; avšak složitost jejich vztahu měla vliv na její rozpoložení, každé vlákno její bytostí bylo napjaté jako struna na harfě. Povídala nazdařbůh páté přes deváté, jen aby mu zabránila promluvit k věci.

229$

IV

PHILLOTSON SEDĚL DLOUHO DO NOCI, JAK MĚL VE ZVYKU, a probíral se materiály o římských památkách — svém koníčku, který tak dlouho zanedbával. Poprvé od té doby, co se k těmto věcem vrátil, pocítil zase starý zájem. Zapomněl na čas, zapomněl, kde je, a když se vzpamatoval a šel si lehnout, byly skoro dvě hodiny.

Přestože nyní spával na druhé straně domu, byl tak zamyšlený, že automaticky zamířil do pokoje, v němž zpočátku, když najal Starohřbitovní dům, se ženou bydlil a který od neshody patřil výhradně Sue. Vstoupil a bezděčně se začal svlékat.

Z postele se ozval výkřik, Sue sebou prudce trhla. Než si učitel uvědomil, kde je, Sue se před ním v polospánku vzpřímila, divoce se rozhlédla a vyskočila z postele na opačnou stranu, než stál on, k oknu. Bylo zčásti zakryté baldachýnem postele a Phillotson v mžiku slyšel, jak je Sue otevírá. Než si uvědomil, že chce udělat něco jiného než nadechnout se čerstvého vzduchu, vylezla na římsu a vyskočila ven. Zmizela ve tmě a Phillotson slyšel, jak dopadla.

S hrůzou seběhl dolů a ve spěchu se prudce udeřil o sloup schodiště. Otevřel těžké dveře, vyběhl dva tři schody k úrovni cesty a zde před ním na štěrku ležela bílá hromádka. Phillotson ji vzal do náruče, přenesl Sue do haly na křeslo a upřeně se na ni zadíval ve světle blikající svíčky, kterou postavil do průvanu na poslední schod.

Rozhodně si nezlámala vaz. Dívala se na něho očima, jež jako by ho nevnímaly; a třebaže je neměla nijak zvláště velké, teď se zdály ohromné.

Tiskla si bok a třela paži, jako by tam pociťovala bolest; pak se postavila a odvrátila tvář, zjevně zmučena jeho pohledem.

„Chvála bohu — že ses nezabila! Ne že bys pro to udělala málo — snad ses moc nepotloukla?“

Její pád skutečně nebyl vážný, pravděpodobně proto, že staré místnosti byly nízké a cesta ležela výše. Kromě odřeného lokte a potlučeného boku se zřejmě celkem neporanila.

230$

„Asi jsem spala,“ začala, bledý obličej stále odvrácený od Phillotsona. „A něco mě vyděsilo — strašný sen — zdálo se mi, že tě vidím — “ Patrně si vybavila, jak se to přesně odehrálo, a zmlkla.

Suin kabát visel za dveřmi a zdrcený Phillotson jej přes ni přehodil. „Mám ti pomoci do schodů?“ zeptal se zmoženě; neboť příčina události v něm budila odpor k sobě samému a ke všemu.

„Ne, děkuji, Richarde. Skoro nic se mi nestalo. Mohu jít sama.“

„Měla bys zamykat dveře,“ řekl neosobně, jako by přednášel ve škole. „Pak by se nikdo nedostal do pokoje, ani náhodou.“

„Pokoušela jsem se o to — nejde to. Ani jedny dveře nejsou v pořádku.“

Suiným přiznáním se na věci k lepšímu nic nezměnilo. Ozářena mihotavým světlem svíčky kráčela pomalu do schodů. Phillotson se k ní nepřiblížil a neodvažoval se jít nahoru, dokud ji neslyšel zajít do pokoje. Potom zamkl hlavní dveře, vrátil se a posadil se dole na schody, jednou rukou se přidržuje sloupu, do druhé dlaně opřenu tvář. Setrval tak velmi, velmi dlouho — politováníhodný člověk pro každého, kdo by ho byl spatřil; pak zvedl hlavu a s hlubokým povzdechem, který jako by naznačoval, že musí svůj životní osud snášet dál, ať už má ženu nebo ne, vzal svíčku a šel nahoru do svého opuštěného pokoje na opačném konci chodby.

Pak se už neudálo nic, co by se týkalo jejich záležitosti, až do večera druhého dne, kdy se Phillotson hned po konci vyučování vydal ze Shastonu a jen prohlásil, že čaj pít nechce, a neřekl Sue, kam se chystá. Sešel z města po příkré cestě severozápadním směrem a mířil stále dolů, kde bílou vyprahlou půdu vystřídal tuhý hnědý jíl. Byl teď na hlubokých aluviálních nánosech, kde Duncliffe cestu ukazuje a bahnitá se vine Stour.

Najednou se ohlédl do houstnoucího večerního šera. Proti obloze se rýsoval Shaston; sotva patrný

231$

v šedých výšinách je Palladour, když bledý den už zhas …-1&

Z oken města upřeně zářila rozžíhaná světla, jako by ho pozorovala, a jedno okno bylo jeho vlastní. Phillotson nad ním sotva rozeznával věž kostela svaté Trojice, zdobenou fiálami. Vzduch v dolině, prosycený vlhkem silného nánosu dobré půdy, se lišil od vzduchu nahoře a byl vlahý, omamný, takže když Phillotson ušel něco přes míli, musil si otřít obličej kapesníkem.

Minul kopec Duncliffe po levici a bez rozpaků kráčel šerem dál, tak jako člověk ve dne i v noci prochází krajem, kde si hrával jako chlapec. Ušel celkem asi čtyři a půl míle místy,

kde sílu bere Stour ze šesti pramenů,-2&

překročil přítok řeky Stour a dostal se do Leddentonu — malého městečka s necelými čtyřmi tisíci obyvatel — , kde zamířil k chlapecké škole a zaklepal na dveře učitelova bytu.

Otevřel mu mladík — učitelův pomocník, na jeho dotaz, zda je pan Gillingham přítomen, odpověděl, že ano, a hned odspěchal domů a nechal Phillotsona, aby si cestu našel sám. Phillotson zastihl přítele, jak uklízí nějaké knihy, podle nichž večer dával hodiny. Světlo parafínové lampy ozářilo Phillotsonův bledý a nešťastný obličej, tak odlišný od chladného, praktického výrazu v tváři přítelově. V dětství bývali spolužáky a později, už také před mnoha lety, spolu studovali na učitelském ústavu ve Wintoncesteru.

„To je od tebe hezké, že jsi přišel, Dicku. Ale nevypadáš dobře. Stalo se něco?“

Phillotson mlčky pokročil a Gillingham zavřel skříň a přistoupil ke svému hostu.

&1-Citát z básně Jarmark v Shaftesbury (Shaftesbury Feáir) ze třetí sbírky Básně z venkovského života (Poems of Rural Life, 1863) od anglického regionálmího básníka Williama Barnese (1801 — 1886), faráře v Dorsetu.

&2-Z Draytonova Poly-Olbionu.

232$

„Nu, nebyl jsi u mne — počkej — od své svatby? Navštívil jsem vás, však víš, ale nezastihl jsem vás doma; namouduši, po setmění je k vám taková túra, že jsem čekal, až se dny prodlouží, než se zas potáhnu nahoru. Ale jsem rád, že jsi na to nečekal ty.“

Přestože byli oba velmi vzdělaní, a dokonce výteční učitelé, v řeči mezi sebou občas užívali hovorových vazeb z dětství.

„Georgi, přišel jsem ti vysvětlit, co mě přimělo ke kroku, který hodlám učinit, abys aspoň ty znal mé pohnutky, pakliže o nich lidé někdy budou mít pochybnosti — což je možné, a jistě je mít budou … Ale cokoliv je lepší než současný stav. Bůh tě ochraňuj, abys někdy prožil něco takového jako já!“ „Posad se. Snad se nestalo — něco mezi tebou a tvou ženou?“

„Stalo … Jsem tak zničen proto, že mám ženu, kterou miluji, která však nejenže nemiluje mne, ale — ale — . Nechce se mi to říkat. Vím, co cítí. Byl bych raději, kdyby mě nenáviděla!“ „Ale jdi!“ _

„A smutné je na věci to, že je to spíše moje než její vina. Jak víš, byla u mě učitelskou pomocnicí a já jsem využil její nezkušenosti, lákal ji na procházky a získal její souhlas k dlou-hému zasnoubení, ještě než pořádně věděla, co chce. Potom poznala někoho jiného, ale slepě splnila slib.“

„A přitom milovala toho druhého?“

„Ano; zdá se, že ze zvláštního, něžného zájmu; ačkoli co přesně k němu cítí, je pro mě hádankou — pro něho myslím taky — a snad i pro ni. Sue je jedno z nejpodivnějších stvoření, s jakým jsem se kdy setkal. Dvě věci mě však zarazily: jejich mimořádný vzájemný duševní soulad nebo podobnost. Je její bratranec a možná že v tom je zčásti příčina. Jako by byli jediným člověkem, rozštěpeným vedví. A to ve spojení s jejím nepřekonatelným odporem vůči mně jako manželovi, třebaže jako přítele mě snad má ráda, je už příliš nesnesitelné. Uvě-doměle proti tomu bojovala, ale bezvýsledně. Nemohu to snést — nemohu! Nedovedu odpovídat na její argumenty — přečetla desetkrát tolik co já. Její intelekt jiskří jako diamanty a můj doutná jako balicí papír … Příliš mě převyšuje!“

„A překoná to?“

233$

„Nikdy. Je to — ale nebudu to rozvádět — jsou důvody, proč to nikdy nepřekoná. Nakonec se klidně a pevně zeptala, smí-li mě opustit a jít k němu. Vyvrcholilo to včera v noci; když jsem náhodou vstoupil do jejího pokoje, vyskočila z okna — tak silně se mě děsí. Předstírala, že to udělala ve snu, ale jen aby mě utěšila. Vyskočí-li žena z okna a je jí jedno, jestli si zláme vaz nebo ne, nesmí se jí křivdit; a když je to tak, dospěl jsem k závěru, že je špatné dále tak týrat blízkého člověka; a nebudu takový nelidský bídák, abych to dělal, za žádnou cenu!“

„Jakže — ty ji necháš odejít? S milencem?“

„S kým, to už je její věc. Nechám ji odejít; samozřejmě s ním, jestli bude chtít. Možná že se mýlím — vím, že ani logicky, ani nábožensky neobhájím svůj souhlas s tím, co si ona přeje; a že jej neuvedu v soulad s doktrínami, v nichž jsem byl vychován. Vím jen jedno: cosi v mém nitru mi napovídá, že jednám špatně, když jí nechci vyhovět. Stejně jako všichni muži jsem přesvědčen, že požádá-li žena manžela o něco natolik takzvaně nesmyslného, jediná odpověď, kterou patrně lze považovat za pravou, správnou a čestnou, je odmítnout ji a ctnostně ji dát pod zámek a snad zabít jejího milence. Ale je to skutečně to pravé, správné a čestné nebo je to opovrženíhodné, drzé a sobecké? Nepovažuji se za rozhodčího. Prostě budu jednat podle citu a zásady nechám, ať se obhájí samy. Když se někdo slepě vrhne do neštěstí a volá o pomoc, snažím se mu ji poskytnout, pokud to je v mých silách.“

„Ale — víš, jsou tu známí, společnost — kam dospějeme, jestli každý — “

„Ach, nebudu už filozofovat. Vidím jen to, co mám před očima.“

„Ne. Já s tvým instinktem nesouhlasím, Dicku,“ řekl vážně Gillingham. „Abych řekl pravdu, úplně žasnu, že takový klidný, pracovitý člověk, jako jsi ty, se vůbec mohl na okamžik zabývat takovýmhle nesmyslem. Když jsem byl u tebe, říkal jsi, že je záhadná a zvláštní; já si myslím, že jsi takový ty.“ „Stál jsi někdy před ženou, o níž jsi věděl, že je bytostně dobrá, která tě prosí, abys jí dal svobodu? Která před tebou klekla a úpěnlivě se doprošovala tvé shovívavosti?“

234$

„Jsem vděčen osudu, že nikoliv.“

„Potom nemyslím, že bys byl schopen věc posoudit. Mně se to stalo a záleží jedině na tom, jestli v sobě člověk má kus mužnosti či rytířskosti. Netušil jsem ani v nejmenším — pro-tože jsem se tak dlouhá léta vůbec nestýkal se ženami —, že jenom proto, že člověk pdvede ženu do kostela a na prst jí navlékne prsten, by vůbec mohl začít prožívat takovou každo-denní, trvalou tragédii, jakou teď prožíváme ona a já!“

„Prosím, dovedl bych ještě omluvit, kdyby ti slíbila, že zůstane sama, a tys jí uvolnil. Ale jít za kavalírem — to je něco jiného.“

„Vůbec ne. Což kdyby, a já jsem o tom přesvědčen, raději snášela své nynější utrpení, než aby se dala přimět ke slibu, že se mu nepřiblíží? Vše záleží na ní. Je to něco zcela jiného než zrada, když žena žije s manželem a podvádí ho … Ostatně nevyjádřila se přímo, že s ním chce žít jako jeho žena, ačkoliv si myslím, že to v úmyslu má … A podle mého nejlepšího svědomí to není sprostý, pouze živočišný vztah, který je pojí: a to je na tom nejhorší, protože mě to vede k názoru, že jejich cit bude trvalý. Neměl jsem v úmyslu se ti svěřovat, že v prvých žárlivých týdnech svého manželství, než jsem si učinil úsudek, jsem se jednou večer schoval ve škole, když tam byli spolu, a poslouchal, co si povídají. Stydím se za to teď, přestože si myslím, že jsem na to měl plné právo. Podle jejich chování jsem poznal, že do jejich vztahu proniklo jakési mimořádné porozumění či duševní soulad, který jaksi potlačil jakýkoli nádech přízemnosti. Jejich největší touhou je být spolu — sdílet si své dojmy, představy a sny.“

„Platonická touha!“

„Neřekl bych. Přesnější by bylo shelleyovská-1&. Připomínají

&1-Podle učení velkého idealistického filozofa starověku, Platona (428 — 347 př. n. 1.), jsou jediným skutečným a trvalým jsoucnem ideje, kdežto jednotlivé hmotné jevy, které vnímáme, jsou jen jejich nedokonalým a pomíjivým napodobením. Proto i milostná touha směřuje vlastně k nedostižné ideji a je tedy čistě duchovní, netělesná. Anglický básník Percy Bysshe Shelley (1792 — 1822), revoluční romantik, vyložil v básni Epipsychidion (1821) své pojetí lásky jako ideální duševní harmonii, na rozdíl od Platona však nevylučující tělesnou vášeň. Shelleyovská láska je volná, neuznává společenských konvencí.

235$

mi — jak se jmenují? — Laona a Cythnu-1&. Taky trochu Pavla a Virginii-2&. Čím více přemýšlím, tím plněji jsem na jejich strane.

„Ale kdyby lidé jednali tak, jako chceš ty, nastal by všeobecný rodinný rozvrat. Rodina by přestala být společenskou jednotkou.“

„Ano — asi jsem úplně vedle,“ řekl smutně Phillotson. „Nikdy jsem nebyl bystrý myslitel, však víš … A přece nechápu, proč by žena s dětmi nemohla být jednotkou bez muže.“ „Pámbu s námi! — Matriarchát! … A ona tohle všechno taky říká?”

„Ale kdež! Netuší, že jsem se v tomhle dostal ještě dál než ona — všechno za posledních dvacet hodin!“

„To tu rozvrátí celé veřejné mínění. Dobrý bože — co tomu řekne Shaston?“

„Snad máš pravdu. Nevím — nevím! … Jak říkám, jsem citový člověk, žádný rozumář.“

„Počkej,“ pravil Gillingham. „Zachováme klid a trochu se na to napijeme.“ Šel pod schody a vytáhl láhev jablečného moštu a vypili každý sklenici. „Myslím, že jsi podrážděný a že nejsi ve své kůži,“ pokračoval. „Vrať se a zařekni se, že sneseš pár vrtochů. Ale zadrž ji. Slyším ze všech stran, jaké je to kouzelné mladé stvoření.“

„Ach ano! To je právě tak hořké! Ale půjdu už. Čeká mě dlouhá cesta.“

Gillingham doprovodil přítele míli cesty a při loučení vyslovil naději, že tato porada, přestože její předmět byl zvláštní, zase obnoví jejich staré přátelství. „Drž se jí!“ byla poslední slova, která zavolal za Phillotsonem do tmy, odkud se ozvala odpověď: „Dobře, dobře!“

Když však osaměl pod mračny noci, když nebylo slyšet nic než zurčení přítoků řeky Stour, říkal si Phillotson: „Tak jsi, příteli Gillinghame, neměl žádné pádnější důvody než tyhle!“ „Nejlepší by bylo napleskat jí a přivést ji k rozumu — to je

&1-Hrdinové Shelleyho básně Vzpoura islámu (The Revolt of Islam, 1818).

&2-Milenci ze stejnojmenného románu francouzského spisovatele Bernardina de Saint-Pierre (1737 — 1814).

236$

můj názor,“ šeptal si Gillingham, když se sám vracel domů.

Nastalo ráno druhého dne a Phillotson u snídaně řekl Sue:

„Můžeš jít — s kým chceš. Naprosto a bez jakýchkoli výhrad souhlasím.“

Když už jednou dospěl k tomuto rozhodnutí, byl si Phillotson čím dál tím více jist, že je správné. Vyrovnanost a klid, jimiž ho naplňovalo vědomí, že plní svou povinnost vůči ženě, která mu je vydána na milost a nemilost, téměř přehlušovaly smutek, že ji ztrácí.

Uplynulo několik dní a nastal večer jejich posledního společného stolování — podmračený, větrný večer, jaký v tomto vysoko položeném městě bývá skoro každý den. Jak hluboce se navždy vtiskl do jeho paměti: jak vypadala, když vklouzla do místnosti popít čaje; útlá, pružná postava; tvář, která pohubla vypětím a kterou neklidné dny a noci poznamenaly bledostí, naznačující možnost tragédie, tvář tak jiná než v době, kdy byla svěží; jak se pokoušela o to či ono sousto, a nebyla schopna pojíst cokoliv. Neklidné chování, vyvěrající ze strachu, aby mu svým jednáním nějak neublížila, by si cizí člověk byl mohl vykládat jako nelibost, že jí Phillotson vnutil svou společnost na těchto několik málo zbývajících minut.

„Neměla by sis k čaji raději vzít plátek šunky nebo vejce nebo něco takového? Nemůžeš se přece vydat na cestu se soustem chleba s máslem v žaludku.“

Vzala si plátek, který jí podával; mluvili u stolu o běžných starostech v domácnosti, jako kde najde klíč k té či oné skříni, které drobné účty jsou zaplaceny a které nikoliv.

„Jsem rozený starý mládenec, vždyť to víš, Sue,“ řekl v heroické snaze ji uklidnit. „Takže život bez ženy pro mě nebude tak těžký, jako by byl pro jiné muže, kteří ženu nějaký čas měli. Mám také hlavu plnou svého zamilovaného psaní o římských památkách ve Wessexu a to mi zabere všechen volný čas.“

„Pošleš-li mi někdy přepsat kus rukopisu jako dříve, udělám to velmi ráda,“ nabízela se s ochotnou laskavostí. „Opravdu bych ti ráda nějak pomáhala dál — jako — přítelkyně.“

Phillotson se zamyslil a řekl: „Ne, myslím, že máme-li se vůbec rozejít, musíme se rozejít úplně. Proto se také nechci na

237$

nic vyptávat a zvláště nechci, abys mi posílala zprávy, co děláš, nebo dokonce svou adresu … A teď, kolik potřebuješ peněz? Nějaké přece musíš mít.“

„Ale mě samozřejmě vůbec ani nenapadlo, že bych mohla odejít s nějakými tvými penězi, Richarde! Nechci opravdu nic! Mám dost svých, ty mi nadlouho vystačí, a Juda mi dá — “ „Raději bych o něm vůbec neslyšel, jestli ti to nevadí; jsi naprosto volná; a co budeš dělat, je tvoje věc.“

„Dobře. Jen chci ještě říci, že jsem si zabalila jen několikerý svoje šaty a mimoto jednu dvě drobnosti, které mi patří. Chtěla bych, aby ses mi podíval do kufru, nežli jej zavřu. Kromě něho mám jen ještě malý balíček, který se vejde do Judova vaku.“

„Přece nebudu prohlížet tvoje zavazadla, nic takového dělat nebudu! Nejraději bych, aby sis vzala tři čtvrtiny zařízení domácnosti. Nechci se s tím zlobit. Mám určitý vztah k jeho malé části, která patřila mé nebožce matce a otci. Pokud jde o ostatní věci, velmi uvítám, když si pro ně kdykoli pošleš.“ „To nikdy neudělám.“

„Jedeš vlakem o půl sedmé, že? Teď je čtvrt na šest.“ „Zdá se … Zdá se, že nejsi příliš nešťastný, že odcházím, Richarde!“

„Ach ne — snad ne.“

„Mám tě velmi ráda za to, jak ses zachoval. Je zvláštní, že jakmile jsem v tobě začala vidět ne manžela, ale svého starého učitele, mám tě ráda. Nebudu předstírat, že tě miluji, protože víš, že to není pravda — leda jako přítele. Ale toho v tobě vidím!“

Při těchto úvahách Sue na chvilku trochu zaslzela a potom pro ni přijel dostavník od nádraží. Phillotson se díval, jak jí nahoru nakládají věci, pomohl jí nastoupit a musil se tvářit, jako že ji na rozloučenou líbá, a Sue to plně pochopila a tvářila se také tak. Při milém způsobu, s jakým se rozcházeli, nepomyslil kočí na nic jiného, než že Sue odjíždí na krátkou návštěvu.

Phillotson se vrátil domů, vyšel nahoru a otevřel za odjíždějícím dostavníkem okno. Rachot kol brzy zanikl. Pak sešel dolů, obličej stažený jako člověk trpící bolestí; nasadil si

238$

klobouk, vyšel ven a kráčel skoro míli týmž směrem. Náhle se otočil a vrátil se domů.

Sotva vstoupil, vítal ho z předního pokoje hlas přítele Gillinghama.

„Nemohl jsem se nikoho dovolat; a když jsem našel dveře otevřené, šel jsem dovnitř a usadil se tu. Říkal jsem ti, že se tu stavím, vzpomínáš.“

„Ano. Jsem ti vděčen, Gillinghame, zvláště žes přišel dnes večer.“

„Jak se daří paní — “

„Velmi dobře. Odešla — právě ted. Tady je šálek, z něhož před hodinou pila čaj. A z této mísy — “ Phillotsonovi se stáhlo hrdlo a nebyl schopen pokračovat. Obrátil se a odstrčil věci od čaje stranou.

„Mimochodem, svačil jsi už?“ zeptal se najednou opět uvolněným hlasem.

„Ne — ano — to je jedno,“ odpověděl zamyšleně Gillingham. „Že odešla, říkáš?“

„Ano … Byl bych za ni dal život; ale nemohl jsem k ní být ve jménu zákona krutý. Odešla, jak vyrozumívám, za svým milencem. Co mají v úmyslu, to nemohu říci. Ať je to cokoli, má můj plný souhlas.“

Phillotsonovo prohlášení bylo tak pevné a závažné, že nedovolilo příteli cokoli poznamenat. „Mám tedy — odejít?“ zeptal se.

„Ne, ne. Je to pro mě úleva, že jsi přišel. Musím ještě uspořádat a odklidit nějaké drobnosti. Pomohl bys mi?“ Gillingham souhlasil; nahoře v pokojích pak učitel zotvíral skříně a začal vybírat všechny věci, které tu Sue nechala, a skládat je do velké bedny. „Nevzala si všechno, co jsem chtěl,“ pokračoval. „Ale když jsem se rozhodl, že ji nechám žít, jak sama chce, tak jsem se rozhodl.“

„Mnozí muži by souhlasili nanejvýš s odloučením.“ „Souhlasil jsem se vším a nechci se o to přít. Byl jsem a jsem i teď, pokud jde o otázky manželství, nejstaromódnější muž na světě — vlastně jsem nikdy nezaujal k etice manželství kritický postoj. Ale některá fakta jsou nabíledni a nemohl jsem proti nim nic zmoci.“

239$

Mlčky pokračovali v balení. Když byli hotovi, Phillotson zavřel bednu a otočil ldíčem.

„Tak,“ řekl. „Ať je v tom krásná pro někoho jiného; pro mě už nikdy!“

V

ČTYŘIADVACET HODIN PŘEDTÍM NAPSALA SUE JUDOVI TENTO dopis:

Je to tak, jak jsem ti říkala; zítra večer odcházím. Richard a já si myslíme, že bude méně nápadné, když odjedu po setmění. Jsem dost vyděšená, a proto tě prosím, abys na mě určitě čekal na nádraží v Melchesteru. Přijedu těsně před sedmou. Vím, drahý Judo, že tam jistě budeš; aleje mi tak úzko, že Tě přece musím poprosit, abys byl přesný. Byl ke mně po celou dobu velmi milý.

A teď na shledanou. S.

Zatímco ji dostavník odvážel stále níž a níže z města na kopci — byla ten večer jediným cestujícím — , pozorovala ubíhající cestu se smutným výrazem. Nezračilo se v něm však žádné váhání.

Vlak do Melchesteru, kterým odjížděla, zastavoval pouze na znamení. Sue připadalo divné, že tak mocné zařízení, jako je vlak, se má zastavit jenom kvůli ní — uprchlici ze svého zákonného domova.

Dvacetiminutová cesta se chýlila ke konci a Sue si začala připravovat věci na vystoupení. V okamžiku, kdy vlak na melchesterském nádraží zastavil, přiložil kdosi ruku na dvířka a Sue spatřila Judu. Hned vstoupil do jejího oddělení. V ruce držel černý vak a na sobě měl tmavý oblek, který nosil v neděli a večer po práci. Byl vůbec velmi hezký mládenec a z očí mu svítila žhavá láska k Sue.

„Ach Judo!“ stiskla mu ruku oběma dlaněmi a rozrušení ji rozechvělo drobnými vzlyky bez slzí. „Jsem — jsem tak ráda! Vystupuji, že?“

„Ne. Já přistupuji, má milá. Sbalil jsem si věci. Kromě toho

240$

to vaku mám jen velkou bednu a tu jsem podal jako zavazadlo.“

„Tak nemám vystoupit? Nezůstaneme tu?“

„To by dobře nešlo, nechápeš? Znají nás tu — mě tu v každém případě znají dobře. Koupil jsem si jízdenku do Aldbrickhamu; a tady mám jednu pro tebe, protože tvoje platí jen sem.“

„Myslela jsem, že tu zůstaneme,“ opakovala.

„To by vůbec nešlo.“

„Ach — snad opravdu ne.“

„Neměl jsem už čas ti napsat, pro které město jsem se rozhodl. Aldbrickham je mnohem větší — má šedesát nebo sedmdesát tisíc obyvatel — a nikdo tam o nás nic neví.“

„A ty jsi tu nechal práce na katedrále?“

„Ano. Bylo to poněkud náhlé — tvůj dopis přišel nečekaně. Přesně řečeno, mohli po mně chtít, abych pracoval do konce týdne. Ale žádal jsem o okamžité propuštění a pustili mě. Na tvé přání bych byl odešel kdykoliv, milá Sue. Opustil jsem kvůli tobě víc, ne jen tohle!“

„Bojím se, že ti působím jen samé potíže. Hatím tvoje plány na vysvěcení, hatím tvoje úspěchy při řemesle, všechno!“

„O vysvěcení už nemám zájem. Nechrne je na pokoji! Ze mě nebude nikdy ten svatý voják, který plá jen pro blaženství v nebesích,-1&

jestli vůbec takoví byli. Moje blaženství není v nebesích, ale tady!“

„Ach, připadám si tak špatná — takhle mařit mužům plány,“ pravila a její hlas byl proniknut týmž pohnutím, jaké předtím zaznělo ve slovech Judových. Ale než ujeli dvanáct mil, nabyla zase vyrovnanosti.

„Bylo to od něho tak dobré, že mě nechal odejít,“ uvažovala. „A tady je pro tebe dopis, který jsem našla na toaletním stolku.“

&1-Z Browningovy básně Socha a busta (The Statue and the Bust, 1855).

241$

„Ano. Není to špatný člověk,“ pravil Juda, pohlédnuv na dopis. „A stydím se sám za sebe, že jsem ho nenáviděl, protože si tě vzal.“

„Podle všech pravidel ženské vrtkavosti bych ho asi měla náhle začít milovat, protože mě tak šlechetně a znenadání pustil,“ odpověděla s úsměvem. „Ale jsem tak chladná či nevděčná nebo něco podobného, že ani jeho šlechetnost ve mně nevzbudila lásku, lítost nebo touhu zůstat s ním jako jeho žena; přestože se mi jeho velkomyslnost velice líbí a vážím si ho více než kdy předtím.“

„Možná že to nebude mluvit v náš prospěch tak, jako kdyby byl býval méně laskavý a kdybys byla utekla proti jeho vůli,“ šeptal Juda.

„To bych nikdy nebyla udělala.“

Judův pohled spočinul zamyšleně na jejím obličeji. Pak ji náhle políbil; a chtěl ji líbat dál. „Ne — teď jenom jednu — prosím, Judo!“

„To je dost kruté,“ pravil, ale ustoupil. „Stala se mi taková divná věc,“ řekl po chvilce mlčení. „Arabella mi nedávno psala, abych se s ní dal rozvést — po dobrém, psala. Chce se počestně a zákonně provdat za toho muže, s nímž už žije jako družka; a prosí mě, abych jí to umožnil.“

„Co jsi udělal?“

„Souhlasil jsem. Nejdříve jsem si myslel, že bych jí tím nevyhnutelně způsobil nepříjemnosti pro ten druhý sňatek, a já jí nechci žádným způsobem ublížit. Snad není koneckonců horší než já! Ale tady o tom nikdo neví a myslím, že to vůbec nebude obtížné řízení. Chce-li začít znovu, mám až příliš zjevné důvody, abych jí v tom nebránil.“

„Pak budeš volný?“

„Ano, budu volný.“

„Kam že máme jízdenky?“ zeptala se s roztržitostí, která pro ni dnes večer byla příznačná.

„Do Aldbrickhamu, jak jsem říkal.“

„Ale to bude hodně pozdě, než tam dojedeme?“

„Ano. Počítal jsem s tím a telegraficky jsem tam pro nás v abstinentním hotelu zamluvil pokoj.“

„Jeden?“

242$

„Ano — jeden.“

Pohlédla na něho. „Ach Judo!“ Sue se opřela čelem do kouta oddělení. „Myslela jsem si, že to třeba uděláš; a že tě vlastně klamu. Ale tak jsem si to nepředstavovala!“

V tichu, které se rozhostilo, se Judo vy oči se strnulým výrazem upíraly na protější sedadlo. „Tak …“ řekl. „Tak!“ Setrval v mlčení; viděla, jak zrozpačitěl, a přitiskla se mu obličejem k tváři. Šeptala: „Nezlob se, milý!“

„Ach — nic se nestalo,“ pravil. „Ale — rozuměl jsem tomu tak … Rozhodla ses najednou jinak?“

„Nemáš právo se mě takhle ptát; a neodpovím!“ řekla s úsměvem.

„Moje nejmilejší, tvoje štěstí je mi nade vše — přestože se tak často málem hádáme! — a tvoje vůle je mi zákonem. Doufám, že jsem víc než jenom — sobec. Jak si přeješ!“ Zamyslil se a jeho čelo prozrazovalo, jak je zmaten. „Ale možná to tak je proto, že mě nemiluješ — ne proto, že bys najednou začala dbát na konvence! Jak tvou zásluhou nenávidím konvence, tak doufám, že je to tento důvod, a ne ta druhá strašlivá možnost.“ Ani v této chvíli, tak zjevně přející upřímnosti, nedokázala Sue být zcela otevřená, když šlo o onu záhadu, její srdce. „Vysvětli si to mou plachostí,“ odpověděla rychle a vyhýbavě, „přirozenou ženskou plachostí, když nastane rozhodný okamžik. Třeba cítím zrovna tak jako ty, že mám plné právo s tebou žít tak, jak jsi myslil — od tohoto okamžiku. Třeba zastávám názor, že ve správném společenském zřízení bude otec dítěte soukromou záležitostí ženy právě tak jako střih jejího spodního prádla a nikdo nebude mít právo se jí na něho ptát. Ale částečně snad proto, že jsem teď volná jen dík jeho šlechetnosti, byla bych raději jen poněkud zdrženlivější. Kdybych byla prchala po provazovém žebříku a on za námi běžel s pistolemi, bylo by to vypadalo jinak a já bych byla snad také jinak jednala. Ale nenaléhej na mě a neodsuzuj mě, Judo! Mysli si, že sama nejsem tak odvážná jako moje názory. Vím, že jsem ubohé, bídné stvoření. Nemám tak vášnivou povahu jako ty!“

Opakoval prostě: „Myslel jsem si — to, co jsem si samozřejmě myslel. Ale když nejsme milenci, tak tedy nejsme.

243$

Phillotson o tom byl určitě přesvědčen. Podíváme se, co mi napsal.“ Otevřel dopis, který přinesla, a četl: „Mám jedinou podmínku — abyste se k ní choval něžně a laskavě. Vím, že ji milujete. Ale i láska dovede být někdy krutá. Jste pro sebe jako stvořeni; každému staršímu a nezaujatému člověku to musí být jasně patrné. Po celou dobu mého krátkého soužití s ní jste byl ,ten třetí v pozadí‘. Ještě jednou — pečujte o Sue.“

„Že je to dobrý člověk,“ řekla, tajíc slzy. Po chvilce zamyšlení dodala: „Byl tak ústupný, když mi dovoloval odejít — až příliš ústupný! Nikdy nechybělo tak málo, abych se do něho zamilovala, jako když se tak uvážlivě staral, abych cestovala pohodlně, a když mi nabízel peníze. Kdybych ho jako žena milovala sebeméně, vrátila bych se k němu i nyní.“

„Ale nemiluješ ho, že ne?“

„Je to pravda — strašná pravda — nemiluji ho.“

„Skoro se bojím, že nemiluješ ani mě,“ pravil nedůtklivě, „a snad nikoho! — Sue, když se na tebe někdy zlobím, myslím si, že nejsi schopna pravé lásky.“

„To je od tebe ošklivé a neupřímné,“ řekla, odtáhla se od něho co nejdál a vážně se dívala do tmy. Ani se k němu neotočila a dotčeně dodala: „Snad tě nemám ráda tak jako některé ženy. Ale když jsem s tebou, jsem šťastna tím nejjemnějším štěstím a nechci jít dál a dát toto štěstí v sázku tím, že bych se pokoušela je ještě prohloubit! Věděla jsem velmi dobře, že jít takhle jako žena s mužem je riziko. Ale když jde o mě a o tebe, rozhodla jsem se věřit, že moje přání pro tebe znamená víc než tvé uspokojení. Už o tom nemluv, milý Judo!“

„Jistěže ne — kdyby sis to snad měla vyčítat … Ale máš mě hodně ráda, Sue? Řekni, že ano! Řekni, že mě máš ze čtvrtiny, z desetiny tak ráda jako já tebe, a budu spokojen.“ „Dovolila jsem ti, abys mě políbil, a to říká dost.“

„Jen jednou nebo dvakrát.“

„Nebuď nenasyta.“

Opřel se a hodnou chvíli se na ni nedíval. Vytanula mu v mysli ona epizoda z její minulosti, kterou mu vyprávěla — o ubohém christminsterském studentovi, s nímž takto jednala; a napadlo ho, že je možná druhý, koho čeká mučednický osud.

244$

„Tohle je divný útěk,“ reptal. „Možná že mnou celou dobu jen dráždíš Phillotsona. Namouduši to tak vypadá, když tu sedíš tak upjatě.“

„Ale nesmíš se zlobit — nedovolím ti to,“ řekla mazlivě, obrátila se a poposedla blíže k němu. „Vždyť jsi mě právě políbil; a nebylo mi to nepříjemné, opravdu ne, Judo. Jen bych nerada, abys to hned opakoval — za těchto okolností — vždyť víš.“

Nikdy jí nedokázal odporovat, když o něco žadonila (a Sue to dobře věděla). Seděli vedle sebe a drželi se za ruce, až se Sue vzrušila jakousi myšlenkou.

„Nemohu přece jít do toho abstinentního hotelu, když jsi tam tak telegrafoval.“

„Proč ne?“

„To víš nejlíp sám.“

„Prosím, jistě bude otevřeno také jinde. Od té doby, co sis kvůli hloupému skandálu vzala Phillotsona, si někdy myslím, že sice předstíráš nezávislé názory, ale přitom jsi společenskými zákony zotročena více než kterákoli jiná žena.“ „Vnitřně ne. Už jsem řekla, že jsem v názorech odvážnější než v životě. Taky jsem si ho vůbec nevzala kvůli tomu skandálu. Ale někdy je u ženy touha být milována silnější než její svědomí, a přestože ji nesmírně deptá myšlenka, že se k muži chová krutě, podněcuje ho k lásce, ačkoli ho sama nemiluje. Pak vidí, jak muž trpí, pocítí výčitky svědomí a udělá vše, co je v jejích silách, aby chybu odčinila.“

„Chceš prostě říci, že sis s ním, ubohým starým člověkem, bezostyšně zahrávala a pak jsi toho začala litovat, a abys to napravila, provdala ses za něho, přestože sis tím působila smrtelná muka.“

„Nu — vezme-li se to tak brutálně — trošku to tak bylo — a k tomu ten skandál — a potom, žes mi zatajil to, cos mi měl říci dříve.“

Juda viděl, že ji jeho závěry rozrušují až k slzám, a utěšoval ji: „Ale milá moje, nevšímej si toho! Ukřižuj mě, jestli chceš! Víš, že pro mě znamenáš všechno, ať děláš cokoli!“ „Jsem hrozně špatná a bezzásadová — vím, že si to myslíš,“ pravila, snažíc se mrkáním zapudit slzy.

245$

„Myslím a vím, že jsi moje drahá Sue, od které mě nemůže odloučit vůbec nic na světě, ani teď, ani v budoucnu.“ Přestože v mnoha věcech byla až přemoudřelá, v jiných byla tak dětinská, že ji tato slova upokojila, a cesta skončila v nejlepší shodě. Kolem desáté hodiny dojeli do Aldbrickhamu, hrabského města v Severním Wessexu. Protože nechtěla jít do abstinentního hotelu, když tam poslal telegram takového znění, vyptával se Juda na jiný hotel; a mladík, který se nabídl, že je zavede jinam, dopravil jejich zavazadla do nedalekého „George“, jak se ukázalo, téhož hostince, kde pobyl Juda s Arabellou, když se tehdy setkali po několikaletém odloučení.

Teď však vešli jiným vchodem a Juda byl tak zamyšlený, že v první chvíli budovu nepoznal. Vyjednali si pokoje a sešli dolů na pozdní večeři. Juda se na okamžik vzdálil a číšnice zatím oslovila Sue.

„Připadá mi, milostivá, že si na vašeho příbuzného nebo přítele, nebo čím vám je, vzpomínám, že tu už jednou byl — přišel taky tak pozdě jako dnes, se svou ženou — s dámou, ale vy jste to rozhodně nebyla — zrovna tak, jako přišel teď s vámi.“

„Ano?“ zeptala se Sue a u srdce jí bylo trochu úzko, „ale to se asi mýlíte! Jak je to dávno?“

„Snad dva měsíce. Byla to hezká, statná žena. Měli tenhle pokoj.“

Když se Juda vrátil a zasedl k večeři, připadala mu Sue netečná a nešťastná. „Judo,“ řekla mu lítostivě, když se večer na schodišti rozcházeli, „už to mezi námi není tak hezké a milé jako dříve. Nelíbí se mi tu — je mi to tu protivné! A nemám tě tak ráda, jako jsem měla.“

„Copak je to za nápady, miláčku? Proč jsi tak vrtkavá?“ „Protože od tebe bylo zlé, že jsi mě sem přivedl.“ „Proč?“

„Byl jsi tu nedávno s Arabellou. Tak, teď jsem to řekla.“ „Můj bože, ale — “ Juda se rozhlédl. „Ano, je to totéž. Opravdu jsem to nevěděl, Sue. Ale — není to zlé, když jsme sem přišli takhle — jako příbuzní na cestách.“

„Jak je to dlouho, co jste tu byli? Řekni mi to — řekni!“

246$

„Den předtím, než jsem se s tebou setkal v Christminsteru a než jsme se spolu vraceli do Marygreenu. Říkal jsem ti, že jsem se s ní sešel.“

„Ano, říkal jsi, že ses s ní sešel, ale neřekl jsi mi všechno. Vyprávěl jsi, že jste se setkali jako cizí lidé, kteří před Bohem nejsou manželi — a ne že jste se spolu dohodli.“

„Nedohodli jsme se,“ řekl smutně. „Nemohu vysvětlovat, Sue.“

„Byl jsi ke mně neupřímný; ty, moje jediná naděje! A to ti nikdy, nikdy nezapomenu.“

„Podle tvého vlastního přání však musíme být jenom přátelé, a ne milenci. Je to od tebe velmi nedůsledné, že — “

„I přátelé mohou žárlit.“

„Nemyslím. Ty mi v ničem neustoupíš a já mám ustupovat ve všem. Ostatně, tehdy jsi s manželem ještě vycházela dobře.“ „Ne, nevycházela, Judo! Jak si to můžeš myslit! A ty jsi mě podvedl, i když jsi to neměl v úmyslu!“ Byla tak rozrušená, že ji musel odvést do pokoje a zavřít dveře, aby ji lidé neslyšeli. „Měli jste tenhle pokoj? Ano, měli — vidím ti to na očích! Ach, já tu nechci spát! Byla to od tebe zrada, že jsi ji zase měl! A já — já jsem vyskočila z okna!“

„Ale, Sue, byla to nakonec moje zákonná žena, i když — “ Sue se svezla na kolena, zabořila obličej do pokrývek a plakala.

„V životě jsem neviděl takový nerozumný — takový nepřející postoj,“ řekl Juda. „Nesmím se přiblížit ani k tobě, ani k nikomu jinému.“

„Ach, ty nechápeš, co cítím! Proč to nechápeš? Proč jsi tak hrubý! A já jsem vyskočila z okna!“

„Vyskočila z okna?“

„Nemohu vysvětlovat!“

Juda opravdu dobře nechápal, co Sue cítí. Ale trošku přece jen chápal; a začal ji tím více milovat.

„Já — já jsem si myslela, že nemáš nikoho rád — že jsi tenkrát netoužil po nikom na světě, jenom po mně — a od té doby neustále!“ pokračovala Sue.

„Vždyť to tak je! Netoužil jsem a netoužím ani ted’!“ zvolal Juda vzrušen právě tak jako ona.

247$

„Ale musil sis jí vážit! Nebo — “

„Ne — nemusel — ty mě také nechápeš — ženy nikdy nechápou! A proč se tak strašně rozčiluješ pro nic za nic?“ Vzhlédla od polštáře a vyzývavě ohrnula rty. „Kdyby nebylo toho, byla bych možná nakonec do abstinentního hotelu šla, jak jsi navrhoval; protože jsem si začínala myslet, že ti patřím.“

„Ach, na tom nezáleží,“ pravil Juda zdrženlivě. „Samozřejmě jsem si myslela, že od té doby, co tě před mnoha lety sama opustila, nebyla nikdy skutečně tvou ženou. Představovala jsem si, že takovým odchodem, jako byl její od tebe a můj od něho, končí manželství.“

„Více říkat nemohu, protože bych mluvil proti ní, a to nechci,“ pravil. „Ale musím ti říci jednu věc, která je v každém případě rozhodující. Provdala se za jiného — skutečně provdala. Dozvěděl jsem se o tom až po návštěvě tady.“ „Provdala se za jiného? … To je zločin — tak to společnost označuje, ale sama tomu nevěřím.“

„Tak — teď už to jsi zase ty. Ano, je to zločin — sama o tom nejsi přesvědčena, ale ze strachu bys to uznala. Ale já ji nikdy neudám. A ji zřejmě hryže svědomí, a proto mě žádá o rozvod, aby se za toho člověka mohla znovu zákonně provdat. Tak vidíš, že ji už pravděpodobně nespatřím.“

„A opravdu jsi o tom vůbec nevěděl, když jsi s ní byl?“ zeptala se Sue mírněji a vstala.

„Nevěděl. A když o tom všem přemýšlím, nevím, proč by ses měla zlobit, moje milá.“

„Nezlobím se. Ale do abstinentního hotelu nepůjdu.“ Smál se. „To nevadí!“ řekl. „Když jsem ti nablízku, jsem poměrně šťastný. Je to víc, než si ten pozemský ubožák, kterému říkám ,já‘, zaslouží — ty duchu, ty odhmotněné stvoření, ty milý, sladký, mučivý fantome — skoro neskutečný; vždyť když tě obejmu, mám skoro pocit, že tebou má ruka proklouzne jako vzduchem! Odpusť mi, že jsem hrubý, jak tomu říkáš! Nezapomínej, že to byla jen záminka, když jsme si říkali bratranec a sestřenice a přitom se vůbec neznali. Nepřátelství našich rodičů ti v mých očích dodávalo zajímavosti, která byla ještě silnější než pocit novosti při běžném seznámení.“

248$

„Tak řekni ty krásné verše ze Shelleyho Epipsychidia, jako kdyby platily mně!“ prosila, a jak stáli, nakláněla se blíže k němu. „Neznáš je?“

„Neznám skoro žádné básně,“ odpověděl smutně. „Neznáš? Třeba tyhle:

Ach, jsou příliš obdivné, raději skončím! Ale řekni, že jsem to já — řekni, že ano!“

„Jsi to ty, má milá — úplně ty!“

„Odpouštím ti tedy. A teď polibek, jen jeden, sem — kratinký.“ Lehounce si přiložila špičku prstu na tvář; a Juda učinil, jak si přála. „Máš mě velmi rád, viď, přestože nejsem — víš co?“

„Ano, sladká,“ odpověděl jí s povzdechem; a popřál jí dobrou noc.

VI

KDYŽ SE PHILLOTSON VRÁTIL DO RODNÉHO SHASTONU JAKO řídící učitel, vzbudil zájem a osvěžil vzpomínky obyvatel, kteří, pravda, neoceňovali rozmanité jeho schopnosti tak, jako by je byli ocenili jinde, ale chovali ho ve vážnosti a úctě. A když si krátce po přistěhování přivedl domů hezkou ženu — pro něho až příliš hezkou, nedá-li si pozor, říkali — byli rádi, že se u nich usadila.

Nějaký čas po Suině odchodu z tohoto domova se nikdo nepozastavoval, že tu není. Na místo učitelské pomocnice nastoupilo jiné děvče hned v prvních dnech po tom, co je Sue uvolnila, a tato změna také prošla bez povšimnutí, protože Sue byla zaměstnána jen dočasně. Když však uplynul měsíc a Phillotson se při různých příležitostech známým přiznal, že neví, kde se jeho žena zdržuje, začala vzrůstat jejich zvědavost; ta se změnila v dohady a lidé neváhali tvrdit, že ho Sue

A jednu bytost znám, již duše má tak často potkávala ve svých snách …

Sám nebeský seraf, tak nadpozemsky jemný, přebýval v krásném těle oné ženy …

249$

podvedla a že od něho utekla. Vzrůstající učitelova ochablost a lhostejnost k práci tuto domněnku potvrzovaly.

Dokud to šlo, držel Phillotson jazyk za zuby a svěřil se jen Gillinghamovi, ale když se rozšířily pomluvy o tom, co Sue udělala, nedovolila mu poctivost a přímost mlčet. Jednou v pondělí ráno přišel předseda školního výboru, chvíli sledoval vyučování a pak odvedl Phillotsona stranou z doslechu dětí.

„Odpusťte mi mou otázku, pane učiteli, ale každý o tom mluví: je pravda, co se říká o vašich rodinných poměrech — že vaše žena neodjela na žádnou návštěvu, ale tajně uprchla se svým milencem? Pakliže je to pravda, upřímně vás lituji.“ „Nelitujte,“ řekl Phillotson. „Nebylo v tom nic tajného.“ „Odjela na návštěvu k příbuzným?“

„Ne.“

„Tak co se stalo?“

„Odešla za okolností, které obvykle vzbuzují soustrast s manželem. Ale já jsem s tím souhlasil.“

Předseda vypadal, jako by jeho poznámku nebyl pochopil. „Co říkám, je úplná pravda,“ pokračoval Phillotson podrážděně. „Prosila mě, aby směla odejít za svým milencem, a já jsem ji pustil. Proč ne? Je plnoletá žena a je to věc jejího vlastního svědomí — nikoli mého. Nejsem přece její žalářník. Více nemohu vysvětlovat. Prosím, neptejte se mě.“

Děti si všimly, že se oba muži tváří velice vážně, a když se vrátily domů, říkaly rodičům, že se s paní Phillotsonovou něco stalo. Potom vyzradila Phillotsonova mladá služebná, dívka sotva škole odrostlá, že pan Phillotson pomáhal své ženě balit, nabízel jí, kolik peněz potřebuje, a že napsal tomu jejímu mladému muži přátelský dopis a žádal ho, aby o ni pečoval. Předseda výboru věc promyslil, řekl o ní ostatním členům předsednictva školy, a pak dostal Phillotson pozvání, aby se dostavil na důvěrnou schůzi. Schůze trvala dlouho, a když se řídící učitel vrátil domů, byl bledý a unavený. Doma na něho čekal Gillingham.

„Je to tak, jak jsi říkal,“ poznamenal Phillotson a znaveně klesl do židle. „Chtějí na mně, abych požádal o propuštění, protože jsem vyvolal skandál tím, že jsem vrátil své zmučené

250$

ženě svobodu — nebo, jak oni tomu říkají, dovolil jí cizoložit! Ale já o propuštění žádat nebudu!“

„Já bych to udělal.“

„Já to neudělám. Není to jejich věc. Na mé veřejné postavení to nemá žádný vliv. Ať mě vyhodí, jestli chtějí!“ „Když budeš rámusit, dostane se to do novin a nikde tě už na škole nezaměstnají. Víš, musejí se na tvou záležitost dívat jako na věc, kterou udělal učitel mládeže — a jak to takto působí na morálku ve městě; a podle běžného názoru tvé postavení nelze obhájit. Nezlob se, ale musím to tak říci.“ Podle této dobré rady se však Phillotson nechtěl řídit.

„To je mi jedno,“ řekl. „Půjdu, jen když mě vyhodí. A to z toho důvodu: rezignací bych doznal, že jsem v její věci jednal špatně; a já jsem zatím den ze dne stále pevněji přesvědčen, že v očích Boha a podle přirozené, upřímné lidskosti jsem jednal správně.“

Gillingham věděl, že s tímto stanoviskem jeho poněkud tvrdohlavý přítel nemůže uspět; neříkal však už nic a v nejkratší době — opravdu za čtvrt hodiny — došlo formální pro-puštění, protože školní výbor zasedal dál a napsal je hned po Phillotsonově odchodu. Phillotson odpověděl, že výpověd nepřijímá; svolal veřejnou schůzi a zúčastnil se jí, přestože vypadal tak zesláble a chorobně, že na něho přítel naléhal, aby zůstal doma. A když povstal, aby uvedl své důvody, proč rozhodnutí školního výboru odmítá, vykládal je stejně pevně jako předtím svému příteli a navíc ještě prohlásil, že věc je jeho soukromou záležitostí a že jim po tom nic není. To ovšem popírali a trvali na tom, že osobní výstřelky učitele plně spadají do rámce jejich pravomoci, protože mají vliv na morálku těch, které vyučuje. Phillotson odpověděl, že neví, jak by projev přirozené lásky k člověku mohl narušovat morálku.

Ctihodní občané a zámožní starousedlíci města byli do jednoho proti němu. Jeho samotného však poněkud překvapilo, když na jeho ochranu vystoupilo na tucet obhájců, jako by byli ze země vyrostli.

Jak již bylo řečeno, kotvila v Shastonu zvláštní, zajímavá skupina kočovníků, kteří se v letních a podzimních měsících objevovali na jarmarcích a trzích po celém Wessexu. Přestože

251$

Phillotson s žádným z těchto pánů v životě nemluvil, šlechetně vystoupili na obhajobu jeho prohrané pře. Byli to dva pouťoví prodavači, majitel střelnice, dámy, které nabíjely pušky, dvojice profesionálních boxerů, majitel parního kolotoče, dvě podomní obchodnice košťaty, které si říkaly vdovy, pernikář, majitel houpaček a nepřemožitelný cirkusový zápasník.

Tato velkomyslná družina zastánců a ještě několik samostatně myslících lidí, jejichž rodinný život měl také své výkyvy, vystoupili v mohutném šiku a vřele si s Phillotsonem potřásli rukou; pak celému shromáždění vyjádřili své přesvědčení tak pádně, že došlo k prudkému sporu, který vyústil ve všeobecnou rvačku, při níž se rozštípla školní tabule a rozbila tři okenní skla, městskému radnímu se vylil na náprsenku inkoust, církevní starší dostal takovou ránu mapou Palestiny, že mu hlava proletěla přímo Saharou, na mnoha očích se objevily podlitiny a krev tekla z mnoha nosů a k hrůze všech jeden z nich — zásluhou bojovnosti svobodomyslného kominíka, který se přidal do Phillotsonovy skupiny — patřil ctihodnému obročníkovi. Když Phillotson spatřil na rektorově tváři krev, téměř sténaje se omlouval za to, že se záležitost zvrhla a skončila tak nedůstojně, litoval, že se místa nevzdal hned, jakmile ho k tomu vyzvali, a vrátil se domů tak zničen, že ráno nemohl opustit lůžko.

Fraškovitá, přece však smutná příhoda pro něho znamenala začátek vážné choroby; ležel opuštěný, v tklivém rozpoložení muže středních let, který konečně začíná chápat, že jeho du-ševní i rodinný život směřuje k rozvratu a beznaději. Po večerech za ním přicházel Gillingham a jednou se zmínil o Sue.

„Ta se o mě vůbec nestará,“ řekl Phillotson. „Proč by se starala?“

,,Neví, že jsi nemocen.“

„Je to tak lepší pro nás pro oba.“

„Kde ona se svým milencem žije?“

„V Melchesteru — myslím; alespoň on tam před časem bydlil.“

Gillingham se vrátil domů, posadil se a přemýšlel a nakonec napsal Sue anonymní dopis, spoléhaje na čirou náhodu,

252$

zdali jej Sue dostane nebo ne, protože byl adresován Judovi do hlavního města diecéze. Dopis předali z Melchesteru do Marygreenu v Severním Wessexu a odtud jej poslala do Aldbrickhamu jediná osoba, která znala Judovu nynější adresu — vdova, jež dříve pečovala o jeho tetu.

Třetí den večer, když slunce zářivě zapadalo nad blackmoorskými nížinami a proměnilo shastonská okna v plamenné jazyky, svítící do očí venkovanům z tamějšího údolí, připadlo nemocnému, jako by slyšel někoho vcházet do domu, a za několik minut kdosi zaklepal na dveře ložnice. Phillotson se neozval; dveře se nesměle otevřely a vešla — Sue.

Měla na sobě světlé jarní šaty a vstoupila nesměle jako duch — jako když vlétne můra. Pohlédl na ni a začervenal se; ale jako by spolkl slova, která měl na rtech.

„Nemám tu co pohledávat,“ řekla a sklonila se k němu s ustrašenou tváří. „Ale doslechla jsem se, že jsi nemocný — vážně nemocný; a — a přišla jsem, protože vím, že uznáváš i jiné city pojící muže a ženu, než je fyzická láska.“

„Nejsem vážně nemocen, drahá přítelkyně; je mí jen hodně špatně.“

„Nevěděla jsem to; a můj příchod by byl asi oprávněný jen v případě vážné nemoci.“

„Ano … ano. A skoro mě mrzí, že jsi přišla! Je to trochu příliš brzy, tak to myslím. Nu, nebudeme proto smutní. O škole jsi asi neslyšela, vid?“

„Ne — co je s ní?“

„Jenom odtud odcházím jinam. Nepohodli jsme se s výborem a rozcházíme se — to je všechno.“

Sue neměla ani teď, ani později nejmenší potuchy, do jakých nesnází ho přivedl souhlas s tím, aby odešla; zdálo se, že ji něco takového nikdy ani nenapadlo, a ze Shastonu neměla žádné zprávy. Mluvili o bezvýznamných drobnostech, a když mu přinesli čaj, požádal udivené děvče, aby přineslo také šálek pro Sue. Onu mladou služebnou zajímal jejich příběh mnohem více, než si myslili, a cestou ze schodů se směšným úžasem zalomila rukama a obrátila oči v sloup. Zatímco popíjeli čaj, přistoupila Sue k oknu a zamyšleně řekla: „Slunce dnes tak krásně zapadá, Richarde!“

253$

„Odtud jsou západy většinou krásné, protože se paprsky prodírají mlhou údolí. Ale o všechny přicházím, slunce nedosahuje sem do toho temného kouta, co ležím.“

„Nechtěl by ses na to dnes podívat? Je to, jako by se samo nebe otevřelo!“

„Rád bych — ale nemohu.“

„Pomohu ti.“

„Ne — s postelí se nedá hýbat.“

„Podívej, jak to myslím.“ Přešla k otáčecímu zrcadlu, uchopila je a přenesla na místo blízko okna, aby zachycovalo sluneční světlo, a pak s ním pohybovala, až se paprsky odrážely v Phillotsonově obličeji.

„Tak — a teď vidíš velké rudé slunce,“ řekla. „A určitě tě potěší — alespoň doufám!“ Mluvila s dětinskou, lítostivou něžností, jako by pro něho nemohla nikdy dost udělat.

Phillotson se smutně usmál. „Jsi zvláštní stvoření,“ šeptal s očima oslepenýma sluncem. „To je nápad — přijít mě navštívit po tom, co se stalo!“

„Nemluvme už o tom,“ řekla rychle. „Musím stihnout dostavník k vlaku, protože Juda neví, že jsem sem jela; nebyl doma, když jsem odcházela, a musím se tedy hned zas vrátit. Richarde, jsem tak ráda, že ti je lépe. že ke mně necítíš nenávist, viď? Byl jsi mi tak dobrým přítelem!“

„Rád slyším, že si to myslíš,“ řekl Phillotson chraptivě. „Ne, necítím k tobě nenávist.“

Během jejich krátkých promluv se v šerém pokoji rychle stmívalo, a když přinesli svíčky a byl čas k odchodu, podala mu Sue ruku — či spíše ji nechala proklouznout jeho dlaní; lehkost dotyku pro ni byla příznačná. Již za sebou zavírala dveře, když zavolal: „Sue!“ Všiml si, že když se od něho odvracela, měla na tvářích slzy a rty se jí chvěly.

Nebylo správné ji volat zpátky — věděi to hned, když se ozval. Ale nemohl to vydržet. Vrátila se.

„Sue,“ šeptal, „chceš všechno urovnat a zůstat? Odpustím ti a prominu všechno!“

„Ach nemůžeš, nemůžeš,“ odpověděla rychle. „Teď už nemůžeš odpustit.“

254$

„Chceš tím naznačit, že tvým manželem je teď ve skutečnosti samozřejmě on!“

„Můžeš si to myslet. Rozvádí se se svou ženou Arabellou.“ „Se svou ženou! To je pro mě úplná novinka, že má ženu.“ „Bylo to nešťastné manželství.“

„Jako tvoje.“

„Jako moje. Nedělá to tak kvůli sobě jako kvůli ní. Psala mu, že by jí tím prokázal laskavost, protože by se mohla provdat a žít počestně. A Juda souhlasil.“

„Žena … Prokázal by jí laskavost. Ach ano; prokázal by jí laskavost, kdyby jí dal úplnou svobodu… Ale nechci o tom raději slyšet. Já umím odpouštět, Sue.“

„Ne! Ne! Nemohu se k tobě vrátit, když jsem byla tak špatná — a udělala to, co jsem udělala!“

Na Suině tváři se objevily první náznaky strachu, který se jí zmocňoval, kdykoli se Phillotson měnil z přítele v manžela, a nutil ji, aby se jakýmkoli způsobem bránila jeho manžel-skému citu. „Teď už musím jít. Přijdu zase — smím?“ „Neposílám tě pryč ani nyní. Prosím tě, abys zůstala.“ „Děkuji, Richarde; ale nemohu. Když nejsi tak nemocen, jak jsem myslela, nemohu zůstat.“

„Je jeho — jeho od hlavy až k patě,“ povzdechl Phillotson, ale tak tiše, aby to zavírajíc dveře neslyšela. Strach, aby snad v citech řídícího učitele nenastal zpětný zvrat, strach, k ně-muž se snad pojil i určitý ostych prozradit, jak vnějškové a málo oddané je z hlediska muže její nové soužití, jí zabránil říci Phillotsonovi, že její vztah k Judovi dosud nedošel naplnění; a Phillotson se na lůžku svíjel jako v pekelných mukách při představě, že se toto pěkně oblečené stvoření, jež ho svou směsicí náklonností i odporu přivádí v zoufalství a jež nese jeho jméno, nedočkavě vrací domů ke svému milenci.

Gillingham měl o Phillotsonův osud takový zájem a dělal si o něho tak vážné starosti, že dvakrát nebo třikrát v týdnu stoupal do kopce k Shastonu, přestože cesta tam a zpět byla dlouhá devět mil a musil ji urazit mezi svačinou a večeří po celodenní namáhavé práci ve škole. Když k němu přišel prvně po Suině návštěvě, byl Phillotson dole a Gillingham si všiml, že rozrušení mysli ustoupilo klidnějšímu, vyrovnanějšímu rozpoložení.

255$

„Od té doby, cos tu nebyl, mě navštívila,“ řekl Phillotson. „Snad ne tvoje paní?“

„Ano.“

„Ach! Dohodli jste se?“

„Ne … Jenom přišla, natřásla mi malou bílou ručkou polštář, na půl hodiny si zahrála na pozornou ošetřovatelku a odešla.“

„To je ohromné! Slečinka!“

„Co říkáš?“

„Ale nic!“

„Co tím myslíš?“

„Myslím, jaká je to tyranská, vrtkavá ženuška. Kdyby to nebyla tvoje manželka — “

„Není; patří jinému a moje je jenom podle jména a podle zákona. A já si říkám — přivedla mě na tu myšlenku v rozhovoru, který jsme měli — , že bych měl z lásky k ní uvolnit to zákonné pouto úplně; a to, myslím, mohu nyní dost snadno provést, když tu byla a odmítla můj návrh, aby zůstala, přestože jsem jí řekl, že jí odpouštím. Doufám, že mi tento fakt umožní to udělat, třebaže jsem si to v té chvíli neuvědomoval. Jaký má smysl poutat ji k sobě, když mi nepatří? Vím — cítím zcela bezpečně — , že by takový krok ode mě uvítala jako akt největšího milosrdenství. Neboť ačkoli se mnou jako s bližním cítí, lituje mě a dokonce pro mě pláče, jako manžel jí jsem nesnesitelný — budím v ní odpor — nemá smysl to zastírat — budím v ní odpor a já budu jednat mužně, důstojně a milosrdně, jedině když dokonám to, co jsem začal … A ze společenských důvodů pro ni bude také lépe, když bude nezávislá. Svým rozhodnutím, co pro nás oba bude nejlepší, jsem se nadobro připravil o jakékoliv vyhlídky, třeba ona o tom vůbec neví; vidím před sebou od nynějška až nadosmrti jen bídu a chudobu; protože za učitele mě už nepřijmou. Budu asi mít po celý zbytek života dost co dělat, abych mohl existovat, když jsem přišel o zaměstnání, a sám to budu lépe snášet. Mohu ti také říci, že mě na myšlenku rozvést se s ní přivedla novinka, kterou jsem se od ní dověděl — novinka, že Fawley se také rozvádí.“

„Ale — on byl taky ženatý? To je divná dvojice, tihle milenci!“

256$

„Nu — nechci slyšet tvůj názor. Chtěl jsem říci, že tím, že jí dám svobodu, jí nemohu nijak ublížit, a otevřu jí cestu ke štěstí, o jakém se jí dosud nesnilo. Protože pak se budou moci vzít a udělat to, co měli udělat hned.“

Gillingham s odpovědí nespěchal. „Snad nesouhlasím s tvými pohnutkami,“ řekl mírně, neboť si vážil i názorů, na které nemohl přistoupit. „Ale myslím, že tvé rozhodnutí je správné — pokud je budeš moci uskutečnit. Pochybuji však. že se ti to podaří.“

$

PÁTÝ DÍL

V ALDBRICKHAMU A JINDE

Všechny látky duchové i ohnivé, pokud jsou příměsky tvé tělesnosti, třebaže od přírody tíhnou vzhůru, přece jen se podrobují vůli přírody vesmírné a setrvávají dále na vykázaných místech své tělesné soustavy.

M. Antoninus-1&

I

Nakolik byly Gillinghamovy pochybnosti oprávněné, ukáže se nejlépe, když pomineme řadu bezvýznamných měsíců a příhod, k nimž došlo po událostech z minulé kapitoly, a přejdeme k jedné únorové neděli následujícího roku.

Sue a Juda bydlili v Aldbrickhamu a jejich vztah byl přesně takový, jaký si mezi sebou vytvořili, když za ním před rokem odjela ze Shastonu. Řízení soudních dvorů doléhalo do jejich vědomí jen jako vzdálená ozvěna a občasná zpráva, které skoro ani nerozuměli.

Sešli se jako obvykle, aby spolu posnídali, v malém domku označeném Judovým jménem, za nějž Juda platil patnáct liber nájemného a tři libry deset šilinků zvláštních poplatků a daní ročně, a zařízeném prastarým zvetšelým nábytkem po tetě, jehož přestěhování z Marygreenu až sem stálo skoro tolik jako nábytek sám. Sue pečovala o domácnost a vše obstarávala.

Když dnes ráno přišel do pokoje, podávala mu dopis, který právě dostala.

Políbil ji a zeptal se: „Copak je v něm?“

„Že rozsudek nisi-2& v případu Phillotson versus Phillotsonová a Fawley, vyhlášený před šesti měsíci, byl uznán za pravoplatný.“

„Ach,“ povzdechl si Juda a posadil se.

K témuž závěru dospělo před měsícem či dvěma Judovo řízení proti Arabelle. Oba případy byly příliš bezvýznamné, aby se jimi noviny zabývaly podrobněji než pouhým zařaze-

&1-Marcus Aurelius Antoninus (121 — 180 n. 1.) — římský císař a autor

několika filozofických (stoických) spisů. Citováno z Hovorů k sobě samému v překladu R. Kuthana, Kniha XI, 20.

&2-Pakliže ne — v právní terminologii: pakliže se neprokáže během šesti měsíců opak.

261$

ním do dlouhého jmenného seznamu neobhajovaných případů.

„Tak ted, Sue, už můžeš dělat úplně všechno, co sc ti zachce!“ Pohlédl na svou milovanou zvědavě.

„Jsme teď — ty i já — tak úplně svobodni, jako kdybychom nikdy nebyli uzavřeli manželství?“

„Úplně tak — ledaže by snad duchovní měl osobní námitky proti tomu provdat tě znovu a předal ten úkol někomu jinému.“

„Ale ráda bych věděla — myslíš, že je to s námi opravdu takhle? Vím, že v podstatě ano. Ale mám nepříjemný pocit, že jsem získala svobodu pomocí nepravdivých údajů.“

„Jak to?“

„No — kdyby o nás byli věděli pravdu, nebyli by ten rozsudek vynesli. Neudělali to jen proto, že jsme se nebránili a zavedli je k nesprávným domněnkám? A proto tedy je moje svoboda zákonná, i když je všechno v pořádku?“

„Ale proč jsi tedy připustila nesprávné domněnky? To můžeš vyčítat jen sama sobě,“ popíchl ji Juda.

„Přestaň, Judo! Nesmíš v tom pořád být tak nedůtklivý! Ber mě takovou, jaká jsem!“

„Báječně, miláčku, budu. Možná že jsi měla pravdu. A pokud jde o tvou otázku, nebylo naší povinností nic dokazovat. To byl jejich úkol. V každém případě spolu žijeme.“ „Ano. Ovšem ne tak, jak si myslí oni!“

„Jedno je jisté, že ať došlo k rozsudku jakkoli, když je manželství rozloučeno, je rozloučeno. Je to výhoda, že jsme obyčejní chudí lidé — takovým se tyhle věci vyřizují zběžně a bez okolků. Se mnou a s Arabellou to bylo taky tak. Bál jsem se, aby nepřišli na její protizákonný druhý sňatek a nepotrestali ji; ale nikdo o ni neměl zájem — nikdo po ničem nepátral a nikdo ji z toho nepodezíral. Kdybychom byli uznávané urozené panstvo, byli bychom měli nekonečné potíže a vyšetřování by se bylo táhlo celé dny a týdny.“

Sue se pomalu začínala radovat z pocitu nabyté svobody jako její milý a navrhla, že by si mohli vyjít do polí, třeba se proto budou muset spokojit se studeným obědem. Juda souhlasil a Sue se šla nahoru ustrojit a na znamení své svobody si

262$

oblékla veselé, pestré šaty; když to Juda viděl, vzal si světlejší vázanku.

„Tak, a teď si budem vykračovat zavěšeni,“ řekl, „jako všichni snoubenci. Podle zákona na to máme právo.“

Vyšli si procházkou z města a dali se po pěšině nížinou, která se kolem něho rozkládala; byla nyní mrazivě šedá a rozlehlá pole bezbarvá a holá. Dvojice však byla tak zaujata svými záležitostmi, že krajinu skoro ani nevnímala.

„A výsledek toho všeho je ten, má nejmilejší, že se po nějakém časovém odstupu můžeme vzít.“

„Ano; snad můžeme,“ odpověděla Sue bez nadšení.

„A neuděláme to?“

„Nechci říci ne, milý Judo; ale mám k tomu právě takový vztah, jako jsem měla už od začátku. Pořád se bojím, aby nějaká nevyhnutelná povinnost neuhasila tvou lásku ke mně a mou k tobě, jako se to stalo našim nešťastným rodičům.“ „Ale co jiného dělat? Víš, že tě miluji, Sue.“

„Vím to až příliš dobře. Ale myslím, že bych s tebou raději pořád žila jako s milencem, jako žijeme teď, abychom se stýkali jen ve dne. Je to o tolik sladší — alespoň pro ženu, když si je mužem jista. A ode dneška nemusíme být tak opatrní při vystupování na veřejnosti.“

„Naše zkušeností z prvního manželství nejsou zrovna povzbuzující, to je pravda,“ řekl trochu zasmušile. „Buď proto, že my sami jsme nespokojené a nepraktické povahy, nebo proto, že jsme měli smůlu. Ale spolu — “

„ — bychom byli dva nespokojenci, spoutaní k sobě, a to by bylo dvakrát tak špatné jako předtím. Asi bych se tě, Judo, začala bát od toho okamžiku, kdy by ses úřední listinou zavázal chovat mě v lásce a kdy bych já měla povolení být tebou milována, jak shora uvedeno — br, jak je to strašné a odporné. Ačkoli takto, za svobodna, ti věřím jako nikomu na světě!“

„Ne, ne — neříkej, že bych se změnil!“ ohrazoval se; ale v jeho hlase byla nejistota.

„I kdybychom nebrali v úvahu nás a naše nešťastné zvláštnosti — lidská povaha už je taková, že člověk vždycky přestane milovat druhého, jakmile se mu řekne, že ho musí a bude milo

263$

vat. Mnohem pravděpodobněji by miloval, kdyby se mu řeklo, že nesmí. Kdyby svatební obřad spočíval v přísaze a v podepsané úmluvě mezi dvěma stranami, že se od toho dne pře-stanou milovat, protože si navzájem osobně patří, a že se budou na veřejnosti co nejméně stýkat, bylo by mnohem více mileneckých dvojic než nyní. Představ si tajné schůzky manžela s manželkou, kteří porušují přísahu, zapírání, že se viděli, ťukání na okno ložnice, schovávání ve skříních! To by k ochladnutí zrovna nevedlo!“

„Ano; ale nejsi jediná na světě, kdo vidí a uznává, že pravda je takováto nebo podobná, moje malá Sue. Ale lidé se žení a vdávají stejně, neboť nemohou odolat přirozenému pudu, přestože mnozí z nich velmi dobře vědí, že na štěstí jednoho měsíce doplatí celoživotní nespokojeností. Nepochybně to věděl můj otec i matka i tvůj otec a matka, pokud ovšem měli podobný způsob nazírání jako my. Ale pak šli stejně uzavřít sňatek, protože se přihlásily obyčejné vášně. Ale ty, Sue, jsi tak fantastické, netělesné stvoření a máš v sobě — dovol mi to říci — tak málo živočišné vášně, že se dovedeš v tomto směru řídit rozvahou, zatímco my nešťastníci hrubšího zrna to nedokážeme.“

„Nuže,“ povzdechla, „uznáváš, že by to s námi pravděpodobně skončilo špatně. A já nejsem tak nevšední žena, jak se domníváš. Žen, kterým se líbí manželství, je méně, než si myslíš, ale vstupují do něho proto, že jim dodává důstojnosti, jak si namlouvají, a proto, že jim někdy poskytne společenské výhody — bez této důstojnosti a výhod se já ovšem míním obejít.“

Juda se vrátil ke svému starému stesku — že při vší důvěrnosti od ní nikdy neslyšel otevřené, jasné slovo, že ho miluje nebo že by ho mohla milovat. „Někdy mám strach, že nemůžeš,“ zapochyboval skoro hněvivě. „A jsi tak nesdílná. Vím, že některé ženy vštěpují ostatním, že se mužům nikdy nesmí říci úplná pravda. Ale základem nejhlubšího citového vztahu je oboustranná naprostá upřímnost. Protože samy nejsou muži, nevědí takové ženy, že když muž vzpomíná na ty, k nimž měl něžný vztah, jeho srdci zůstává nejbližší ta dívka, která byla ztělesněná upřímnost. Lepší muže, i když je třeba nachytají

264$

na prázdné škádlení a upejpání, takové ženy trvale neupoutají. Nemesis připravuje pro ženu, která si příliš často záludně zahrává, nejhlubší opovržení, které k ní dříve či později začnou chovat její staří ctitelé; a v tom ji pak neoplakávanou nechají zemřít.“

Sue, zahleděná do dálky, se zatvářila provinile; pak náhle odpověděla zlomeným hlasem:

„Připadá mi, že tě dnes nemám tak ráda jako dříve, Judo!“

„Nemáš? Proč?“

„Ale — nejsi tak milý — příliš kážeš. Ačkoli já jsem zřejmě tak špatná a bezcenná, že si zasloužím co nejpřísněji vyčinit.“

„Ne, nejsi špatná. Jsi milá. Ale hladká jako úhoř, když z tebe chci vymámit vyznání.“

„Ale ano, jsem špatná a paličatá a všechno možné! Nemá smysl, abys předstíral, že nejsem! Lidé, kteří jsou dobří, nepotřebují domlouvat jako já … Ale když nemám nikoho než tebe, nikoho, kdo by mě bránil, je to velmi tvrdé, že se nesmím rozhodnout po svém, jak s tebou budu žít a jestli se vdám nebo ne!“

„Sue, ty družko moje a lásko jediná, nechci tě nutit ani aby ses vdala, ani k tomu druhému — vůbec ne! Je od tebe moc ošklivé, že jsi tak nedůtklivá! Nepromluvíme o tom už ani slovo a budeme žít dál tak jako dosud; a celý zbytek procházky se budeme bavit jenom o lukách a o povodni a o tom, jaké mají hospodáři letos vyhlídky.“

O manželství se potom několik dní nezmínili ani slovem, přestože, odděleni od sebe pouze chodbou, na ně myslili neustále. Sue teď judovi velmi platně pomáhala: nedávno se osamostatnil a opracovával a nadpisoval pomníky, které měl uskladněné na dvorečku za domkem, a tam mu Sue ve volných chvílích mezi domácími povinnostmi předkreslovala všechna písmena, a když je vytesal, začerňovala je. Byl to podřadnější řemeslnický výkon, než když dříve pracoval na katedrále jako kameník, a jeho jedinými zákazníky byli chudí lidé bydlící v sousedství, kteří věděli, jak lacino tento „Juda Fawley — pomníky“ (jak se sám označil u vchodu do domu)

265$

udělá prosté náhrobní kameny, jaké potřebují pro své mrtvé. Ale připadal si nezávislejší než dříve a jedině za těchto okolností mu mohla Sue, které velmi záleželo na tom, aby mu nebyla na obtíž, trochu pomáhat.

II

Byl večer koncem měsíce a Juda se právě vrátil domů z přednášky o starých dějinách, která se konala v nedalekém veřejném sále. Když přišel, předložila mu Sue, jež zůstala doma, večeři. Byla nezvykle tichá. Juda si vzal nějaký obrázkový časopis a listoval v něm, potom však vzhlédl a všiml si, že je posmutnělá.

„Trápí tě něco, Sue?“ zeptal se.

Chvilku váhala. „Mám pro tebe vzkaz,“ odpověděla.

„Byl tu někdo?“

„Ano. Jedna žena.“ Sue se při řeči chvěl hlas a náhle nechala příprav a s rukama složenýma do klína se zadívala do ohně. „Nevím, jestli jsem jednala správně nebo ne,“ pokračovala. „Řekla jsem, že nejsi doma, a když navrhla, že počká, řekla jsem, že na ni asi nebudeš mít čas.“

„A proč jsi to řekla, má milá? Třeba chtěla pomník. Byla ve smutku?“

„Ne. Ve smutku nebyla a pomník nechtěla; a myslela jsem, že bys s ní nechtěl mluvit.“ Sue na něho hleděla tázavě a prosebně.

„Ale kdo to byl? Nepředstavila se?“

„Ne. Nechtěla říci své jméno. Ale já vím, kdo to byl — určitě to vím! Byla to Arabella!“

„Chraň nás nebe! Proč by sem chodila? Proč myslíš, že to byla ona?“

„Ani nedovedu říci. Ale určitě to byla ona! Cítím to naprosto bezpečně — podle toho, jak se jí leskly oči, když se na mě dívala. Taková tělnatá, drsná žena.“

„Ne — neřekl bych o Arabelle, že je zrovna drsná, leda v řeči, ačkoli možná teď při práci v hospodě zhrubla. Byla docela hezká, když jsem ji znával.“

266$

„Hezká! Ale ano — hezká je!“

„Připadá mi, jako by se ti hlásek trochu třepotal. Ale nehledě k tomu, že pro mě nic neznamená a že se počestně provdala za jiného muže, proč by nás obtěžovala?“

„Víš to určitě, že se vdala? Dověděl ses to bezpečně?“ „Ne — bezpečné to nevím. Ale proto přece chtěla, abych se s ní rozvedl. Ona i ten muž chtěli vést slušný život, jak jsem tomu rozuměl.“

„Ach Judo — byla to Arabella, byla!“ zvolala Sue, zakrývajíc si oči dlaní. „A já jsem tak nešťastná! Ať už přišla z jakéhokoliv důvodu, připadá mi to jako špatné znamení! Že bys s ní nechtěl mluvit, že ne?“

„Opravdu nevím. Bylo by to nepříjemné — pro ni i pro mne. Ale odešla. Říkala, že se vrátí?“

„Ne. Ale odcházela, jako by se jí nechtělo.“

Sue, kterou vzrušila každá maličkost, nebyla schopna večeřet a Juda se hned po jídle chystal jít spat. Právě rozhrábl oheň, zamkl dveře a došel na poslední schod, když se ozvalo zaklepání. Sue ihned vyběhla ze svého pokoje, do něhož zrovna vstoupila. „Už je tu zase!“ šeptala vyděšeně.

„Jak to víš?“

„Předtím taky takhle klepala.“

Naslouchali a klepání se ozvalo znovu. Služebnou neměli, a mělo-li se na klepání odpovědět, musel to udělat někdo z nich sám. „Otevřu okno,“ řekl Juda. „Ať je to kdo chce, nemůže očekávat, že ho tak pozdě přijmeme.“

Rozběhl se do své ložnice a pootevřel okno. V postranní uličce, jejíž dělničtí obyvatelé chodili brzy spat, nebylo živé duše krom jediné — pod nedalekou lampou přecházela sem a tam ženská postava.

„Kdo je tam?“ ptal se.

„Je to pan Fawley?“ promluvila žena hlasem, podle něhož bezpečně poznal Arabellu.

Juda odpověděl, že ano.

„Je to ona?“ zeptala se ode dveří Sue s pootevřenými rty. „Ano, miláčku,“ odpověděl jí. Pak se zeptal: „Co chceš, Arabello?“

„Promiň, Judo, že tě obtěžuji,“ řekla pokorně Arabella.

267$

„Ale přišla jsem už dříve — potřebovala bych s tebou ještě teď večer mluvit, jestli je to možné. Je se mnou zle a nemám se na koho obrátit.“

„Zle, říkáš?“

„Ano.“

Bylo ticho. Judovi jako by se při její prosbě probouzel v hrudi nežádoucí soucit. „Copak nejsi vdaná?“ zeptal se.

Arabella zaváhala. „Ne, Judo, nejsem,“ odpověděla. „Nakonec nechtěl. A já jsem v hrozných nesnázích! Doufám, že si brzy zase někde najdu místo číšnice. Ale bude to chvíli trvat a já na tom opravdu jsem velmi špatně, protože na mě najednou navalili velkou starost z Austrálie; jinak bych tě neobtěžovala — opravdu ne! Chci ti o tom říci.“

Sue ustrnula v bolestném napětí, slyšíc každé slovo, ale neschopna promluvit.

„Nepotřebuješ tedy přímo peníze, Arabello?“ zeptal se a hlas mu vůčihledě zjihl.

„Na nocleh, který jsem si zamluvila, ještě mám, ale na cestu zpět mi to už asi nevyjde.“

„Kde bydlíš?“

„Ještě pořád v Londýně.“ Užuž mu chtěla říci svou adresu, ale pak pravila: „Bojím se, aby někdo neposlouchal, a proto nechci o podrobnostech mluvit tak nahlas. Kdybys mohl sejít dolů a doprovodit mě k hostinci U prince, kde dnes na noc zůstávám, všechno bych ti vysvětlila. Pojď, jsme přece přátelé!“

„Chudinka. Budu jí muset vyhovět a vyslechnout, co se stalo,“ řekl Juda velmi zmaten. „Když zítra odjíždí, je to snad jedno.“

„Ale můžeš za ní jít zítra, Judo! Judo, nechoď teď!“ ozvalo se prosebně ode dveří. „Ach, chce tě jen nachytat, já to vím, jako tehdy! Miláčku, nechoď, nechoď! Je to taková přízemní ženská — vidím to na ní a slyším jí to v hlase!“

„Ale já půjdu,“ řekl Juda. „Nepokoušej se mě zdržovat, Sue. Bůh je mi svědkem, že ji už vůbec nemiluji, ale nechci k ní být bezohledný.“ Zamířil ke schodům.

„Ale není to tvoje žena,“ křičela Sue zoufale. „A já — “ „Ty taky ještě nejsi moje žena, miláčku,“ řekl Juda.

268$

„Ach, ty k ní odcházíš? Nechod! Zůstaň doma! Prosím tě, prosím tě, Judo, zůstaň doma a nechoď k ní, není teď tvou ženou o nic víc než já!“

„Když na to přijde, je jí spíš než ty,“ řekl a odhodlaně si bral klobouk. „Chtěl jsem, abys byla mou ženou, čekal jsem trpělivě jako Job a nezdá se, že by mi moje sebezapírání bylo něco vyneslo. Rozhodně jí něco dám a vyslechnu, co mi chce říci; to je to nejmenší, co mohu udělat.“

Z toho, jak se choval, pochopila, že odporovat by bylo marné. Neřekla už ani slovo, a míříc pokorně jako mučednice ke svému pokoji, slyšela ho scházet ze schodů, odmykat dveře a zase je za sebou zavírat. Bez ohledu na svou důstojnost jako každá žena, když je úplně sama, s trhaným vzlykotem také seběhla ze schodů. Poslouchala. Věděla přesně, jak daleko je k hostinci, kde měla Arabella podle svých slov přenocovat. Cesta tam procházkou bude trvat asi sedm minut; cesta zpět také tak dlouho. Nevrátí-li se do čtrnácti minut, znamená to, že se zdržel. Pohlédla na hodiny. Bylo půl jedenácté a pět minut. Dojdou-li tam před uzavírací hodinou, třeba zajde s Arabellou do hostince; třeba ho pozve, aby se s ní něčeho napil: a jen nebesa vědí, jaké neštěstí ho potom čeká.

Setrvala v napjatém očekávání. Zdálo se, že uplynula skoro celá čtvrthodina, když se dveře zase otevřely a objevil se Juda.

Sue radostí slabě vykřikla. „Ach, já jsem věděla, že ti mohu věřit! — Jsi tak dobrý!“ spustila.

„Nemohu ji na ulici nikde najít a vyběhl jsem jen tak v trepkách. Myslela si chudák, že jsem tak bezcitný, že mě marně prosí, a odešla. Vrátil jsem se pro boty, protože začíná pršet.“

„Ale proč se tak namáháš pro ženu, která ti ublížila!“ zvolala Sue v návalu žárlivého zklamání.

„Ale, Sue, je to žena, a kdysi jsem ji měl rád; a za takových okolností člověk nesmí být nemilosrdný.“

„Už to není tvoje žena,“ vybuchla Sue s vášnivým rozhořčením. „Nesmíš ji jít hledat! Není to správné! Nemůžeš k ní teď jít, když jste si cizí. Jak na to můžeš zapomínat, můj drahý, milovaný!“

„Připadá mi úplně stejná jako vždycky — chybující, leh—

269$

komyslné, bezmyšlenkovité stvoření,“ pravil a obouval se dál. „Hračičky advokátů v Londýně na mém skutečném vztahu k ní nic nemění. Pakliže byla mou ženou, když žila s jiným manželem v Austrálii, je jí teď taky.“

„Ale nebyla tvou ženou! To si právě myslím! V tom je ta nesmyslnost! Prosím — ale vrátíš se hned zpátky, viď, miláčku? Je taky příliš nízká, příliš hrubá, aby ses s ní dlouho bavil, Judo, a vždycky byla taková!“

„Možná že jsem naneštěstí také hrubý! Po pravdě řečeno jsem pevně přesvědčen, že v sobě mám zárodky všech lidských slabostí, a proto jsem pochopil, jak ode mě bylo pošetilé chtít se stát duchovním. Myslím, že z opilství jsem se vyléčil; ale opravdu nevím, v jaké nové podobě se u mě potlačená špatnost jednou zase projeví! Opravdu tě miluji, Sue, přestože jsem se kolem tebe tak dlouho točil s tak ubohým výsledkem. Všechno, co je ve mně nejlepší a nejcennější, tě miluje, nemáš v sobě ani zrnko nízkosti, a to mě povznáší, to mi dalo sílu dokázat, co bych před rokem nebo dvěma léty nebyl ani ve snu očekával od sebe nebo kohokoli jiného. Ono se to překrásně káže, že se člověk má ovládat a že je špatné si lásku vynucovat. Ale přál bych těm několika ctnostným lidem, kteří mě kdysi zatracovali za Arabellu a jiné věci, aby se v tom mučivém postavení vůči tobě octli v posledních týdnech na mém místě! — Jistě by mi uvěřili, že jsem trochu trpělivosti prokázal, když jsem pořád ustupoval tvým přáním — a to jsme spolu žili v jednom domě a úplně sami!“

„Ano, jsi ke mně hodný, Judo; vím to, ty můj drahý ochránče!“

„Nuže — Arabella mě prosila o pomoc. Musím si s ní jít už konečně promluvit, Sue!“

„Nemohu už nic říkat. — Když musíš, tak musíš!“ Rozvzlykala se, jako by jí pukalo srdce. „Nemám než tebe, Judo, a ty mě opouštíš! Nevěděla jsem, že jsi takový — nevydržím to, nevydržím! Kdyby byla tvoje, bylo by to něco docela jiného!“ „Nebo kdybys byla moje ty.“

„Dobře tedy — jestli musím, budiž. Když to tak chceš mít, souhlasím! Budu tvoje. Ale takhle jsem si to nepředstavovala. Ani jsem se nechtěla znovu vdát! … Ale dobře — souhlasím,

270$

souhlasím ! Miluji tě. Měla jsem vědět, že si to vydobudeš, když spolu budeme takhle dlouho žít!“

Rozběhla se k němu a objala ho kolem krku. „Že nejsem chladná, bezpohlavní bytost, protože jsem ti nedovolila, aby ses mi přiblížil? Já vím, že si to nemyslíš. Počkej a uvidíš! Patřím ti, viď? Svoluji!“

„A já zítra zařídím naši svatbu, nebo jak brzo budeš chtít.“ „Ano, Judo.“

„Tak ať si Arabella jde,“ řekl a něžně Sue objal. „Cítím, že by bylo vůči tobě nehezké, kdybych za ní šel, a možná že i vůči ní. Není taková jako ty, moje milovaná, a nikdy taková nebyla: to je jen pravda pravdoucí. Tak; a tak; a tak.“ Políbil ji na jednu, pak na druhou tvář, nakonec doprostřed, a pak zamkl domovní dveře.

Ráno pršelo.

„Tak, má milá,“ řekl Juda vesele při snídani, „máme sobotu, a proto půjdu zažádat o ohlášky, abychom měli první už zítra, nebo ztratíme týden. Obyčejné budou stačit, ne? Ušetří-me libru nebo dvě.“

Sue nepřítomně přikývla. Ale v myšlenkách byla v té chvíli zaujata něčím jiným. Radostná nálada ji opustila a v tváři se jí zračila stísněnost.

„Uvědomuji si, že jsem včera večer byla hrozně sobecká,“ šeptala. „Byla jsem samá zloba — nebo ještě něco horšího — , že jsem se k Arabelle tak zachovala. Bylo mi jedno, že je v ne-snázích a že ti chce něco říci ! Možná že opravdu chtěla něco, co má plné právo ti říci. Zřejmě se zase ukázalo, jak jsem špatná. Láska má svoje temné stránky, když se o ni začne bojovat, alespoň u mě, jestli snad u jiných lidí ne … Ráda bych věděla, jak to s ní dopadlo. Doufám, že se šťastně dostala do hostince, nebohá!“

„Ale ano; dostala se tam šťastně,“ pravil Juda mírně. „Doufám, že jí nezavřeli a že nemusela bloudit v dešti ulicemi. Mohla bych si vzít nepromokavý plášť a podívat se za ní, jestli se dostala domů? Myslela jsem na ni celé ráno.“ „Je to nutné? Nedovedeš si vůbec představit, jak se Arabella dovede o sebe postarat. Ale jestli se chceš jít za ní podíval, to víš, že můžeš, milá.“

271$

Když se Sue dostala do zkroušené nálady, její ochota podrobovat se nejpodivnějším a zbytečným trestům neznala mezí; a sklon takto vyhledávat nejrůznější lidi, kteří k ní měli přesně onen vztah, pro jaký by se jim byl jiný člověk vyhnul, se u ní projevoval pravidelně, takže její přání Judu nepřekvapilo.

„A až se vrátíš,“ dodal, „půjdu hned zařídit ohlášky. Půjdeš se mnou?“

Sue souhlasila, a když v plášti a s deštníkem odcházela, dovolila Judovi, aby ji líbal podle chuti, a vracela mu polibky jako dosud nikdy. Časy se rozhodně změnily. „Konečně ptáčka lapili,“ pravila s posmutnělým úsměvem.

„Ne — jen mu dali hnízdo,“ ujistil ji.

Šla blátivou ulicí až k hostinci, o němž Arabella mluvila; nebylo tam daleko. Dověděla se, že Arabella dosud neodjela, a v bezradnosti, jak se ohlásit, aby její předchůdkyně v Judově lásce poznala, že je to ona, poslala Arabelle vzkaz, že za ní přišel kdosi z Jarní ulice, a uvedla Judovo bydliště. Dovedli ji nahoru a odkázali do jednoho pokoje; jak se ukázalo, byla to ložnice Arabelly, jež dosud nevstala. Sue se zastavila na prahu, ale Arabella z postele zavolala: „Pojď dál a zavři dveře!“ a Sue uposlechla.

Arabella ležela tváří k oknu a ani se neotočila; a Sue byla při všech svých výčitkách svědomí natolik zlomyslná, že si na okamžik přála, aby Juda spatřil její předchůdkyni teď, při plném denním světle. Pod lampou mohla z profilu vypadat docela hezky, teď ráno však bylo znát její zanedbanost; a když Sue zahlédla v zrcadle, jak ona je půvabná a svěží, rozjasnila se jí nálada, potom si však uvědomila, že to je projev nejobyčejnějšího pohlavního pudu, a zošklivila se sama sobě.

„Přišla jsem se jen podívat, zdali jste se sem večer v pořádku dostala, to je všechno,“ řekla jemně. „Padl na mě potom strach, aby se vám nic nepřihodilo.“

„Ach — to je k vzteku! Myslela jsem, že mě přišel navštívit — váš přítel — váš muž — paní Fawleyová, říkáte si tak přece?“ pravila Arabella, zklamaně zabořila hlavu zpět do polštářů a přestala si udržovat důlek, s nímž si právě dala tolik práce.

„Neříkám, opravdu ne,“ odpověděla Sue.

„Myslela jsem si, že byste si tak mohla říkat, i když není

272$

opravdu váš. Slušnost je slušnost a musí se zachovávat ve dne v noci.“

„Nevím, co tím chcete říci,“ pravila Sue odměřeně. „Je můj, jestli to myslíte takhle.“

„Do včerejška nebyl.“

Sue znachověla jako růže a vyhrkla: „Jak to víte?“ „Podle vašeho chování, když jste se mnou mluvila ve dveřích. Pospíšila jste si s tím, má milá, a koukám, že to moje návštěva včera večer popohnala — cha, cha! Ale já vám ho nechci odvést.“

Sue se dívala, jak prší, na špinavou dečku na toaletním stolku, na Arabellin rozpuštěný cop, visící na zrcadle přesně jako za dob života s Judou; a litovala, že sem chodila. Ticho pře-rušilo zaklepání na dveře a pokojská přinesla telegram „pro paní Cartlettovou“.

Arabella jej vleže otevřela a její jízlivost se rozplynula. „Jsem vám velmi zavázána, že jste o mě měla takovou starost,“ řekla roztomile, když děvče odešlo. „Ale není třeba, abyste si ji dělala. Můj muž vidí, že beze mě přece jen nemůže žít, a je ochoten splnit svůj slib, který mi dal už dávno, že se tady se mnou znovu ožení. Podívejte! Takhle mi odpovídá na mou zprávu!“ Nastavila Sue telegram, aby si jej přečetla, ale Sue po něm nesáhla. „Žádá mě, abych se vrátila. Říká, že jeho malá nárožní hospůdka v Lambethu by se beze mě rozsypala. Ale nebude mě už tlouct, až bude mít v hlavě, jen co nás anglický zákon sváže dohromady! … Pokud jde o vás, být na vašem místě, přemluvila bych Judu, aby mě hned odvedl k oltáři, a skoncovala bych to. Radím vám to jako přítelkyně, má milá!“

„Rád by to udělal, kdykoli,“ odpověděla Sue s odměřenou hrdostí.

„Tak mu to proboha dovolte. Život s mužem je pak spíše obchodního rázu a peněžní záležitosti se lépe vyřizují. A potom, víte, když se poperete a on vás vyrazí ze dveří, můžete hledat ochranu u zákona, což jinak nejde, leda by vás přizabil nožem nebo vám roztřískal palici pohrabáčem. A když vám uteče — říkám vám to přátelsky jako žena ženě, protože jeden nikdy neví, čeho je chlap schopen —, budete mít nějaký ten

273$

nábytek a nebudou se na vás dívat jako na zlodějku. Provdám se za svého muže znovu, když teď chce, protože ta první svatba měla svůj háček. Ve svém včerejším telegramu — tady ten je odpověď — jsem mu psala, že jsem se s Judou skoro domluvila; a to ho zřejmě polekalo. Možná že bych to byla udělala, nebýt vás,“ řekla s úsměvem, „a jak jinak by potom ode dneš-ka vypadaly naše osudy! Juda, ten je měkkota k pohledání, když vidí utrápenou ženskou a když se mu trochu zalichotí! Zrovna takový, jako býval k ptákům a k věcem! Ale jak to vypadá, je to stejně v pořádku, jako kdybych se s ním byla smířila, a odpouštím vám. A jak vám říkám, radím vám co nejdříve skoncovat tu záležitost podle zákona. Jestli to neuděláte, budete z toho jednou mít strašné trápení!“

„Říkám vám, že mě pořád žádá, abych si ho vzala — abychom své přirozené manželství změnili v zákonné,“ pravila Sue ještě důstojněji. „Byla to jen moje vůle, že to neudělal hned, jakmile jsem získala svobodu.“

„Ach tak — jste taky mazaná, zrovna jako já,“ řekla Arabella a s rozmarnou přísností pokukovala po návštěvnici. „Taky jste od svého prvního utekla, viďte!“

„Na shledanou. — Musím už jít,“ řekla spěšně Sue.

„Já už taky musím vstát a vypadnout,“ odpověděla Arabella a vyskočila z postele tak zprudka, že se měkké části jejího těla zatřásly. Sue polekaně uskočila stranou. „Proboha, jsem jen ženská, žádný zápasník! … Počkejte, má milá,“ pokračovala a položila Sue ruku na rameno. „Jak jsem Judovi říkala, chtěla jsem si s ním opravdu promluvit v malé obchodní záležitosti. Přijela jsem kvůli ní spíše než kvůli čemu jinému. Mohl by za mnou na slovíčko zaskočit na nádraží, když odjíždím? Soudíte, že ne. Dobrá, napíšu mu. Nechtěla jsem o tom psát, no ale nevadí — napíšu.“

III

Když se Sue vracela, čekal na ni Juda ve dveřích, aby učinili první krok k svému sňatku. Zavěsila se do něho a kráčeli spolu mlčky, tak jako chodívají upřímní přátelé. Viděl, že je zamyšlená, ale neodvažoval se ptát.

274$

„Ach, Judo — mluvila jsem s ní,“ řekla konečně. „Mrzí mě to. A přece je lepší, když se člověku připomene, jak se věci mají.“

„Doufám, že byla slušná.“

„Ano. A já si nemohu pomoci, mám ji — trošičku ráda. Není to špatná povaha; a jsem tak ráda, že se najednou dostala ze všech potíží.“ Vykládala, že Arabelle došel dopis, aby se vrá-tila, a že bude moci žít tak jako dosud. „Zmínila jsem se o našem starém problému. A po tom, co Arabella řekla, cítím silněji než kdy dříve, jak beznadějně vulgární zřízení je zákonné manželství — taková past na muže — je mi zle, když na to jen pomyslím. Mrzí mě, že jsem ti slíbila, že dnes můžeš zadat o ohlášky!“

„Na mě nemysli. Mně se to hodí kdykoli. Myslel jsem si jen, že bys to teď ráda měla rychle za sebou.“

„Vlastně mi na tom nezáleží o nic víc než dříve. Snad ještě kdyby šlo o jiného muže než o tebe; ale do toho mála dobrých vlastností, které má moje a tvoje rodina, lze myslím počítat spolehlivost. A tak vůbec nemám strach, že bych tě mohla ztratit, když jsi teď opravdu můj a já tvoje. Vlastně je mi u srdce lehčeji než dosud, mám čisté svědomí, pokud jde o Richarda, protože už má na svou svobodu právo. Předtím jsem měla pocit, že ho podvádíme.“

„Sue, jsi -li takováhle, připadáš mi spíše jako žena z nějaké staré kultury, o jakých jsem čítal v těch dávných promarněných dnech, kdy jsem studoval klasiku, než jako občanka pouhé křesťanské země. V takových chvílích obyčejně skoro čekám, že mi řekneš, že jsi mluvila s nějakým známým, kterého jsi potkala na Via Sacra-1&, že mi povíš nejnovější zprávy o Oktávii-2& a Livii-3&; nebo že jsi poslouchala Aspasiinu-4& přednášku či pozorovala Praxitela-5&, jak vytesává svou poslední

&1-Svatá cesta, jedna z hlavních ulic Říma, kudy procházeli procesí.

&2-Vznešená Římanka, manželka triumvira Marca Antonia (83 — 30 př. n. 1.).

&3-Livie (36 př. n. 1. — 29 n. 1.) — manželka římského císaře Augusta.

&4- Žena athénského státníka Perikla (493 — 429 př. n. 1.), proslulá svou vzdělaností.

&5- Řecký sochař ze 4. století př. n. 1., tvůrce vrcholných děl antického umění.

275$

Venuši, a že si potom Fryné-1& stěžovala, jak ji unavuje stát modelem.“

Zatím došli k domu místního duchovního. Sue se zastavila a její milenec kráčel ke dveřím. Již zvedl ruku, aby zaklepal, když zavolala: „Judo!“

Ohlédl se.

„Počkal bys chvilku?“

Vrátil se k ní.

„Představ si,“ spustila bázlivě, „jednou se mi zdál tak hrozný sen! … A Arabella — “

„Co ti říkala Arabella?“ zeptal se.

„Ale říkala, že když jsou lidé oddáni, že se spíš dovoláš proti muži zákona, když tě bije — a že když se dva perou … Judo, myslíš, že když mě u sebe podle zákona budeš muset mít, že budeme tak šťastni jako ted? V našem rodu jsou muži i ženy nesmírně velkomyslní, když všechno závisí na jejich dobré vůli, ale povinnosti se brání zuby nehty. Nebojíš se toho vztahu, který se nepozorovaně vytváří po zákonném svazku? Nemyslíš, že rozleptává vášeň, jejíž podstatou je dobrovolnost?“

„Namouduši, miláčku, těmihle svými předtuchami už začínáš děsit i mě! Tak pojd, vrátíme se a rozmyslíme si to.“

Rozzářila se. „Ano — rozmyslíme,“ řekla.

A tak se vrátili od dveří duchovního. Cestou domů se do něho Sue zavěsila a šeptala:

„Nezabráníš ptáku zpívat, řivnáčovi hlavou kývat, ani lásce spoutané …“-2&

Přemýšleli o tom nebo odkládali přemýšlení na jindy. Rozhodně však odkládali čin a skoro jako by žili v ráji plném snů. Za čtrnáct dní nebo tři neděle se věc kupředu ani nepohnula a v žádném aldbrickhamském kostele nebyly věřícím přečteny ohlášky.

&1-Nejslavnější řecká hetéra, proslulá svou krásou.

&2-Z básně Svoboda a láska (Freedom and Love) skotského básníka Thomase Campbella (1777 — 1844).

276$

Zatímco to tak stále odkládali a odkládali, došel jednou ráno před snídaní dopis a noviny od Arabelly. Sotva zahlédl rukopis, vyběhl Juda nahoru k Suinu pokoji a řekl to Sue, jež se rychle oblékla a spěchala dolů. Sue otevřela noviny; Juda dopis. Jen do nich nahlédla, už mu je podávala přes stůl a přidržovala prst na jednom odstavci; on však byl tak zaujat svým dopisem, že se dlouho neobracel.

„Podívej,“ volala.

Podíval se a četl. Tyto noviny se prodávaly pouze v jižním Londýně a zatržený inzerát bylo prosté oznámení sňatku se jmény Cartlett a Donnová v kostele svatého Jana v ulici Waterloo; oddaná dvojice byla Arabella a hostinský.

„Tak, to stačí,“ řekla Sue s uspokojením. „Ačkoli po tomhle mi připadá nízké udělat to taky a jsem ráda — teď snad je svým způsobem zaopatřena, i když má své chyby, chudinka. Je lepší, že můžeme mít toto vědomí, než kdybychom si o ni museli dělat starost. Snad bych měla taky napsat Richardovi a zeptat se, jak se vede jemu.“

Juda však stále ještě nevnímal. Jen letmo pohlédl na oznámení a neklidným hlasem pravil: „Poslechni si tenhle dopis. Co na to mám říci nebo udělat?

,U tří rohů‘, Lambeth

Milý Judo,

(nechci tě okázale oslovovat pane Fawleyi — posílám Ti dnešní noviny a v tomto užitečném dokladu se dočteš, že jsem se minulé úterý zase provdala za Cartletta. Tak se ta záležitost konečně jaksepatří skoncovala. Ale chci Ti především napsat o té soukromé věci, o které jsem s Tebou chtěla mluvit, když jsem přijela do Aldbrickhamu. Nemohla jsem to dobře říci Tvé přítelkyni a byla bych Ti to velmi ráda sdělila ústně, protože bych Ti to mohla vyložit lépe než dopisem. Věc je ta, Judo, že ačkoli jsem se Ti o tom dosud nezmínila, narodil se z našeho manželství chlapec, osm měsíců po mém odchodu od Tebe, když jsem žila s otcem a s matkou v Sydney. Dá se to všechno hladce dokázat. Protože jsem od Tebe odešla dříve, než jsem poznala, že se něco takového stane, a protože jsem byla za mořem a protože jsme se rozešli po prudké hádce, nepřipadalo mi vhodné Ti psát o jeho narození. Hledala jsem

277$

pak nějakou dobrou existenci, a tak si vzali dítě moji rodiče a od té doby je u nich. Proto jsem se o tom nezmínila, když jsem se s Tebou sešla v Christminsteru, ani při soudním řízení. Chlapec je teď už samozřejmě velký a otec s matkou mi nedávno psali, že tam mají dost těžké živobytí a mně se tu vede dobře, a že nevědí, proč by jim dítě mělo být dál na obtíž, když oba jeho rodiče jsou naživu. Vzala bych ho hned sem k sobě, ale aby byl ve výčepu co platný, na to je ještě příliš malý a bude malý ještě hodně dlouho a Cartlett by se na něho samozřejmě také tak díval. Ale poslali ho sem za mnou s nějakými známými, kteří se náhodou vracejí domů, a musím Tě poprosit, aby sis ho vzal, až přijede, protože nevím, co si s ním počít. Podle zákona je Tvůj a to Ti slavně přísahám. Jestli někdo prohlásí, že není, řekni mu za mě, že je sprostý lhář. Ať už jsem předtím nebo potom udělala cokoliv, od svatby až do našeho rozchodu jsem se k Tobě chovala čestně.

Zdraví Tě

Arabella Cartlettová

Sue se tvářila zděšeně. „Co uděláš, můj milý?“ zeptala se tiše. Juda neodpovídal a Sue ho úzkostlivě, zprudka dýchajíc pozorovala.

„To je rána,“ řekl polohlasem. „Ale může to být pravda. Nejde mi to na rozum. Samozřejmě, jestli se narodil přesně tak, jak udává, je můj. Nechápu, proč mi o tom neřekla, když jsem se s ní sešel v Christminsteru a jel s ní tenkrát večer sem! … Ach — vzpomínám si, že mi říkala, že má něco na srdci, co by mi ráda pověděla, kdybychom spolu zase někdy žili.“

„Zdá se, že to ubohé dítě nikdo nechce,“ povzdechla Sue a oči se jí zalily.

Juda se zatím vzpamatoval. „Ať už je můj nebo ne, jaký mu asi připadá svět!“ řekl. „Upřímně řečeno, kdyby se mi vedlo lépe, ani okamžik bych nerozvažoval, čí asi je. Vzal bych si ho a vychoval ho. Žebrácké zjišťování otcovství — co to nakonec je? Copak na tom záleží, když o tom začneš uvažovat, jestli dítě tvou krev má nebo nemá? Celá ta drobotina naší doby, to jsou všecko děti nás, dnešních dospělých, a mají právo na to, abychom se o ně všichni starali. Ta přehnaná pozornost

278$

rodičů k vlastním dětem a neláska k dětem druhých, to je jako třídní nadřazenost a šovinismus, sebeláska a ty ostatní ctnosti, v podstatě drzé povýšenectví.“

Sue vyskočila a políbila Judu s vášnivou oddaností. „Ano, tak je to, můj nejmilejší! Budeme ho mít u nás! A jestli není tvůj, tím lépe. Doufám, že není — přestože bych asi tyhle pocity neměla mít. Jestli není, byla bych tak ráda, kdybychom ho vychovávali jako adoptované dítě!“

„Nu, musíš si o něm myslet to, co je ti nejpříjemnější, ty moje divná kamarádko malá!“ usmál se. „Buď jak buď, myslím, že bych nerad připustil, aby ten nešťastný klouček zůstal bez péče. Jen si představ, jaký život by měl v Lambethu v hospodě, jak by to na něho všechno špatně působilo, jak by mu bylo u matky, která ho nechce a skoro ho neviděla, a u otčíma, který ho nezná. ,Ó by byl zahynul ten den, v němž jsem se naroditi měl, i noc, v níž bylo řečeno: Počat jest pacholík.“-1& To bude ten hoch — možná že můj hoch — zakrátko říkat.“ „Ach ne!“

„Myslím, že když jsem žaloval o rozvod já, je opravdu mou povinností pečovat o něho.“

„Ať je nebo není, musíme ho mít. To je jasné. Vynasnažím se ze všech sil být mu matkou a snad ho dokážeme nějak uživit. Budu více pracovat. Nevíš, kdy přijede?“

„Asi v nejbližších týdnech.“

„Chtěla bych — Kdy budeme mít odvahu se vzít, Judo?“ „Jakmile ji budeš mít ty, budu ji doufám mít i já. Záleží jen na tobě, drahoušku. Řekni slovo a stane se.“

„Než chlapec přijede?“

„Jistě.“

„Snad by mu to připravilo přirozenější domov,“ zašeptala. Juda pak jen formálně požádal dopisem, aby mu hocha poslali hned, až přijede, a v dopise se ani nezmínil, jak překvapující byla Arabellina zpráva, ani se nevyjádřil byť slovem ke svému otcovství, ani nenaznačil, zdali by se byl k Arabelle zachoval tak, jako se zachoval, kdyby to byl všechno věděl.

&1-Viz bible, Kniha Jobova 3, 3.

279$

Ve vlaku od Londýna, který měl dojet do Aldbrickhamu kolem desáté hodiny večer, jsme den nato v šerém voze třetí třídy mohli spatřit drobný bledý dětský obličej. Měl velké vystrašené oči a na krku mu přes bílou vlněnou vázanku visel klíč na kousku obyčejného provázku: klíč přitahoval pozornost, jak se chvílemi zaleskl ve světle lampy. Za stuhou klobouku měl chlapec zastrčenou poloviční jízdenku. Skoro pořád upíral pohled na opěradlo protějšího sedadla a ani jednou se neodvrátil k oknu, ani když vlak zastavil a vyvolávali jméno stanice. Proti němu sedělo několik cestujících, mimo jiné také dělnice, která držela na klíně košík, v němž bylo tříbarevné kotě. Žena chvílemi nadzvedla víko a kotě vždy vystrčilo hlavu a začalo hravě dovádět. Spolucestující se přitom smáli, všichni vyjma osamělého chlapce s klíčem a jízdenkou, který pozoroval kotě svýma velkýma kulatýma očima, jako by si v duchu říkal: „Všechen smích pochází z nedorozumění. Při správném úhlu pohledu není pod sluncem vůbec nic k smíchu.“

Když vlak zastavil, občas do oddělení nahlédl průvodčí a řekl chlapci: „Všechno v pořádku, mladý muži. Bednu máš v bezpečí v nákladním voze.“ Chlapec bez zájmu odpověděl „ano“, vždy se pokusil o úsměv, ale nedařilo se mu to.

Byl jako stáří, které si nasadilo masku mládí, a nasadilo si ji tak špatně, že štěrbinami prosvítá jeho pravá podoba. Chvílemi jako by toto dítě na prahu života unášela nějaká závratná vlna plynoucí z pradávných temných věků, a tu se jeho tvář zahleděla zpět přes jakýsi ohromný oceán času, zřejmě lhostejná ke všemu kolem sebe.

Ostatním cestujícím se jednomu po druhém zavíraly oči — i kotě v košíku se stočilo do klubíčka, unaveno hrou v tak malém prostoru — , chlapec však zůstával bez pohnutí. Zdálo se, že je naopak tím bdělejší, jako zotročené božstvo proměněné v trpaslíka; trpně seděl a pozoroval spolucestující, jako by vnímal spíše celý jejich osud než jejich postavy.

Byl to Arabellin chlapec. Arabella se svou obvyklou lehkomyslností odkládala dopis Judovi až do posledního dne před chlapcovým připlutím, kdy se už sdělení opravdu odložit nedalo, přestože týdny věděla, že se jeho příjezd blíží, a přes

280$

tože, jak sama po pravdě přiznala, jela do Aldbrickhamu především proto, aby Judovi řekla o chlapcově existenci a o tom, že se hoch brzy vrátí sem. Právě ten den, kdy v odpoledních hodinách obdržela odpověď svého někdejšího manžela, dojelo dítě do londýnského přístavu a rodina, pod jejíž ochranou cestoval, ho usadila do drožky, přikázala drožkáři, aby ho zavezl k matčinu domu v Lambethu, rozloučila se s ním a šla svou cestou.

Když dojel k „Třem rohům“, prohlížela si ho Arabella s výrazem, který jako by říkal: „Právě takhle jsem si tě představovala,“ dala mu jídlo, trochu peněz, a přestože se připozdívalo, poslala ho prvním vlakem k Judovi, neboť si nepřála, aby ho její manžel Cartlett, který nebyl doma, zahlédl.

Vlak dojel do Aldbrickhamu a chlapce vysadili na opuštěný perón k jeho bedně. Výběrčí mu odebral jízdenku, a vytušiv, že něco není v pořádku, zeptal se ho, kam tak pozdě v noci sám jde.

„Jdu do Jarní ulice,“ odpověděl malý netečně.

„Ale to je odtud daleko; skoro až za městem, lidé tam budou už spát.“

„Mám tam jít.“

„Tu bednu si tam musíš dát dovézt.“

„Ne. Musím jít pěšky.“

„Prosím, ale tu bednu bys tu měl raději nechat a poslat si pro ni. Půl cesty tě sveze dostavník, ale zbytek musíš jít sám.“

„Nebojím se.“

„Proč ti příbuzní nepřišli naproti?“

„Asi nevěděli, že přijedu.“

„Kdo jsou tvoji příbuzní?“

„Maminka mi nechtěla říct.“

„Mohu udělat jen to, že se ti postarám o tohle. A ty jdi co nejrychleji.“

Chlapec už nic neřekl, vyšel ven a rozhlédl se, zdali za ním nikdo nejde nebo ho nepozoruje. Když ušel kousek cesty, zeptal se na svou ulici. Bylo mu řečeno, že má jít rovnou až ke kraji města.

Dítě se rozcupitalo vytrvalými, stejnoměrnými krůčky, v nichž bylo cosi neosobního — pohyb vlny, větru nebo mraku.

281$

Šel přesně podle určeného směru, na nic se zvědavě nepodíval. Bylo vidět, že chlapec má o životě jiné představy než zdejší hoši. Děti začínají podrobnostmi a dospívají k všeobecnému, začínají tím, co je jim nejblíže, a postupně poznávají celek. Chlapec jako by byl začal všeobecnými pravdami života a podrobnostmi se nikdy nezabýval. V domech, ve vrbách, v temných polích v pozadí zřejmě neviděl cihlová stavení, ořezané stromy a louky; vnímal je jako abstraktně viděné lidské příbytky, rostlinstvo, širý temný svět.

Našel cestu do úzké uličky a zaklepal na dveře Judova domu. Juda právě ulehl a Sue se chystala do svého pokoje vedle, když zaslechla klepání, a sešla dolů.

„Bydlí tady tatínek?“ zeptalo se dítě.

„Kdo?“

„Jmenuje se pan Fawley.“

Sue to vyběhla říci Judovi do pokoje a Juda spěchal dolů co nejrychleji, třebaže to Sue při její netrpělivosti připadalo pomalé.

„Tak co — je to on — tak brzy?“ zeptala se Judy, když se vrátil.

Prohlížela si tvář dítěte a náhle vyběhla do vedlejšího malého obývacího pokoje. Juda pozvedl chlapce k sobě, se smutnou něhou si ho zkoumavě prohlížel, říkal mu, že by mu byli přišli naproti, kdyby byli věděli, že přijede tak brzy, pak ho na chvilku posadil na židli a šel se podívat za Sue, o níž si byl jist, že při své citlivosti bude rozrušena. Našel ji ve tmě, opřenou o křeslo. Objal ji, přitiskl se k ní tváří a zašeptal: „Copak je?“

„Co říká Arabella, je pravda — pravda! Vidím v něm tebe!“

„Tak; to je v mém životě jediná věc, která je v každém případě tak, jak má být.“

„Ale z druhé poloviny je to — ona! A to je mi nesnesitelné. Ale měla bych to vydržet — pokusím se zvyknout si na to; ano, budu muset!“

„Malá žárlivá Sue! Beru zpět všechny poznámky o tom, že jsi bezpohlavní! Nic si z toho nedělej! Čas všechno urovná … A Sue, miláčku, já mám nápad! Vychováme ho a budeme ho vzdělávat, aby mohl jít na univerzitu. Snad se mi podaří do

282$

kázat s ním to, co jsem nedokázal uskutečnit sám. Víš, chudým studentům to teď trochu usnadňují.“

„Ach, ty snílku!“ usmála se, vzala ho za ruku a vracela se s ním k dítěti. Chlapec se na ni díval tak jako ona prve na něho. „Jste snad konečně vy moje pravá matka?“ zeptal se.

„Proč? Vypadám jako žena tvého otce?“

„Ano; zdá se, že vás má rád a vy jeho taky. Smím vám říkat maminko?“

A tu se na tváři dítěte objevil toužebný výraz a rozplakalo se. Sue se neovládla, aby se hned nerozplakala také, byla jako harfa, kterou sebeslabší závan citu z cizího srdce dovedl rozechvět stejně rychle jako prudké rozbouření srdce vlastního.

„Smíš mi říkat maminko, chceš-li, můj malý chudáčku!“ přitiskla k němu tvář, aby skryla své slzy. „Co to máš okolo krku?“ zeptal se Juda, nutě se do klidu.

Rychle mu připravili večeři a upravili mu prozatímní lůžko, na němž ho brzy přemohl spánek. Oba se šli na něho podívat, jak spí.

„Než usnul, řekl ti dvakrát nebo třikrát maminko,“ šeptal Juda. „Není zvláštní, že to chtěl?“

„Nu — něco na tom je,“ řekla Sue. „V tom malém hladovém srdéčku je více látky k přemýšlení než ve všech hvězdách na nebesích … Myslím, drahý, že se budeme muset vzchopit a odbýt si tu ceremonii. Nemá smysl drát se proti proudu a sama cítím, že z toho už začínám být popletená. Ach Judo, viď, že mě budeš i potom hluboce milovat? Chci být na to dítě hodná, chci mu být matkou; a když dáme našemu manželství legální formu, bude to pro mě snazší.“

IV

K DALŠÍMU, DRUHÉMU POKUSU O SŇATEK PŘISTOUPILI S VĚTŠÍ rozvahou, třebaže s ním začali hned ráno po příchodu podivného dítěte do jejich domova.

Zjistili, že chlapec má ve zvyku tiše sedět se strnulým výrazem ve zvláštním a záhadném obličeji, s očima upřenýma na věci, které oni v hmotném světle nevidí.

283$

„Jeho obličej je jako tragická maska Melpoméné-1&,“ pravila Sue. „Jak se jmenuješ, hošíku? Řekl bys nám?“

„Říkali mi vždycky Staroušku. Je to přezdívka; prý proto, že vypadám tak staře.“

„A taky tak mluvíš,“ řekla něžně Sue. „Není zvláštní, Judo, že takoví předčasně vyspělí chlapci pocházejí skoro vždycky z nových zemí? Ale jak tě pokřtili?“

„Nepokřtili mě.“

„A proč?“

„Protože kdybych zemřel jako nekřtěnec, nebyly by výdaje za křesťanský pohřeb.“

„Ach — tak se tedy nejmenuješ Juda?“ zeptal se otec trochu zklamaně.

Chlapec zavrtěl hlavou. „To jsem jakživ neslyšel.“ „Pochopitelně,“ řekla Sue. „Vždyť tě celou dobu nenáviděla!“

„Dáme ho pokřtít,“ pravil Juda; a potichu dodal Sue: „Ten den, co budeme mít svatbu.“ Příchod dítěte jej vzrušil.

Při svém postavení byli plaší, a protože se jim zdálo, že svatba na úřadě je tišší než sňatek církevní, rozhodli se, že tentokrát do kostela nepůjdou. Oba, Sue i Juda, zašli na úřad, aby sňatek ohlásili; stali se z nich takoví druzi, že něco vážnějšího jeden bez druhého ani nemohli udělat.

Juda Fawley vyplňoval formulář a Sue se mu dívala přes rameno a pozorovala jeho ruku, vykreslující slova. Pročítala podrobný dotazník, jaký v životě neviděla, do něhož bylo zapsáno její a Judovo jméno a který měl zaručit trvalost citu tak prchavého, jako je jejich vzájemná láska, a v tváři jako by se jí objevovala bolestná předtucha. „Jména a příjmení stran“ (teď budou stranami, nikoli milenci, pomyslila si), „stav“ (strašné pomyšlení), „věk“, „bytem v …“, „délka pobytu“, „kostel nebo budova, kde má být sňatek uzavřen“, „okres a hrabství, kde která strana má své resp. sídlo“.

„To uráží cit, že?“ řekla cestou domů. „Připadá mi, jako by to ze sňatku dělalo ještě špinavější obchod, než je podepsání

&1-V řeckém bájesloví Múza, bohyně tragédie, zobrazovaná s tragickou maskou v ruce.

284$

smlouvy v sakristii. V kostele je aspoň trochu poezie. Ale pokusíme se tím, drahý, prokousat.“

„Pokusíme. A kdo jest, ježto by měl zasnoubenou manželku, a ještě by jí nepojal, odejdi a navrať se do domu svého, aby neumřel v boji, a někdo jiný nevzal jí.“-1& To pravil židovský zákonodárce.“

„Jak ty znáš Písmo, Judo! Měl ses opravdu stát duchovním. Já dovedu citovat jen světské spisovatele.“

V době, než byl vydán certifikát, šla Sue při obstarávání věcí pro domácnost několikrát kolem úřadu a vždy pokradmu nahlédla dovnitř, na stěnu, kde viselo oznámení, že chtějí stvrdit své spojení. Pohled na ně byl pro Sue nesnesitelný. Po zkušenostech z prvního manželství jí připadalo, že zařazení nynějšího sňatku do téže kategorie stírá z jejich vztahu všechnu romantiku. Obvykle s sebou za ruku vedla Starouška a představovala si, jak ho lidé považují za jejího a že vidí v zamýšleném obřadu odčinění starého hříchu.

Juda se zatím rozhodl spojit svůj nynější život s minulým alespoň trochu tím, že na svatbu pozve jediného člověka na světě, který má co společného s jeho dětstvím v Marygreenu — starou vdovu paní Edlinovou, která bývala přítelkyní jeho tety a její ošetřovatelkou v době smrtelné nemoci. Ani nečekal, že přijede; ale přijela a přivezla prosté dary v podobě jablek, džemu, mosazného kratiknotu, staré cínové mísy, ohřívadla do postele a ohromného balíku husího peří na peřinu. Ubytovali ji v Judově domku ve volném pokoji, do něhož se brzy odebrala a odkud ji stropem slyšeli poctivě odříkávat modlitby nahlas, jak je předepsáno.

Protože však nemohla usnout a zjistila, že Juda a Sue ještě vysedávají — bylo vlastně teprve deset hodin — , zase se oblékla a sešla dolů; seděli u ohně dlouho do noci i se Starouškem; ale protože vůbec nemluvil, téměř ho nevnímali.

„Já tedy proti ženění a vdávání nejsem tak zaujatá jako vaše nebožka prateta,“ říkala vdova. „A doufám, že se vám manželství tentokrát v každém směru vydaří. Nikdo si nemůže dělat větší naděje než já, protože vím o vašich rodinách své

&1-Viz bible, V. kniha Mojžíšova 20, 7.

285$

a myslím, že je znám lépe než kdokoli na světě. Bůh je mi svědkem, že v tomhle nebyli šťastni.“

Sue neklidně dýchala.

„Byli to taky vždycky dobráci — nebyli by úmyslně ublížili ani kuřeti,“ pokračovala svatební návštěva. „Ale život s nimi zatočil, a když nebylo všechno jasné, byli v koncích. Proto zřejmě udělal jeden z nich to, co se povídá — jestli vůbec patřil do vaší rodiny.“

„Co udělal?“ zeptal se Juda.

„No, však víte, jak se to povídá; ten, co ho oběsili přímo nahoře u Hnědého stavení — kousek od milníku mezi Marygreenem a Alfredstonem, kde odbočuje druhá cesta. Ale bože, to bylo za mého pradědečka; a možná že ten člověk ani nepatřil k vám.“

„Vím velmi dobře, kde prý stávala šibenice,“ zamručel Juda. „Ale o tomhle jsem nikdy neslyšel. Ten člověk — můj i Suin předek — co udělal — zabil svou ženu?“

„Docela tak to nebylo. Utekla mu s dítětem k příbuzným; a zatímco tam bydlela, dítě zemřelo. Chtěl jeho tělo, aby je pohřbil u své rodiny, ale ona mu je odmítla dát. Manžel pak v noci přijel s vozem, vloupal se do domu a chtěl ukrást rakev; chytili ho, ale byl paličatý a nechtěl říci, proč se tam vloupal. Soudili to jako loupež, a proto ho oběsili na šibenici na kopci u Hnědého stavení. Žena se po jeho smrti zbláznila. Ale možná že ani není pravda, že by byl patřil víc k vám než třeba ke mně.“

Z kouta za krbem se ozval jako ze země tichý, slabý hlásek: „Na vašem místě, maminko, bych si tatínka nebral.“ To promluvil Staroušek a všichni se lekli, protože na něho zapomněli.

„To se jen tak povídá,“ uklidňovala ho Sue.

Po tomto vdovině vyprávění, jež bylo v předvečer obřadu velmi povzbuzující, vstali, popřáli hostu dobrou noc a šli spat.

Sue, jejíž neklid každou hodinou vzrůstal, ráno před odchodem zavedla Judu do obývacího pokoje, aby byli o samotě. „Judo, chtěla bych, abys mě políbil jako milenec, tak netělesně,“ řekla a rozechvěle, se zavlhlými řasami se mu stulila do náručí. „Takové jako teď už to nikdy nebude, viď? Lituji,

286$

že jsme s tím vůbec začínali. Ten včerejší příběh byl tak strašlivý! Úplně mi zkazil pomyšlení na dnešek. Po něm mi připadá, že na naší rodině lpí tragický osud jako na domě Atreově-1&.“

„Nebo na domě Jeroboamově-2&,“ dodal někdejší teolog.

„Ano. A je od nás dvou asi hodně zbrklé, že se bereme. Budu ti přísahat týmiž slovy, jako jsem přísahala svému prvnímu manželovi, a ty mně právě tak jako své dřívější ženě; bez ohledu na odstrašující zkušenosti, které nám ty pokusy přinesly!“

„Jestli tě to skličuje, jsem z toho nešťastný,“ řekl. „Doufal jsem, že budeš mít docela radostné pocity. Ale když nemáš, nemáš. Nemá smysl něco předstírat. Je to pro tebe nepříjemná záležitost, a proto je nepříjemná i pro mě.“

„Nepěkně se to podobá tehdejšímu ránu — to je všechno,“ zašeptala. „Tak tedy pojďme.“

Vydali se zavěšeni ke zmíněnému úřadu a nedoprovázel je žádný svědek, pouze vdova Edlinová. Den byl sychravý a chmurný a městem se studeně táhla vlhká mlha od „královsky pyšné Temže“. Na schodech do úřadu byly blátivé stopy těch, kdo sem vcházeli, a na chodbě stály mokré deštníky. V úřadovně bylo shromážděno několik lidí a naše dvojice zjistila, že se právě odbývá svatba vojáka s mladou ženou. Sue, Juda i vdova zůstali stát stranou, než obřad skončí, a Sue pročítala svatební vyhlášky na stěně. Lidem Judova a Suina založení připadala místnost pustá, třebaže běžní návštěvníci na ní neviděli nic zvláštního. Jedna stěna byla pokryta zákoníky v zašlých vazbách z teletiny, povalovaly se tu poštovní předpisy a jiné úřední knihy. Papíry v balících převázaných červeným tkalounem ležely v otevřených příhradách, několik železných pokladen zaplňovalo výklenek; a holá dřevěná podlaha, stejně jako schodiště, byla zašlapaná od předchozích návštěvníků.

Voják byl zamračený a neochotný; nevěsta smutná a tichá;

&1-Syn řeckého hrdiny Pelopa, jehož rod byl stíhán strašlivou kletbou.

&2-Jeroboam (975 — 954 př. n. 1.) — izraelský král, který byl za svou bezbožnost proklet i se svou rodinou; viz bible, I. kniha královská 14, 7-16.

287$

záhy se zřejmě měla stát matkou a pod okem měla modřinu. Krátký obřad brzy skončil, dvojice a její přátelé se trousili ven a tu jeden ze svědků, procházeje kolem Judy a Sue, k nim promluvil, jako by se s nimi znal: „Podívejte se na ten párek, co teď přišel. Cha, cha! Toho chlapa zrovna dneska ráno pustili z kriminálu. Čekala na něho před vraty věznice a odvedla ho rovnou sem. Všechno platí sama.“

Sue se ohlédla a spatřila ohyzdného, dohola ostříhaného muže, do něhož byla zavěšena širokolící žena, poďobaná od neštovic, rozpálená alkoholem a štěstím, že její touha bude užuž ukojena. Vesele pozdravili vycházející dvojici a hrnuli se před Judu a Sue, jejichž váhavost vzrůstala. Sue ustoupila a obrátila se k milému a ústa se jí stahovala jako malému dítěti, které má pláč na krajíčku:

„Judo — nelíbí se mi to tady! Jsem nešťastná, že jsme sem šli. To místo mě naplňuje hrůzou; je přece tak nepřirozené, aby tohle bylo vyvrcholením naší lásky! Jestli se to má vůbec stát, chci, aby to bylo v kostele. Tam to není tak sprosté!“ „Má milá holčičko,“ řekl Juda. „Jsi tak utrápená a bledá!“

„Co myslíš, musíme to tady teď udělat?“

„Ne — snad to není nutné.“

Promluvil s úředníkem a vrátil se. „Ne — nemusíme se brát ani tady, ani jinde, leda bychom chtěli, a ani teď nemusíme,“ pravil. „Můžeme mít svatbu v kostele, a když ne s tímto certifikátem, tak s jiným, který nám dá, doufám. Rozhodně pojďme ven, aby ses uklidnila, drahá, a já také, a promluvíme si o tom.“

Vyšli ven pokradmu a provinile, jako by se byli dopustili zločinu, neslyšně za sebou zavřeli dveře a řekli vdově Edlinové, která zůstala na chodbě, aby šla domů a počkala na ně; kdyby bylo třeba, požádali by za svědka někoho z náhodných kolemjdoucích. Když se octli venku, zabočili do liduprázdné postranní ulice a zde se procházeli sem tam jako kdysi po tržnici v Melchesteru.

„Co provedeme, moje milá? Děláme s tím zmatky a to mi je nepříjemné. Ale cokoliv, co vyhovuje tobě, bude vyhovovat i mně.

288$

„Já tě trápím, Judo, ty můj nejmilejší. Chtěl jsi to odbýt tam, viď?“

„Abych řekl pravdu, když jsem tam vešel, neměl jsem pocit, že bych o to nějak stál. To prostředí mě tísnilo skoro jako tebe — bylo hrozné. A pak jsem uvažoval o tom, co jsi říkala dnes ráno, jestli to máme udělat.“

Bez cíle kráčeli dál, až se zastavila a zase spustila tichým hlasem: „Vypadá to tak slabošsky, takhle kolísat! A přece je to o tolik lepší než unáhlit se podruhé … Byl to pro mě hrozný pohled! Výraz v tupém obličeji té ženy, jak se hrne, aby se dala tomu ptáčkovi z vězení, ne na několik hodin, jak by chtěla, ale na celý život! A ta druhá chudinka — aby unikla veřejné hanbě, kterou si zavinila svou povahovou slabostí, ponižuje se do skutečné hanby, do otroctví tyrana, jenž jí pohrdá — zatímco jedinou její spásou by bylo navždy se tomu člověku vyhnout … To je náš farní kostel, viď? Tady bychom to provedli, kdybychom to udělali normálním způsobem? Zdá se, že tam jsou zrovna bohoslužby nebo co.“

Juda vystoupil po schodech a nahlédl dveřmi. „Ale — je tu taky svatba,“ řekl. „Zdá se, že dnes dělají všichni to, co my.“ Sue poznamenala, že to je asi proto, že právě skončil půst, a to vždycky bývá mnoho svateb. „Pojď si to poslechnout,“ řekla, „uvidíme, jaký budeme mít pocit, když se to odbývá v kostele.“

Vešli, usadili se do zadní lavice a pozorovali obřad u oltáře. Oddávaná dvojice zřejmě patřila k zámožnější střední vrstvě a svatba byla celkem hezká a zajímavá jako obyčejně. I zdálky viděli, jak se květy v nevěstině ruce chvějí a jak mechanicky polohlasem říká slova, jejichž smysl jako by vůbec nedoléhal do jejího vědomí, jak plně je zaujatá sama sebou. Sue a Juda poslouchali a chvílemi viděli sami sebe, jak se před časem týmž způsobem zaslibovali.

„Necítí, chudinka, to, co bych cítila já, kdybych to se svými nynějšími zkušenostmi znovu prožívala,“ šeptala Sue. „Vidíš, jak se k tomu mají a jak přijímají obřad jako samozřejmou věc. Ale když si člověk uvědomí jeho strašnou závažnost tak jako my nebo aspoň já po svých zkušenostech, a k tomu ještě ta moje někdy až přehnaná přecitlivělost, připadá mi opravdu

289$

nemravné jít a s otevřenýma očima znovu udělat totéž. To, že jsem sem přišla a viděla je, mě odradilo od svatby v kostele zrovna tak jako ten pohled předtím od svatby na úřadě … My dva jsme slabý, plachý pár, Judo, a čemu ostatní věří, o tom já mám své pochybnosti — o tom, že bych odolala hnusným podmínkám další manželské smlouvy.“

Pak se pokusili o úsměv a pokračovali šeptem v rozhovoru o příkladu, který měli před sebou, a Juda řekl, že si také myslí, že mají oba příliš jemnou kůži — že se vůbec neměli narodit — a tím méně že se měli sejít ve spojení pro ně ze všech nejpošetilejších — v manželství.

Jeho snoubenka se zachvěla; a zeptala se ho velmi vážně, soudí-li opravdu, že by neměli s chladnou krví znovu podpisovat ten celoživotní úvazek? „Je to hrozné, když pomyslíš, že jsme poznali, že na to nestačíme silami a že jsme se s tím vědomím připravovali přísahat křivě sami sobě,“ řekla.

„Snad si to myslím — když se mě tak ptáš,“ pravil Juda. „Ale nezapomínej, že budeš-lí chtít, udělám to, má nejmilejší.“ Zatímco Sue váhala, Juda se jí svěřoval dál, že i když si myslí, že by to měli provést, brání mu v tom hrůza z vlastní nedokonalosti tak jako jí snad je to dáno jejich zvláštností, protože jsou jiní než ostatní lidé. „Jsme strašlivě citliví; v tom po pravdě tkví všechno, co s námi není v pořádku, Sue,“ prohlásil. „Takových jako my bude asi více, než si myslíme.“ „Možná, nevím. Smysl smlouvy je dobrý a je nepochybně správný pro mnoho lidí; ale v našem případě se míjí cílem, protože patříme do toho zvláštního druhu lidí, kteří v pevném rodinném poutu ztrácejí srdečnost a otevřenost.“

Sue byla stále ještě přesvědčena, že v nich není nic podivného ani výjimečného; že takoví jsou všichni. „Každý začíná cítit tak jako my. Jsme v tom jen trochu dále a to je všechno. Za padesát, sto let budou potomci těch dvou jednat a cítit hůře než my. Uvidí těžký zápas člověčenstva ještě jasněji než my ted, uvidí

postavy jako my ohavně zmnožené a budou se bát je plodit.“

290$

„Strašný básnický obraz! … ačkoliv jsem v chorobných náladách něco podobného vůči bližním cítil sám.“

Tak hovořili pološeptem dál a náhle se Sue hlasitěji zeptala: „Celkový problém není naší věcí, tak proč bychom se s tím trápili? Třebaže máme odlišné důvody, dospěli jsme k témuž závěru: že pro případ nás dvou je nezrušitelná přísaha nebezpečná. Tak pojdme domů, Judo, a nezabíjejme svůj sen! Ano? Jsi tak dobrý, příteli můj; ustupuješ všem mým rozmarům!“

„Jsou hodně blízké mým vlastním.“

Zlehka ji za sloupem políbil, neboť pozornost všech přítomných byla zaujata sledováním svatebního průvodu, který vstupoval do sakristie; a pak vyšli z budovy. Před vchodem počkali, až se vrátí dva tři povozy, které se na chvíli vzdálily, a novopečení manželé vyšli do jasného denního světla. Sue vzdychla.

„Květiny v nevěstiných rukou jsou příšerné, jako věnce, kterými se za starých dob pokrývaly obětované jalovice!“ „A přece, Sue, to pro ženu není horší než pro muže. Některé ženy jsou v tomto směru slepé, a místo aby se bouřily proti poměrům, bouří se proti muži, který je druhou obětí; jako když se žena v mačkanici osopí na muže, který do ní vrazil, přestože on jen bezmocně přenáší dál tlak, který doléhá na něho.“

„Ano, některé jsou takové — místo aby se spojily s mužem proti společnému nepříteli, násilí.“ Nevěsta a ženich zatím odjeli a naše dvojice odcházela společně s ostatními zvědavci. „Ne, nedělejme to,“ pokračovala, „aspoň teď ne.“

Vrátili se domů, a když míjeli okna, viděli, že je vdova pozoruje. „No tak,“ volala na ně návštěvnice, sotva vstoupili, „jak jsem vás tak zamilovaně viděla přicházet ke dveřím, řekla jsem si: Konečně se tedy rozhodli!“

Krátce naznačili, že nikoli.

„Cože — tak jste se opravdu nevzali? U všech hromů, proč jsem se musela dožít toho, abyste vy dva takhle pokazili dobré staré úsloví ,spěšná svatba — dlouhá lítost‘! To abych se honem vrátila do Marygreenu — aby to u všech čertů, jestli vás k tomuhle vedou ty nové názory! Za mých mladých let nikoho

291$

ani nenapadlo bát se manželství ani čeho jiného, leda koule z kanónu nebo prázdné špižírny! To když jsme se my s mým nebožtíkem mužem brali, tak nás ani nenapadlo lámat si s tím

„Neříkejte dítěti nic, až se vrátí“ pravila polohlasem neklidně Sue. „Bude si myslet, že všechno dobře dopadlo, a bude to tak lepší, než aby byl překvapen a zmaten. Je to stejně jen odloženo, abychom si to ještě rozmysleli. Když jsme šťastni tak, jak jsme, proč by to komu mělo vadit?“

V

NENÍ POVINNOSTÍ KRONIKÁŘE NÁLAD A ČINŮ VYJADŘOVAT svůj osobní názor na hluboký rozpor, o němž jsme právě psali. Nedalo se pochybovat, že dvojice — pokud ji občas nepřepadal smutek — byla šťastna. A když se ukázalo, že nečekaný příchod Judova dítěte do domácnosti není tak rušivou událostí, jak se zprvu zdálo, že naopak vneslo do jejich životů nový a něžný zájem povznášejícího a nesobeckého rázu, jejich štěstí se spíše prohloubilo než pokazilo.

Jistě, tak milým a snaživým bytostem, jako byli Juda a Sue, přinesl chlapcův příchod také mnoho úvah o budoucnosti, zvláště když se zdálo, že hoch má prozatím mimořádně málo porozumění pro běžné radostí dětství. Ale oba se snažili, alespoň na chvíli, příliš trudný pohled do budoucnosti zaplašit.

V horním Wessexu je město s devíti či desíti tisíci obyvatel; nazveme si je Stoke-Barehills. Se svým zašlým, nezajímavým starým kostelem a s novými předměstskými domy z červených cihel se rozkládá v rozlehlé obilné krajině s křídovou zemí, přibližně uprostřed imaginárního trojúhelníku, jehož vrcholy tvoří město Aldbrickham a Wintoncester a důležité vojenské středisko Quartershot. Široká západní silnice od Londýna je protíná nedaleko místa, kde se cesta rozdvojuje, aby se asi dvacet mil západněji zase spojila. Kdysi, ještě než postavili železnici, rozpoutávaly se proto na obou těchto místech mezi cestujícími na povozech nekonečné dohady o tom, kterou cestou jet. Ale tato otázka už dávno pominula, stejně jako výběrčí,

292$

mýta, formani a poštovní panáčci, kteří o ní hovořili; dnes už si stěží kdo z obyvatel Stoke-Barehills uvědomuje, že se cesta, která se u jejich města rozděluje, někde zase spojí; protože nikdo už nejezdí denně po široké západní silnici.

V dnešní době je nejznámějším místem v Stoke-Barehills hřbitov, který leží při trati mezi několika malebnými středověkými troskami; moderní kaple, moderní hrobky a moderní ozdobné keře vypadají mezi drolivými, břečťanem porostlými a polorozpadlými zdmi jako vetřelci.

Jednoho dne právě toho roku, k němuž dospělo toto vyprávění — bylo to začátkem června —, se sem sjelo mnoho návštěvníků, třebaže město samo budilo pramálo zájmu; několik zvláštních vlaků od Londýna se tu skoro vyprázdnilo. Je týden Hospodářské výstavy Velkého Wessexu, jejíž rozlehlé výstaviště se rozestírá široko daleko po otevřeném okraji města a připomíná ležení tábořícího vojska. Rady stanů, Stánků, bud, pavilónů, loubí a kolonád — stavby všeho druhu, ovšem samé dočasné — pokrývají zelenou plochu asi poloviny čtvereční míle, hloučky návštěvníků v zástupech procházejí městem a míří k výstavišti. Cestu k němu vroubí výklady, stánky a pouliční prodavači, kteří si z celé silnice až k výstavě udělali hotový trh a pomáhají dosti značně ulehčit kapsám některých neprozřetelných návštěvníků, ještě než dojdou k branám výstavy, na kterou se vlastně přijeli podívat.

Dnes je den pro nejširší veřejnost, vstupné za lidové ceny, a dva ze zrychlených výletních vlaků dojíždějí na dvě sousedící nástupiště, každý z jiné strany, téměř v témž okamžiku. Jeden z nich stejně jako několik předchozích jede z Londýna: druhý po opačné trati z Aldbrickhamu; a z londýnského vlaku vystupuje dvojice, malý, poněkud zavalitý muž s kulatým bříškem a krátkýma nohama, připomínající vlčka na dvou špalíčcích, a žena dosti pěkné postavy, začervenalá v tvářích, v černých šatech, od klobouku až po sukni pošitá korálky, jež se lesknou, jako by na sobě měla drátěnou košili.

Rozhlédli se. Jako mnozí jiní se muž právě chystal najmout drožku, ale žena řekla: „Nespěchej tolik, Cartlette. Na výstaviště není tak daleko. Třeba se mi podaří levně koupit kousek nábytku nebo starý porcelán. Nebyla jsem tu už léta — od do

293$

by, kdy jsem jako děvče bydlela v Aldbrickhamu a občas si sem zajela s mládencem na výlet.“

„Nábytek nemůžeš vozit domů výletním vlakem,“ řekl hlučně manžel, hostinský u „Tří rohů“ v Lambethu; neboť si vyjeli z hospody „v těch skvělých, hustě obydlených končinách, kde se pije džin“, kterou vedli od té doby, co je k ní přilákalo toto znění inzerátu. Na hostinském bylo vidět, že i on, stejně jako jeho zákazníci, začíná mít rád nápoje, které nalévá.

„Tak to pošlu, když najdu něco, co by stálo za to,“ odpověděla žena.

Šourali se dál, ale nedošli ještě ani do města, když její pozornost upoutala mladá dvojice s dítětem po boku, jež vycházela z druhého nástupiště, kam dosupěl vlak z Aldbrickhamu. Šli kousek před hostinskými.

„Proboha!“ zvolala Arabella.

„Co je?“ zeptal se Cartlett.

„Kdo myslíš, že jsou tihle dva? Nepoznáváš toho člověka?“

„Ne.“

„Ani podle fotografií, které jsem ti ukazovala?“

„Je to Fawley?“

„Ano — samozřejmě.“

„Prosím. Asi měl chuť si to tady prohlédnout právě tak jako všichni ostatní.“ Ať byl Cartlettův zájem o Judu jakýkoli, dokud mu byla Arabella nová, zcela vyprchal, když mu její půvaby a osobité názory, nadpočetné pletence vlasů a umělé dolíčky v tvářích zevšedněly jako stará povídačka.

Arabella uzpůsobila krok svůj i manželův tak, aby zůstávali těsně za trojicí, což se v takovém proudu pěších dalo dokázat snadno a nenápadně. Odpovídala na Cartlettovy poznámky roztržitě a polohlasem, protože ji skupina před nimi zajímala více než celá ostatní podívaná.

„Zřejmě se mají rádi a to své dítě taky,“ pokračoval hostinský.

„Své dítě! To dítě není jejich,“ odsekla Arabella s nečekanou, podivnou závistí. „Nejsou spolu tak dlouho, aby bylo jejich!“

Ale přestože v ní byl doutnající mateřský cit natolik silný, aby vyvrátila manželovu domněnku, po úvaze nemínila být upřímnější, než je nutno. Pan Cartlett nevěděl nic víc, než že

294$

dítě jeho ženy z prvního manželství je u svých prarodičů na druhé straně zeměkoule.

„Asi jejich nebude. Ona vypadá jako děvčátko.“

„Jsou jen milenci nebo se vzali teprve nedávno a dítě mají v opatrování, jak je vidět.“

Všechno se hýbalo kupředu. Nic netušící Sue a Juda, o nichž byla řeč, se rozhodli vyjet si na hospodářskou výstavu dvacet mil od jejich města jako na jednodenní výlet, na kterém za laciný peníz užijí cestování, zábavy i poučení. Bez ohledu na sebe rozhodli se vzít s sebou Starouška, jen aby se využilo každé příležitosti, při níž by se mohl rozdovádět a rozesmát jako ostatní hoši, i když jim trochu překážel v mile bezprostřední zábavě, která jim na podobných výpravách vždy působila takové potěšení. Ale brzy ztratili pocit, že je sleduje, a kráčeli, častujíce se něžnou vzájemnou pozorností, kterou nezastře ani nejplašší člověk a kterou se mezi samými cizími lidmi, jak jim připadalo, snažili zakrývat méně, než kdyby byli doma. Sue v nových letních šatech, pružná a lehká jako pták, drobným palcem přidržovala hůlku bílého plátěného slunečníku a šla, jako by se ani země nedotýkala a jako by ji poněkud prudší závan větru mohl odnést přes plot na sousední pole. Juda na sobě měl světle šedý sváteční oblek a byl opravdu pyšný na svou družku jak pro její vnější přitažlivost, tak pro její milé povídání a vystupování. Naprostý duševní soulad, při němž každý pohled a pohyb utvrzoval vzájemné porozumění stejně výmluvně jako slova, je téměř proměnil ve dvě části jediného celku.

Dvojice s dítětem prošla turniketem, Arabella a její manžel kousek za nimi. Když vstoupili do ohrazeného prostoru, žena hospodského pozorovala, jak se ti dva vpředu zabývají chlapcem a vysvětlují mu mnoho zajímavostí o věcech i o zvířatech; chvílemi jim po tváři přelétl smutek, protože se jim nedařilo vytrhnout chlapce z lhostejnosti.

„Jak se k němu tiskne!“ říkala Arabella. „Kdepak — ti se asi nevzali, to by se k sobě tak neměli … To bych ráda věděla!“ „Ale přece jsi říkala, že si ji vzal?“

„Slyšela jsem, že si ji chce vzít — to je všechno, že se o to zase chce pokusit, když už to jednou nebo dvakrát odložili …

295$

Ti dva si zřejmě myslí, že tu jsou na výstavě sami! Na Judově místě bych se styděla dělat ze sebe takového blázna!“

„Nepřipadá mi, že by na jejich chování bylo něco zvláštního. Ani bych si nebyl všiml, že jsou zamilovaní, kdybys mě na to nebyla upozornila.“

„Ty si nikdy ničeho nevšimneš,“ odbyla ho. Nicméně ostatní dav se nepochybně díval na chování milenců či manželského páru Cartlettovýma očima a jeho pozornost vůbec nepoutalo to, co zjistil Arabellin pátravý pohled.

„Je jí okouzlen, jako by to byla nějaká víla,“ pokračovala Arabella. „Podívej, jak se k ní otáčí a jak se v ní zhlíží. Skoro si začnu myslet, že ona o něho zdaleka nestojí tak jako on o ni. Podle mého názoru nemá zrovna horké srdce, třeba se k němu chová jakžtakž obstojně — jak nejlíp umí; mohl by jí s tím srdcem trochu zahýbat, kdyby chtěl, ale on je příliš velký prosťáček, aby to udělal. Podívej — teď jdou ke stájím tažných koní. Pojď taky.“

„Na tažné koně se dívat nechci. Copak jsme sem přišli, abychom za nimi chodili? Když jsme se sem šli podívat na výstavu, tak si ji prohlédneme po svém, oni si ji taky prohlížejí po svém.“

„Tak co kdybychom se domluvili, že se za hodinu někde sejdeme — třeba tamhle u stanu s občerstvením — a šli každý sám? Budeš se moci dívat, nač budeš chtít, a já taky.“

Cartlett proti tomu neměl námitek a rozešli se tedy — on vykročil ke stánku, kde se předvádělo sladování, a Arabella se dala směrem za Judou a Sue. Než je však zase našla, narazila na rozesmátou tvář a před ní stála Anny, přítelkyně z dívčích let.

Anny srdečně rozesmála prostá skutečnost, že se setkaly.

„Ještě pořád tu dole bydlím,“ řekla, když se uklidnila. „Brzy se budu vdávat, ale můj vyvolený sem dnes nemohl přijet. Vypravila se nás sem spousta, ale právě se mi všichni ztratili.“

„Viděla jsi Judu a to jeho děvče nebo ženu nebo co to je? Teď tady byli.“

„Neviděla. Už léta jsem ho ani nezahlédla.“

296$

„Musejí tu někde nablízku být. Ano — tamhle jsou — u toho grošáka!“

„Á, to je jeho nynější děvče — říkala jsi žena? On se znovu oženil?“

„Nevím.“

„Je hezká, že?“

„No — není co hanět ani po čem skočit. Na moc zrovna nevydá; taková hubená, tenká kůstka.“

„Ale on je taky hezký mládenec. Měla ses ho držet, Arabello.“

„Nevím — snad ano,“ zamumlala.

Anny se rozesmála. „To jsi celá ty, Arabello. Pořád chceš někoho jiného, než máš.“

„Třeba — a ráda bych věděla, která žena nechce! A ta osoba, co s ním jde — ta neví, co je láska! Vidím jí to na obličeji, že to neví.“

„A možná, Abby, že ty zase nevíš, čemu ona říká láska.“ „Rozhodně na to nejsem zvědavá! … Podívej, míří k uměleckému oddělení. Taky bych se ráda podívala na nějaké obrázky. Půjdeme tam? — Namouduši, dneska je tu snad celý Wessex! Tamhle jde doktor Vilbert. Už jsem ho neviděla léta a nevypadá o nic starší, než když jsem ho znávala. Jak se daří, doktore! Právě říkám, že nevypadáte o nic starší, než když jste mě znával ještě jako děvče.“

„Prostý výsledek toho, že pravidelně užívám své vlastní pilulky, milostivá. Dva šilinky tři pence krabička — účinek zaručen úřední pečetí. Smím vám poradit, abyste se řídila mým příkladem a koupila si tuto bezpečnou ochranu proti zubu času? Pouhé dva šilinky tři pence.“

Mastičkář vytáhl z kapsy krabičku a Arabella se dala svést ke koupi.

„Mimochodem,“ pokračoval, když zaplatila pilulky, „máte proti mně výhodu, milostivá — Jste přece paní Fawleyová, dříve slečna Donnová ze sousedství Marygreenu?“

„Ano, ale teď se jmenuji Cartlettová.“

„Ach — ztratila jste ho tedy? Nadějný mladý muž! Víte, můj žák. Učil jsem ho mrtvým jazykům. A věřte mi, za chvíli uměl skoro tolik co já.“

297$

„Ztratila jsem ho; ale ne tak, jak si myslíte,“ řekla suše Arabella. „Rozvedli nás advokáti. Tamhle je, podívejte, živ a zdráv; s tou mladou ženou jdou na výstavu umění.“

„I propána! Je vidět, že ji má rád.“

„Prý je to bratranec a sestřenice.“

„Zdá se mi, že příbuzenství vyhovuje jejich citům.“

„Ano. A její manžel si to taky jistě myslel, když se s ní rozváděl … Půjdeme se také podívat na obrazy?“

Trojice vykročila přes trávník a vstoupila. Juda a Sue s dítětem, netušíce, jaký budí zájem, přešli k modelu na kraji výstavy a dlouho jej pozorně prohlíželi, než se hnuli dál. Vzápětí k modelu přistoupila Arabella s přáteli a viděli nápis: Model Kardinálské koleje v Christminsteru. Zhotovil J. Fawley a S. F. M. Brideheadová.

„Kochají se vlastní prací,“ řekla Arabella. „To je Judovi podobné — pořád myslí na koleje a Christminster, místo aby si hleděl řemesla.“

Zběžně prohlédli obrazy a zamířili k hudebnímu pavilónu. Chvilku zde stáli a poslouchali koncert vojenské kapely a tu se z druhé strany přiblížil Juda se Sue a s dítětem. Arabelle nezáleželo na tom, zda ji poznají; ale byli příliš hluboce zaujati svými vlastními životy, jak je prociťovali pod dojmem vojenské hudby, aby si jí pod závojem s korálky všimli. Obešla naslouchající dav a prošla za zády milenců, jejichž každý pohyb ji dnes kupodivu přitahoval. Jak je zblízka upřeně pozorovala, všimla si, že Judova ruka vyhledává Suinu; stáli těsně vedle sebe, aby se zakryl, jak doufali, tento tichý výraz duševního souladu.

„Směšní blázni — jako dvě děti,“ šeptala si nakvašeně Arabella a vrátila se k přátelům, v jejichž společnosti zamyšleně mlčela.

Anny zatím Vilberta žertovně upozornila, jak roztouženě Arabella sleduje svého prvního manžela.

„Paní Cartlettová,“ řekl Vilbert Arabelle stranou, „nechtěla byste něco takovéhleho? Má to jiné složení než moje běžné recepty, ale občas mě o něco takového žádají.“ Vytáhl malou fiólu průzračné tekutiny. „Nápoj lásky, kterého staří národové

298$

užívali s velkým úspěchem. Přišel jsem na to při studiu jejich spisů a nikdy jsem neslyšel, že by to selhalo.“

„Z čeho to je?“ zeptala se Arabella zvědavě.

„No — hlavně je v tom destilovaná šťáva z holubích, to jest z holubicích srdíček. Na tuhle malou lahvičku padlo skoro sto srdíček.“

„Kde berete tolik holubů?“

„Prozradím vám to tajemství — vezmu kousek kamenné soli, kterou mají holubi strašně rádi, a dám si ji na střechu holubníku. Za pár hodin se tam slétnou ptáci ze všech světových stran — od východu, západu, severu i jihu — a tak jich seženu, kolik potřebuji. S tou vodičkou to uděláte tak, aby z ní vytoužený muž vypil v nápoji asi deset kapek. Nezapomeňte ovšem, že se tohle všechno dovídáte jenom proto, že z vašich otázek soudím, že byste to ráda koupila. Věříte mi přece?“

„Prosím — mohu si lahvičku koupit — a dát ji nějaké přítelkyni, aby si to na mládenci vyzkoušela.“ Vytáhla pět šilinků, jak Vilbert žádal, a zastrčila fiólu za objemná ňadra. Náhle řekla, že má s manželem schůzku, a odspěchala k stanu s občerstvením, neboť Juda se svou družkou a děckem zatím přešel k zahradnickému pavilónu a Arabella je tam zahlédla u rozkvetlých růží.

Několik minut počkala a pozorovala je a pak se s pocity nepříliš přátelskými vydala za svým manželem. Našla ho usazeného na židličce před výčepem, jak se baví s výstředně oble-čeným děvčetem, které ho obsluhovalo.

„Myslím, že tohohle dost užiješ doma,“ poznamenala zamračeně Arabella. „Doufám, že jsi nejel padesát mil z vlastního výčepu, jenom aby ses upíchl do jiného! Pojd mě provést po výstavě, tak jako ostatní muži provádějí své manželky! Zatraceně, člověk aby si myslil, že jsi svobodný mládenec a nemáš na starost než sám sebe!“

„Ale vždyť jsme se domluvili, že se tu sejdeme, tak co jsem mohl dělat jiného než čekat?“

„Když jsme se tedy sešli, tak pojd’,“ odsekla, schopna se pohádat se sluncem proto, že na ni svítí. A odešli spolu ze stanu, tento břichatý muž a kvetoucí žena, v nepřátelském, popuze-ném rozpoložení běžných křesťanských manželů

299$

Poněkud výjimečnější dvojice s chlapcem se zatím zdržovala v zahradnickém pavilónu v paláci podle jejich vytříbeného vkusu nádherném — a v Suiných vždy bledých tvářích se odrážela nachová barva růží, na něž se dívala; veselá podívaná, vzduch, hudba, nadšení z celodenního výletu s Judou jí rozproudily krev a živě rozzářily oči. Sue zbožňovala růže, a právě před chvílí byla Arabella svědkem toho, jak Sue Judu zdržuje skoro proti jeho vůli, jen aby poznala jména toho či onohu druhu a mohla se přiblížit tváří až skoro ke květům a přivonět si k nim.

„Nejraději bych se do nich obličejem zabořila — do kouzelnic,“ řekla. „Ale asi je zakázáno dotýkat se jich, že, Judo?“ „Ano, ty děťátko,“ odpověděl a pak do ní hravě šťouchl, až vletěla nosem do poupat.

„Přijde na nás strážník a já řeknu, že za to může manžel!“ Pak se na něho podívala s úsměvem, který tolik napověděl Arabelle.

„Šťastna?“ zeptal se tiše.

Kývla.

„Proč? Protože jsi šla na Hospodářskou výstavu Velkého Wessexu nebo protože jsme sem šli spolu?“

„Ty se pořád pokoušíš mě přimět, abych se ti vyznala ze všech možných nesmyslů. Protože mi hned stoupá nálada, když vidíme všechny tyhle parní pluhy a mlátičky a řezačky a krávy a vepře a ovce.“

Juda se už zcela smířil s tím, že mu jeho vždy vyhýbavá družka jako obvykle uklouzla. Ale když pozapomněl na svou otázku, a protože si ani nežádal odpovědi, pokračovala: „Je mi, jako bychom se byli vrátili k radostnému životnímu pocitu Řeků, jako bychom byli zavřeli oči před vším nezdravým a bolestným, jako bychom byli zapomněli na všechno, čemu se od jejich dob za pětadvacet století lidské plemeno naučilo, jak říká jeden z tvých christminsterských veleduchů … Je tu však jeden stín — jeden jediný.“ Podívala se na přestárlého chlapce, kterého se jim, třebaže jej vodili ke všemu možnému, co by mohlo budit zájem dítěte, ničím nepodařilo upoutat.

Chlapec věděl, co si říkají a myslí. „Hodně, hodně mě to

300$

mrzí, tatínku a maminko,“ pravil. „Ale nezlobte se na mě, prosím vás! — Nemohu si pomoct. Ty květiny by se mi moc líbily, kdybych nemusel pořád myslet na to, že za několik dní budou všechny zvadlé.“

VI

NENÁPADNÉHO ŽIVOTA, JAKÝ DVOJICE DOSUD VEDLA, si ode dne, kdy odložili svatbu, začali všímat i jiní lidé, nejenom Arabella, a začalo se o něm mluvit. Obyvatelé Jarní ulice a celé sousedství vůbec nerozuměli a asi by byli ani neporozuměli Suiným a Judovým osobním názorům, citům, stanoviskům a obavám. Ta podivná věc, že k nim nečekaně přijelo dítě, které Judovi říká tatínku a Sue maminko, spolu s jakýmsi háčkem ve svatebním obřadu, který chtěli odbýt na úřadě, aby se o něm co nejméně vědělo, to vše spolu s pověstmi o neobhajovaných případech před soudním dvorem vedlo prostý rozum k jedinému výkladu.

Staroušek — neboť i když formálně dostal jméno Juda, tato přiléhavá přezdívka mu zůstala — se večer vracel ze školy a opakoval otázky a poznámky, kterými ho častovali ostatní chlapci; a působil jimi Sue i Judovi, pokud je zaslechl, velkou bolest a zármutek.

Výsledek byl ten, že krátce po pokusu na úřadě dvojice na několik dní odjela — údajně do Londýna — a kohosi zjednala, aby se staral o chlapce. Když se vrátili, s naprosto lhostejnou, netečnou tváří nepřímo naznačili, že se konečně dali pravoplatně oddat. Sue, které se dosud říkalo paní Brideheadová, teď otevřeně užívala jména Fawleyová. Její nejisté, ustrašené a netečné chování po několik dnů jako by tomu všemu nasvědčovalo.

Ale dopustili se chyby (tak tomu říkali), že odcestovali a odbyli svou záležitost tak tajně, neboť jejich život ztratil jen málo ze své záhadnosti; a zjistili, že si tím u sousedů neposloužili tak, jak doufali. Nové tajemství nebylo o nic méně zajímavé než staré klepy.

Pekařský učedník a hokynářský pomocník, kteří před Sue zprvu uctivě smekali, když přicházeli se svými posílkami, se

301$

v těchto dnech už neobtěžovali jí tuto úctu prokazovat a ženy řemeslníků ze sousedství se upřeně dívaly na chodník, kdykoli ji potkaly.

Nikdo je neobtěžoval, pravda; ale na jejich duše začalo ze všech stran doléhat tísnivé ovzduší, zvláště po výletě na výstavu, jako by ta výprava byla měla nějaký špatný vliv, který na nich ulpěl. Patřili právě do onoho druhu povah, které takovýmto ovzduším trpí, a nedovedli je vyjasnit pevným a otevřeným prohlášením. Jejich zřejmý pokus o nápravu přišel příliš pozdě, aby jim byl co pláten.

Objednávek na náhrobní kameny a nápisy ubývalo; když za dva tři měsíce nastal podzim, viděl Juda, že se bude muset zase vrátit k námezdní práci, a tato změna právě teď byla tím horší, že dosud nesplatil dluh, který nevyhnutelně musel minulý rok udělat, aby uhradil soudní útraty.

Jednou jako obvykle večeřel společně se Sue a s dítětem. „Myslím,“ řekl jí, „že to tady zavřu. Samozřejmě, tenhle způsob života nám vyhovuje; ale kdybychom se dostali někam, kde nás nikdo nezná, bylo by nám u srdce lehčeji a měli bychom lepší vyhlídky. A tak se obávám, že budeme muset jít odtud, i když ti to bude hodně zatěžko, moje nešťastná holčičko!“

Sue vždy velmi dojímalo, když viděla, jak ji někdo lituje, a posmutněla.

„Dobře — není mi to líto,“ řekla hned. „Hodně se mě dotýká, jak se tu na mě dívají … A ty jsi vydržoval tenhle dům a nábytek jen pro mě a pro chlapce! Sám jej nepotřebuješ a je to zbytečný výdaj. Ale ať už uděláme cokoliv, ať půjdeme kamkoliv, vid, že mi chlapce nevezmeš, můj milý? Teď bych ho nemohla opustit. Tolik mě dojímá ten stín na jeho mladé duši a doufám, že jej jednou rozptýlím. A on mě tak miluje. Že mi ho nevezmeš?“

„Jistěže ne, má milá holčičko! A pěkný byt najdeme kdekoliv. Budu se asi často stěhovat — každou chvíli budu pracovat jinde.“

„A já budu určitě taky něco dělat — dokud — dokud — Když ti teď nemohu vypomáhat s nápisy, je mou povinností přiložit ruku k něčemu jinému.“

„Nespěchej s tím zaměstnáním,“ řekl lítostivě. „Nechci,

302$

abys vydělávala. Nechtěl bych to, Sue. Stačí ti, když se budeš starat o chlapce a o sebe.“

Kdosi zaklepal na dveře a Juda šel otevřít. Sue slyšela rozhovor:

„Je pan Fawley doma?,.. Posílají mě sem stavební podnikatelé Billes a Willis, abych se zeptal, jestli byste neobnovil písmo Desatera v malém kostelíku, který se teď opravoval tady nedaleko ve vesnici.“

Juda se zamyslil a pak řekl, že by to mohl udělat.

„Není to zrovna umělecká práce,“ pokračoval posel. „Duchovní je hrozně staromódní a nepřipustil, aby se v kostele provedlo cokoliv kromě vyčištění a opravy.“

„Báječný stařík,“ říkala si Sue, které se z duše protivily hrůzy přehnaného upravování.

„Desatero je na východní straně,“ mluvil dál posel, „a chtěli by, abyste dal do pořádku celou tu zed, protože ten duchovní jim to nechce dovolit odvézt jako starý materiál, který podle obchodních zvyklostí patří podnikateli.“ Dohodli se na podmínkách a Juda se vrátil. „Tak vidíš,“ řekl vesele. „Nová práce, to v každém případě, a ty při ní můžeš pomáhat — aspoň se můžeš pokusit. Budeme mít celý kostel pro sebe, protože ostatní je hotovo.“

Druhý den se Juda vypravil do kostela, vzdáleného jen dvě míle. Zjistil, že zástupce podnikatelů mluvil pravdu. Desky židovského zákona se přísně tyčily nad potřebami křesťanské bohoslužby jako hlavní ozdoba nad oltářem, vypracovány v jemném, střízlivém slohu minulého století. A protože byly ozdobně zarámovány sádrou, nebylo možno je k opravě sejmout. Bylo třeba obnovit část zborcenou vlhkem; a když to bylo hotovo a celé Desatero vyčištěné, začal opravovat písmo. Druhý den ráno přišla Sue, aby se podívala, jak by mu mohla pomoci, a také proto, že byli rádi spolu.

Ticho a prázdný prostor budovy budily v Sue důvěru, a stojíc na bezpečném nízkém lešení, které Juda postavil, na něž však přece lezla se strachem, začala malovat písmena první desky, zatímco Juda se chystal opravovat část druhé. Docela se radovala ze svých schopností; nabyla jich v době, kdy kreslila ozdobné texty pro obchod s církevními potřebami

303$

v Christminsteru. Zdálo se, že je nikdo nebude vyrušovat; otevřeným oknem sem pronikalo milé švitoření ptáků a šelest říjnového listí a mísily se s jejích rozhovorem. Této pohody a klidu jim však nemělo být dopřáno nadlouho. Asi o půl jedné zakřupaly venku na štěrku kroky. Vstoupil starý farář a starší církve, aby se podívali, jak pokračuje práce, a zřejmě je překvapilo, když zjistili, že Judovi vypomáhá mladá žena. Zašli do uličky mezi lavicemi, ale zatím se dveře otevřely znovu a vešla další postava, tentokrát malá — Staroušek, s pláčem. Sue mu řekla, kam za ní mezi vyučováním může přijít, bude-li chtít. Slezla z lešení a zeptala se: „Copak se stalo, zlato?“

„Nemohl jsem ve škole zůstat na oběd, protože říkali — “ vyprávěl, jak se mu chlapci ve škole posmívali pro jeho domnělou matku. Sue se zarmouceně svěřila se svým rozhořčením Judovi nahoře. Dítě šlo na hřbitov a Sue se vrátila k práci. Zatím se dveře opět otevřely a s výrazem pracovního zaujetí vklouzla dovnitř žena v bílé zástěře, aby poklidila kostel. Sue v ní poznala paní, která má v Jarní ulici známé a navštěvuje je. Uklízečka se na Sue podívala, otevřela ústa a spráskla ruce; zřejmě poznala Judovu pomocnici právě tak jako ona ji. Potom přišly ještě dvě dámy, promluvily s uklízečkou, také pokročily dál, a jak se Sue natahovala, sledovaly její ruku při kreslení písma a zkoumavě prohlížely její postavu, rýsující se proti bílé zdi, až Sue tak zneklidněla, že se viditelně chvěla.

Vrátily se zase zpět k ostatním a polohlasem mluvily; jedna z nich — Sue nerozeznala, která — říkala: „To je jeho žena, ne?“

„Jedni říkají, že ano, jiní zase, že ne,“ zněla odpověď uklízečky.

„Ne? Ale měla by být, nebo aspoň někoho jiného — to je úplně jasné.“

„Jsou svoji teprve několik týdnů, jestli je to ovšem pravda.“

„Dost divné, aby zrovna tihle dva malovali boží přikázání! To se divím, co to Billese a Willise napadlo, že najali právě je.“

Starší církve vyslovil domněnku, že Billes a Willis asi nevědí nic špatného, a druhá žena, která se bavila se stařenou, vysvětlovala, proč o nich mluvila jako o divných lidech. Prav

304$

děpodobný smysl tlumeného rozhovoru, který se pak rozvinul, vyjasnil starší církve, když začal vyprávět anekdotu tak hlasitě, že ji bylo slyšet po celém kostele, přestože ho k ní zřejmě podnítilo to, co se právě odehrálo:

„No — je to zvláštní, ale dědeček mi vyprávěl podivnou historku o nanejvýš nemravném případu, který se stal při malování Desatera v kostele v Gaymeadu — je to odtud, co by kamenem dohodil. Tenkrát se většinou psalo Desatero zlatým písmem na černém podkladě, a tak to taky měli v Gaymeadu, než se starý kostel přestavěl. Bude to už asi sto let, co tam po-třebovali Desatero opravit, tak jako my teď, a musili si na tu práci zjednat lidi z Aldbrickhamu. Chtěli to mít hotovo do určité neděle, a tak chlapi museli dělat v sobotu dlouho do noci proti své vůli, protože práce přes čas se neplatila tak jako teďka. Tenkrát tady v kraji nebyla pravá zbožnost, ani mezi faráři a úředníky, ani mezí lidem, a aby udržel chlapy při práci, musel jim farář celé odpoledne dávat spoustu pití. Když se blížil večer, poslali si ještě sami — samozřejmě pro rum. Připozdívalo se a oni byli stále více opilí, až si nakonec postavili láhev s rumem a skleničky na stůl Páně a přitáhli si nějaké kozy, pohodlně se usadili a pěkně zhluboka si přihýbali. Ale sotva do sebe obrátili skleničky, jak se vypráví, všichni do jednoho upadli do bezvědomí. Jak dlouho tak leželi, nevěděli sami, ale když se probrali, strhla se hrozná bouře a jim se zdálo, jako by v šeru viděli černou postavičku s nohama jako hůlky a s podivným kopýtkem, jak stojí na žebříku a dodělává jejich prácí. Když se rozbřesklo, viděli, že práce je opravdu hotová, ale nemohli si za nic vzpomenout, že by ji byli dokončili sami. Vrátili se domůj a první, co se dověděli, bylo, že v neděli ráno došlo v kostele k velikému pohoršení, protože když se lidé sešli a začaly bohoslužby, všichni viděli, že u Desatera bylo při malování všude vynecháno ,Ne‘. Slušní lidé tam proto na bohoslužby dlouho nechtěli chodit, a museli poslat pro biskupa, aby kostel znovu vysvětil. Tak jsem to slýchal vyprávět jako dítě. Nesmí se to brát doslova, ale ten dnešní případ mi to, jak říkám, připomněl.“

Návštěvníci se ještě podívali, jako by se chtěli ujistit, zda Sue a Juda také nevynechali „Ne“, a pak postupně odcházeli

305$

z kostela, stará žena poslední. Sue a Juda, kteří se v práci nezastavili, poslali dítě zase do školy a mlčky pokračovali v díle; a když pak Juda zblízka pohlédl na Sue, viděl, že tiše pláče. „Nic si z toho nedělej, družko moje,“ řekl. „Vím, co to je.“ „Ale nesnesu, aby si oni a vůbec všichni mysleli, že když se člověk rozhodl žít podle svého, musí být špatný. A opravdu za to mohou tyhle názory, že lidé, kteří měli nejlepší úmysly, zlhostejní a nakonec se stanou skutečně nemorální.“

„Nesmíš hned pozbývat mysli! Byla to jen směšná povídačka!“

„Ano, ale my jsme k ní dali podnět! Obávám se, Judo, že jsem tě svým příchodem spíše přivedla do neštěstí, než abych ti pomohla!“

Že dali podnět k takovému vyprávění, to zajisté nebylo příliš povzbuzující, když se člověk vážně zamyslil nad jejich situací. Avšak za několik minut jako by si Sue uvědomila, že dnes ráno je jejich postavení také svým způsobem komické, otřela si oči a rozesmála se.

„Je to koneckonců směšné,“ pravila, „že ze všech lidí právě my se svou podivnou minulostí se dostaneme k tomu, abychom tu malovali desatero přikázání! Ty — odpadlík, a já — při mém stavu … Ach, můj milý!“ A zakrývajíc si oči dlaní, zase se tiše a přerývaně rozesmála, až se unavila.

„Tak je to lepší,“ řekl Juda vesele. „Už nám je zase dobře, vid, holčičko!“

„Ale stejně je to vážné,“ povzdechla, vzala kartáč a narovnala se. „Vidíš, že nevěří, že jsme se vzali? Nechtějí tomu věřit! To je zvláštní!“

„Je mi jedno, jestli tomu věří nebo ne,“ odpověděl Juda. „Nebudu se už namáhat je přesvědčovat.“

Sedli si k obědu — přinesli si jej s sebou, aby neztráceli čas — a po jídle se zase chystali k práci; tu však vešel do kostela muž a Juda v něm poznal podnikatele Willise. Kývl na Judu a stranou s ním hovořil.

„Totiž — právě si mi stěžovali s tímhle,“ spustil dost zaraženě a rozpačitě. „Nerad bych to nějak rozebíral — ovšemže jsem netušil, co se děje — , ale budu bohužel nucen požádat vás i ji, abyste toho nechali, a dát to dodělat někomu jinému. Bude

306$

to tak nejlepší, aby nedošlo k nějakým nepříjemnostem. Samozřejmě vám zaplatím za celý týden.“

Juda byl příliš hrdý, aby nějak naříkal, a podnikatel mu zaplatil a odešel. Juda sbíral náčiní, Sue si čistila kartáč. Jejich pohledy se setkaly.

„Jak jsme jen mohli být tak hloupí a myslet si, že bychom tohle mohli dělat,“ pravila a hlas jí sklouzl do tragického ladění. „Rozhodně jsme sem neměli — já jsem sem neměla — chodit.“

„Vůbec mi nenapadlo, že by někdo mohl přijít do takového zapadlého hnízda a vidět nás,“ odvětil Juda. „Nu, nedá se nic dělat, má milá; a jistě bych nerad Willisovi kazil obchodní styky tím, že bych tu zůstal.“ Chvilku bezradně poseděli, pak vyšli z kostela, dohonili chlapce a zamyšleně se ubírali do Aldbrickhamu.

Fawley byl dosud pln zanícení pro vzdělanost a jak bylo při jeho zkušenostech přirozené, velmi činně prosazoval „právo na stejné možnosti“ všemi skromnými prostředky, které pro něho byly dosažitelné. Vstoupil do Řemeslnického vzájemně vzdělávacího spolku, který se ve městě ustavil v době, kdy sem přijel; jeho členy byli mladí muži nejrůznějšího vyznání a pře-svědčení — anglikáni, kongregacionalisté, baptisté, unitáři, pozitivisté a jiní — o agnosticích tehdy ještě nebylo skoro ani slyšet — a společná touha po hlubším vzdělání jim byla dostatečně pevným sjednocujícím poutem. Příspěvek byl nízký a místnost útulná; a protože byl Juda průbojný, měl nevšední vědomostí a především zvláštní cit pro to, co číst a jak si s tím poradit — výsledek dlouholetého boje proti záštiplnému osudu —, dostal se do výboru.

Několikátý večer po tom, co ho propustili z práce na opravě kostela, a ještě než si sehnal jiné zaměstnání, šel na schůzi tohoto výboru. Přišel později, byli tam už všichni, a když vstoupil, podezíravě se na něho podívali a sotva pronesli slovo pozdravu. Vytušil, že se právě jednalo nebo debatovalo o něčem, co se týkalo jeho. Prohovořili několik běžných záležitostí a ukázalo se, že v počtu přispěvatelů v tomto čtvrtletí nastal náhlý úbytek. Jeden člen — opravdu upřímný muž s nejlepšími úmysly — začal v narážkách hovořit o jistých možných důvo-307$

dech; že je to nutí dobře se podívat do vlastních řad; protože kdyby výbor neměl vážnost a kdyby nezachovával, třebaže se v názorech různí, běžnou úroveň chování, znamenalo by to pro spolek zkázu. Více před Judou řečeno nebylo, on však pochopil, oč jde; přisedl ke stolu a napsal prohlášení, že se okamžitě vzdává funkce.

A tak přecitlivělá dvojice pociťovala stále znovu a znovu, že musí odejít. A potom docházely účty a vyvstávala otázka, co si Juda počne se starým těžkým nábytkem po pratetě, až opustí město a pojede kdovíkam. Toto a potřeba hotových peněz jej přiměly, aby se rozhodl pro dražbu, třebaže by si byl památné věci velmi rád ponechal.

Nastal den rozprodeje; a Sue naposled uvařila pro sebe, pro Judu a pro dítě snídani v domku, který zařídil. Ten den zrovna pršelo; nadto ještě nebylo Sue dobře, a protože nechtěla za tak smutných okolností nebohého Judu opustit, neboť on se dražby musil zúčastnit, uchýlila se na radu dražebníka do horního pokoje, který bylo možno uprázdnit, tak se ukryla před kupci. Tam ji Juda objevil: oba pak seděli s dítětem mezi několika zavazadly, košíky a ranci, u stolu na dvou židlích, jež nebyly na prodej, a zamyšleně rozprávěli.

Po schodech bez koberců začaly vrzat kroky nahoru dolů, příchozí si prohlíželi věci, z nichž některé byly tak zvláštní a starobylé, že bylo výhodnější je ocenit jako umělecký před-mět. Několikrát někdo vzal za kliku jejich dveří, a aby nebyli rušeni, napsal Juda na kousek papíru „soukromá místnost“ a připevnil jej na výplň.

Záhy zjistili, že místo o nábytku se zájemci baví v nečekané a nesnesitelné míře o jejich osobních osudech a jednání v minulosti. Teprve nyní opravdu pochopili, jak pošetile byli do-nedávna šťastni, když si myslili, že o nich nikdo nic neví. Sue mlčky vzala svého druha za ruku, a hledíce si do očí, poslouchali tyto náhodné poznámky — podivná a tajuplná osobnost Starouškova byla předmětem, k němuž se zaměřovala většina narážek a nápovědí. Konečně začala v dolní místnosti dražba a slyšeli, jak dražebník přiklepává všechny věci jim tak blízké, ty, kterých si vážili, lacino, přehlížené za nečekaně vysoké ceny.

308$

„Lidé nás nechápou,“ povzdechl si Juda těžce. „Jsem rád, že jsme se rozhodli odejít.“

„Je však otázka, kam jít.“

„Měli bychom jít do Londýna. Tam každý může žít, jak chce.“

„Ne, do Londýna ne, můj milovaný! Znám to tam dobře. Byli bychom tam nešťastni.“

„Proč?“

„Nevíš?“

„Protože je tam Arabella?“

„To je hlavní důvod.“

„Ale na venkově bych měl pořád pocit úzkosti, že prožijeme zase to, co v poslední době zde. Nechtěl bych to nijak zmírňovat tím, že bych především každému dopodrobna vysvětlo-val chlapcův osud. Rozhodl jsem se mlčet, abych ho odpoutal od jeho minulosti. Práce pro kostely mám teď plné zuby; i kdyby mi ji nabízeli, nerad bych ji přijímal.“

„Měl jsi zvládnout klasický sloh. Gotika je vlastně barbarské umění. Pugin-1& se mýlil a Wren-2& měl pravdu. Vzpomeň si na vnitřek christminsterské katedrály — je to skoro první místo, kde jsme se podívali jeden druhému do očí. A vší malebností těch normanských detailů prosvítá směšná dětinskost neohrabané lidské snahy napodobit zaniklé římské tvary, které jen matně připomíná tradice.“

„Ano — napůl jsi mě k tomuto stanovisku přivedla už tím, co jsi říkala prve. Ale člověk může pracovat a pohrdat tím, co dělá. Musím něco dělat, i když třeba ne kostelní gotiku.“ „Přála bych si, abychom oba mohli pracovat na něčem, při čem na osobních věcech nezáleží,“ usmála se zasněně. „Nemám už právo vyučovat stejně jako ty právo dělat církevní umění. Musíš se spokojit s prací na nádražích, mostech, koncertních sálech, hotelech — na všem, u čeho vůbec nezáleží na tvé pověsti.“

„Nemám s tím zkušenosti … Měl bych se vrhnout na pečení

&1-Pugin Augustus Welby Northmore (1812 — 1852) — anglický architekt, ve své praxi hlavní propagátor „návratu ke gotice“, zejména pozdní.

&2-Wren Christopher (1631 — 1723) — městský stavitel londýnský, tvůrce svérázného novoklasického sloh” v Anglii.

309$

chleba, Vyrostl jsem u tety v pekařině, však víš. Ale i pekař musí společnosti vyhovovat, aby si získal zákazníky.“

„Leda by si zařídil stánek s pečivem a s perníkem na trzích a poutích, kde je lidem kromě kvality zboží všechno slavnostně jedno.“

Myšlenky jim rozptýlil hlas dražebníka. „A teď tahle stará dubová židle — jedinečný kus starého anglického nábytku, který si zaslouží pozornost všech sběratelů!“

„Ta je po mém pradědečkovi,“ řekl Juda. „Kéž bychom si byli mohli tu starou milou věc ponechat!“

Kusy se jeden po druhém rozprodávaly a odpoledne plynulo. Juda i Sue se Starouškem začínali být unavení a hladoví, ale po řečech, které vyslechli, jim bylo trapné vyjít, dokud jim v cestě stáli kupci. Konečně však přicházely na řadu poslední věci a bylo třeba co nejdříve se vydat do deštivého počasí a přestěhovat Suiny drobnosti do nového dočasného bydliště.

„Další věc: dva páry holubů, všichni živi a zdrávi — báječná pastička k obědu na příští neděli!“

Blížící se prodej těchto ptáků byla nejtěžší zkouška celého odpoledne. Byli to Suini miláčkové, a když usoudili, že je asi nebudou moci nadále chovat, způsobilo to více smutku než rozloučení se vším nábytkem. Sue se snažila myslet na něco jiného, aby jí nevytryskly slzy, když slyšela, jak směšný obnos, na který její miláčky odhadli, krůček za krůčkem stoupá k ceně, za niž konečně byli přiklepnuti. Koupil je drůbežář ze sousedství a holubi byli nepochybně odsouzeni k smrti ještě před příštím trhem.

Juda viděl, jak Sue přemáhá smutek, políbil ji a řekl, že už je na čase jít se podívat, zdali je v novém podnájmu všechno v pořádku. Půjdou tam s chlapcem a brzy se pro ni vrátí.

Když osaměla, trpělivě čekala, ale Juda se nevracel. Konečně — vzduch už byl čistý — se rozhodla odejít a cestou kolem nedalekého drůbežářova obchodu viděla v kleci u dveří své holuby. Cit, který ji při pohledu na ně zalil, a houstnoucí večerní šero ji svedly k ukvapenému činu, napřed se rychle rozhlédla, pak uvolnila háček přidržující víko a šla dál. Víko se zevnitř nadzvedlo a holubi tlukouce křídly vyletěli, při-310$

čemž dopálený drůbežář s klením a nadávkami vyběhl ze dveří.

Sue došla do podnájmu rozechvělá a zastihla Judu a chlapce, jak jí připravují pohodlí. „Platí kupci za věci, ještě než si je odnesou?“ zeptala se bez dechu.

„Myslím, že ano. Proč?“

„Vyvedla jsem tedy něco ošklivého!“ A trpce a lítostivě to vypravovala.

„Jestli je drůbežář nechytí, budu mu za ně muset zaplatit,“ řekl Juda. „Ale to nevadí. Netrap se s tím, má milá!“

„Bylo to ode mě tak hloupé! Ach, proč je vzájemné zabíjení zákonem přírody?“

„Opravdu je to tak, maminko?“ zeptal se hoch zaujatě.

„Ano,“ odpověděla Sue rozhodně.

„Nu, jen ať teď holubi zkusí štěstí, chudáčci,“ řekl Juda. „Jakmile se dražba uzavře a zaplatíme účty, půjdeme.“

„Kam půjdeme?“ zeptal se Staroušek s napjatým očekáváním.

„Musíme plout se zapečetěnými rozkazy, aby nás nikdo nemohl sledovat … Nesmíme jet ani do Alfredstonu, ani do Melchesteru, ani do Shastonu, ani do Ghristminsteru. Ale jinak můžeme jet kamkoli.“

„A proč tam nesmíme jet, tati?“

„Protože se na nás snesl mrak, ačkoli jsme nikomu neublížili, nikoho nepodplatili, nikoho neokradli. Ovšem snad jsme udělali to, co bylo podle nás správné.“

VII

Od onoho týdne se Juda Fawley a Sue po Aldbrickhamu už neprocházeli.

Kam odešli, nevěděl nikdo především proto, že to nikoho nezajímalo. A kdyby byl někdo býval natolik zvědav, aby sledoval kroky tak záhadné dvojice, byl by bez námahy zjistil, že využili možností Judova příhodného řemesla a dali se na potulný, skoro kočovný život, který po určitou dobu nebyl bez půvabu.

311$

Jakmile se Juda doslechl, že někde potřebují kamenickou práci, vydal se tam a přednost dával místům daleko od svých i Suiných bývalých bydlišť. Pracoval v úkolu, někdy déle, někdy krátce, dokud práci nedokončil; pak šel dál.

Tak uplynulo celkem dva a půl roku. Někdy ho bylo vidět při opracovávání okenních sloupků na venkovských sídlech, jindy při úpravě parapetu na radnici, pak při úpravě fasády pro hotel v Sandbournu či muzeum v Casterbridgi, někdy se dostal až daleko dolů do Exonbury a zase do Stoke-Barehills. Potom pracoval ještě v Kennetbridgi, kvetoucím městě necelých dvanáct mil jižně od Marygreenu, a tehdy se dostal nejblíže vesnici, kde ho znali; neboť se nedůtklivě bál, že se ho lidé, kteří ho znávali jako slibného, dychtivého mladého muže v době jeho studií a tehdejšího krátkého a nešťastného manželství, budou vyptávat, jak žije a jak se mu vede.

Na některých těchto místech se zdržel měsíce, na jiných jen několik neděl. Podivná a náhlá nechuť k práci v kostelích, episkopálních-1& i nonkonformistických-2&, která se ho zmocnila, když trpěl bolestným nepochopením, ho neopustila, ani když mu krev zase ochladla, a nevyvolával ji ani tak strach před novým ponížením jako přehnaná svědomitost, která mu nedovolovala hledat živobytí u těch, kdo neschvalovali jeho způsob života; a také pocit, že jeho dřívější zásady jsou s jeho nynější praxí neslučitelné, že víru, s níž kdysi odcházel do Christminsteru, ztratil téměř beze zbytku. Vnitřně se blížil názorům, které zastávala Sue, když se s ní seznámil.

Jednoho květnového nedělního podvečera, skoro tři roky po tom, co si Arabella povšimla Sue a Judy na hospodářské výstavě, sešli se zase někteří z těch, kdo se tam tehdy viděli.

V Kennetbridgi se konal jarní trh, a přestože se rozsah této události proti dřívějším dobám značně zmenšil, dlouhá rovná ulice městečka skýtala kolem poledního pestrý pohled. V tuto hodinu přijížděl do města po silnici od severu kromě jiných povozů také lehký kočárek a zastavil se u vrat abstinentního hostince. Vystoupily dvě ženy, jedna prostá venkovanka, která

&1-Uznávající svrchovanost biskupů ; tak tomu je v anglikánské církvi.

&2-Nonkonformistickými jsou zvány sekty, které se nepodřizovaly biskupům.

312$

řídila koně, druhá urostlá dáma, vdova v hlubokém smutku. Ve svých tmavých šatech od proslulého krejčího se poněkud nehodila do ruchu a shonu maloměstského trhu.

„Jen se podívám, kde to je, Anny,“ řekla vdova své průvodkyni, když se koně a vozu ujal muž, kterým jim vyšel vstříc. „Hned se vrátím a tady se sejdeme; půjdeme se pak dovnitř trochu najíst a napít. Už se mi hlady podlamují kolena.“ „Naprosto souhlasím,“ odpověděla druhá. „Ačkoli napřed bych byla zajela k ,Harlekýnovi‘ nebo k ,Jackovi‘. V těchhle abstinentních podnicích toho člověk moc nedostane.“ „Nepoddávej se poživačným choutkám, milé dítě,“ kárala ji žena ve smutku. „Tady jsme na správném místě. Tak dobře; sejdeme se za půl hodiny, pokud se ovšem se mnou nechceš jít podívat, kde bude ta nová kaple.“

„Nemám chuť. Pak mi to řekneš.“

Přítelkyně se rozešly, ta v černém si vykračovala odhodlaně a jako by ani nevnímala pestré prostředí. Vyptala se na cestu a došla k ohradě, za níž byly výkopy, zřejmě pro základy bu-dovy; na jejích prknech plakáty oznamovaly, že základní kámen ke kapli, která se zde postaví, položí odpoledne ve tři hodiny londýnský kazatel, velmi oblíbený mezi svými ovečkami.

Když se o tom ujistila, hluboce zarmoucená vdova se vracela a poklidně pozorovala ruch na trhu. Tu její pozornost upoutal malý stánek s pečivem a perníčky, stojící mezi dvěma okázalejšími z trámů a plachtoviny. Byl pokryt čistou látkou, prodávala v něm mladá žena, zřejmě nezvyklá na tuto práci, a pomáhal jí chlapec s výrazem osmdesátiletého starce.

„Namouduši,“ řekla si vdova polohlasně. „To je jeho žena Sue — snad je to ona!“ Přistoupila blíže ke Stánku. „Dobrý den, paní Fawleyová,“ pozdravila vemlouvavě.

Sue změnila barvu, poznala pod krepovým závojem Arabellu.

„Dobrý den, paní Cartlettová,“ odpověděla strnule. Pak si uvědomila Arabellino oblečení a hlas jí skoro proti vlastní vůli zazněl soucitně: „Copak — zemřel vám — “

„Můj nebohý manžel. Ano. Zemřel náhle, před šesti týdny, a mnoho mi po sobě nezanechal, třebaže byl hodným manželem. Ale největší výdělky při vedení hostince připadají těm,

313$

kdo nápoje vyrábějí, a ne těm, kdo je prodávají … A co ty, můj malý starý člověče! Ty mě asi neznáš, vid?“

„Ano, znám. Vy jste ta paní, co jsem ji měl tak trochu za svou matku, než jsem přišel na to, že to tak není,“ odpověděl Staroušek, který si již zcela osvojil wessexský způsob mluvy. „Dobře. To nevadí. Jsem tvá přítelkyně.“

„Judku,“ řekla náhle Sue, „dojdi s tímhle podnosem na nádraží — myslím, že přijede ještě jeden vlak.“

Po jeho odchodu Arabella pokračovala: „Z toho chudáčka krasavec nikdy nebude, viďte? Ví, že jsem jeho skutečnou matkou já?“

„Ne. Myslí si, že kolem jeho rodičů je nějaké tajemství — to je všechno. Juda mu to chce říci, až bude trochu starší.“ „Ale jak vy jste přišla k téhle práci! To mě překvapuje.“ „Dělám to jen dočasně — byl to takový náš nápad, dokud budeme v tísni.“

„Tak s ním stále ještě žijete?“

„Ano.“

„Vdaná?“

„Jistěže.“

„Máte děti?“

„Dvě.“

„A brzy bude třetí, jak vidím.“

Sue se pod nelítostným a přímým vyptáváním svíjela a úzké rty se jí rozechvěly.

„Bože — chci říci dobrotivá milosti — snad byste neplakala? Jiní lidé by byli docela pyšní!“

„Nepláči proto, že bych se styděla — jak si asi myslíte! Ale připadá mi to tak strašně tragické, přivádět na svět bytosti — tak troufalé — že se někdy ptám, jestli na to mám právo.“ „To si nesmíte tak brát, má milá … Ale neřekla jste mi, proč se živíte tímhle? Juda býval takový hrdý chlapík — ten jen tak něco nedělal, nehledě k tomu, že si potrpěl na dobré jméno.“ „Možná že se můj manžel od té doby trochu změnil. Teď rozhodně hrdý není!“ A Suiny rty se zase rozechvěly. „Dělám to proto, že se zjara nachladil, když pracoval na výzdobě koncertní síně v Quartershottu, musil to dělat v deští, protože práce měla být hotova do určitého termínu. Už je mu lépe;

314$

ale byla to dlouhá, těžká doba! Je u nás jedna známá, stará vdova, aby nám načas vypomohla; ale brzy odejde.“

„Já žiji, díky bohu, také slušně, ale od své ztráty se na svět dívám velmi vážně. Proč jste se rozhodli prodávat perník?“ „To je čirá náhoda. Juda vyrostl v pekařství a měl možnost přiučit se tam něčemu, při čem nemusí vycházet ven. Říkáme tomu christminsterské pečivo. Jde velmi dobře na odbyt.“ „Něco takového jsem v životě neviděla. Ale vždyť jsou to okna a věže a fiály! Namouvěru, ty jsou pěkné!“ posloužila si a bez okolků se pustila do jednoho zákusku.

„Ano, jsou to vzpomínky na christminsterské koleje. Prolamovaná okna a kláštery, vidíte. Vzal si do hlavy, že je udělá z těsta.“

„Pořád se ještě vrací k Christminsteru — dokonce i v pečivu!“ usmála se Arabella. „To je mu podobné. Trvalá vášeň. Je to podivín a bude takový vždycky.“

Sue povzdechla a bylo na ní vidět, jak ji bolí, když někdo o Judovi nepěkně mluví.

„Nemyslíte? No tak — myslíte si to, i když ho máte ráda.“ „Jistě, Christminster je taková jeho utkvělá představa a myslím, že v ni nikdy nepřestane věřit. Je pořád přesvědčen, že to je vznešené středisko hlubokého a statečného myšlení, a zatím je to hnízdo nejobyčejnějších školometů, kteří vynikají tím, že zbaběle otročí tradici!“

Sue přiváděla Arabellu v úžas spíše tím, jak mluvila, než tím, co říkala. „Je to zvláštní, slyšet takhle mluvit ženu, která prodává pečivo!“ řekla. „Proč jste nešla zase učit?“

Sue zavrtěla hlavou. „Nevzali mě.“

„Hádám proto, že jste rozvedená?“

„Proto a ještě pro jiné věci. A nevím, proč bych po tom měla toužit. Ztratili jsme všechnu ctižádost a nikdy jsme nebyli tak šťastni, jako než přišla ta jeho nemoc.“

„Kde bydlíte?“

„Nerada bych to říkala.“

„Tady v Kennetbridgi?“

Suin výraz Arabelle prozradil, že její dohad, pronesený nazdařbůh, je správný.

„Chlapec se už vrací,“ pokračovala. „Můj a Judův chlapec.”

315$

Sue se zablesklo v očích. „To byste mi nemusela předhazovat!“ vykřikla.

„Prosím, prosím — ačkoliv bych ho po pravdě docela ráda měla u sebe … Ale, bože, nechci vám ho brát — pořád hřeším takovým rouháním — ač bych řekla, že musíte mít dost svých! Je v dobrých rukou, to vím; a nejsem žena, která by se protivila vůli Páně. Dospěla jsem k pokornějšímu nazírání.“ „Skutečně? Kéž bych to byla dovedla také!“

„Měla byste o to usilovat,“ odpověděla vdova s bohorovným klidem bytosti, vědomé si nejen své duchovní, ale i společenské nadřazenosti. „Nechlubím se svým procitnutím, ale nejsem už to, co jsem bývala. Po Cartlettově smrti jsem šla kolem kaple u nás za rohem a zašla jsem tam, abych se schovala před dešťovou přeháňkou. Cítila jsem po té ráně potřebu se k něčemu utéci, a protože tohle bylo správnější než pití, začala jsem tam chodit pravidelně a našla v tom velkou útěchu. Ale teď jsem se odstěhovala z Londýna, víte, a bydlím v Alfredstonu, u své přítelkyně Anny, abych byla nablízku svému rodnému kraji. Nepřijela jsem sem dnes na trh. Odpoledne položí známý londýnský kazatel základní kámen k nové kapli, a tak jsem se sem s Anny vypravila. Ale už musím jít, mám s ní schůzku.“

Pak se Arabella se Sue rozloučila a šla dál.

VIII

ODPOLEDNE MOHLA SUE A LIDÉ NA KENNETBRIDGESKÉM TRHU zaslechnout od polepené ohrady o něco níže v ulici zpěv. Kdo nahlédl škvírou, spatřil hlouček lidí v klotových šatech a se zpěvníky v rukou, jak stojí kolem výkopu pro zdi nové kaple. Arabella Cartlettová tam ve svém smutku stála taky. Měla jasný, silný hlas, který bylo mezi ostatními zřetelně slyšet, jak klesá a stoupá podle melodie, a stejně patrné bylo i klesání a stoupání jejích kypících ňader.

Téhož dne o dvě hodiny později se Anny a paní Cartlettová v abstinentním hostinci nasvačily a vydaly se na cestu zpět přes otevřenou vysočinu, prostírající se mezi Kennetbridgem

316$

a Alfredstonem. Arabella byla zamyšlena; ale nepřemýšlela o nové kapli, jak se Anny zprvu domnívala.

„Ne — myslím na něco jiného,“ nakonec zachmuřeně řekla Arabella. „Když jsem sem dnes přišla, nemyslela jsem než na chudáka Cartletta a na to, že se z toho nového svatostánku, který dnes založili, bude šířit evangelium. Ale stalo se něco, co mě přivedlo na úplně jiné myšlenky. Anny, zase jsem slyšela o něm a viděla isem ji!“

„Koho?“

„Slyšela jsem o Judovi a viděla jsem jeho ženu. A od té chvíle, ať dělám co dělám, a přestože jsem zpívala hymny ze všech sil, nemohu se zbavit myšlenky na něho; a to jako nonkonformistka nesmím!“

„Zkus se upnout k tomu, co dneska povídal ten londýnský kazatel, a zbavíš se tím bludných představ.“

„Zkouším to. Ale to zatrápené srdce bloudí proti mé vůli!“ „To já znám z vlastní zkušenosti, co to znamená, mít hříšné myšlenky! Kdybys jen věděla, co se mi proti mé vlastní vůli někdy v noci zdává, to bys koukala, jak těžký boj svádím!“ (Anny v poslední době také trochu zvážněla, protože ji její milý nechal.)

„Co si s tím mám počít?“ naléhala ztrápeně Arabella. „Mohla bys vzít trochu vlasů svého právě zemřelého manžela, dát je zasadit do smuteční brože a každou hodinu se na ně dívat!“

„Nemám žádné! … a i kdybych je měla, k ničemu by to nevedlo … Nakonec bych přes všechny řeči o útěše v tomhle náboženství nejraději měla Judu zase zpátky.“

„Musíš proti takovým pocitům statečně bojovat, protože on patří jiné. A slyšela jsem ještě jednu dobrou radu, když to chytne chtivé vdovy, jít před setměním k manželovu hrobu a dlouho tam stát hluboce skloněná!“

„Pf! Vím zrovna tak jako ty, co bych měla dělat, ale neudělám to!“

Jely mlčky dál po rovné silnici, až se v dohledu objevil Marygreen, ležící nedaleko po levé straně jejich cesty. Dojely k místu, kde silnici protíná příčná odbočka do vesnice, odkud je vidět věž jejího kostelíka, přestože Marygreen leží v dolíku.

317$

Když se dostaly ještě dále a míjely samotu, kde Juda a Arabella žili v prvních měsících manželství a kde se odbývala porážka vepře, Arabella se už neovládla.

„Je více můj než její!“ vybuchla. „Ráda bych věděla, jaké na něho má právo! Kdybych mohla, vzala bych jí ho!“ „Fuj, Abby. Je to teprve šest neděl, co ti umřel manžel! Pomodli se proti tomu!“

„Sper mě ďas, jestli se budu modlit! City jsou city! Nebudu se už plazit jako pokrytec — tak!“

Arabella rychle vytáhla z kapsy svazek traktátů, které si s sebou vzala na trh na rozdání a z nichž už některé rozdala. Při těch slovech hodila celý zbytek balíčku do živého plotu. „Vyzkoušela jsem tenhle způsob léčení a vůbec to nepomohlo. Musím být taková, jaká jsem se narodila.“

„Kuš! Jsi rozčilená, Abby. Teď pojed klidně domů, napijeme se čaje a nebudeme o něm už mluvit. A po téhle silnici už nebudeme jezdit, když vede k němu, protože tě to takhle rozpa-luje. Brzy ti bude zase dobře.“

Arabella se zvolna uklidňovala; tak minuly cestu po hřebeni. Když začaly sjíždět z dlouhého pomalého svahu, všimly si, že se před nimi plahočí starší sporý muž rozvážné chůze. Měl na ruce košík; a jeho oblek nesl stopy ledabylosti, jež spolu s čímsi nevyjádřitelným, co prostupovalo celý jeho zjev, nasvědčovaly, že se sám stará o svou domácnost, o nákupy, že je sám sobě důvěrníkem i přítelem, protože nemá na celém světě nikoho, kdo by o něho v tomto směru pečoval. Gesta už vedla pořád z kopce, a protože vytušily, že jde do Alfredstonu, nabídly mu, že ho svezou, a on nabídku přijal.

Arabella se na něho podívala, znova si ho prohlédla a nakonec promluvila: „Jestli se nemýlím, mám tu čest s panem Phillotsonem?“

Pocestný se otočil a teď si prohlížel zase on ji. „Ano; jmenuji se Phillotson,“ řekl. „Ale nepoznávám vás, milostivá.“ „Velmi dobře se na vás pamatuji, když jste býval učitelem v Marygreenu a já jednou z vašich žaček. Docházela jsem tam denně z Cresscombu, protože u nás jsme měli jenom, učitelku a vy jste učil lépe. Ale vy se na mě už asi nepamatujete jako já na vás? — Arabella Donnová.“

318$

Zavrtěl hlavou. „Ne,“ odpověděl zdvořile. „Na to jméno si nevzpomínám. A těžko bych teď ve vaší nynější plné postavě poznal drobné děvčátko, jaké jste tenkrát jistě byla.“

„No, já jsem vždycky měla na kostech dost masa. Ale teď tady bydlím u známých. To snad víte, koho jsem si vzala?“ „Ne“

„Judu Fawleyho — také k vám, myslím, chodil do školy — aspoň do večerní — nějaký čas. Ale později jste ho znal, jestli se nemýlím?“

„Bože, bože,“ vytrhl se Phillotson ze své strnulosti. „Vy jste Fawleyho žena? Jistě — byl ženat. A on — pokud vím — “ „Rozvedl se — tak jako vy — snad z vážnějších důvodů.“ „Skutečně?“

„Snad bylo dobře, že to udělal — pro nás pro oba; protože jsem se brzy provdala znovu a všechno se dobře dařilo až donedávna, kdy mi manžel zemřel. Ale vy — s vámi to zřejmě dopadlo Špatně!“

„Ne,“ ohradil se náhle pevně Phillotson. „Nerad o tom mluvím, ale — jsem přesvědčen, že moje rozhodnutí bylo jedině správné, spravedlivé a mravné. Trpím za svůj čin a názory, ale zůstal jsem jím věren; i když pro mě její odchod znamenal ztrátu po mnoha stránkách!“

„Přišel jste kvůli tomu o školu a o slušné příjmy, že?“ „Nechci o tom hovořit. Nedávno jsem se vrátil sem — myslím do Marygreenu.“

„Vedete tam zase školu?“

Vlna smutku, jež ho zaplavila, přiměla Phillotsona ke sdílnosti. „Jsem tam,“ odpověděl. „Ale ne tak jako dříve. Vzali mě jen ze soucitu. Bylo to poslední útočiště — dost málo k ná-vratu po všech mých úspěších a dlouho chovaných nadějích — návrat k ničemu, se vším ponížením. Aleje to útočiště. Líbí se mi, že je to kraj světa, a protože mě farář znal, ještě než mi tak zvané výstřední chování k manželce zničilo učitelskou pověst, přijal mě do služby, když mi byly všechny školy zavřeny. A tak, ačkoliv tu dostávám padesát liber ročně, zatímco jinde jsem bral přes dvě stě, je mi to milejší než vydávat se tomu, že proti mně zase vyhrabou mé staré rodinné záležitosti, a k tomu bv určitě došlo, kdybych se pokusil dostat jinam.“

319$

„Máte pravdu. Spokojenost nade všechno. Ona na tom není lépe —“

„Chcete říci, že se jí nevede dobře?“

„Náhodou jsem se s ní zrovna dnes setkala v Kennetbridgi — a dalo by se říci všechno, jenom ne že kvete. Muže má nemocného a sama je celá ustaraná. Říkám vám znova, provedl jste s ní tenkrát strašnou hloupost, a že jste si uškodil pošpiněním vlastního hnízda, to vám patří, odpusťte mi upřímnost.“ „Jak to?“

„Byla nevinná.“

„Ale nesmysl! Vždyť se ani nehájili!“

„Protože nechtěli. V té době, kdy jste získal svobodu, byla úplně nevinná v tom, zač jste svobodu dostal. Viděla jsem ji krátce potom a rozhovor s ní mě úplně přesvědčil.“

Phillotson se zachytil kraje kočárku a bylo vidět, že ho sdělení velmi zarazilo a zabolelo. „Stejně — chtěla odejít,“ řekl.

„Ano. Ale neměl jste ji pouštět. Jedině to platí na ty bláznivé ženské, které nevědí, co by chtěly — ať už jsou vinny nebo nevinny. Byla by za čas obrátila. Každá z nás obrátí. Jen si zvyknout — nakonec je všechno jedno! Ostatně myslím, že má svého muže ještě pořád ráda — ať to vypadá z jeho strany jakkoli. Příliš jste s ní pospíchal. Já bych ji nebyla pustila! Byla bych ji držela pěkně na uzdě — a brzy by byla ztratila chuť vy hazovat! Na nás ženské platí jedině vojna jako řemen a chlap hluchý jako pařez, aby nás zkrotil! Mimoto byl na vaší straně zákon. Mojžíš to dobře věděl. Nevzpomínáte, jak to říká?“ „V tu chvíli bohužel ne, milostivá.“

„A to si říkáte učitel! Myslívala jsem na to, když to četli v kostele, a něco jsem si zapamatovala. ,i bude ten muž očištěn od hříchu, žena pak ta ponese nepravost svou.-1& Je to k nám ženám zatraceně kruté; ale nezbývá než zatnout zuby a smířit se s tím. — Cha, cha! — Nu, má teď, co si vysloužila.“ „Ano,“ souhlasil Phillotson bolestně dotčen. „Krutost je zákon platný pro přírodu i pro společnost; a nevymaníme se z něho, ani kdybychom chtěli!“

„Nezapomeňte se o to příště pokusit, starý pane!“

&1-Viz bible, IV. kniha Mojžíšova 5, 31.

320$

„Nemohu odpovědět, milostivá. O ženách jsem nikdy mnoho nevěděl.“

Dojeli na nížinu prostírající se kolem Alfredstonu, minuli první domy a přiblížili se k mlýnu, kam měl Phillotson, jak říkal, namířeno; zajeli tam tedy, aby mohl vystoupit, a on jim zamyšleně popřál dobré noci.

Pokus prodávat pečivo na kennetbridgeském výročním trhu se překvapivě vydařil, přesto však Sue ztratila dobrou náladu, jež dík úspěchu na chvíli převládla nad jejím smutkem. Když rozprodala všechno „christminsterské“ pečivo, vzala přes ruku prázdný koš a látku, která pokrývala pronajatý stánek, ostatní věci dala chlapci a vyšla s ním z ulice. Kráčeli asi půl míle po cestě a pak potkali starou ženu, jež nesla dítě v obnošených šatečkách a druhou rukou vedla batole.

Sue políbila děti a zeptala se: „Jak je mu?“

„Pořád lépe,“ odpověděla vesele paní Edlinová. „Než na vás zase přijde těžká hodinka, bude vašemu manželovi docela dobře — netrapte se.“

Obrátily se a odcházely k několika starým chalupám s hnědošedou krytinou uprostřed zahrad a ovocných sadů. Do jedné z nich vešly — ani nezaklepaly, jen odsunuly petlici a hned se octly ve společné obytné místnosti. Pozdravily se s Judou, který seděl v křesle, a zesláblost v jeho vždy tak jemných rysech a dětsky tázavý pohled očí dostatečně nasvědčovaly, že prodělal vážnou chorobu.

„Cože — prodala jsi všechno?“ zeptal se a záblesk zájmu mu oživil tvář.

„Ano. Arkády, štíty, okna apsid, všechno.“ Řekla mu, kolik vydělala, a pak zaváhala. Když konečně osaměli, vyprávěla mu o nečekaném setkání s Arabellou a o tom, že Arabella ovdověla.

Juda zneklidněl. „Cože — ona žije tady?“ zeptal se.

„Ne. V Alfredstonu,“ odpověděla Sue.

Judův obličej zůstal zachmuřený. „Myslela jsem si, že bude lepší, když ti to řeknu,“ pokračovala a úzkostlivě ho políbila.

„Ano … Má drahá! Tak Arabella nezapadla v Londýně,

321$

je tady dole! Přes pole je to do Alfredstonu jen něco přes dvanáct mil! Co tam dělá?“

Řekla mu všechno, co věděla. „Začala chodit do kostela,“ dodala, „a mluví podle toho.“

„Možná,“ řekl Juda, „že je právě dobře, že jsme už skoro rozhodnutí stěhovat se dál. Cítím se dnes mnohem lépe a za týden nebo za čtrnáct dní mi už snad bude natolik dobře, abychom mohli odjet. Paní Edlinová se pak bude moci zase vrátit domů — drahá, věrná stará duše — jediný náš přítel na celém světě!“

„A kam hodláš jet?“ zeptala se Sue ustaraným hlasem. Juda se jí pak svěřil, nač pomýšlí. Řekl, že ji to možná překvapí, když se dosud tak tvrdošíjně vyhýbal všem starým místům. Ale různé věci ho v poslední době pořád přivádějí k myšlenkám na Christminster, a pokud by Sue neměla nic proti tomu, rád by se tam vrátil. Co na tom, že je tam znají? Je to přecitlivělost, že jim to tak vadí. V případě, že by nebyl schopen pracovat, mohli by tam prodávat pečivo. Jenom za chudobu se není proč stydět; a snad bude zase tak silný jako kdysi a bude moci samostatně dělat kamenickou práci.

„Proč bys tolik stál o Christminster?“ zeptala se zamyšleně. „V Christminsteru o tebe nestojí, chlapče můj nešťastný!“ „Ale já stojím o Christminster, nemohu si pomoci. Miluji to město — i když vím, jak nenávidí všechny muže mého druhu — takzvané samouky — , jak pohrdá našimi pracně získanými vědomostmi, ačkoli by si mělo vážit právě jich; jak se vysmívá našim špatným délkám a výslovnosti, ačkoli by mělo říci: je vidět, že potřebuješ pomoci, ubohý příteli! … Přece však je pro mě středem vesmíru, protože je středem snu mého mládí; a na tom se nedá nic změnit. Snad Christminster brzy procitne a bude šlechetný. Modlím se za to! … Rád bych se vrátil a žil tam — a snad tam i umřel. Za dva tři týdny bych tam, myslím, mohl jít. To už bude červen a já bych se tam chtěl dostat v určitý den.“

Ukázalo se, že naděje, kterou vyslovil, byla natolik opodstatněná, že za tři týdny přijeli do města, na něž měli tolik vzpomínek; skutečně chodili po jeho ulicích a dopadaly na ně sluneční paprsky, odrážející se od jeho zchátralých zdí,

ŠESTÝ DÍL

OPĚT V CHRISTMINSTERU

… těla svého ponížila velice a všeliké místo plesání svého naplnila vytrhanými vlasy svými.

Ester-1&

Jsou dva umírající, žena a já, a radujeme se ze své smrti v této samotě.

R. Browning

$

I

Když přijeli na nádraží, bylo tam živo, mládenci v slamácích vítali děvčata, která se vítajícím pozoruhodně podobala jako sestry bratrům a která na sobě měla lehounké letní šaty nejpestřejších barev.

„Zdá se, že je tu veselo,“ řekla Sue. „Jak by ne — vždyť je Výroční slavnost-2&! — Judo — to jsi nastražil — přijel jsi sem schválně dnes!“

„Ano,“ odpověděl tiše Juda, který se ujal malého děcka a přikázal Arabellinu chlapci, aby se jich držel, zatímco Sue se starala o jejich větší děvčátko. „Myslel jsem, že můžeme přijet dnes jako kdykoli jindy.“

„Jenom abys pak nebyl zase skleslý,“ řekla a úzkostlivě se na něho zadívala.

„Ach, nesmím připustit, aby to mělo nějaký vliv na naše záležitosti, a máme hodně co dělat, než se tady usadíme. První věc je podnájem.“

Uložili zavazadla a Judovo náčiní na nádraží a vydali se pěšky známou ulicí, kterou týmž směrem jako oni chvátali svátečně ustrojení lidé. Dostali se na Rozcestí a chystali se odbočit někam, kde by snad mohli najít přístřeší, a tu Juda pohlédl na hodiny a na spěchající dav a navrhl: „Pojďme se podívat na průvod a nechme zatím bydlení bydlením! Potom něco seženeme.“

„Neměli bychom se napřed postarat o střechu nad hlavou?“ namítla Sue.

Ale jeho duše zřejmě byla plna slavnosti, a tak procházeli

&1-Viz Apokryfy, Apokryfní přídavková ke knize Ester 14, 2.

&2-Obdoba tzv. Commemoration Day, slavnosti na paměť zakladatelů a dobrodinců oxfordské univerzity. Koná se v prvním prázdninovém týdnu po skončení letního běhu.

325$

Hlavní třídou, Juda s nejmenším dítětem v náručí, Sue s holčičkou za ruku a Arabellin chlapec zamyšleně a tiše šlapal vedle nich. Zástupy krásných sester ve vzdušných šatech a dobráckých nevědomých rodičů, kteří v mládí o kolejích ani neslyšeli, kráčely týmž směrem v doprovodu bratří a synů, jejichž tváře byly prozářeny přesvědčením, že nebylo opravdu vzdělaných lidských bytostí, dokud nepřišli oni zdobit svět.

„Každý ten mládenec mi připomíná, že jsem selhal,“ řekl Juda. „Dostanu dnes co proto za svou domýšlivost! — Je to pro mě den pokoření! … Kdybys mě, má milá, nebyla zachránila ty, byl bych zoufalstvím zašel jako pes.“

Viděla na něm, že zase propadá jedné ze svých vzrušivých, sebetrýznivých nálad. „Bylo by bývalo moudřejší, kdybychom byli hned šli za svými záležitostmi, miláčku,“ řekla. „Ten pohled v tobě určitě probudí starou bolest, a to nepovede k ničemu dobrému!“

„Jsme už skoro na místě; teď to uvidíme,“ pravil.

Zahnuli doleva kolem kostela s italskou vstupní lodžií, po jejíchž vinutých sloupech hustě splývaly popínavé rostliny, a procházeli uličkou, až se v Judově dohledu objevilo okrouhlé divadlo se známou vížkou, kterou choval v paměti jako smutný symbol svých zhrzených nadějí; vždyť z této vyhlídky se naposled rozhlížel po městě kolejí onoho odpoledne, kdy po hlubokých úvahách dospěl k závěru, že jeho snaha stát se posluchačem univerzity je marná.

Dnes stál na volném prostranství mezi touto budovou a nejbližší kolejí dav čekajících lidí. Středem zástupu se táhla ulička lemovaná dvěma dřevěnými bariérami, vedoucími od vrat koleje do velké budovy mezi kolejí a divadlem.

„Tady je to — tudy půjdou!“ zvolal Juda v náhlém nadšení. Protlačil se dopředu a našel si místo těsně u bariéry, nejmenší dítě stále ještě na ruce, a Sue a druhé dvě děti se držely těsně za ním. Davy za jejich zády houstly, k postrannímu vchodu do koleje se začaly sjíždět jeden po druhém vozy, z nichž vystupovaly vznešené důstojné postavy v krvavě rudých talárech, a lidé se bavili, vtipkovali a smáli se. Nebe se zatáhlo a zešedlo a chvílemi zahřmělo.

326$

Staroušek se zachvěl. „To je jako soudný den,“ zašeptal.

„To jsou jenom učení doktoři,“ vysvětlovala Sue.

Jak tu stáli, dopadaly jim na ramena a hlavy velké kapky deště a čekání začínalo být únavné. Sue zase navrhla, aby šli pryč. „Teď už to nebude dlouho trvat,“ řekl Juda a ani hlavu neotočil.

Ale průvod nepřicházel, a tu se kdosi z davu, aby rychleji uplynul čas, zadíval na fasádu nejbližší koleje a poznamenal, že by ho zajímalo, co je tam uprostřed latinsky napsáno. Juda, který stál nedaleko něho, nápis přeložil, a protože si všiml, že ho okolostojící se zájmem poslouchají, začal popisovat řezby vlysu (kdysi před lety je studoval) a vyjadřoval se k některým detailům kamenické práce na průčelích jiných kolejí.

Lelkující dav včetně dvou strážníků u vrat na něho zíral jako Lykaonští na Pavla-1&, neboť Juda se dával až příliš strhnout nadšením, ať se mluvilo o čemkoli, a lidé byli zřejmě udiveni, jak může cizí člověk vědět o stavbách jejich města více než oni sami; až jeden řekl: „Vždyť toho chlapíka znám; kdysi tu pracoval — Juda Fawley se jmenuje! To už se nepamatujete, přezdívalo se mu ,učenec ze svaté periférie‘, pamatujete? protože se tím pořád zabýval. Asi se pak oženil a to dítě, co má na ruce, bude jeho. Taylor ho určitě zná, ten zná kdekoho.“

Muž, který toto říkal, se jmenoval Jack Stagg a Juda s ním svého času pracoval na opravách kamenických ozdob na kolejích; Taylor Klempíř stál nedaleko. Upozorněn zavolal přes bariéru na Judu: „Prokázal jste nám čest, příteli, že jste se zase vrátil!“ Juda přikývl.

„Ale nezdáse, že byste si byl odchodem nějak příliš polepšil!“

I teď Juda souhlasně přikývl.

„Jen jste si uhnal další hladové krky.“ To pronesl jiný hlas a v mluvčím Juda poznal strejdu Joea, druhého kameníka, s nímž se znával.

Dobromyslně odpověděl, že o to se přít nemůže; a od poznámky k poznámce se rozvinul jakýsi všeobecný rozhovor

&1-Když sv. Pavel kázal v jednom městě Lykaonie, považovali jej za Boha a obětovali mu; viz bible, Skutkové sv. apoštolů 14. 11.

327$

mezi Judou a davem diváků a Taylor Klempíř se mimo jiné Judy zeptal, jestli se ještě pamatuje na latinské vyznání víry a na noc, kdy ho v hospodě přiměli k přednesu.

„Ale štěstí jsi v tom neudělal?“ nadhodil Joe. „Neměl jsi dost sil, abys prorazil?“

„Neodpovídej jim už,“ zasáhla Sue.

„Že by se mi v Christminsteru líbilo, to říct nemůžu,“ šeptal si smutně Staroušek, pohlcený a ztracený v zástupu.

Když však byl Juda středem pozornosti, narážek a poznámek, nemínil se vyhýbat otevřenému přiznání, za které celkem neměl proč se stydět; a za malou chvilku byl nucen hla-sitě říci celému poslouchajícímu davu:

„Je to vážná otázka pro každého mladého muže, přátelé — otázka, s níž jsem se musil porvat a o které uvažují v dnešní probuzené době tisíce — totiž zdali má člověk bezmyšlenkovitě pokračovat v dráze, na níž se octl, a neuvažovat o tom, zda se k ní hodí, nebo zdali má přemýšlet o svých schopnostech a o sklonech a podle nich změnit své životní zaměření. Pokoušel jsem se o to druhé, ale nepodařilo se mi to. Neuznávám ovšem, že by můj nezdar dokazoval mylnost mého stanoviska nebo že by snad můj úspěch byl dokázal jeho správnost; přestože se podobné pokusy dnes tak posuzují — totiž nikoli podle jejich zdravého jádra, ale podle náhodných výsledků. Kdybych se byl nakonec stal jedním z těchto pánů v červeném a černém, které jste tu právě viděli vystupovat, každý by říkal: „Podívejte, jak byl ten mladý muž moudrý, že se řídil podle svých povahových sklonů!“ Ale protože jsem skončil tam, kde jsem začal, říkají: „Koukejte na toho hlupáka, chtěl žít podle svých bláznivých nápadů!“

Ale to se dala porazit moje chudoba, nikoli moje vůle. Na to, co jsem se pokoušel dokázat sám, je třeba dvou tří generací; můj citový život — záliby — snad se dá hovořit o nectnostech — byly příliš silné, aby neuzavřely cestu člověku bez možností; ten by musel mít krev studenou jako ryba a být sobecký jako čuně, aby měl opravdu naději stát se jednou z místních veličin. Můžete se mi vysmát — připouštím, že byste měli — beze sporu jsem člověk k smíchu. Ale myslím, že kdybyste věděli, co jsem za několik posledních let prodělal, spíše byste mě poli-328$

tovali. A kdyby to věděli tamti,“ — kývl ke koleji, do které se postupně sjížděli hodnostáři — „je docela možné, že by mě politovali taky.“

„Vypadá nezdravě a strhané, to je pravda,“ řekla jakási žena.

Sue se na tváři stále více zračilo pohnutí; ale ačkoli stála vedle Judy, nebylo ji vidět.

„Než umřu, mohu dokázat alespoň něco dobrého — stát se skvělým odstrašujícím příkladem toho, co se nemá dělat; dokladem pro moralistní povídačku,“ pokračoval Juda, který teď mluvil zahořkle, ačkoli začal docela rozšafně. „Možná že jsem koneckonců jen nepatrná oběť ovzduší myšlenkového i společenského neklidu, z něhož je dnes tolik lidí nešťastných!“

„Nepovídej jim to,“ šeptala v slzách Sue, vyciťujíc Judovo rozpoložení. „Oběť nejsi. Statečně jsi zápasil, abys získal vzdělání, a vysmívat by se ti za to mohly jen nejpodlejší duše na světě.“

Juda si nadlehčil dítě na ruce, aby se mu pohodlněji drželo, a uzavíral: „A že vypadám jako nemocný a chudý člověk, to na mně není to nejhorší. Mám zmatek v zásadních otázkách — tápu ve tmě — , jednám podle citu a ne podle příkladů. Před osmi či devíti lety, když jsem sem přišel poprvé, jsem měl spoustu krásných pevných názorů, ale jeden po druhém se ztrácely; a čím se dostávám dále, tím méně si jsem jist. A v současnosti snad nemám jinou životní zásadu než řídit se tím, co neškodí ani mně, ani nikomu jinému a co především působí radost mým nejmilejším. Tak, pánové — chtěli jste vědět, jak se mi daří, a já jsem vám to řekl. Kéž vám to hodně prospěje! Více zde vykládat nemohu. Přicházím na to, že v našich společenských zvyklostech to někde není v pořádku; kde, na to mohou přijít jen muži nebo ženy, kteří mají větší rozhled než já — jestli na to vůbec přijdou — , alespoň v naší době. ,Nebo kdo ví, co by bylo dobrého člověku v tomto životě? — Aneb kdo oznámí člověku, co se díti bude po něm pod sluncem?’-1&

&1-Viz bible, Kniha Kazatel 6, 12.

329$

„Vida, vida!“ ozývali se lidé.

„Pěkné kázání,“ pravil Taylor Klempíř. A potichu řekl svým sousedům: „Jestlipak by nám tu byl některý z těch kaplanů, co se tu jen hemží a co konají bohoslužby, když naše hlavní důstojnosti chtějí mít volno, řekl něco tak moudrého, aby to nestálo ani guineu? Co? Vsadím na to krk, že ani jeden. A to by to ještě musel mít napsáno na papírku. A tenhle je obyčejný dělník!“

Jako na doklad Judových poznámek dojela v této chvíli opožděně drožka s jakýmsi dýchavičným doktorem v taláru, kůň nezastavil přesně na místě, kde se vystupovalo, a pasažér seskočil a vběhl do dveří. Drožkář vystoupil a začal zvíře kopat do břicha.

„Když se tohle může dít,“ řekl Juda, „v kolejních branách nejnábožnějšího a nejkulturnějšího města na světě, co si mám myslet o tom, jak daleko jsme dospěli?“

„Ticho,“ okřikl ho policista, který předtím se svým druhem otvíral těžká vrata proti koleji. „Držte jazyk za zuby, člověče, než průvod přejde.“ Začalo pršet hustěji, a kdo měli deštníky, rozevřeli je. Juda deštník neměl, a Sue jen malý, skoro jako slunečník. Zbledla, ale Juda si toho nevšiml.

„Pojdme, můj milý,“ šeptala, snažíc se ho ochránit před deštěm. „Nemáme ještě byt, uvědom si, a všechny věci jsou na nádraží; a tobě rozhodně ještě není dobře. Bojím se, aby ti ten déšť neublížil.“

„Už přicházejí. Jen chviličku a už půjdu,“ řekl.

Rozezněl se hlahol šesti zvonů, v okolních oknech se objevily lidské tváře a vynořil se průvod představených kolejí a nově promovaných doktorů, jejichž postavy v červených a černých talárech procházely Judovým zorným polem jako nedostupné planety dalekohledem.

Jak procházeli, zasvěcenci na ně upozorňovali voláním jejich jmen, a když dospěli ke starému okrouhlému Wrenovu divadlu-1&, rozlehl se hlasitý jásot.

„Pojďme za nimi,“ zvolal Juda, a třebaže hustě pršelo, on

&1-Sheldonian Theatre v Oxfordu, postavené roku 1669 Christopherem Wrenem podle italského vzoru na podnět tehdejšího rektora arcibiskupa Sheldona.

330$

jako by déšť nevnímal. Vedl je k divadlu, kde pak stáli na slámě, rozhozené, aby se tlumil rušivý lomoz kol, a podivná, mrazem rozpraskaná poprsí vroubící budovu zsinale a posupně pozorovala průvod a zvláště utrmáceného Judu, Sue a jejich děti jako směšné lidičky, kteří tam nemají co pohledávat.

„Kéž bych se mohl dostat dovnitř,“ řekl jí dychtivě. „Poslyš — když tu zůstanu, možná že zaslechnu několik slov z latinského proslovu — okna jsou otevřená.“

Za hlaholu varhan, výkřiků a provolávání slávy za každým úsekem projevu však čekání na latinu v dešti nepřineslo vzdělanému Judovi nic víc než tu a tam nějaké zvučnější slovo, končící na um nebo ibus.

„Inu — nadosmrti mě mezi sebe nepřijmou,“ povzdechl po chvíli. „Už půjdu, moje trpělivá Sue. Jsi tak hodná, žes tu čekala celou dobu v dešti — abys vyhověla mé zaslepenosti! Už nikdy nebudu stát o to pekelně prokleté město, namouduši nebudu! Ale proč ses tak zachvěla, když jsme tam stáli za bariérou? A jsi tak bledá, Sue!“

„Viděla jsem mezi lidmi tam na druhé straně Richarda.“ „Ach — opravdu?“

„Zřejmě se přišel podívat do Jeruzaléma na slavnost-1& stejně jako všichni ostatní; a to znamená, že asi nebydlí příliš daleko. Toužil po univerzitě zrovna tak jako ty, jen trochu umírněněji. Nemyslím, že by mě byl zahlédl, ale tebe určitě musel slyšet, jak mluvíš k zástupu. Ale snad si toho nevšiml.“ „Prosím — řekněme, že si všiml. Tvoje dušička se pro něho přece už netrápí, Sue?“

„Ne, aspoň myslím, že ne. Ale jsem slabá. I když vím, že to, co chceme, je úplně správné, pocítila jsem před ním podivný strach; hrůzu nebo děs ze zvyklostí, na které nevěřím. Někdy to na mě padne jako nějaké zákeřné ochrnutí a potom je mi tak smutno.“

„Začínáš být unavena, Sue. Ach, miláčku — zapomněl jsem. Ano, půjdeme hned.“

&1-Narážka na davy lidu, které vyšly Ježíšovi vstříc při jeho příchodu do Jeruzaléma, kam se sešly na židovskou slavnost.

331$

Vydali se hledat byt a konečně našli něco, co vypadalo slibně — v Mildewské uličce. Judovi připadala neodolatelná, ačkoli Sue tak neokouzlovala — úzká ulička hned za kolejí, do níž odtud však nebyl přístup. Malé domky se tměly v šeru, zastíněny vysokými budovami univerzity, jejíž život byl tak vzdálen životu lidí z uličky, jako by stála na opačné straně zeměkoule; a přece mezi nimi byla jen tloušťka zdi. Na dvou třech domech visela oznámení, že je k pronajmutí pokoj, a příchozí na jedny dveře zaklepali a otevřela jim žena.

„Ach — poslouchejte,“ zvolal náhle Juda místo oslovení.

”Co?“

„Proč ty zvony — z kterého kostela to může být? Ten zvuk znám.“ Nedaleko se rozhlaholily další zvony.

„Nevím,“ odsekla hospodyně. „Proto jste klepal?“

„Ne, hledám podnájem,“ vzpamatoval se Juda.

Hospodyně na okamžik utkvěla pohledem na Suině postavě. „Nemám nic k pronajmutí,“ řekla a zavřela dveře.

Juda se zatvářil zmateně a chlapec vyděšeně. „Počkej, Judo,“ řekla Sue, „Teď to zkusím já. Neumíš to.“

Hned v sousedství našli další nabídku; ale majitelka bytu se podívala nejen na Sue, ale i na chlapce a na obě malé děti a slušně odmítla: „Bohužel, lidem s dětmi nepronajímáme.“ A také zavřela dveře.

Jedno dítě stáhlo pusinku a tiše se rozplakalo, cítíc, že hrozí nějaké nesnáze. Chlapec povzdechl. „Christminster se mi nelíbí,“ prohlásil. „Tyhle velké staré domy jsou vězení?“

„Ne, koleje,“ odpověděl Juda. „Jednou v nich možná také budeš studovat.“

„Ani bych nechtěl,“ odvětil chlapec.

„Zkusíme to znova,“ řekla Sue. „Přitáhnu si víc plášť … Jít z Kennetbridge sem je jako jít od Kaifáše k Pilátovi-1&! … Jak teď vypadám, můj milý?“

„Teď to nikdo nepozná,“ řekl Juda.

Byl tu další dům a pokusili se potřetí. Hospodyně zde byla vlídnější, ale neměla mnoho místa a mohla přijmout jen Sue

&1-Přední kněží v čele s veleknězem Kaifášem zajali Ježíše a odsoudili ho k smrti; pak jej vydali hejtmanu Pilátovi, který ho dal ukřižovat. Viz bible, evangelium sv. Matouše, kap. 26 a 27.

332$

a děti, bude-li její muž moci jít jinam. Z nouze tuto nabídku přijali, když už začali hledat tak pozdě. S hospodyní se dohodli, třebaže cena za byt byla na jejich kapsy dost vysoká. Ale nemohli si dovolit výhrady, dokud Juda nenajde trvalejší přístřeší; v tomto domě se tedy Sue usadila v prvním poschodí v zadním pokoji, u něhož byla i komůrka pro děti. Juda se zdržel na šálek čaje a ke svému potěšení zjistil, že okno leží proti zadnímu traktu jiné koleje. Políbil všechny čtyři a šel opatřit nějaké drobnosti a najít podnájem pro sebe.

Když odešel, přišla si hospodyně trochu se Sue popovídat a vyzvědět něco o rodině, kterou přijala. Sue se nedovedla přetvařovat, a když se zmínila o některých svých nedávných potížích a stěhování, překvapila ji bytná nečekanou otázkou:

„A jste opravdu vdaná?“

Sue zaváhala; a pak v náhlé sdílnosti ženě vyprávěla, že ona i její muž byli v prvním manželství nešťastni a potom je představa dalšího nerozlučného svazku děsila, hrozili se, že podmínky manželské smlouvy učiní konec jejich lásce, a přece toužili být spolu, a tak nenalezli podruhé odvahu sňatek opravdu uzavřít, přestože se o to nejednou pokoušeli. A tak, třeba podle svého osobního názoru vdaná je, ze stanoviska paní bytné vdaná není.

Hospodyně se zatvářila rozpačitě a sešla dolů. Sue zasněně seděla u okna a pozorovala déšť. Z klidu ji vyrušil čísi příchod a potom hlasy muže a ženy, kteří spolu hovořili o patro níž. Vrátil se manžel hospodyně a ona mu vyprávěla, že zatím přijala nájemníky.

Najednou se hněvivě rozkřikl: „A kdo tu chce mít takovou ženskou — a nakonec třeba i porod … Ostatně, neříkal jsem ti, že děti nechci? Chodbu a schodiště jsme nedávno vymalovali a oni to okopou! Musilas přece vědět, že s nimi není všechno v pořádku, když tak přišli. Řeknu jí pána, a ona vezme rodinu!“

Žena se hájila, ale manžel zřejmě trval na svém, protože se náhle ozvalo klepání na Suiny dveře a hospodyně vstoupila.

„Nezlobte se na mě, paní,“ řekla. „Ale já vás v pokoji týden nechat nemohu. Můj muž nesouhlasí; a proto vás prosím, abyste šli jinam. Nevadí mi, když tu zůstanete přes noc,

333$

protože se už připozdívá; ale byla bych ráda, kdybyste časně zrána odešli.“

Přestože Sue věděla, že má nárok na byt na celý týden, nechtěla způsobit roztržku mezi ženou a jejím manželem a řekla, že odejde, jak si hospodyně přeje. Bytná odešla a Sue se zase zadívala z okna. Zjistila, že se déšť utišil, a navrhla chlapci, že uloží maličké do postele, půjdou hledat nějaký jiný podnájem a zamluví si jej na zítřek, aby se nemuseli zase tak trmácet jako dnes.

Proto místo aby rozbalovali bedny, které jim Juda z nádraží právě poslal, vyklouzli do vlhkých, nikoli však nepříjemných ulic, a Sue se rozhodla, že nebude svého manžela zatěžovat sdělením o výpovědi z podnájmu, když možná těžce shání ubytování sám pro sebe. Prošla s chlapcem křížem krážem několik ulic ale přestože se vyptávala v tuctu nejrůznějších domů, pochodila sama mnohem hůře než předtím s Judou a nikdo jí na druhý den nechtěl pokoj slíbit. Na takovou ženu s dítětem, hledající za šera přístřeší, se každá bytná dívala úkosem.

„Já jsem se neměl narodit, viď?“ řekl chlapec pochybovačně.

Zcela vyčerpána se Sue nakonec vrátila na místo, kde nebyla vítána, kde však nalezla alespoň dočasný útulek. Juda jí sem mezitím přinesl svou adresu; věděla však, jak je ještě slabý, a setrvala na svém rozhodnutí, že ho do zítřka nebude rušit.

II

SUE SEDĚLA A DÍVALA SE NA HOLOU PODLAHU POKOJE — domek byl vlastně jen trochu lepší stará obezděná chalupa — a pak hleděla oknem ven. Odnaproti vrhaly do jejího malého pokojíku svá čtyři století temna, pobožnůstkářství a úpadku zdi kolem koleje Sarkofágu-1& — tiché, černé a bez oken — , překážející měsíčnímu světlu v noci a slunci ve dne. Za nimi bylo ještě vidět obrysy Řádové koleje a ještě dále

&1-Smyšlená jména kolejí, která mají zdůraznit představu mrtvé minulosti.

334$

věž další koleje. Myslila na to, jak podivuhodnou sílu má u prostého člověka utkvělá myšlenka, když přiměla Judu, který tak něžně miluje ji i děti, aby je nastěhoval sem do tohoto tísnivého prostředí, protože je stále ještě v zajetí svého snu. Ani teď neslyšel zřetelně onu ledově zamítavou ozvěnu, kterou tyto učené zdi odpovídaly na jeho touhu.

Nezdar při hledání jiného bytu a to, že zde v domě nebylo místa pro otce, hluboce zapůsobil na chlapce — zřejmě propadl tiché, stále se stupňující hrůze. Přerušil mlčení slovy: „Maminko, co si zítra počneme?“

„Nevím,“ odpověděla Sue sklíčeně. „Bojím se, že se tím bude tvůj otec trápit.“

„Kéž by byl tatínek úplně zdravý a bylo tu pro něho místo! Pak by na tom tak nezáleželo. Chudák tatínek!“ „Nezáleželo.“

„Mohl bych nějak pomoci?“

„Ne. Všechno je jen trápení, soužení a utrpení.“

„Tatínek odešel, aby tu bylo místo pro nás děti, viď?“ „Částečně.“

„Než žít, to by bylo lepší nebýt na světě, že?“

„Skoro lepší, zlato.“

„A to taky kvůli nám dětem nemůžete dostat lepší byt, viď?“ „No — lidé někdy nechtějí děti.“

„A když je s dětmi takové trápení, proč je lidé mají?“ „Ach — to je zákon přírody.“

„Ale my sami nechceme přicházet na svět?“

„Ne, opravdu ne.“

„A se mnou je to tím horší, že ty nejsi moje pravá matka, a kdybys nebyla chtěla, nemuselas mě mít. Neměl jsem k vám vůbec přijít — tak je to! Překážel jsem jim v Austrálii a překážím lidem tady. Kéž bych se nebyl vůbec narodil!“

„Ty za to nemůžeš, zlato.“

„Já si myslím, že když se děti narodí a nechtějí je, že by je měli rovnou zabít, ještě než dostanou duši, a nenechat je vyrůst a chodit po světě!“

Sue neodpověděla. Bezradně přemýšlela, jak jednat s tímto příliš přemýšlivým dítětem. Nakonec se rozhodla, že pokud to okolnosti dovolí, bude

335$

otevřená a upřímná k tomuto chlapci, který chápe její potíže jako dospělý přítel.

„Brzy přibude do naší rodiny další člen,“ poznamenala váhavě.

„Jak to?“

„Budeme mít zase dítě.“

„Cože!“ Chlapec prudce vyskočil. „Bože, maminko, přece jsi už pro žádné neposílala, vždyť máš tolik trápení s těmi, co už máš!“

„Ano, mám, to musím přiznat,“ řekla polohlasem Sue a oči se jí zaleskly zadržovanými slzami.

Chlapec se rozplakal. „Ach, tobě je to jedno, tobě je to jedno!“ křičel s hořkou výčitkou. „Jak vůbec, maminko, můžeš být tak špatná a zlá, když jsi s tím mohla počkat, až nám bude lépe, a tatínkovi taky! — Připravit nám jen další trápení! Nemáme kde bydlet, tatínek musel odejít a zítra nás vyhodí; a ty přece budeš mít brzy další dítě! … To děláš schválně! — děláš! — děláš!“ přecházel vzlykaje sem a tam.

„Prosím tě, odpusť mi, Judo malý!“ žadonila a hruď se jí zachvívala právě tak jako chlapci. „Nemohu ti to vysvětlit — vysvětlím ti to, až budeš starší. Vypadá to — jako bych to byla udělala schválně, když teď máme takové potíže. Nemohu ti to vysvětlit, můj drahý! Ale není to — není to docela schválně —, nemohu za to!“

„Ano, je to — musí to být schválně. Protože by se mezi nás takhle nikdo nepletl, kdybys to nedovolila ty! To ti nikdy, nikdy neodpustím! Už ti nikdy neuvěřím, že mě máš ráda, nebo tatínka, a vůbec nikoho z nás!“

Vstal a odešel do komůrky sousedící s pokojem, kde bylo na zemi upraveno lůžko. Slyšela ho, jak tam říká: „Kdybysme my děti umřely, nebylo by to žádné neštěstí.“

„Na to nemysli, zlato,“ zvolala poněkud stroze. „A jdi spat.“

Druhý den ráno se probudila krátce po šesté a rozhodla se vstát a před snídaní zaběhnout do hostince, kde byl podle vzkazu ubytován Juda, a říci mu, co se stalo, sotva odešel. Vstala potichu, aby nevyrušila děti, které, jak věděla, byly po včerejším putování jistě unavený.

336$

Zastihla Judu u snídaně v podřadném hostinci, pro který se rozhodl, aby se vyvážily velké výdaje za její podnájem; a vysvětlila mu, že jsou bez bytu. Tolik se o ni celou noc bál, říkal. Ale že bylo ráno, výpověď z bytu se nezdála tak zdrcující jako večer předtím a ani nezdar její výpravy za jiným bytem se jí nedotýkal tak hluboce jako zpočátku. Juda s ní souhlasil, že by nestálo za to trvat na nároku bydlet tam celý týden a že bude lépe, když se hned připraví na stěhování.

„Na den dva musíme jít všichni sem do hostince,“ řekl. „Je tu ošklivo a dětem tu nebude tak dobře, ale budeme mít více času se porozhlédnout. Na okraji města je spousta podnájmů — v Bersabé, kde jsem kdysi bydlil. Když už jsi tu, holubičko, tak se mnou posnídej. Je ti opravdu dobře? Máš spoustu času, aby ses vrátila a připravila dětem jídlo, než se probudí. Vlastně půjdu s tebou.“

Rychle s Judou posnídala a za čtvrt hodiny spolu vyrazili, odhodláni vystěhovat se ze Suina příliš přepychového bytu ihned. Když došli domů a vystoupili po schodech, zjistila, že v dětském pokoji je naprosté ticho, a nejistým hlasem zavolala na hospodyni, aby jim laskavě přinesla nahoru kotlík čaje a něco k snídani. Hospodyně jí zdráhavé vyhověla a Sue vybalila dvě vejce, která si přinesla, vložila je do vařící vody a požádala Judu, aby je hlídal pro nejmenší, že je zatím půjde vzbudit. Bylo kolem půl osmé.

Juda se skláněl nad kotlíkem s hodinkami v ruce, aby uhlídal dobu varu, otočen zády k malé přepažené komůrce, kde spaly děti. Náhle jím trhl Suin pronikavý výkřik. Viděl, že dve-ře pokoje či spíše komůrky — jež jako by byly těžce povolovaly v závěsech, když se do nich opřela — jsou otevřené a že se Sue přímo mezi nimi zhroutila na zem. Spěchal ji zvednout a pohledem přitom zavadil o malé lůžko upravené na podlaze; děti tam nebyly. Zděšeně se rozhlédl po pokoji. Na zadní straně dveří byly zatlučeny dva háčky na šaty a na těch visela na kousku provazu z bedny, zadrhnutém kolem krku, tělíčka obou malých dětí; tělo malého Judy viselo podobně na hřebíku o kousek dál. Blízko staršího chlapce ležela překocená židle a jeho vytřeštěné oči zíraly do pokoje; děvčátko i batole měly oči zavřené.

337$

Téměř ochromen děsivým, vrcholně hrůzným pohledem nechal Sue ležet, přeřízl provazy kapesním nožem a hodil všechny tři děti na postel; ale již podle doteku jejich těl při okamžitém zásahu vycítil, že jsou mrtvy. Zvedl omdlelou Sue, položil ji na postel ve vedlejší místnosti a bez dechu zavolal hospodyni a vyběhl pro lékaře.

Když se vrátil, byla Sue již při vědomí; — obě bezmocné ženy, sklánějící se nad dětmi v zoufalém úsilí je vzkřísit, a trojice malých tělíček mu skýtaly pohled, že sám ztratil sebevládu. Nejbližší lékař přišel, ale jak Juda tušil, byl tu už zbytečný. Děti již nebylo možno zachránit, neboť třebaže jejich tílka dosud nevychladla, dalo se soudit, že visela přes hodinu. Když byli rodiče později schopni o věci uvažovat, usoudili, že starší chlapec se pravděpodobně probudil a hledal ve vedlejším pokoji Sue, a když ji nenašel, propadl záchvatu těžké malomyslnosti, kterou v něm při jeho chorobné povaze vyvolaly události a sdělení předcházejícího večera. Mimoto našli na podlaze kus papíru s chlapcovým rukopisem, na němž bylo napsáno kouskem olůvka, které s sebou nosil:

Udělal jsem to, že nás bylo příliš moc.

Při pohledu na to Sue úplně povolily nervy a strašlivé vědomí, že tragédii zavinila především její rozmluva s chlapcem, vyvolalo bolestné křeče, které se nedaly utišit. Proti její vůli ji dopravili do pokoje o patro níž; tam ležela, útlé tělo se otřásalo vzlyky, oči vytřeštěny ke stropu, a domácí paní se marně snažila ji uklidnit.

Z pokoje bylo slyšet, jak nahoře přecházejí lidé, Sue naléhala, aby ji pustili zpět, a v návratu jí zabránili jen přesvědčováním, že je-li nějaká naděje, svou přítomností by spíše uškodila, a připomínáním, že na sebe musí být opatrná, aby neohrozila budoucí život. Neustále se vyptávala, až konečně Juda přišel a řekl jí, že naděje není. Jak jen byla schopna promluvit, pověděla mu o svém rozhovoru s chlapcem a o tom, že vinu přičítá sama sobě.

„Ne,“ odporoval Juda. „Měl takovou povahu, že to udělal. Doktor říká, že se dnes takoví chlapci vyskytují — v minulé

338$

generaci podobný typ neznali — a že to je výsledek nových názorů na život. Jako by viděli všechnu hrůzu, ještě než vyspějí natolik, aby měli sdostatek sil se jí vzepřít. Říká, že tc? je začátek nastávající všeobecné nevůle žít. Je to pokrokový člověk, ten doktor; ale utěšit nemůže, když — “

Juda se kvůli Sue ovládal ve své bolesti; ale teď se zhroutil; a to nutilo Sue k úsilí projevit mu účast, takže se trochu vymanila z trýznivého sebeobviňování. Když všichni odešli, dovolili jí podívat se na děti.

V chlapcově tváři se zračilo jejich dosavadní postavení. Do té malé postavičky se soustředila všechna beznaděje a temno, které ležely jako stín na Judově prvním manželství, i všechny nepříjemnosti, chyby, obavy a omyly druhého. Chlapec byl jejich průsečíkem, ohniskem, jedním slovem jejich vyjádřením. Pro ukvapenost svých rodičů trpěl, pro jejich nesoulad se mučil, pro jejich neštěstí zemřel. Když dům ztichl a nedalo se než čekat na soudního vyšetřovatele, silnými zadními zdmi pronikly do pokoje tlumené, mohutné, hluboké tóny.

„Co to je?“ zeptala se Sue, zadržujíc křečovitý dech. „Varhany z kolejní kaple. Varhaník asi cvičí. Je to nápěv třiasedmdesátého žalmu: „Jistěžeť jest Bůh dobrý Izraelovi.-1&“ Zase zavzlykala: „Ach moje drahé děti! Nikomu neublížily! Proč musely zahynout ony a ne já!“

Zase bylo ticho — přerušené nakonec rozhovorem dvou lidí někde venku.

„Určitě mluví o nás!“ sténala Sue. „,Nebo učiněni jsme divadlo tomuto světu, i andělům, i lidem.‘-2&‘‘

Juda naslouchal. „Ne — nemluví o nás,“ pravil. „Jsou to dva kněží různých názorů a přou se o polohu oltáře. Dobrý bože — poloha oltáře — a lidstvo úpí!“

Potom bylo zase ticho, dokud ji nestrhl další záchvat neovladatelénho žalu. „Je cosi mimo nás, co říká ,nesmíš‘. Nejdřív to říkalo: ,Nesmíš poznávat!“ Potom: ,Nesmíš pracovat!’ A teď to říká: ,Nesmíš milovat!‘“

&1-Viz bible, žalm 73, 1.

&2-Viz bible, I. epištola sv. Pavla ke Korintským 4, 9,

339$

Snažil se ji utišit: „Je ti příliš hořko, miláčku!“

„Aleje to pravda!“

Tak čekali, a Sue se zase vrátila do svého pokoje. Odmítala odklidit šatečky, botky a punčošky nejmenšího, které ve chvíli jeho smrti ležely na židli, přestože by jí je byl Juda rád odstranil z očí. Ale kdykoli se jich dotkl, naléhala na něho, aby je nechal být, a skoro zuřivě se osopila na paní domácí, když se je také pokusila odnést.

Juda se děsil chvilek jejího tupého apatického mlčení více než jejích výbuchů. „Proč se mnou nemluvíš, Judo?“ vykřikla po jedné takové chvíli. „Neodvracej se ode mě! Nesnesu tu opuštěnost, když se na mně nedíváš!“

„Tady, miláčku, tady jsem,“ řekl a přitiskl se k ní tváří. „Ano … Ach ty můj příteli — náš dokonalý svazek — naše splynutí — je teď potřísněno krví!“

„Je na něm stín smrti — víc nic.“

„Ach: ale ve skutečnosti jsem ho navedla já, i když jsem si nebyla vědoma, že to dělám! Mluvila jsem s tím dítětem tak, jak by se mělo mluvit jen s dospělými. Říkala jsem, že svět je proti nám, že by bylo lepší být mrtev než žít za tuto cenu; a on to vzal doslova. A říkala jsem mu, že budu mít další dítě. Rozčililo ho to. Jak hořce mi to vyčítal!“

„Proč jsi to udělala, Sue?“

„Nevím. Protože jsem chtěla být upřímná. Nedokázala jsem ho podvádět, když šlo o pravdy života. A přece jsem nebyla upřímná, protože jsem s ním z falešné citlivosti mluvila příliš nejasně. — Ach, proč jen jsem byla o něco moudřejší než ostatní ženy, proč jen jsem nebyla úplně moudrá! Proč jsem mu místo polopravdy nepovídala příjemné lži? Byl to u mě nedostatek sebeovládání, že jsem mu nedovedla věci ani zatajit, ani vysvětlit.“

„Tvůj záměr by byl pro většinu dětí správný; jen v našem zvláštním případě snad zapůsobil špatně. Dříve či později by se to byl musil dovědět.“

„A já jsem zrovna šila pro mé malé zlatíčko nové šatečky; a teď už je v nich neuvidím a nikdy s ním nebudu mluvit! … Mám oči tak opuchlé, že sotva vidím; a přece je to něco přes rok, co jsem říkala, že jsem šťastná! Milovali jsme se příliš —

340$

byli jsme spolu příliš sobečtí! Říkali jsme — pamatuješ? — , že vytvoříme kult radosti. Já jsem říkala, že to je záměr přírody a smysl života, abychom se radovali z pudů, kterými nás obdařila — z pudů, které si civilizace umínila potlačit. Jak strašné věci jsem říkala! A teď nás Osud zaskočil takovouhle ranou, že jsme byli takoví hlupáci a brali přírodu za slovo!“

Tiše se zahloubala a pak řekla: „Možná že je to tak lepší, že zemřely. Ano — určitě! Je lepší, že byly vytrženy v rozkvětu, než kdyby zůstaly a bídně uvadaly!“

„Ano,“ odpověděl Juda. „Někteří lidé říkají, že by se rodiče měli radovat, když jim děti zemřou v útlém dětství.“

„Ale nevědí, co to je! … Ach moje děťátka, moji drobečkové, kéž byste teď žily! Dá se říci, že chlapec nechtěl žít, jinak by to nebyl udělal. Nepřipadalo mu nesmyslné zemřít; měl to ve své nevyléčitelně smutné povaze, ubohý hošík! Ale co ti druzí — moje a tvoje vlastní děti!“

Sue se zase podívala na pověšené šatečky, na punčošky a na botky; její tělo se chvělo jako struna. „Jsem politováníhodné stvoření,“ pravila. „Nehodím se už ani na zemi, ani na nebesa! Už z toho ztrácím rozum! Co by se mělo dělat?“ Upřeně se dívala na Judu a tiskla mu ruce.

„Nic se nedá dělat,“ odpověděl. „Věci jsou takové, jaké jsou, a vše dospěje k předurčenému konci.“

Odmlčela se. „Ano! Kdo to řekl?“ zeptala se těžce.

„To je ze sboru v Agamemnonovi-1&. Od chvíle, kdy se to stalo, na to myslím nepřetržitě.“

„Můj nešťastný Judo — ztratil jsi už všechno — Ztratil jsi více než já, protože já jsem dostala tebe! Když si pomyslím, že to znáš ze své samostatné četby, a přece žiješ v bídě a zoufalství!“

Po takovém chvilkovém rozptýlení se zase vracela vlna zármutku.

Komise brzy přišla a prohlédla tělíčka, konal se výslech; a pak nastalo smutné ráno pohřbu. Zprávy v novinách sem přivedly zvědavé čumily, kteří stáli, jako by počítali tabulky oken a kameny zdiva. Pochybnosti o pravém vztahu dvojice

&1-Narážka na tragédii řeckého dramatika Aischyla (5. stol. před n. 1.).

341$

ještě více rozněcovaly zvědavost. Sue prohlásila, že doprovodí oba maličké k hrobu, ale v poslední chvíli přece jen ustoupila, a zatímco ležela, tiše vynášeli rakve z domu. Juda nastoupil do vozu a ten odejel k velkému ulehčení pana bytného, kterému teď zbývala v domě už jen Sue a její zavazadla, jež, jak doufal, později během dne také zmizí, a dům se tak zbaví hanlivé proslulosti, které nabyl za jediný týden, když manželka tak nešťastně vzala na byt tyhle cizí lidi. Odpoledne se v tichosti poradil s majitelem domu a dohodli se, že kdyby tragédie, k níž zde došlo, měla mít pro dům nějaké následky, pokusili by se o změnu čísla.

Juda přihlížel, jak obě rakvičky — v jedné ležel Judek, v druhé oba maličtí — ukládají do země, a zase spěchal k Sue; ležela dosud ve svém pokoji, a proto ji nechtěl hned rušit. S pocitem úzkosti však zase přišel kolem čtvrté hodiny. Paní se domnívala, že Sue je dosud v pokoji, ale vrátila se se zprávou, že v ložnici vůbec není. Zmizel také klobouk a kabát; odešla pryč. Juda spěchal do hostince, kde nocoval. Nebyla tam. Promýšleje všechny možnosti, zamířil ke hřbitovu, vešel a kráčel k místu, kde se před chvílí odbýval pohřeb. Zvědavci, které tragédie vylákala až sem, už odešli. Muž s lopatou v ruce se snažil zaházet společný hrob tří dětí, ale žena, stojící v polozasypané jámě, ho s křikem-chytala za ruku. Byla to Sue a její barevné šaty — ani ji nenapadlo obléci si černé, které jí Juda koupil — svědčily o hlubším smutku, než jaký může vyjádřit obvyklé smuteční oblečení.

„Zahrabává je a to nesmí, dokud je ještě jednou nespatřím!“ křičela divoce, sotva zahlédla Judu. „Chci je ještě jednou vidět! Ach, Judo, prosím tě, Judo, chci je vidět! Nevěděla jsem, že je dáš odnést, zatímco budu spát! Říkal jsi, že se na ně snad budu moci ještě podívat, než je zakopou, a pak jsi to neudělal a odvezls je pryč! Ach Judo, jsi ke mně tak krutý!“

„Chtěla po mně, abych znovu vykopal hrob a pustil ji k rakvím,“ vysvětloval muž s lopatou. „Měl byste si ji odvést domů, podívejte se na ni! Zřejmě ani neví, co dělá, chudinka. Teď už je nemůžu vyhrabat, paní. Jděte domů s manželem, berte to klidně a děkujte Bohu, že tu brzo bude další a utiší vaši bolest.“

342$

Sue však stále žalostně prosila: „Nemohla bych je ještě vidět? Jen na okamžik! Nemohla bych? Jen na chviličku, Judo! Netrvalo by to dlouho! A já bych byla tak ráda, Judo! Budu tak hodná a nikdy už nebudu neposlušná, Judo, když mi to dovolíš! Půjdu pak klidně domů a potom je už nebudu chtít vidět! Nemohu? Proč nemohu?“

Tak vedla svou. Judy se zmocnila úzkost tak pronikavá, že nechybělo mnoho a byl by se pokusil muže přemluvit, aby ustoupil. Ale k ničemu by to nebylo a snad by se jí ještě přitížilo; a viděl, že je bezpodmínečně nutné ji ihned dopravit domů. Konejšil ji tedy, něžněji šeptal, objal ji, aby se o něho opřela; nakonec se bezmocně podvolila a dala se odvést ze hřbitova.

Chtěl najmout drožku a odvézt ji, ale byli v takové peněžní tísni, že mu to vymluvila, a pomalu se tedy vraceli, Juda v černém, ona v hnědočervených šatech. Chtěli se ještě odpoledne odstěhovat do nového podnájmu, ale Juda viděl, že to není možné, a za chvíli vstoupili do domu, který teď nenáviděli. Uložili Sue ihned do postele a poslali pro lékaře.

Juda čekal celý večer dole. Ve velmi pozdních hodinách mu bylo sděleno, že došlo k předčasnému porodu a dítě je, stejně jako ostatní, mrtvé.

III

SUE SE ZOTAVOVALA, PŘESTOŽE DOUFALA, ŽE ZEMŘE, A JUDA si zase našel práci při svém starém řemesle. Bydleli teď v jiném podnájmu, v blízkosti Bersabé, nedaleko ceremoniálního kostela svatého Salesia.

Sedali mlčky, sužováni více přímým nepřátelstvím osudu než tím, že jim nevědomě a nesmyslně staví do cesty překážky. Už v době, kdy její duch jiskřil jako hvězda, pronásledovaly Sue nejasné a podivné představy, že svět je stanicí nebo melodií vytvořenou ve snu; rozespalé mysli připadá báječný a skvělý, po střízlivém prohlédnutí však je beznadějně nesmyslný; že prvopříčina pracovala bezmyšlenkovitě jako náměsíčná, a nikoli rozvážně jako mudrc; že se při určování pozemských podmínek vůbec nepočítalo s takovým rozvinutím citové vníma-343$

vosti mezi tvory, kteří jsou těmto podmínkám vystaveni, jakého dosáhlo myslící a vzdělané lidstvo. Žal však staví všechny nepřátelské síly do antropomorfního světla; a tyto představy vystřídal nyní pocit, že Juda i ona prchají před pronásledovatelem.

„Musíme se přizpůsobit,“ říkala zasmušile. „Všechen hněv Pána tam nahoře se zaměřil proti nám, jeho ubohým stvořením, a my se musíme podrobit. Nemáme na vybranou. Musíme. Nemá smysl bojovat proti Bohu.“

„Stavíme se jen proti lidem a nesmyslným okolnostem,“ odpovídal Juda.

„Pravda,“ šeptala. „Nač jsem to jen myslila? Začínám být pověrčivá jako divoch! … Ale ať je proti nám kdokoliv nebo cokoliv, jsem zlomena a poddávám se. Nemám už sílu bojovat; nemám odvahu. Jsem poražena, poražena! … ,Nebo učiněni jsme divadlo tomuto světu, i andělům, a lidem.‘ Teď si to říkám pořád.“

„Cítím to také.“

„Co budeme dělat? Teď máš zaměstnání; ale nezapomínej, že možná jenom proto, že naše minulost a naše vztahy nejsou všeobecně známy … Kdyby věděli, že jsme sňatek neuzavřeli formálně, třeba by tě z práce vyhodili jako v Aldbrickhamu!“

„Nevím. Snad by to ani neudělali. Ale myslím, že bychom se měli podle zákona vzít — jak jen budeš schopna vycházet.“

„Myslíš, že bychom měli?“

„Rozhodně.“

Juda se zamyslil. „V poslední době jsem si připadal,“ řekl, „jako bych byl jedním z té početné skupiny mužů, kterým se ctnostní lidé vyhýbají — a kterým se říká svůdci. Děsím se, když na to pomyslím! Neuvědomoval jsem si to, ani že bych byl vůči tobě jednal nějak špatně — vždyť tě mám raději než sebe sama. Ale přece mezi ně patřím! Rád bych věděl, jsou-li někteří z nich také taková zaslepená, prostá stvoření jako já? … Ano, Sue — jsem takový! Svedl jsem tě … Byla jsi zvláštní typ — nesmírně jemná bytost, jež podle přání Přírody měla zůstat nedotčena. Ale já jsem se od tebe nemohl odtrhnout!“

344$

„Ne, ne, Judo,“ namítala rychle. „Nevyčítej si, že jsi něco, co nejsi. Je-li kdo vinen, jsem to já.“

„Podporoval jsem tě v rozhodnutí odejít od Phillotsona; a nebýt mě, snad bys na něho nebyla naléhala, aby tě pustil.“

„Byla bych naléhala úplně stejně. Pokud jde o nás, je právě to, že jsme neuzavřeli řádné manželství, spásný rys našeho svazku. Vyhnuli jsme se tak poskvrnění, řekla bych, velebnosti našeho prvního manželství.“

„Velebnosti?“ Juda na ni pohlédl poněkud překvapeně a začínal si uvědomovat, že toto už není bývalá Sue.

„Ano,“ řekla a hlas se jí při těch slovech poněkud zachvěl, „mívám strašlivý strach, strašný pocit, že jsem jednala neslýchané. Myslívám si — že jsem dosud jeho žena.“

„Čí?“

„Richardova.“

„Dobrý bože, miláčku — proč?“

„Ach, nemohu ti to vysvětlit! Jen mě ta myšlenka napadá.“

„To dělá tvoje zesláblost — chorobná fantazie, bezdůvodná a nesmyslná. Nedej se tím trápit.“

Sue nepokojně povzdechla.

Jako náhradou za takové rozhovory se jejich peněžní poměry zlepšily a za dřívějších časů by se z toho byli radovali. Proti všemu očekávání nalezl Juda téměř hned po příjezdu dobré místo při starém řemesle a letní počasí vyhovovalo jeho slabé konstituci; navenek míjely jeho dny v oné nudné jednotvárnosti, jaká je po výkyvech sama o sobě tak příjemná. Lidé jako by byli zapomněli, že se kdy dopustil vážných poklesků; a Juda denně vylézal na parapety a poprsníky kolejí, do nichž nemohl nikdy vstoupit, obnovoval popraskané ozdoby křížových oken, ze kterých se neměl nikdy dívat; jako by v životě nebyl toužil po ničem jiném.

V jednom se změnil: často teď vůbec nechodil do kostelů na bohoslužby. A jedna věc ho sužovala více než cokoli jiného: že od oné tragédie se Sue a on duševně rozcházejí zcela opačnými směry; zážitky, které rozrušily jeho životní názory, zvyky i dogmata, neměly týž vliv na Sue. Nebyla už taková jako v době nezávislosti, kdy její intelekt oslnivě jiskřil nad konvencemi a for-345$

malitami, jež on tehdy choval v úctě a jež nechoval v úctě dnes.

Jednou v neděli večer se vrátil dost pozdě. Nebyla doma, ale záhy přišla a Juda si všiml, že je zamlklá a zamyšlená.

„O čempak přemýšlíš, miláčku?“ zeptal se zvědavě. „Nedovedu přesně říci. Myslím na to, že jsme jednali sobecky, bezohledně, dokonce bezbožně, ty i já. Náš život byl jen marným úsilím o vlastní potěšení. Ale sebezapírání je vznešenější cesta. Měli bychom ubít tělo — to strašné tělo — prokletí Adamovo.“

„Sue!“ zašeptal. „Co tě to napadá!“

„Měli bychom neustále obětovat samy sebe na oltáři povinnosti! Ale já jsem si vždycky prosadila to, co se mi líbilo. Plně jsem si zasloužila trest, který mě stihl. Kéž by ze mě něco vypudilo tu špatnost a všechny moje nesmírné chyby a všechny mé hříšné činy!“

„Sue — má zmučená milenko — v tobě není ženské špatnosti. Tvoje přirozené pudy jsou naprosto zdravé; snad nejsi tak vášnivá, jak bych si přál; ale jsi dobrá, vzácná a čistá. A jak jsem ti často říkal, jsi vůbec nejéteričtější, nejméně smyslná žena, jakou jsem kdy viděl, aby zároveň nebyla nelidsky bezpohlavní. Proč mluvíš jinak než dosud? Nebyli jsme sobečtí, leda tehdy, když nikomu nemohlo prospět, kdybychom byli jiní. Říkávala jsi, že lidská povaha je vznešená a trpělivá, že není mrzká a zkažená, a já jsem konečně uvěřil, že máš pravdu. A teď to vypadá, jako bys měla o tolik ubožejší stanovisko!“ „Chci pokoru srdce; a klid duše; a to jsem dosud neměla!“ „Byla jsi nebojácná, v myšlenkách i v cítění, a zasluhovala sis mnohem větší obdiv, než jaký jsem k tobě choval. Měl jsem tehdy hlavu příliš plnou omezených dogmat, abych to viděl.“

„Neříkej to, Judo! Přála bych si, aby se z mé minulosti dala vymýtit všechna nebojácná slova a myšlenky. Sebeodříkání — v tom je všechno. Nevím, jak bych se co nejvíc pokořila. Nejraději bych se celá pobodala špendlíky, aby ze mě vykrvácela všechna špatnost, která ve mně je!“

„Pst,“ umlčel ji a přitiskl si ji tváří k hrudi, jako by byla malé dítě. „K tomu tě dohnala ta bolestná ztráta! Takové

346$

pokání se pro tebe nehodí, kvítečku můj křehký, to je pro ty špatné na světě — kteří je nikdy neprocítí!“

„Neměla bych takhle zůstávat,“ zašeptala, když hodnou chvíli setrvala opřena o Judu.

„Proč ne?“

„Je to požitkářství.“

„Pořád totéž. Což je něco krásnějšího než to, že se milujeme?“

„Ano. Záleží na druhu lásky. Ta tvoje — naše — je špatná.“

„To neříkej, Sue! Kdy tedy chceš, abychom se dali v kostele oddat?“

Odmlčela se, nejistě k němu vzhlédla. „Nikdy,“ zašeptala. Nepochopil plně smysl jejích slov, vzal odmítnutí vážně a nic neřekl. Uplynulo několik minut a Juda si myslil, že usnula; když ji však šeptem oslovil, zjistil, že po celou dobu bdí. Posadila se a povzdechla.

„Dnes z tebe vane jakási zvláštní nepopsatelná vůně nebo ovzduší,“ pravil. „Nemyslím jen duševně, ale i z šatů. Jakýsi rostlinný pach, který je mi povědomý, ale nemohu se rozpomenout.“

„To je kadidlo.“

„Kadidlo?“

„Byla jsem na službách božích u Svatého Salesia a stála jsem v jeho kouři.“

„Ach — u Svatého Salesia.“

„Ano. Občas tam chodím.“

„Opravdu. Chodíš tam!“

„Víš, Judo, během týdne tu bývá po ránu smutno, když jsi v práci, a já pořád myslím a myslím na — na své — “ Odmlčela se, dokud neovládla hrdlo, které se jí stáhlo. „A tak jsem si tam zvykla chodit, když je tam tak blízko.“

„Prosím — samozřejmě, nemám nic proti tomu. Jen je to u tebe trochu divné. Ani netuší, jakého tam mají nováčka!“ „Co tím chceš říci, Judo?“

„Nu — skeptika, upřímně řečeno.“

„Jak mě můžeš, milý Judo, při mé bolesti takhle zraňovat! Já vím, že jsi to tak nemyslel. Ale neměl bys tak mluvit.“

347$

„Nebudu. Ale hodně jsi mě překvapila.“

„Ano — chci ti říci ještě něco, Judo. Nebudeš se zlobit, viď? Od té doby, co děti umřely, jsem o tom hodně přemýšlela. Myslím, že bych už neměla být tvoje žena — nebo jako tvoje žena.“

„Co? … Ale ty jsi moje žena!“

„Z tvého stanoviska; ale — “

„Samozřejmě, báli jsme se obřadu a spousta lidí by se ho také bála, kdyby byli na našem místě a měli tak vážné důvody ke strachu. Ale zkušenost ukázala, že jsme se sami v sobě mýlili a přeceňovali svou slabost; a jestliže, jak se zdá, začínáš mít úctu k obřadům a ceremoniím, divím se, proč neřekneš, abychom se hned dali oddat? Jistěže jsi moje žena, Sue, po všech stránkách, jenom ne podle zákona. Co jsi myslela tím, co jsi prve řekla?“

„Nemyslím, že jsem!“

„Ne? Ale co kdybychom byli prodělali ten obřad? Cítila bys, že jsi mou ženou?“

„Ne. Ani bych se za ni nepovažovala. Bylo by mi ještě hůře, než mi je teď.“

„A proč — kvůli všemu tomu, co je zvrácené, moje milá?“ „Protože patřím Richardovi.“

„Ach — ten nesmyslný pocit jsi mi naznačila už jednou!“ „Tehdy jsem měla jen takový dojem; ale jak čas plyne, jsem o tom stále více přesvědčena — patřím buď jemu, nebo nikomu.“

„Nebesa — jak si vyměňujeme místa!”

„Ano. Snad je to tak.“

O několik dní později, za letního podvečera, zase seděli v tomto malém pokojíku v přízemí, když tu někdo zaklepal na vrata truhlářova domku, kde byli ubytováni, a za okamžik ťukal i na jejich dveře. Než je stačili otevřít, příchozí si otevřel sám a objevila se ženská postava.

„Je tu pan Fawley?“

Oba strnuli a Juda mechanicky odpověděl, že ano; byl to Arabellin hlas.

Zdrženlivě ji pozval, aby šla dál, a Arabella se usadila na lavici pod oknem, takže proti světlu výrazně viděli její obry

348$

sy; neviděli však jasně obličej, aby poznali, jak se tváří a v jakém je rozpoložení. A přece cosi napovídalo, že se jí nevede tak dobře a že se už nestrojí tak jako za Cartlettova života.

Všichni tři se rozpačitě pokoušeli hovořit o tragédii, o níž Juda Arabellu hned zpravil, jak považoval za svou povinnost, ačkoli ona mu pak na dopis vůbec neodpověděla.

„Právě jdu ze hřbitova,“ pravila. „Vyptala jsem se a našla jsem hrob svého dítěte. Nemohla jsem přijet na pohřeb — přesto však děkuji za pozvání. Všechno jsem se o tom dověděla z novin a cítila jsem, že bych nebyla vítána … Ne — nemohla jsem přijít na pohřeb,“ opakovala Arabella, jež zřejmě vůbec nebyla schopna sehrát naprosto zdrceného člověka a neobratně se zaplétala. „Ale jsem ráda, že jsem našla ten hrob. Když jsi od řemesla, Judo, budeš jim moci udělat pěkný kámen.“ „Postavím jim pomník,“ odpověděl Juda zasmušile.

„Byl to můj chlapec a samozřejmě s ním cítím.“ „Doufám. Všichni jsme s nimi cítili.“

„S těmi ostatními jsem tak necítila, když nebyly moje.“ „Jistěže.“

Z temného kouta, kde seděla Sue, se ozval vzdech.

„Často jsem si přávala mít své dítě u sebe,“ pokračovala paní Cartlettová. „Snad by se to pak nebylo stalo. Ale samozřejmě jsem ho nechtěla brát tvé ženě.“

„Nejsem jeho žena,“ zaznělo od Sue.

Nečekaností jejích slov Juda oněměl.

„Promiňte, prosím,“ řekla Arabella. „Myslela jsem, že jste.“ Ze způsobu, jakým Sue tato slova pronesla, Juda poznal, že se za nimi skrývají její nové a blouznivé názory; Arabella z nich však nepochopila nic než jejich samozřejmý význam. Projevila nad Suiným prohlášením úžas, vzpamatovala se však a tupě, krotce mluvila o „svém“ chlapci, a přestože k němu za jeho života neprojevila ani ždibec lásky, zachovávala po něm teď okázalý smutek, v němž její svědomí zřejmě nalézalo útěchu. Zmínila se o minulosti a po několika poznámkách zase oslovila Sue. Nedostala odpověď; Sue se nepozorovaně vytratila z pokoje.

„Říkala, že není tvou ženou?“ začala znovu, ale jiným hlasem. „Proč to říkala?“

349$

„Nevím,“ odpověděl Juda krátce.

„Ale je tvoje žena, že? Jednou mi to povídala.“ „Nevyjadřuji se k tomu, co povídá.“

„Ach — tak tedy! Ale musím už jít. Zůstávám tu přes noc a myslila jsem, že tě musím aspoň navštívit, když nás postihlo to neštěstí. Spím tam, co jsem bývala číšnicí, a zítra se vrátím do Alfredstonu. Otec je zase doma a já bydlím u něho.“ „Vrátil se z Austrálie?“ zeptal se Juda s vlažným zájmem. „Ano. Nemohl se tam udržet. Měl tam těžký život. Maminka umřela na dys … — jak se to říká — z horkého počasí, a otec a ještě dva mladší se vrátili. Dostal chalupu blízko našeho dřívějšího domova a já mu vedu domácnost.“ Bývalá Judova žena se i po Suině odchodu chovala obyčejně, v mezích naprosté slušnosti, a zdržela se jen určitý počet minut, jaký odpovídal dokonalé počestnosti. Když odešla, Juda s velkým ulehčením vyšel na schodiště a zavolal na Sue — měl strach, co se s ní stalo.

Nedočkal se odpovědi a truhlář, jenž byl doma, řekl, že k nim nepřišla. Juda zneklidněl; její nepřítomnost ho dost vylekala, protože se už připozdívalo. Truhlář zavolal ženu a ta nadhodila, že Sue snad šla do kostela ke Svatému Salesiu, protože prý tam chodí často.

„Přece tam nepůjde tak pozdě večer?“ divil se Juda. „Je zavřeno.“

„Zná někoho, kdo má klíč, a dostane ho, kdykoli chce.“ „Jak dlouho už tohle dělá?“

„Myslím, že několik týdnů.“

Juda se zamyšleně vydal směrem ke kostelu, do něhož nevkročil od doby, kdy v těchto končinách před lety bydlil a kdy měl jako mladík mystičtější názory než nyní. Místo bylo opuštěno, ale dveře nepochybně odemčené; opatrně nadzdvihl závoru, vklouzl za dveře a v naprosté tichosti stanul uvnitř. V panujícím tichu jako by byl obsažen lehounký zvuk, který připomínal dýchání nebo vzlyky a nesl se z opačného konce budovy. Koberec tlumil kroky a Juda se ubíral za zvukem temnotou, do níž zvenku pronikal jen slabounký odraz večerního světla.

Ve veliké výšce nad oltářními schody rozeznával Juda mo—

350$

hutný, pevně stavěný latinský kříž — snad tak velký, jako byl kříž původní, který měl připomínat. Zdálo se, že je ve vzduchu zavěšen na neviditelných drátech; byl poset velikými drahokamy, které se matně rozzářily v jakémsi nepatrném paprsku, zachyceném zvenčí, jak se kříž houpal sem a tam tichým, sotva postřehnutelným pohybem. Pod křížem na zemi leželo cosi jako hromádka černých šatů a odtud se ozývaly vzlyky, které Juda prve zaslechl. Bylo to tělo jeho Sue, ležící tváří na dlaždicích.

„Sue,“ zašeptal.

Objevilo se cosi bílého; pozvedla obličej.

„Co — co mi tu chceš, Judo?“ zeptala se skoro stroze. „Neměl jsi sem chodit! Chtěla jsem být sama! Proč jsi sem vnikl?“

„Že se můžeš ptát,“ zavyčítal jí zprudka, protože jeho překypující srdce bylo hluboce zasaženo tím, že k němu má takovýto vztah. „Proč jsem přišel? Rád bych věděl, kdo má právo přijít, když ne já! Já, který tě mám rád víc než sebe sama, více — ach mnohem více — , než jsi milovala ty mě! Proč jsi mě opustila a šla sama sem?“

„Nevyčítej mi, Judo — nesnesu to! — Říkám ti to pořád. Musíš mě brát takovou, jaká jsem. Jsem nešťastná — zlomená svým utrpením! Nemohla jsem to vydržet, když přišla Arabella — byla jsem tak zmučená, že jsem musila jít pryč. Připadá mi, že je ještě pořád tvou ženou a Richard mým manželem.“

„Ale neznamenají pro nás nic!“

„Znamenají, můj příteli, znamenají! Dívám se teď na manželství jinak. Byla jsem připravena o děti, abych to pochopila. Že Arabellino dítě zabilo moje děti, to byl soud — právo zahubilo špatnost. Ach, co si počnu? Jsem tak hnusný tvor — příliš bezcenný, abych se mohla plést mezi opravdovými lidskými bytostmi!“

„To je strašné,“ děsil se Juda, zadržuje slzy. „Je to hrozné a nepřirozené, že si děláš takové vyčitky, když ses ničím neprovinila!“

„Ach — nevíš, jak jsem špatná!“

Vášnivě odpověděl: „Vím! Do poslední podrobnosti! Učíš mě nenávidět křesťanství nebo mysticismus či kněžourství,

351$

ať se tomu říká jakkoli, jestli to je tohle, co tě tak rozvrátilo. Jak se může žena básnířka, žena vizionářka, žena, jejíž duše zářila jako diamant — na kterou by bývali všichni mudrci světa pyšni, kdyby ji mohli znát — takhle ponížit! Jsem šťastný, že jsem neměl s bohoslovím nic společného — zatraceně šťastný — když tě takhle ničí!“

„Zlobíš se, Judo, jsi ke mně nelaskavý — nechápeš, jak to je!“

„Tak se mnou pojď domů, má nejmilejší, a snad to pochopím. Je to nad mé síly — a ty jsi teď také nevyrovnaná.“ Objal ji a zvedl; šla, ale bylo jí milejší jít bez jeho opory.

„Nepřestala jsem tě mít ráda, Judo,“ pravila něžným a prosebným hlasem. „Miluji tě právě tak jako dříve! Jenomže — bych tě neměla milovat — už ne. Ach, už nesmím!“

„S tím nemohu souhlasit.“

„Ale já jsem usoudila, že nejsem tvou ženou! Patřím jemu — svátostí jsem se s ním spojila na celý život! Na tom se nedá nic změnit!“

„Ale my jsme určitě muž a žena, jestli k sobě vůbec na světě dva lidé patří. Je to pravé manželství podle přírody, o tom není pochyby!“

„Ale ne posvěcené! Pro mě bylo stanoveno jiné a navěky zpečetěno v kostele v Melchesteru.“

„Sue, Sue — takhle tě připravilo o rozum to neštěstí! Napřed jsi mne v mnoha věcech přivedla k svým názorům, a najednou se mi tak obracíš — bez jakéhokoliv důvodu, a pouhý cit ti stačí k popření všeho, co jsi říkávala! Rveš ze mě i ten malý zbytek lásky a úcty, který jsem k církvi ještě trochu cítil jako ke staré známé … Co u tebe nemohu pochopit, je tvá naprostá zaslepenost proti dřívější logice. Je to jenom tvoje zvláštnost nebo jsou takové všechny ženy? Je žena vůbec samostatnou myslící jednotkou nebo je jen zlomkem vyžadují-cím doplnění? Jak jsi dokazovala, že manželství je jenom těžkopádná smlouva — a to je — , jak jsi uváděla všechny námitky proti němu — všechno, co v něm je nesmyslné! Jestli dvě a dvě byly čtyři, když jsme spolu byli šťastni, jsou přece teď také čtyři? Nechápu to, opakuji znova.“

„Ach milý Judo — to protože jsi jako nadobro hluchý člo

352$

věk, který pozoruje lidi naslouchající hudbě. Říkáš: ,Na co se to dívají? Nic tam není!‘ Ale něco tam je.“

„To je od tebe tvrdé, a není to správné přirovnání. Odhazovala jsi staré slupky předsudků a mě jsi je naučila také odhazovat; a teď se sama vracíš. Upřímně řečeno, vůbec nevím, co si o tobě mám myslet.“

„Milý příteli, můj jediný příteli, nebuď ke mně tvrdý! Nemohu za to, jaká jsem, jsem přesvědčena, že mám pravdu — že konečně vidím světlo. Ale ach — co tím získám!“

Ubírali se dál, až vyšli z budovy a Sue vrátila klíč. „Což je možné, aby tohle bylo to děvče,“ promluvil po jejím návratu Juda, který pocítil trochu osvěžení, když se octl venku na ulici, „aby tohle bylo to děvče, co si přineslo do nejkřesťanštějšího města pohanská božstva? — Co předvádělo slečnu Fontoverovou, jak je rozdupává podpatkem? — Co citovalo Gibbona, Shelleyho a Miila? Kde je teď milý Apollo a milá Venuše?“

„Nebuď, ach nebuď na mě tak zlý, Judo, jsem tolik nešťastná!“ vzlykala. „Nevydržím to. Byl to můj omyl — nedovedu se s tebou přít. Mýlila jsem se — a ve své ješitnosti jsem byla domýšlivá! Arabellin příchod znamenal konec. Nevysmívej se mi — je to, jako by nožem bodal!“

Tam v tiché uličce ji vzal do náruče a vášnivě ji zlíbal, než mu v tom stačila zabránit. Šli dál, až se přiblížili k malé kavárničce. „Judo,“ řekla dusíc se slzami, „vadilo by ti, kdyby ses ubytoval tady?“

„Jestli si opravdu přeješ — tak — prosím. Ale opravdu si to přeješ? Dovol, abych tě doprovodil k našim dveřím, abych tě pochopil.“

Šel a zavedl ji domů. Řekla, že nechce večeřet, vyšla po schodech a rozsvítila. Když se otočila, zjistila, že Juda šel za ní a stojí u dveří pokoje. Přistoupila k němu, podala mu ruku a řekla: „Dobrou noc.“

„Ale, Sue! Což tu nebydlíme?“

„Říkal jsi, že uděláš, co jsem si přála!“

„Ano! Dobrá … Snad ode mě nebylo správné, že jsem se tak nechutně přel. Když jsme se nemohli s čistým svědomím vzít podle starého zvyku hned na začátku, snad jsme se měli

353$

rozejít. Snad není svět na takové experimenty, jako je náš, dost osvícený! Kde jsme, abychom si mysleli, že můžeme jednat jako průkopníci?“

„Jsem rozhodně velmi ráda, že chápeš alespoň tolik. Nikdy jsem z vlastní vůle nemínila udělat to, co jsem udělala. Upadla jsem do svého nesprávného postavení žárlivostí a přemlou-váním.“

„Ale jistě z lásky — milovala jsi mě?“

„Ano. Ale tím jsem chtěla končit, abychom se vždycky stýkali jen jako milenci, až — “

„Ale milující lidé by tak nemohli žít věčně!“

„Ženy by mohly; ale muži nemohou, protože — nechtějí. Průměrná žena v tomto směru převyšuje průměrného muže — tím, že nikdy nevybízí, jen vyhovuje. Měli jsme spolu žít jen v duševním společenství, nic víc.“

„Já jsem byl nešťastnou příčinou té změny, jak jsem už říkal! … Dobrá, jak chceš … Ale za svou povahu člověk nemůže.“

„Ale ano — tomu se právě musí naučit — sebeovládání!“ „Opakuji — je-li kdo vinen, nejsi to ty, ale já.“

„Ne — já jsem byla vinna. Tvoje špatnost byla jen v přirozené touze muže mít ženu. Ve mně taková touha nebyla, dokud mě žárlivost nevydráždila vypudit Arabellu. Myslila jsem, že bych ti z milosrdenství měla dovolit, aby ses mi přiblížil — že je zavrženíhodné a sobecné mučit tě tak jako svého někdejšího přítele. Ale nebyla bych byla ustoupila, kdybys mě nebyl zlomil zastrašováním, že se vrátíš k Arabelle … Ale nemluvme už o tom! Judo, necháš mě teď o samotě?“ „Ano … Ale, Sue, ženo moje — jsi moje žena!“ vybuchl. „V tom, co jsem ti odedávna vytýkal, jsem měl nakonec pravdu. Nikdy jsi mě nemilovala tak, jako já miluji tebe — nikdy — nikdy! Nemáš vášnivé srdce — tvoje srdce nehoří plamenem! Jsi v podstatě jakási víla nebo skřítek — ale ne žena!“ „Zprvu jsem tě nemilovala, Judo, to přiznávám. Když jsem tě poznala, chtěla jsem jenom, abys miloval ty mě. Ne že bych si s tebou zrovna zahrávala; ale byl ve mně ten vrozený pud, který podrývá morálku některých žen často více než bezuzdná vášeň — pud přivábit a zaujmout bez ohledu na to,

354$

zda se tím muži ublíží; a když jsem zjistila, že jsem tě upoutala, vylekala jsem se. A pak — nevím, jak se to stalo — bylo mi nesnesitelné nechat tě odejít — patrně zase k Arabelle —, a tak jsem tě začala milovat, Judo. Ale vidíš, třeba to skončilo sebekrásněji, začalo to sobeckou a krutou touhou, aby tě pro mě bolelo srdce, a přitom nedopustit, aby se moje trápilo pro tebe.“

„A teď svou krutost ještě dovršuješ tím, že mě opouštíš.“ „Ach — ano. čím více se snažím, tím více bolesti působím.“ „Ach Sue,“ řekl s náhlým pocitem, že mu hrozí nebezpečí, „nedopouštěj se z mravních důvodů nemravného činu! Ty jsi byla mou společenskou záchranou. Zůstaň se mnou ve jménu lidskosti! Víš, jaký jsem slaboch. Znáš moje dva úhlavní nepřátele — slabost pro ženy a sklon k pití. Nevydávej mě jim, Sue, jenom abys zachránila vlastní duši! Od té doby, co ses stala mým strážným andělem, se ke mně vůbec nemohli při-blížit, od té doby, co jsem měl tebe, mohl jsem se bez obav vydat jakémukoliv takovému pokušení. Nestojí moje bezpečí za to, abys obětovala trochu dogmatických zásad? Opustíš-li mě, trnu hrůzou, že to se mnou dopadne jako s vepřem, kterého umyli a pak zase nechali vyválet v bahně!“

Sue vypukla v pláč. „Ach, to nesmíš, Judo! To neuděláš! Budu se za tebe modlit ve dne v noci!“

„Prosím — jak chceš; nebuď smutná,“ řekl Juda šlechetně. „Bůh ví, jak jsem pro tebe tehdy trpěl; a teď trpím zase. Ale snad ne tolik jako ty. Žena na tom koneckonců vždycky bývá hůře.“

„Bývá.“

„Leda by byla úplně bezcenná a opovrženíhodná. A tak tomu v tvém případě naprosto není.“

Sue jednou dvakrát neklidně vydechla. „Obávám se, že je! … A teď, Judo, dobrou noc — prosím!“

„Nesmím zůstat? Ještě jedinkrát? Jako to bylo tolikrát — Ach Sue, ženo moje, proč ne?“

„Ne — ne — nejsem tvoje žena! … Máš mě v rukou, Judo — nelákej mě zpět, když už jsem se dostala tak daleko!“

„Dobře. Splním tvoje přání. Jsem ti tím povinen, milovaná, za trest, že jsem ho dříve nedbal. Můj bože, jaký jsem byl

355$

sobec! Snad — snad jsem poskvrnil jednu z nejčistších a nejhlubších lásek, jaké kdy vznikly mezi mužem a ženou! … Proto ať je tedy rouška našeho stánku od této chvíle roztržena vedví!“

Přešel k posteli, stáhl jeden ze dvou polštářů a hodil jej na podlahu.

Sue se na něho dívala a opřena o čelo postele tiše plakala. „Nevidíš, že je to u mě věc svědomí a ne věc odporu vůči tobě?“ šeptala trhaně. „Odporu vůči tobě! Ale nemohu o tom už mluvit — láme mi to srdce — zničí se všechno, co jsem začala! Judo — dobrou noc!“

„Dobrou noc,“ odpověděl a obrátil se k odchodu.

„Ale přece mě políbíš!“ rozběhla se za ním. „Já — nevydržím — “

Objal ji a líbal na plačící obličej jako snad dosud nikdy; setrvali beze slov, až řekla: „Sbohem! Sbohem!“ Potom ho jemně odstrčila a uvolnila se, snažíc se zmírnit smutek slovy: „Budeme stejně dobří přátelé, Judo, viď? A budeme se občas vídat — ano! — a zapomeneme na to všechno a pokusíme se být takoví, jací jsme byl’ kdysi dávno?“

Juda se neodvážil promluvit, obrátil se a sešel ze schodů.

I V

MUŽ, KTERÉHO Sue po změně názorů považovala za svého neodlučitelného manžela, žil dosud v Marygreenu. Den před tragédií dětí viděl Phillotson oba, Sue i Judu, stát v dešti v Chrístminsteru a pozorovat průvod do divadla,

V té chvíli se o tom však nezmínil svému druhu Gillinghamovi, který ho jako starý přítel navštívil ve vesnici a který vlastně také navrhl celodenní výlet do Christminsteru.

„Na co myslíš?“ zeptal se ho Gillingham, když se vraceli domů. „Na akademický titul, který jsi nezískal?“

„Ne, ne,“ odpověděl Phillotson mrzutě. „Na někoho, koho jsem dnes viděl.“ Za okamžik dodal: „Na Susannu,“

„Taky jsem ji viděl.“

„Nic jsi neříkal.“

356$

„Nechtěl jsem tě na ni upozorňovat. Ale když jsi ji viděl, měl ses zeptat: ,Jak se daří, má bývalá milá?“‘

„Tak. Mohl jsem se zeptat. Ale co říkáš tomuhle: mám vážný důvod domnívat se, že byla nevinna, když jsem se s ní rozvedl — že jsem se zcela mýlil. Ano, opravdu! Zvláštní, že?“ „Ale potom se dobře postarala, abys měl pravdu, jak bylo vidět.“

„Hm. To je laciný výsměch. Měl jsem rozhodně čekat.“ Koncem týdne, když se Gillingham vrátil do své školy v Shastonu, šel Phillotson podle svého zvyku na trh do Alfredstonu; cestou z pozvolného kopce, který znal dříve než Juda, třebaže pro jeho život neměl význam tak osudný jako pro život Judův, zase přemýšlel o Arabellině sdělení. Ve městě si jako vždy koupil místní týdeník; a když se pak posadil v hostinci, aby se posilnil na pětimílovou cestu zpět, vytáhl noviny z kapsy a chvilku četl. Jeho pohled padl na článek „Podivná sebevražda dětí kameníka“.

Třebaže byl klidný člověk, zpráva se ho bolestně dotkla a nemálo ho zarazila, protože nemohl pochopit u staršího dítěte věk, jak jej uváděli. Ale nedalo se pochybovat, že zpráva v novinách je svým způsobem pravdivá.

„Vypili kalich hořkosti do dna,“ řekl si; a stále a stále myslil na Sue a na to, co získala tím, že od něho odešla.

Protože se Arabella přestěhovala do Alfredstonu a učitel tam přicházel každou neděli na trh, nebylo divu, že se za několik týdnů zase setkali — přesně řečeno hned po jejím návratu z Christminsteru, kde se zdržela mnohem déle, než měla původně v úmyslu, a se zájmem sledovala Judu, třebaže on ji už ani nezahlédl. Když se potkali, vracel se Phillotson domů a Arabella byla na cestě do města.

„Ráda tudy chodíte, paní Cartlettová?“ zeptal se.

„Právě jsem zase začala,“ odpověděla. „Žila jsem tady jako děvče i jako vdaná a všechno minulé v mém životě, k čemu mám citový vztah, souvisí s touto cestou. A nedávno ve mně vzpomínky zase ožily; byla jsem na návštěvě v Christminsteru. Ano; viděla jsem Judu.“

„Ach — jak snášejí to své strašné neštěstí?“

„Vel-mi podivně, vel-mi podivně. Ona s ním už nežije.

357$

Bezpečně jsem se to dověděla teprve těsně před odjezdem; ačkoli z toho, jak se chovali, když jsem u nich byla na návštěvě, se dalo poznat, že to k tomu spěje.“

„Nežije s manželem? Ale, byl bych řekl, že je to k sobě ještě více připoutá!“

„On vlastně její manžel není. Ve skutečnosti se za něho vůbec neprovdala, i když spolu tak dlouho žili jako muž a žena. A teď, místo aby je ta smutná událost popohnala a dali to do pořádku podle zákona, popadla ji nějaká divná zbožnost, zrovna jako mě, když jsem měla to neštěstí a umřel mi Cartlett, jenomže ona to bere hysteričtěji než já. A prohlašuje, aspoň jak mi bylo řečeno, že v očích Boha a církve je ženou vaší — jedině vaší; a jinému patřit nemůže, na tom nikdo nemůže nic změnit.“

„Ach — opravdu? … Rozešli se tedy?“

„Víte — ten nejstarší chlapec byl můj …“

„Ó — váš?“

„Ano, chudáček — narodil se z řádného manželství, chvála bohu. A ona snad cítí, nehledě k ostatnímu, že na jejím místě jsem měla být já. Nevím. Ostatně pokud jde o mě, brzy tady už nebudu. Musím se teď starat o otce, a v takovém Zapadákově, jako je tady, žít nemůžeme. Doufám, že brzy budu zase v nějakém výčepu v Christminsteru nebo nějakém jiném velkém městě.“

Rozešli se. Phillotson se vydal do kopce, ale po několika krocích se zastavil, pospíšil zpět a zavolal na ni.

„Kde teď bydlí nebo bydleli?“

Arabella mu pověděla.

„Děkuji. Na shledanou.“

Když Arabella zase vykročila, krutě se usmívala a celou cestu od okleštěných vrb až ke starému chudobinci v první ulici města si nacvičovala důlky v tvářích.

Phillotson zatím stoupal k Marygreenu a poprvé po velmi dlouhé době zase myslil na budoucnost. Když přecházel pod rozložitými stromy na návsi k ubohé škole, kterou se musel spokojit, na okamžik se zastavil a představoval si, jak mu Sue vychází ze dveří vstříc. Nikdo nikdy, ani křesťan, ani pohan, nepocítil za svou dobrotu tolik ústrků jako Phillotson za to, že

358$

dovolil Sue odejít. Ctnostní ho štvali od čerta k ďáblu, že to bylo skoro nad lidské síly; nechybělo mnoho, aby zemřel hlady, a nyní byl zcela závislý na nepatrné podpoře školy v této vesnici (kde také pomlouvali faráře za to, že se k němu chová přátelsky), často také přemýšlel o Arabelliných poznámkách, že měl být na Sue přísnější, že by se její vzpurnost brzy byla zlomila. Avšak veřejné mínění i zásady, ve kterých byl vychován, přehlížel tak tvrdošíjně a nerozumně, že nic nezviklalo jeho přesvědčení, že se ke své ženě zachoval správně.

Ale zásady, které na jedné straně dokázal rozvrátit cit, byly naopak s to přivodit citu tutéž katastrofu. Při svém založení, jež mu dovolilo vrátit Sue svobodu, Phillotson rovněž nepovažoval Sue za o nic horší proto, že žila s Judou. Svým podivným způsobem po ní stále ještě toužil, ba snad ji i miloval, a bez ohledu na rozumové úvahy brzy pocítil, jak by ho těšilo, kdyby byla zase jeho, pokud ovšem by se k němu vrátila o své vůli.

Bylo by ovšem nutno, chápal, nějak obratně zabránit vlně ledového, nelidského opovržení společnosti. Pro to zde však jsou předpoklady. Když opět získá Sue a ožení ses ní podruhé s tím přesvědčivým odůvodněním, že na ni měl mylný názor a dosáhl rozvodu neoprávněně, možná že se mu povede utěšeněji, bude žít zase tak jako dříve, třeba se vrátí na shastonskou školu, nevstoupí-li dokonce do duchovenstva jako licenciát.

Napadlo ho napsat Gillinghamovi a zeptat se ho, co o tom soudí a co říká tomu, že by on, Phillotson, poslal Sue psaní. Gillingham ovšem odpověděl, že ted, když už odešla, by bylo nejlepší nechat ji být; a naznačil, že je-li Sue něčí ženou, je ženou muže, kterému porodila tři děti a s nímž prožila takové tragické události. Protože jeho láska k ní se zdá neobyčejně silná, tato dvojice pravděpodobně časem upevní svůj svazek podle zákona a všechno skončí dobře, podle slušnosti a v pořádku.

„Ale oni nechtějí — Sue nechce!“ zvolal Phillotson sám pro sebe. „Gillingham je takový věcný. Zapůsobilo na ni christminsterské učení a víra. Dovedu si velmi dobře představit její názory na nerozlučitelnost manželství a vím, jak k nim dospěla. Nezastávám je; ale využiji jich na prospěch názorů svých.“

359$

Napsal Gillinghamovi stručnou odpověď, „Vím, že moje stanovisko je naprosto chybné, ale nesouhlasím s tebou. Pokud jde o to, že s ním žila a měla s ním tři děti, mám pocit (i když jej ani logicky, ani morálně nedovedu obhájit podle starých zásad), že to neznamenalo celkem nic víc než dovršení její dospělosti. Napíši jí a zjistím, zdali to, co mi ta paní říkala, je pravda nebo ne.“

Byl odhodlán to udělat již dříve, ještě než napsal příteli, a tak vlastně neměl důvod posílat mu dopis. Ale Phillotson už tak jednal.

Ihned odeslal Sue pečlivě promyšlený list, a protože znal její citové založení, tu a tam vkládal do řádků rhadamanthskou-1& rozvážnost, obezřetně zatajuje své zcela odlišné city, aby Sue nevyplašil. Uvedl, že když se dověděl, jak podstatně změnila názory, považuje za svou povinnost jí říci, že i v jeho přesvědčení nastala po událostech, ke kterým došlo po jejich rozchodu, veliká změna. Nechce před ní zatajovat, že s vášnivou láskou má toto jeho sdělení pramálo společného. Odhodlal se k němu z přání přispět k tomu, aby jejich životy byly ne-li šťastné, tedy alespoň ne tak beznadějně zničené, neboť tomuto nebezpečí je on vystavil svým jednáním, třebaže je tehdy považoval za zásadně spravedlivé, milosrdné a rozumné.

Přesvědčil se, že ve staré civilizaci, jako je naše, se nelze beztrestně řídit pudovým, neukázněným smyslem pro právo a spravedlnost. Je třeba jednat podle ustálených a vytříbe-ných názorů této civilizace, chce-li člověk průměrně dobře a počestně žít; a milosrdenství, neuznávané obecně, je nutno ponechat jeho osudu.

Navrhl, aby přijela k němu sem do Marygreenu.

Po rozmyšlení škrtl předposlední odstavec; přepsal dopis, ihned jej odeslal a trochu napjatě očekával výsledek.

Bílou mlhou, halící christminsterské předměstí Bersabé, kráčela o několik dní později postava mířící k ulici, kam se po rozchodu se Sue nastěhoval Juda Fawley. Bázlivě zaklepala na dveře jeho příbytku.

&1-Podle Rhadamantha, v řeckém mýtu moudrého, bezúhonného a spravedlivého soudce podsvětí.

360$

Byl večer — takže Juda byl doma; a v jakési předtuše vyskočil a spěchal ke dveřím sám.

„ Šel bys se mnou ven? Raději bych nechodila dovnitř. Chci — s tebou mluvit — jít s tebou na hřbitov.“

Tato slova pronesl rozechvělý Suin hlas. Juda si vzal klobouk. „Venku je na tebe sychravo,“ řekl. „Ale nechceš-li zajít ke mně, prosím.“

„Ano — nechci. Nezdržím tě dlouho.“

Juda byl v první chvíli příliš rozrušen, aby mohl pokračovat v hovoru; a ze Sue teď také zbyl jen chomáček nervů, všechna průbojnost jako by ji byla opustila, takže dlouho kráčeli ml-hou jako acherontské-1& stíny, bez hlesu a bez posunku.

„Chci ti něco říci,“ pravila náhle, hned zrychlujíc, hned zpomalujíc řeč, „aby ses o tom nedoslechl náhodou. Vracím se k Richardovi. Svolil — je tak velkomyslný —, že mi všechno odpustí.“

„Vracíš? Jak se můžeš vracet — “

„Zase si mě vezme za ženu. Z formálních důvodů, aby vyhověl světu, který nevidí věci, jak jsou. Ale jsem už jeho ženou. Na tom se nic nezměnilo.“

Otočil se k ní s úzkostí, jež neměla daleko k vášni.

„Ale ty jsi moje žena. Ano, jsi. Vždycky jsem litoval té naší lsti, že jsme odjeli a vrátili se jako oddáni, abychom zachovali vnější zdání. Miloval jsem tě a ty jsi milovala mě; žili jsme spolu; a tak vzniklo manželství. Dosud se milujeme — ty mne právě tak jako já tebe — já to vím, Sue! A proto není naše manželství zrušeno.“

„Ano; vím, jak se na to díváš,“ odpověděla se zoufalým sebezapřením. „Ale já se za něho zase provdám, jak bys to nazval ty. Přesně řečeno, ty také — nezlob se, že to říkám, Judo! — by sis měl vzít zase — Arabellu.“

„Měl bych? Dobrý bože — a co ještě? Ale co kdybychom se byli ty a já zákonně vzali, jak jsme měli v úmyslu?“

„Cítila bych totéž — že náš vztah není manželství. A vrátila bych se k Richardovi bez opakování obřadu, kdyby o to po-

&1-Stíny mrtvých; u řecké řeky Acherontu, jejíž jméno značí řeku žalu a hoře, se pěstoval kult mrtvých a podle mytologie se přes tuto řeku přepravovali mrtví do podsvětí.

361$

žádal. Ale svět a jeho mravy mají svou cenu-1& (doufám); proto souhlasím, aby se obřad opakoval … Nenič mi život výsměchem a přesvědčováním, prosím tě! Kdysi jsem byla hodně silná, vím, a snad jsem s tebou jednala krutě. Ale, Judo, oplácej zlé dobrým! Teď jsem slabší než ty. Nesplácej mi rovným dílem, buď ke mně dobrý! — Buď dobrý k nešťastné, špatné ženě, která se touží napravit!“

Beznadějně zavrtěl hlavou, oči zalité slzami. Zdálo se, že ji těžká rána osudu zbavila schopnosti myslet. Někdejší bystrozrak se zakalil. „To je všechno špatné, špatné!“ řekl chraptivě. „Omyl — zvrácenost! Připravuje mě to o rozum! Stojíš o něho? Miluješ ho? Víš, že ne! Bude to prostituce z fanatismu — Bože, odpusť mi, ano — prostituce z fanatismu to bude!“ „Nemiluji ho — musím, musím to s nejhlubším politováním přiznat. Ale pokusím se ho milovat aspoň tím, že budu poslušnou ženou.“

Juda ji přesvědčoval, naléhal, prosil; ale její pevnou jistotu nebylo možno vyvrátit. Jako by toto byla jediná věc na světě, kterou věděla bezpečně, a jako by jí tato jistota brala pevnou půdu pod nohama při každé jiné touze nebo přání, které pocítila.

„Byla jsem natolik ohleduplná, že jsem ti řekla plnou pravdu a že jsem ti ji řekla sama,“ pravila stroze, „abys neměl pocit, že jsem tě podvedla, kdyby ses to dověděl z druhé ruky. Dokonce jsem přiznala to nejhorší, totiž že ho nemiluji. Nenapadlo mě, že na mě budeš natolik hrubý, když tak jednám. Chtěla jsem poprosit — “

„Abych tě vyvdal?“

„Ne. Abys mi — poslal mé bedny — budeš-li ochoten. Ale ty asi nebudeš.“

„Samozřejmě budu. Ale — nepřijede si pro tebe — oddat se s tebou tady? Neuvolí se blahosklonně?“

„Ne — nepřeji si to. Jdu k němu dobrovolně, zrovna tak, jako jsem od něho odešla. Budeme mít svatbu u něho v kostelíku v Marygreenu.“

Byla v tom, čemu on říkal pomatenost, tak tklivě jímavá, že

&1-Z Browningovvy básně Socha a busta.

362$

Judu z lítosti nad ní dojetí najednou přemohlo až k slzám. „Nikdy jsem neslyšel o ženě, která by se dala na pokání s takovou vášní jako ty, Sue. Sotva člověk začne očekávat, že půjdeš rovnou cestou, což by bylo jedině rozumné, okamžitě zahneš za roh.“

„Ach dobře; nechme toho! … Judo, musím se loučit. Ale chtěla jsem, abys se mnou zašel na hřbitov. Rozlučme se tam — u hrobů těch, kdo zemřeli, aby mi dokázali mylnost mých názorů.“

Zahnuli směrem k hřbitovu a na požádání jim otevřeli branku. Sue tu bývala často a znala cestu k místu i potmě. Došli a tiše stanuli.

„Tady — bych se ráda rozešla,“ řekla.

„Budiž.“

„Neměj mi za zlé, že jednám podle svého přesvědčení. Tvoje hluboká láska ke mně nemá obdoby, Judo! A tvůj neúspěch v životě, měl-li jsi jaký, mluví spíše v tvůj prospěch než proti tobě. Pamatuj, že nejlepší a největší duchové lidstva jsou ti, kteří nehledí na světský prospěch. Každý úspěšný člověk je více či méně sobecký. Obětaví lidé nepochodí … ,láska nehledá svých věcí‘-1&.“

„V této kapitole jsme zajedno, moje navždy milovaná, a na jejím základě se rozejdeme jako přátelé. Její verše vytrvají pevně, i když všechno, čemu říkáš náboženství, pomine.“ „Dobře — nebudeme se o to přít. Sbohem, Judo; můj spoluviníku a nejlaskavější příteli!“

„Sbohem, ženo mně nesouzená, sbohem!“

V

OBVYKLÁ CHRISTMINSTERSKÁ MLHA HALILA MĚSTO I DRUHÝ den odpoledne. Suinu útlou postavu mířící k nádraží bylo sotva vidět.

Juda neměl srdce, aby ten den šel do práce. Nesměl také jít nikam, kudy pravděpodobně půjde ona. Vydal se opačným

&1-Viz bible, I. epištola sv. Pavla ke Korintským 13, 5.

363$

směrem, do pusté, podivné roviny, kde kapalo z větví, kde číhal kašel a souchotiny a kde Juda ještě nikdy nebyl. „Sue mě opustila — opustila!“ šeptal zoufale.

Sue zatím odjela vlakem, dostala se na alfredstonskou silnici, nastoupila do parní dráhy a dala se dovézt do města. Vymohla si na Phillotsonovi, že jí nepůjde naproti. Chce se k němu vrátit, říkala, z vlastní vůle, až do jeho domu a k jeho krbu.

Byl páteční večer, na němž se dohodli proto, že od čtyř hodin měl učitel volno až do pondělka do rána. Malý povoz, který si zjednala u „Medvěda“, aby ji dovezl do Marygreenu, ji na její přání vysadil na konci silnice asi půl míle před vesnicí a jel napřed ke škole se všemi jejími zavazadly. Cestou zpět ji míjel a Sue se zeptala kočího, zda bylo v učitelově domě otevřeno. Muž odpověděl, že ano a že její věci převzal sám učitel.

Mohla teď vejít do Marygreenu, aniž vzbudí mnoho pozornosti. Prošla kolem studně a pod stromy k pěkné nové škole na druhé straně a bez zaklepání odsunula petlici na dveřích bytu. Phillotson stál uprostřed místnosti a očekával ji, jak si přála.

„Přišla jsem, Richarde,“ začala bledá a rozechvělá a klesla do židle. „Nemohu tomu uvěřit — , že odpouštíš — své ženě.“

„Všechno, nejdražší Susanno,“ řekl Phillotson.

Něžné oslovení ji vyděsilo, třebaže Phillotson záměrně potlačil jakoukoli vroucnost. Pak se zase vzchopila.

„Mé děti — jsou mrtvy — a je správné, že zemřely! Jsem ráda — skoro ráda. Byly počaty v hříchu. Byly obětovány, aby mě naučily žít! — Jejich smrt byla prvním stupněm mého očištění. Proto nezemřely zbytečně! … Vezmeš mě zase k sobě?“

Byl jejími lítostivými slovy a hlasem tak rozrušen, že učinil více, než měl v úmyslu. Sklonil se a políbil ji na tvář.

Nepatrně sebou trhla a pod dotekem jeho rtů se celá zachvěla.

Phillotson ztratil odvahu, neboť se v něm opět probouzela touha. „Stále ještě ke mně cítíš odpor!“

„Ach ne, drahý — já — jela jsem mlhou a prochladla jsem!“ řekla rychle s chápavým úsměvem. „Kdy budeme mít svatbu? Brzy?“

364$

„Myslil jsem si, že zítra ráno, časně — chceš-li opravdu. Pošlu farářovi vzkaz, že jsi přišla. Pověděl jsem mu všechno a on plně souhlasí — říká, že našemu životu se tak dostane radostného a uspokojivého vyznění. Ale — jsi si jista sama sebou? Ještě je čas a můžeš ustoupit — jestli myslíš, že se k tomu nedokážeš přimět, rozumíš?“

„Ale ano, ano, dokážu to! Chci, aby se to odbylo rychle. Řekni mu — řekni mu hned! Ta záležitost zmáhá moje síly — nemohu dlouho čekat!“

„Tak se trochu najez a napij a jdi do svého pokoje k paní Edlinové. Řeknu farářovi ráno o půl deváté, než budou lidi venku — není to na tebe příliš brzy? Je tu můj přítel Gillingham, aby nám s obřadem pomohl. Byl tak laskav, že sem přijel až ze Shastonu, přestože je to od něho velká oběť.“

Jako by ani nebyla opravdovou ženou, která má takový bystrozrak pro hmotné věci, Sue zřejmě vůbec nevnímala pokoj, v němž seděli, ani žádnou drobnost ve svém okolí. Ale když přecházela místnost, aby odložila rukávník, vyrazila slabé „0“ a náhle byla ještě bledší než předtím. Vypadala jako odsouzenec, který zahlédl svou rakev.

„Copak?“ zeptal se Phillotson.

Náhodou byla otevřena deska sekretáře, a když na ni kladla rukávník, povšimla si dokumentu, který tam ležel. „Ó — jen milé překvapení!“ řekla a cestou ke stolu se snažila překonat pláč smíchem.

„Ach ano,“ řekl Phillotson. „Povolení … Právě došlo.“ Z horního pokoje sešel Gillingham a Sue se s napětím nutila do ochoty bavit se o čemkoli, co by ho podle její představy mohlo zajímat, jenom ne o sobě, třebaže to ho zajímalo ze všeho nejvíc. Poslušně se trochu navečeřela a připravovala se k odchodu do svého nedalekého bytu. Phillotson ji doprovodil přes náves a u dveří paní Edlinové jí popřál dobrou noc.

Stará žena doprovodila Sue do jejího dočasného obydlí a pomáhala jí vybalovat. Mezi jiným také vyložila noční košili s vkusnou výšivkou.

„Ach — nevěděla jsem, že tam bylo zabaleno tohle,“ řekla Sue rychle. „To jsem nechtěla. Tady je jiná.“ Vytáhla nové, úplně hladké oblečení z hrubého a nebíleného kalika.

365$

„Ale tahle je moc hezká,“ řekla paní Edlinová. „Tamhleta není o nic lepší než Kristovo roucho z bible.“

„Ano — takovou jsem chtěla. Podejte mi tamtu.“

Vzala ji a začala ji vší silou trhat, až se svistot látky ozýval domem jako houkání sovy.

„Ale, má milá, co to — “

„Je cizoložná! Značí to, co necítím — koupila jsem ji dávno — abych se líbila Judovi. Musí se zničit!“

Paní Edlinová lomila rukama a Sue rozrušeně dál trhala košili na kusy a házela pruhy látky do ohně.

„Mohla jste ji dát mně,“ říkala vdova. „Srdce mě bolí, když vidím tu pěknou práci hořet v plamenech — ne že by taková naparáděná košile k něčemu byla pro mě, starou ženskou. Tyhle věci já mám dávno za sebou.“

„Je prokletá — připomíná mi to, nač chci zapomenout!“ opakovala Sue. „Patří jedině do ohně.“

„Bože, jste příliš přísná! Nač říkáte taková slova, proč zatracujete do pekel své drahé nevinné děti, o které jste přišla? Namouduši, tomuhle neříkám náboženství!“

Sue se vrhla tváří na postel a vzlykala: „Ach mlčte, mlčte! Zabíjí mě to!“ Bolest jí iomcovala a Sue klesla na kolena.

„Já vám řeknu, co — neměla byste si zase brát tohohle člověka,“ rozhorlila se paní Edlinová. „Pořád ještě milujete toho druhého!“

„Musím si ho vzít — jsem už jeho!“

„Pf! Patříte tomu druhému! Když se vám nechtělo hned ze začátku zase složit závazný slib, bylo to tím víc ke cti vašemu svědomí, když člověk pomyslí na ty důvody, co jste měli, a mohla jste žít klidně dál a nakonec to dát do pořádku. A když se to vezme, netýkalo se to nikoho než vás dvou.“ „Richard říká, že chce, abych se vrátila, a mou povinností je jít. Kdyby odmítal, nebyla bych tolik povinna — vzdát se Judy. Ale — “ zmlkla s tváří zabořenou do peřin a paní Edlinová odešla z pokoje.

Phillotson se zatím vrátil k příteli Gillinghamovi, který stále ještě seděl u jídelního stolu. Brzy se zvedli a šli si na náves zakouřit. V Sumě pokoji svítilo světlo a za záclonou se tu a tam mihl stín.

366$

Na Gillinghama zřejmě zapůsobil Suin nepostižitelný půvab a po chvíli odmlčení řekl: „No tak; nakonec jsi ji po všem zase dostal. Podruhé nemůže dobře odejít. Jablko ti spadlo do klína.“

„Ano … Myslím, že mám pravdu, když ji beru za slovo. Přiznávám, že se to zdá být poněkud sobecké. Nehledíc k tomu, co je — že je samozřejmě přepychem pro mě, takového mrzouta — , ospravedlní mě to v očích duchovenstvaa pravověrných občanů, kteří mi nikdy neodpustili, že jsem ji nechal odejít. A tak snad do jisté míry znovu získám své staré postavení.“

„Prosím — máš-li nějaký pádný důvod pro to, aby sis ji znovu vzal, tak to ve jménu božím udělej. Vždy jsem byl proti tomu, abys otevřel klec a vypustil ptáčka na let — byla to očividná sebevražda. Mohl jsi dnes už být inspektorem nebo duchovním, kdybys k ní nebyl býval tak měkký.“ „Nenapravitelně jsem si tím uškodil — vím to.“

„Jak se k tobě zase nastěhuje, drž se jí!“

Phillotson byl dnes večer zdrženlivější. Nechtělo se mu otevřeně přiznat, že když se znovu ujímá Sue, nehraje zde ani nejmenší úlohu lítost, že ji nechal odejít, že je to především věc lidského pudu, přehlížejícího konvence a řád. Odpověděl: „Ano — budu se jí držet. Znám teď ženu lépe. Jakkoli bylo spravedlivé nechat ji odejít, od člověka zastávajícího v jiných věcech mé názory to bylo nedomyšlené.“

Gillingham se na něho podíval a pomyslil si, je-li vůbec možné, aby duch zpátečnictví, vzbuzený výsměchem společnosti, a vlastní fyzická touha udělaly z Phillotsona člověka ještě náruživěji nelítostného, než byl předtím nezvykle a zvráceně láskyplný.

„Je mi jasné, že nesmím podléhat náladě,“ pokračoval Phillotson a každou minutou pociťoval silněji, že musí jednat úměrně svému postavení. „Podceňoval jsem učení církve; ale nedělal jsem to ze špatného úmyslu. Ženy mají tak silný vliv, že tě svádějí k nemístné laskavosti. Ale teď už se znám lépe. Trochu rozumné přísnosti, snad …”

„Ano; ale musíš přitahovat uzdu jen pozvolna. Ze začátku nebuď příliš nepovolný. Časem se podřídí všemu.“

367$

Varování bylo zbytečné, i když to Phillotson nevyslovil. „Pamatuji se, co mi řekl farář v Shastonu, když jsem odcházel po rvačce, která vznikla pro můj souhlas s jejím odchodem. Jediná věc, kterou můžete udělat, abyste si zase získal své staré postavení, je přiznat svou chybu, že jste ji nevedl moudrou a silnou rukou, dostat ji zpět, půjde-li, a být v budoucnosti pevný. Ale já byl tehdy tak paličatý, že jsem o tom ani neuvažoval. A že by ji po rozvodu napadlo se vrátit, o tom se mi ani nesnilo.“

Vrátka před chalupou paní Edlinové vrzla a kdosi přecházel přímo ke škole. Phillotson pozdravil: „Dobrý večer.“

„Ach, to je pan učitel Phillotson,“ promluvila paní Edlinová. „Jdu za vámi. Byla jsem s ní nahoře a pomáhala jí rozbalovat; a namouduši, pane učiteli, myslím si, že by to takhle být nemělo.“

„Co — svatba ?”

„Nutí se do toho, chudinka malá; a vy nemáte potuchy, jak trpí. Nikdy jsem nebyla moc pro náboženství ani proti němu, ale nemůže být správné nechat ji tohle udělat, a vy byste jí to měl rozmluvit. Samozřejmě, každý bude říkat, jaký jste byl dobrý, že jste jí odpustil a zase si ji vzal. Ale já to říkat nebudu.“

„Je to její přání a já svoluji,“ pravil Phillotson velmi zdrženlivě, protože ho teď její námitka nesmyslně zatvrdila. „Napraví se tím velká nepřístojnost.“

„Tomu nevěřím. Jestli je něčí ženou, tak je jeho. Měla s ním tři děti a on ji vroucně miluje; a je hanba hanboucí takhle ji do toho, chuděrku vylekanou, tlačit. Nemá na své straně nikoho. Jediného muže, který jí byl přítelem, nechce to svéhlavé stvoření k sobě pustit. To bych ráda věděla, kdo jí to nasadil do hlavy!“

„To vám nemohu říci. Já určitě ne. Z její strany je to naprosto dobrovolné. Víc nemám co říci.“ Phillotson mluvil škrobeně. „Obrátila jste, paní Edlinová. To jsem od vás nečekal.“

„Dobře. Věděla jsem, že vás urazí to, co jsem vám musela říct; ale to nevadí. Pravda je pravda.“

„Neurazil jsem se, paní Edlinová. Na to jste příliš hodná

368$

sousedka. Ale uznejte, že vím sám, co je pro mne a pro Susannu nejlepší. To s námi tedy do kostela nepůjdete?“

„Ne. Ať visím, jestli bych to dokázala … Já nevím, jaké doby to na nás přicházejí! Z manželství se dneska stala tak vážná věc, aby se člověk zrovna bál do něho vkročit! Za mých časů jsme to brali lehkomyslněji; a nevím, že bychom proto byli nějak horší! To když jsme já a můj chudák muž do toho skočili, tak jsme to slavili celý týden a vypili jsme vesnici do poslední kapky, a pak jsme si museli půjčit půlkorunu pro začátek do domácnosti!“

Když se paní Edlinová vrátila do chalupy, prohodil Phillotson zamyšleně: „Nevím, mám-li to udělat — aspoň tak narychlo.“

„Proč?“

„Jestli se k tomu opravdu odhodlává navzdory své touze — čistě z toho nového pocitu povinnosti nebo zbožnosti —, snad bych ji měl nechat trochu čekat.“

„Když už ses dostal tak daleko, neměl bys couvat. To je můj názor.“

„Odložit to už dobře nemohu — to je pravda. Ale trochu mě zarazilo, jak vykřikla, když viděla to povolení.“

„Jen se nedej zarážet, starý brachu. Chci ji zítra ráno vyvdat a ty si ji chceš vzít. Vždycky jsem si vyčítal, že jsem ti víc neodporoval, abys ji nepouštěl, a když už jsme se dostali tak daleko, nebudu mít pokoj, dokud ti to nepomohu dát do pořádku.“

Phillotson kývl, a protože viděl, že je přítel neoblomný, začal mluvit otevřeněji. „Až se roznese, co jsem udělal, bude se na mě mnoho lidí určitě dívat jako na bláznivého změkčilce. Ale neznají Sue tak jako já. I při své nevyzpytatelnosti má v zásadě tak čestnou povahu, že nevěřím, že by kdy co udělala proti svému svědomí. To, že žila s Fawleyem, nic neznamená.

V době, kdy mě kvůli němu opustila, byla přesvědčena, že je úplně v právu. Teď má jiný názor.“

Nastalo ráno druhého dne a oba tito přátelé, každý ze svého hlediska, dosáhli sebeobětování ženy na oltář toho, co se jí zalíbilo označovat za svoje zásady. Phillotson zašel pro Sue k vdově Edlinové několik minut po osmé. Mlha, která v před—

369$

cházejících dnech ležela v nížinách, se zvedla až sem a stromy na návsi jí nachytaly plné náruče a proměnily ji ve spršky velkých kapek. Nevěsta čekala připravena; klobouk a všechno měla na sobě. Nikdy v životě se tak nepodobala lilii, již připomínalo její jméno-1&, jako v onom bledém ranním světle. Ubitá, znavená životem, kajícná — nervové vypětí z ní vysálo všechnu sílu a její postava se zdála ještě drobnější než dříve, třebaže Sue nebyla nijak mohutná ani v době kypícího zdraví.

„Jsi přesná,“ řekl učitel a velkomyslněji vzal za ruku. Potlačil však touhu ji políbit, pamětliv jejího včerejšího úleku, který mu nepříjemně utkvěl v mysli.

Gillingham se k nim připojil a vyšli z domu; vdova Edlinová umíněně trvala na svém, že k obřadu nepůjde.

„Kde je kostel?“ zeptala se Sue. Od doby, kdy starý kostel strhli, se zde nikdy nezdržela delší dobu a v zamyšlení zapomněla na nový.

„Tady,“ řekl Phillotson a náhle před nimi z mlhy vystoupila vysoká, důstojná věž. Farář se do kostela už dostavil, a když vstoupil, mile je oslovil: „Skoro abychom rozsvítili svíčky.“

„Ty si přeješ — abych byla tvoje, Richarde?“ vydechla Sue.

„Ano, milá; nade všechno na světě.“

Sue už nepromluvila; a Phillotson podruhé nebo potřetí pocítil, že se neřídí lidskostí, která ho přiměla, aby ji nechal odejít.

Stáli tu, bylo jich celkem pět: duchovní, kostelník, dvojice a Gillingham; a svatý obřad byl znovu slavnostně proveden.

V chrámové lodi seděli dva tři vesničané, a když duchovní dospěl ke slovům: „Což Bůh spojil“-2&, bylo odtud slyšet ženský hlas, jak zřetelně vyslovuje: „Bůh vopravdu spojil.“

Zaznělo to, jako by duchové jejich někdejších bytostí opětovně ustanovili to, co se za podobných okolností už před lety odehrálo v Melchesteru. Po provedení zápisu farář blahopřál manželovi i jeho ženě, že si ušlechtile a správně navzájem odpustili. „Dobrý konec všechno napraví,“ řekl s úsměvem.

&1-Susanna — hebrejsky lilie.

&2-Viz bible, evangelium sv. Matouše 19, 6.

370$

„Kéž jste spolu dlouho šťastni, když jste takto byli ,spaseni skrze oheň’-1&.“

Prošli téměř prázdnou budovou a zamířili ke škole. Gillingham se chtěl do večera dostat domů a brzy odejel. Také on blahopřál dvojici. „Tak,“ řekl při loučení Phillotsonovi, který ho kousek doprovodil. „Teď budu moci vyprávět lidem ve tvém rodném městě historku se šťastným koncem; a potom budou všichni říkat ,To udělal dobře‘.“

Když se učitel vrátil, Sue se naoko věnovala nějaké domácí práci, jako by tu byla doma. Ale po jeho příchodu se zdála vystrašená, a sotva to Phillotson postřehl, pocítil výčitky svě-domí.

„Samozřejmě, drahá, nemíním se vtírat do tvého osobního soukromí o nic víc než dosud,“ řekl vážně. „Sňatek prospěje našemu společenskému postavení a to je jeho ospravedlnění, nešlo-li mi o nic jiného.“

Sue se poněkud rozjasnila.

VI

Odehrálo se to ve dveřích Judova podnájmu na předměstí Christminsteru — daleko od posvátné půdy Svatého Salesia, v jehož blízkosti dříve bydlil a který ho k uzoufání rozesmutňoval. Pršelo. Žena ve vetchých černých šatech stála na prahu a mluvila s Judou, který držel dveře.

„Jsem opuštěná, v bídě, bez domova — tak na tom jsem! Otec mě vyrazil ze dveří; napřed si ode mě půjčil všechny peníze a dal je do obchodu, a pak mi nadal, že jsem líná, a já zatím jen čekala na příležitost. Jsem teď vydaná lidem na milost a nemilost! Jestli se mě nemůžeš ujmout a pomoci mi, Judo, musím jít do chudobince nebo mě čeká ještě něco horšího. Zrovna teď na mě kývali dva studenti, když jsem k tobě šla. Těžko si žena zachová počestnost, kde je tolik mladých mužů!“

Žena v dešti, jež takto mluvila, byla Arabella a událo se to večer, den po Suině druhé svatbě s Phillotsonem.

&1-Viz bible, I. epištola sv. Pavla ke Korintským 3, 15.

371$

„Je mi tě líto, ale bydlím jenom v podnájmu,“ pravil Juda chladně.

„Tak mě tedy vyhazuješ?“

„Dám ti tolik, abys měla na několik dní na jídlo a na nocleh.“

„Což nemáš tolik dobroty, abys mě vzal k sobě? Nevydržím už jít na nocleh do hostince a jsem tak opuštěná. Prosím tě, Judo, jsme přece staří přátelé!“

„Ne, ne,“ odmítal rychle Juda, „nechci, aby se mi ty věci připomínaly; a když o nich budeš mluvit, nepomohu ti.“ „Tak tedy asi musím jít,“ povzdychla Arabella. Opřela se hlavou o rám dveří a začala vzlykat.

„V domě je všechno obsazeno,“ pravil Juda, „a já mám kromě své místnosti jen maličký pokojík — není o mnoho větší než komora — a tam mám uloženo nářadí a šablony a nějaké knihy, které mi ještě zbyly.“

„Pro mě by to byl palác!“

„Není tam postel.“

„Dalo by se ustlat na podlaze. Mně by to stačilo.“ Nedokázal na ni být hrubý a v bezradnosti, co si počít, zavolal Juda muže, který pokoje pronajímal, a řekl, že to je jeho známá, která je v zoufalé tísni a potřebuje přechodně ubytovat.

„Snad se na mě pamatujete, bývala jsem číšnicí u ,Beránka s praporem’,“ oslovila ho Arabella. „Otec mě dnes odpoledne urazil a já jsem od něho odešla, ačkoliv nemám ani penny!“ Domácí řekl, že se na její tvář nemůže rozpomenout. „Ale stejně, jestli jste známá pana Fawleyho, na den dva pro vás uděláme, co bude v našich silách — pakliže se pan Fawley zaručí.“

„Ano, ano,“ řekl Juda. „Opravdu mě překvapila zcela neočekávaně; ale rád bych jí pomohl z nesnází.“ Dospěli k dohodě, že se v Judově komůrce rozloží postel, aby tam Arabella mohla pohodlně spát, než se zase dostane z potíží — které sama nezavinila, jak tvrdila — a vrátí se k otci.

Zatímco čekali, než se všechno upraví, Arabella řekla: „Tu novinku už asi víš?“

„Tuším, co myslíš; ale nevím nic.“

372$

„Dostala jsem dnes dopis od Anny z Alfredstonu. Zrovna se dověděla, že včera měla být svatba; ale neví, zdali k ní došlo.“

„Nechci o tom mluvit.“

„Ne, ne, samozřejmě že nechceš. Jen je na tom vidět, jaká to byla — “

„Říkám ti, nemluv o ní! Je blázen! — A je taky anděl, chuděrka drahá!“

„Jestli se vzali, tak on bude mít možnost zase získat dřívější postavení, aspoň každý s tím počítá, jak říká Anny. Všichni, kdo mu přejí jen dobré, budou mít radost, včetně samého biskupa.“

„Ušetři mě, Arabello.“

Arabella se hned ubytovala v malém přístěnku a zprvu Judu vůbec nevyhledávala. Přicházela a odcházela za svými záležitostmi; a když se na chvilku setkali na schodech nebo na chodbě, řekla mu, že shání místo u práce, které nejlépe rozumí. Když jí Juda navrhl Londýn, že tam by nejspíše byla možnost uchytit se ve výčepu, zavrtěla hlavou. „Ne — tam je příliš mnoho pokušení,“ řekla. „Pro mě se spíš hodí nějaká malá hospůdka navenku.“

Příští neděli ráno, kdy Juda snídal později než v ostatní dny, se ho pokorně zeptala, mohla-li by se přijít nasnídat s ním, že si rozbila konvici a nemůže si hned koupit novou, když jsou obchody zavřeny.

„Prosím, chceš-li,“ odpověděl lhostejně.

Seděli mlčky a Arabella náhle poznamenala: „Připadáš mi celý utrápený, člověče. Je mi tě líto.“

„Jsem utrápený.“

„Je to kvůli ní, já vím. Nic mi po tom není, ale mohla bych o té svatbě všechno zjistit — jestli se opravdu konala —, kdybys to chtěl vědět.“

„Jak bys to zjistila?“

„Chtěla jsem si zajet do Alfredstonu pro nějaké věci, které jsem tam nechala. A mohla bych navštívit Anny, která se určitě všechno dověděla, protože má příbuzné v Marygreenu.“

Judovi bylo proti srsti přijmout tento návrh; ale napětí se

373$

vzepřelo zdrženlivosti a zvítězilo. „Můžeš se na to zeptat, jestli chceš,“ řekl. „Nic se mi odtamtud nedoneslo. Musili mít velmi tichou svatbu, jestli — se vzali.“

„Ale mně by bohužel nestačily peníze na cestu tam a zpátky, jinak bych už byla jela. Musím počkat, až si trochu vydělám.“

„Ach — mohu ti cestu zaplatit,“ řekl netrpělivě. A tak nejistota, jak se vede Sue, zdali došlo k předpokládané svatbě, přiměla Judu vypravit na zvědy posledního posla, na kterého by byl pomyslil, kdyby byl vybíral podle svého.

Arabella jela a Juda ji poprosil, aby se vrátila domů nejpozději vlakem v sedm hodin. Když odešla, řekl si: „Proč jsem jí přikazoval, aby se vrátila v určitou dobu? Nemám s ni nic společného — a s tou druhou také ne.“

Když však skončil s prací, neodolal a šel Arabeile naproti na nádraží, štván horečnou nedočkavostí uslyšet zprávu, kterou snad přinese, a dovědět se to nejhorší. Arabella si celou cestu domů úspěšně dělala důlky, a když vystupovala z vagónu, usmívala se. Řekl jenom: „No?“ a v tváři měl pravý opak úsměvu.

„Vzali se.“

„Ano — samozřejmě se vzali,“ odpověděl. Všimla si však, jak při těchto slovech usilovně ovládá rty.

„Anny říká, že se od Belindy, své příbuzné v Marygreenu, dověděla, že to bylo moc smutné a divné.“

„Jak to, smutné? Chtěla si ho přece zase vzít, ne? — A on ji taky.“

„Ano — to ano. Ale v jednom směru chtěla a v druhém ne. Paní Edlinovou to všechno hrozně rozčililo a řekla Phillotsonovi, co si o tom myslí. Ale Sue byla tak rozrušená, že spálila svou nejkrásnější vyšívanou košili, kterou před tebou nosila, aby tě úplně vypudila ze svého života. No — když žena takhle cítí, má to udělat. Já to u ní oceňuju, i když ostatní ne.“ Arabella povzdychla. „Cítila, že její manžel je jedině on a že dokud žije, nepatří v očích Boha Všemohoucího nikomu jinému. Jiná žena to v sobě třeba taky cítí.“ Arabella zase povzdychla.

„Jen žádné svatouškovství!“ okřikl ji Juda.

374$

„To není svatouškovství,“ řekla Arabella. „Cítím totéž co ona.“

Zarazil její vyznání strohou poznámkou: „Tak — teď vím všechno, co jsem vědět chtěl. Děkuji ti za zprávu. Nejdu ještě domů.“ A hned od ní odešel.

Ve svém zoufalství a skleslosti procházel Juda skoro všechna místa ve městě, na nichž se Sue býval; pak už nevěděl, kam jít, a řekl si, že půjde jako vždy domů navečeřet se. Ale pro-tože měl právě tolik nectností jako ctností, dokonce i některé navíc, zašel do hostince — poprvé po mnoha měsících. S tím Sue při mnoha pravděpodobných důsledcích své svatby nepočítala.

Arabella se zatím vrátila. Večer míjel, a Juda se nevracel.

V půl desáté vyšla také ven a nejdříve zamířila na okraj města blízko řeky, kde bydlil a nedávno si otevřel ubohý krámek s vepřovým masem její otec.

„Přestože jste mi onehdy večer tak natloukl,“ řekla mu, „přišla jsem za vámi, protože vám musím něco říct. Myslím, že se zase vdám a usadím. Jen mi musíte pomoci: po tom, co jsem u vás vystála, je to to nejmenší, co pro mě můžete udělat.“ „Udělám cokoliv, jen abych tě měl z krku!“

„Výborně. Jdu se teď poohlédnout po svém mládenci. Šel asi na flám a já ho musím dostat domů. Chci po vás jen to, abyste dnes večer nezamykal dveře, kdybych tu snad chtěla spát a přišla pozdě.“

„Však jsem si myslil, že budeš mít naparování a utíkání brzy dost!“

„Tak — nezavírejte dveře. To je všechno, co chci.“

Pak zase vyběhla, nejdřív si pospíšila do podnájmu, aby se přesvědčila, zda se Juda nevrátil, a pak ho šla hledat. Mazaně vytušila, kam se asi dal, a zamířila rovnou do výčepu, kam Juda dříve chodíval a kde byla krátce číšnicí. Sotva otevřela dveře zadní místnosti, hned ho spatřila — seděl ve stínu vzadu v oddělení, vyhaslý pohled upřený na podlahu. Nepil zatím nic silnějšího než pivo. Nevšiml si jí a Arabella vstoupila a posadila se vedle něho.

Juda vzhlédl a bez překvapení se zeptal: „Přišla ses něčeho napít, Arabello? … Pokouším se na ni zapomenout; to je

375$

všechno. Ale nemohu; jdu domů.“ Viděla, že je trochu podnapilý, ale zatím jen trochu.

„Přišla jsem jenom, protože tě hledám, milý hochu. Není ti dobře. Musíš si dát něco lepšího, než je tohle.“ Arabella kývla prstem na číšnici. „Dáš si likér — ten se pro vzdělance hodí líp než pivo. Dáš si maraskino nebo curaçao hořké nebo sladké, nebo višňovku. Já tě poctím, chlapče ubohý!“

„Je mi jedno, co piju ! Třeba višňovku … Sue se ke mně zachovala nehezky, moc nehezky. To jsem od ní nečekal! Přilnul jsem k ní a ona měla přilnout ke mně. Zaprodal jsem pro ni duši, a ona nechtěla, ani co by se za nehet vešlo, riskovat svou. Aby svou duši zachránila, nechá mou zatratit … Ale není to její vina, té ubohé malé holčičky — vím bezpečně, že ne.“

Kde vzala Arabella peníze, nikdo neví, ale objednala pro ně pro oba likéry a zaplatila je. Když dopili, navrhla další; a Judovi bylo přáno, aby ho škálou alkoholických rozkoší osobně provázel někdo, kdo se velmi dobře vyzná v jejich tajích. Arabella s velkou obezřetností zůstávala v pití pozadu; ale třebaže jen srkala, zatímco on pil, dopřávala si, kolik jen bylo možno, aby neztratila hlavu — a to nebylo málo, jak prozrazovaly její rozpálené tváře.

Tón, kterým s ním dnes mluvila, byl stejně uklidňující jako lichotivý; a kdykoli řekl: „Mně už je jedno, co se mnou bude,“ a opakoval to neustále, vždy odpověděla : „Ale mně vůbec ne.“ Nastala uzavírací hodina a vyzvali je, aby odešli; tu ho Arabella objala kolem pasu a řídila jeho nejisté kroky.

Když procházeli ulicemi, řekla: „Nevím, co tomu řekne náš pan domácí, když tě přivedu domů v tomhle stavu. Myslím, že už bude zavřeno, a tak bude muset jít dolů a pustit nás.“

„Já nevím — já nevím.“

„To je to nejhorší, když nemáš vlastní domov. Já ti řeknu, Judo, co by bylo nejlepší udělat. Pojď k mému otci — dneska jsem se s ním trochu domluvila. Mohu tě pustit dovnitř a nikdo tě ani nezahlédne; a do rána budeš zase v pořádku.“

„Jak chceš — kam chceš,“ odpověděl Juda. „Co mi je u čerta po tom?“

376$

Vrávorali spolu dál tak jako všechny opilé dvojice, ona ho stále ještě držela kolem pasu a on ji konečně taky; třeba bez milostného záměru; prostě jen proto, že byl unavený, nejistý v nohách a potřeboval oporu.

„Tady stála hranice — upalovali tu mučedníky,“ koktal, když klopýtali přes širokou ulici. „Pamatuji se — ve Zbožném stavu starého Fullera-1& — a připomíná mi to — když tudy jdeme — starý Fuller ve Zbožném stavu říká, že když upalovali Riddleyho-2&, doktor Smith-3& měl kázání a vybral si k němu text , …abych vydal tělo své k spáleni, a lásky bych neměl, nic mi to neprospívá‘-4&. často na to myslím, když tudy jdu. Ridley byl — “ „Ano. Přesně tak. Hluboká myšlenka, milánku, i když to nemá moc společného s tím, co teď chceme.“

„Ale ano, má: já dávám spálit své tělo! Ale — ach — ty mi nerozumíš — na to musí být Sue, aby takovým věcem rozuměla! A já ji svedl — ubohou holčičku! A ona odešla — a co já se sebou! Udělej se mnou co chceš! … A přece to udělala jen pro čisté svědomí, chudinka malá Sue!“

„Čert ji — chci říci, že myslím, že měla pravdu,“ škytala Arabella. „Já mám taky svoje city jako ona; a cítím, že před nebesy patřím tobě a nikomu jinému, dokud nás smrt nerozdělí! Na nápravu — škyt — není — škyt — nikdy pozdě!“ Došli k domu jejího otce a Arabella tiše otevřela dveře a hmatala po světle.

Okolnosti nebyly tak zcela nepodobné těm, za nichž před dávným časem vstupovali do chatrče v Cresscombu. Snad ani Arabelliny pohnutky. Ale Judovi to nepřipadlo, třebaže ona na to pomyslila.

„Nemohu najít sirky, drahoušku,“ řekla, když zamkla dveře. „Ale to nevadí — tudy. Prosím tě, co nejtišeji.“

„Je tu tma jako v pytli,“ řekl.

&1-Stav zbožný a bezbožný (The Holy State and thf Prophane State), jedno z nejoblíbenějších děl anglikánského prozaika Thomase Fullera (1608 — 1661).

&2-Viz vysv. na str. 109.

&3-Richard Smith (1500 — 1563), profesor teologie v Oxfordu, který by! ve své době „největší oporou římskokatolického tábora“.

&4-Viz bible, I. epištola sv. Pavla ke Korintským 13, 3.

377$

„Podej mi ruku, já tě povedu. Tak. Jen si tady ještě sedni a já ti zuju boty. Nerada bvch ho probudila.“

„Koho?“

„Otce. Třeba by vyvolal hádku.“

Stáhla mu boty. „Tak,“ šeptala, „chyť se mě — neboj se opřít. Tak — první schod — druhý —“

„Ale — to jsme v našem starém domě v Marygreenu?“ zeptal se popletený Juda. „Nebyl jsem tu léta, až dnes! Jsme tu? A kde mám knihy? To bych rád věděl!“

„Jsme v mém domě, milánku, a nikdo se nedoví, jak špatně ti je. Tak — třetí schod — čtvrtý — a je to. Teď půjdeme dál.“

VII

ARABELLA PŘIPRAVOVALA SNÍDANI V ZADNÍ MÍSTNOSTI TOHOTO malého domku, který si její otec nedávno najal. Nahlédla do řeznického krámku vpředu a řekla panu Donnovi, že je jídlo hotovo. Donn, který by byl rád vypadal jako řeznický mistr a nosil promaštěnou modrou halenu a kolem pasu řemen, na němž se houpala ocílka, hned přišel.

„Musíš mi teď dopoledne vypomoci v krámě,“ zmínil se. „Musím zajít pro nějaké vnitřností a pro půlku prasete do Lumsdonu a pak se ještě kdesi stavit. Když tu bydlíš, musíš mi trochu zatlačit, aspoň než se mi obchod rozeběhne.“ „Na dnešek vám to ale nemohu slíbit.“ Podívala se mu odhodlaně do očí. „Mám nahoře poklad.“

„Ale? Co je to?“

„Manžel — skoro.“ „Jdi!“

„Ano. Je to Juda. Vrátil se ke mně.“

„Ten tvůj první starý? No u všech hromů!“

„Já ho měla vždycky ráda, to musím přiznat.“

„Ale jak se tam nahoru dostal?“ zeptal se Donn pobaveně a kývl ke stropu.

„Nedávejte mi trapné otázky, otče. Teď je třeba, abychom ho tam udrželi tak dlouho, dokud on a já nebudeme — jako jsme bývali.“

378$

„Jak to myslíš?“

„Manželé.“

„Ach — to je tedy největší bláznovství, o jakém jsem kdy slyšel — vzít si zase starého manžela, když je po světě tolik mladé krve! Tos podle mého zrovna nevyhrála. Na tvém místě bych si byl zatím našel nového.“

„To není bláznovství, když žena chce zase starého manžela, aby si jí vážili — ovšem aby muž chtěl zpátky svou starou ženu — prosím, to je možná opravdu směšné!“ A Arabellu chy-til záchvat hlasitého smíchu, ke kterému se tišeji připojil i její otec.

„Buď k němu slušný, ostatní provedu sama,“ řekla mu, když zase byla schopna vážně promluvit. „Teď ráno mi říkal, že ho hrozně bolí hlava, a zřejmě ani pořádně nevěděl, kde je. A není se co divit, když si vzpomenu, co všechno včera smíchal dohromady! Den dva ho tady musíme bavit a obskakovat a nesmíme ho pustit domů. Co mi půjčíš, to ti splatím. Ale musím se jít nahoru podívat, jak mu je, ubožákovi milému.“

Arabella vystoupila po schodech, zlehka pootevřela dveře první ložnice a nahlédla. Když viděla, že její ostříhaný Samson spí, přešla k posteli a pozorovala ho. Protože měl po hýření minulé noci horečně rozpálené tváře, nevypadal tak křehce jako obvykle a dlouhé řasy, tmavé obočí, vlnité černé vlasy a bradka, odrážející se od bílého polštáře, doplňovaly fyziognomii člověka, který Arabelle jako nesmírně vášnivé ženě dosud stál za to, aby ho znovu dobývala, a potřebovala ho dobýt velmi naléhavě, protože byla také ženou bez prostředků a vážnosti. Její ohnivé pohledy jako by se ho dotýkaly; rychlý dech se zpomalil a Juda otevřel oči.

„Jak je ti teď, drahoušku?“ zeptala se. „To jsem já — Arabella.“

„Ach — kde — ano, už si vzpomínám! Ujala ses mě … Jsem v koncích — nemocný — zkažený — zatracený ničema! To jsem!“

„Tak tu zůstaň. V domě není nikdo, jen otec a já, a můžeš odpočívat, dokud ti nebude úplně dobře. V dílně řeknu, že jsi přepracovaný.“

„Co si asi myslí domácí!“

379$

„Stavím se tam a vysvětlím jim to. Snad by bylo lepší, kdybys mi dal na zaplacení, nebo by myslili, že jsme utekli.“ „Ano. Tamhle v kapse najdeš peněz dost.“

Úplně lhostejný, se zavřenýma očima, protože ho denní světlo nesnesitelně bodalo do zřítelnic, jako by zase klímal. Arabella vzala jeho peněženku, tiše vyšla z pokoje, oblékla kabát, nasadila si klobouk a vydala se do podnájmu, odkud oba večer odešli.

Uplynulo sotva půl hodiny, když se na rohu zase objevila, po boku chlapce táhnoucího vozík, na němž bylo naloženo celé Judovo domácí vybavení a také těch několik Arabelliných věcí, které si s sebou vzala na krátký pobyt v podnájmu. Juda měl po nešťastném vyčerpání minulé noci takové fyzické bolesti a duševně tak trpěl, že ztratil Sue a že se v polospánku oddal Arabelle, že si při pohledu na několik svých krabic, rozbalených a rozložených tady v cizí ložnici a promíchaných s ženskými věcmi, ani neuvědomoval, jak se sem dostaly a co jejich přestěhování znamená.

„Tak,“ říkala dole Arabella otci, „musíme teď v nejbližších dnech mít doma spoustu dobrého pití. Znám jeho povahu, a jestli se dostane do toho strašlivě bídného stavu, do jakého občas upadá, jakživ se ke mně nezachová čestně a nechá mě v louži. Musíme ho udržet v dobré náladě. Má trochu peněz v záložně a dal mi svou peněženku, abych zaplatila, co bude třeba. To tedy bude povolení k sňatku; musíme je mít po ruce, abych ho chytila ve chvíli, kdy bude mít náladu. Za pití musíš zaplatit ty. Bylo by třeba sezvat několik přátel a tichou svatební společnost, kdyby se nám to podařilo. Obchodu to udělá reklamu a mně to pomůže.“

„Když se nabídne jídlo a pití, dá se to dohromady vždycky snadno … Dobře — ano, obchodu to udělá reklamu — to je pravda.“

Za tři dny, když se Juda trochu zbavil hrozného bodání v očích a mozku, kdy však byl ještě povážlivě omámen tím, co mu Arabella po celou dobu předkládala — aby ho udržela v dobré náladě, jak říkala — , sešla se tichá svatební společnost, kterou Arabella navrhla, aby Judu přiměla k rozhodnému kroku.

380$

Donn teprve nedávno otevřel svůj ubohý krámek s vepřovým masem a uzeninami a měl prozatím pramálo zákazníků; nicméně onen večírek mu získal pověst a Donnovi se stali velmi dobře známými v jisté christminsterské vrstvě, která neznala ani koleje, ani jejich práci a způsob života. Zeptali se Judy, jestli chce pozvat ještě někoho mimo hosty, které vyjmenovala Arabella a její otec, a Juda v rozmařilé, naprosto bezstarostné náladě navrhl strejdu Joea, Stagga, zkrachovaného dražebníka a jiné, na něž si vzpomněl, že byli tehdy před lety při jeho pitce ve známém výčepu. Navrhl také Zahrádku štěstí a Pihovatou. Arabella vyhověla jeho přání, pokud šlo o muže, dámy však vynechala.

Koho ze starých známých nepozvali, byl Taylor Klempíř, třebaže bydlel v téže ulici; když se však ten den, co se konal večírek, pozdě vracel z práce, náhodou si zašel do krámku pro nožičky. Neměli, ale slíbili mu je na druhý den ráno. Zatímco se vyptával, nahlédl Taylor do zadní místnosti a viděl tam hosty sedět kolem stolu, hrát v karty, pít a vůbec se bavit na Donnovy útraty. Šel domů spát a ráno cestou do práce si vzpomněl, jak se společnost asi rozcházela. Pomyslil si, že by v tuto dobu snad ani nestálo za to do krámku pro maso chodit, protože Donn a jeho dcera ještě ani nevstali, jestli večer předtím dlouho vysedávali. Když však procházel kolem, viděl, že jsou dveře otevřeny, a zevnitř bylo slyšet hlasy, ačkoli okenice krámku sejmuty nebyly. Šel, zaklepal na dveře obytného pokoje a otevřel je.

„Ano — no ne!“ vydechl překvapeně.

Hostitelé i hosté seděli u karet, kouřili a povídali si právě tak, jako když odtud před jedenácti hodinami odešel; plynové světlo hořelo a záclony byly zataženy, přestože venku už dvě hodiny panoval bílý den.

„Ano,“ zvolala Arabella se smíchem. „Jsme tady ještě pořád. Měli bychom se stydět, že? Aleje to taková oslava nového domova, víte; a naši přátelé nemají naspěch. Pojďte dál, pane Taylore, a posaďte se.“

Klempíř, či spíše malý železář, nebyl upejpavý, šel dál a usadil se. „Bude mě to stát čtvrthodinku, ale to nevadí.“ řekl. „Vážně, nechtěl jsem ani věřit vlastním očím, když jsem

381$

sem nakoukl! Připadalo mi to, jako bych se úplně najednou octl ve včerejším večeru.“

„Taky jste se octl. Nalejte panu Taylorovi.“

Všiml si teď, že Arabella sedí vedle Judy a drží ho kolem pasu. Judův obličej, stejně jako obličeje ostatních, nesl stopy toho, jak zhluboka si zavdával.

„Víte, čekali jsme, až nastane příhodná hodina, abych řekla pravdu,“ pokračovala ostýchavě a snažíc se, aby její alkoholické rozpálení vypadalo co možná nejvíce jako panenský ruměnec. „Juda a já jsme se rozhodli, že svůj vztah upravíme a znovu svážeme ten uzel, protože jsme přišli na to, že jeden bez druhého vlastně nemůžeme žít. Tak jsme se pevně rozhodli a dohodli se, že si posedíme, než bude čas, a pak to půjdeme vyřídit hned.“

Zdálo se, že si Juda příliš nevšímá ani toho, co Arabella rozhlašuje, ani čeho jiného. Taylorův příchod vnesl do společnosti svěžího ducha a seděli dál, dokud Arabella nepošeptala otci: „Už bychom mohli jít.“

„Ale ví o tom farář?“

„Ano, říkala jsem mu včera večer, že bychom mohli přijít někdy mezi osmou a devátou, protože máme důvody, abychom to v slušnosti odbyli co nejdříve a co nejtišeji, že je to naše druhá svatba, na kterou by lidi byli zvědaví a šli se podívat, kdyby o ní věděli. Plně souhlasil.“

„Tak výborně, jsem připraven,“ řekl otec, vstal a oprášil se. „Tak, staroušku,“ obrátil se na Judu, „pojď, jak jsi slíbil.“ „Kdy jsem co sliboval?“ zeptal se Juda, kterého při svých nevšedních znalostech v tomto oboru dovedla opít tak, aby ho obratem zase dokázala přivést téměř k střízlivostí — nebo aby alespoň připadal střízlivý těm, kdo ho neznali.

„Cože!“ předstírala Arabella úlek. „Několikrát za dnešní noc, co tu sedíme, jsi mi slíbil, že si mě zase vezmeš. Tady pánové to slyšeli.“

„Nepamatuji se,“ odporoval umíněně Juda. „Je jen jedna žena — ale v tomhle Kafarnau-1& o ní mluvit nechci!“

&1-Městečko na pobřeží jezera Galilejského, kde pobýval Ježíš; přestože zde Ježíš učil a vykonal mnoho zázraků, město vytrvalo v nevěře, za kterou je Ježíš stihl kletbou. Viz bible, evangelium sv. Matouše 11, 23.

382$

Arabella pohlédla na otce. „Tak se zachovejte čestně, pane Fawleyi,“ řekl Donn. „Vy a moje dcera jste tu teď spolu tři čtyři dny žili a rozumělo se, že si ji chcete vzít. Samozřejmě bych ve svém domě nebyl nic takového trpěl, kdybych tomu nebyl tak rozuměl. Teď to musíte udělat jako věc své ctí.“ „Proti mé cti ani slovo,“ vskočil mu Juda divoce do řeči

a vztyčil se. „To bych se spíš oženil s k ……. babylónskou-1&, než

abych udělal něco nečestného. To není narážka na tebe, má milá. Je to jen řečnický obrat — v knihách se tomu říká hyperbola.“

„Nechte si své obraty na dluhy přátelům, kteří vás vzali pod střechu,“ řekl Donn.

„Jestli je věcí mé cti, abych si ji vzal — a to myslím je — ačkoli nemám nejmenší potuchy, jak jsem se s ní dostal sem — , tak si ji vezmu, k tomu mi dopomáhej Bůh! Ani k ženě, ani k žádnému živoucímu tvoru jsem se nikdy nezachoval nečestně. Nejsem člověk, který by chtěl těžit ze slabosti druhých.“ „Tak — nevšímej si ho, milánku,“ řekla Arabella a přitiskla se tváří k Judovi. „Pojd si nahoru opláchnout obličej, musíš se pěkně upravit a půjdeme. S otcem se smiř.“

Potřásli si rukou. Juda za ní šel nahoru a za chvíli se vrátil, slušně oblečený a klidný. Také Arabella se narychlo upravila, vyšli a Donn je provázel.

„Zůstaňte tady,“ řekla na odchodu hostům. „Přikázala jsem děvčeti, aby připravilo snídani, než se vrátíme; a až přijdeme, najíme se společně. Šálek silného čaje na cestu udělá každému dobře.“

Když Arabella, Juda a Donn zmizeli na cestě za manželstvím, shromáždění hosté se vyžívali, až se probrali, a pak se s velkým zájmem rozhovořili o tom, čeho byli svědky. Taylor Klempíř, nejstřízlivější ze všech, rozkládal nejrozumněji.

„Nechci štvát proti přátelům,“ říkal, „ale vypadá to opravdu divně, když se manželé znovu berou. Když se nesnesli poprvé, dokud ještě byli přizpůsobiví, tak se podle mého názoru nesnesou ani podruhé.“

&1-Narážka na to, že v Babylóně byla běžná sakrální prostituce, o níž jsou odsuzující zmínky už ve Starém zákoně.

383$

„Myslíte, že to udělá?“

„Ona mu to postavila jako věc cti, tak snad ano.“

„Těžko to provede takhle rovnou. Nesehnal ani povolení a nic.“

„Ona to sehnala, u všech všudy. Neslyšeli jste, jak to říkala otci?“

„Tedy,“ pravil Taylor Klempíř, připaluje si znovu dýmku u plynového hořáku, „když si ji vezmete celou kousek po kousku, nevypadá zle — zvlášť při svíčce. To se rozumí, peníz, který už byl v oběhu, nemůže vypadat jako právě ražený z mincovny. Ale na ženskou, která se nějaký čas potloukala po všech koutech světa, docela ujde. V bocích je snad trochu nadělaná; ale mně se líbí ženské, které vítr neodfoukne.“ Sledovali pohledem pohyby děvčátka, jež prostíralo k snídani ubrus na stůl, u kterého v noci seděli, a ani neutřelo rozlité nápoje. Záclony byly rozhrnuty a v domě to vypadalo jako po ránu. Několik hostů ovšem usnulo na židlích. Jeden dva přešli ke dveřím a co chvíli vyhlédli na ulici. Především Taylor Klempíř, který se za okamžik vrátil s potutelným výrazem. „Proboha, už jdou! Myslím, že už se to stalo!“

„Ne,“ odporoval strejda Joe v patách za ním. „Sázím se, že na poslední chvíli ucouvl. Jdou nějak hrozně divně; a to snad kvůli tomu.“

Mlčky vyčkávali, až bylo slyšet svatebčany, jak vcházejí do domu. První vrazila po pokoje rozzářená Arabella; už obličej prozrazoval, že její strategie měla úspěch.

„Tak tedy paní Fawleyová?“ zeptal se Taylor Klempíř s uštěpačnou dvorností.

„Jistěže. Zase paní Fawleyová,“ odpověděla důrazně Arabella, stáhla rukavičku a nastavila levou ruku. „Tady je snubní prsten, podívejte … Byl opravdu velmi milý a jemný. Myslím farář. Když bylo všechno hotovo, řekl mi něžně jako dítěti: ,Paní Fawleyová, srdečně vám blahopřeji,“ povídá. ,Protože jsem slyšel historii vaši i historii vašeho manžela, myslím, že jste oba jednali správně a tak, jak jste měli. A myslím, že vaše někdejší chyby, kterých jste se dopustila jako manželka a on jako manžel, by vám teď společnost měla odpustit, tak jako vy jste si odpustili navzájem,’ povídá. „A na každém

384$

kroku mějte na paměti slova obřadu: Co Bůh spojil, člověk nerozlučuj.“ Ano; byl to opravdu velmi milý a jemný člověk … Ale, Judo, milánku, ty ses choval, že jsem mohla prasknout ! Šel jsi tak rovně a choval ses tak strnule, že by člověk myslil, že jsi spolkl pravítko; ale já jsem věděla, že celou dobu všechno vidíš dvakrát — podle toho, jak tápavě jsi hledal můj prst.“

„Řekl jsem, že udělám cokoliv — abych ženě zachránil čest,“ šeptal Juda. „A udělal jsem!“

„Tak dobře, staroušku, teď se pojď nasnídat.“

„Chci — ještě whisky,“ žádal otupěle Juda.

„Nesmysl, milánku. Teď ne. Už ani nemáme. Čaj nám vyjasní hlavu a budeme svěží jako rybičky.“

„Tak dobře. Já jsem — si tě vzal. Říkala, že bych si tě měl zase vzít, a já jsem to hned udělal. To je pravé náboženství! Cha, cha, cha!“

VIII

PŘIŠEL A MINUL SVATÝ MICHAL A JUDA A JEHO ŽENA, KTEŘÍ po své druhé svatbě zůstali u jejího otce jen krátce, bydleli v nájmu v podkroví domu blíže středu města.

Za ty dva tři měsíce od sňatku pracoval Juda jen několik dní, jeho zdravotní stav, už předtím nevalný, byl teď velmi vážný. Sedal v lenošce u krbu a hodně kašlal.

„To jsem to já chudák vyhrála, že jsem si tě zase vzala,“ říkala mu Arabella. „Budu tě úplně muset vydržovat — na to ještě dojde! Budu muset dělat jitrnice a jelita a prodávat je po ulicích, jen abych podporovala invalidního manžela, kterého jsem si vůbec nemusela uvázat na krk! Proč sis nehleděl zdraví, takhle člověka podvést! Když jsme se brali, bylo ti docela dobře!“

„Ano, ano,“ usmál se kousavě. „Vzpomínám, jak hloupě jsem litoval prasete, co jsme spolu zabíjeli ještě za prvního manželství. Cítím, že největší milosrdenství, jaké by mi kdo mohl prokázat, by bylo posloužit mi, jako já jsem posloužil tomu zvířeti.“

Takovéto rozhovory teď vedli každodenně. Domácí pán,

385$

který slyšel, jak podivná je to dvojice, zapochyboval, jsou-li vůbec oddáni, zvláště když jednou večer zahlédl Arabellu líbat Judu poté, co se trochu napila; užuž se chystal jim dát výpověď, až jednou v noci náhodou slyšel, jak se Arabella hádá a křičí na Judu a nakonec mu po hlavě hází botu, a poznal tón správného manželství; usoudil, že tedy musejí být počestní, a nic už neříkal.

Judův stav se nelepšil a jednoho dne Juda se zřejmým váháním poprosil Arabellu, zda by mu něco nevyřídila. Zeptala se bez zájmu, oč mu jde.

„Abys napsala Sue.“

„Proč, proboha — proč chceš, abych jí psala?“

„Aby ses zeptala, jak se jí vede a jestli by mě nenavštívila, protože jsem nemocný a protože bych ji — zase jednou rád viděl.“

„To je urážka, žádat něco takového od počestné ženy!“

„Právě proto, že tě nechci urazit, žádám tě, abys to udělala. Víš, že Sue miluji. Nechci to rozmazávat — ale je to tak: miluji ji. Našel bych tucet možností, jak jí poslat dopis, abys o tom nevěděla. Ale chci být úplně otevřený k tobě i k jejímu muži. Když pošleš dopis ty a pozveš ji, nebude to alespoň vůbec zavánět nějakým úskokem. A jestli si zachovala třeba jen kousíček své někdejší povahy, přijede.“

„Nemáš žádnou úctu k manželství, k jeho právům a povinnostem!“

„Co na tom záleží, jaké já mám názory — takový ubožák jako já! Komu na světě to může uškodit, když mě přijde na půl hodiny navštívit — jsem už stejně jednou nohou v hrobě … Arabello, prosím tě, napiš!“ prosil úpěnlivě. „Oplať mi mou upřímnost troškou velkomyslnosti!“

„To asi neudělám!“

„Ani jedenkrát? — Prosím tě!“ Cítil, že ho fyzická zesláblost připravila o všechnu hrdost.

„Nač chceš, aby ona věděla, jak se ti daří? Ona tě vidět nechce. Je to krysa, která opustila tonoucí loď!“

„Mlč, mlč!“

„A já jsem na ni vlezla — tím větší jsem hlupák! Takovou děvku si pustit do domu!“

386$

Téměř v okamžiku, kdy pronášela tato slova, vyskočil Juda z lenošky, a než si Arabella uvědomila, co se s ní děje, ležela na zádech na malé pohovce, která tu stála, a Juda na ní klečel.

„Ještě jedno takové slovo,“ šeptal, „a zabiju tě! Na místě! Budu z toho mít jedině prospěch — na neposledním místě taky smrt. Nemysli si, že to říkám jen tak!“

„Co po mně chceš?“ vydechla Arabella.

„Slib, že o ní už nikdy nebudeš mluvit!“

„Prosím. Slibuji.“

„Beru tě za slovo,“ řekl pohrdavě a uvolnil ji. „Ale zač stojí, to nevím.“

„Prase jsi zabít nemoh, ale mě ano!“

„Ach — dostala jsi mě! Ne — nemohl bych tě zabít — ani ve vzteku ne. Jen se mi vysměj!“

Potom se prudce rozkašlal, a když smrtelně bledý klesl, Arabella ho zkoumavě pozorovala a odhadovala, jak dlouho ještě bude žít. „Pošlu pro ni,“ zašeptala, „když budeš souhlasit s tím, abych s vámi byla v pokoji po celou dubu, co tu bude.“

Povolnější část jeho povahy a touha spatřit Sue mu vzaly sílu nepřijmout nabídku, jakkoli byl vydrážděný; bez dechu odpověděl: „Ano, souhlasím. Jen pro ni pošli.“

Večer se zeptal, zdali jí napsala.

„Ano,“ řekla, „napsala jsem jí dopis, že jsi nemocen, a požádala ji, aby přijela zítra nebo pozítří. Ještě jsem to neodeslala.“

Druhý den by byl Juda rád věděl, zdali dopis skutečně poslala, ale nechtěl se ptát; v bláhové naději, chytající se každého stébla, hořel napětím. Věděl, kterými vlaky by Sue mohla přijet, a pokaždé čekal, zdali ji už nezaslechne.

Nepřišla; ale Juda se nechtěl Arabelly znovu ptát. Doufal a čekal celý další den; Sue se však neobjevila; nedošel ani dopis s odpovědí. Pak v duchu usoudil, že Arabella dopis neposlala. V jejím chování bylo cosi, co tomu nasvědčovalo. Byl fyzicky tak zesláblý, že když Arabella nebyla u něho a nemohla ho vidět, kanuly mu slzy zklamání. Jeho podezření bylo skutečně oprávněné. Arabella si podobně jako některé ošetřovatelky myslila, že její povinností vůči nemocnému je uklidnit

387$

ho jakýmkoli způsobem a že není třeba vyhovovat jeho nápadům.

Víckrát se jí už nezmínil ani o svém přání, ani o podezření. Tiše, nepozorovaně v něm zrálo rozhodnutí, které mu dávalo ne-li sílu, tedy alespoň pevnost a klid. Jednou v poledne, když se Arabella po dvou hodinách nepřítomnosti vrátila do pokoje, zjistila, že je lenoška prázdná.

Klesla na postel, seděla a uvažovala. „Kam u všech čertů můj muž šel?“ říkala si.

Celé odpoledne s většími či menšími přestávkami padal hustý déšť, hnaný od severovýchodu, a při pohledu z okna na záplavy kapek se zdálo neuvěřitelné, že by se někdo chorý odvážil vyjít ven pro téměř jistou smrt. Přece však byla Arabella přesvědčena, že odešel, a když pak prohledala dům, byla si jista. „Když je takový blázen, tak ať si dělá co chce,“ řekla si. „Já víc udělat nemohu.“

Juda tou dobou seděl ve vlaku mířícím k Alfredstonu, podivně nabalený a bledý jako děsivá socha z alabastru, předmět pozornosti ostatních cestujících. O hodinu později jsme mohli vidět štíhlou postavu, jak v dlouhém zimníku a pod přikrývkou, kterou si vzal s sebou, ale bez deštníku jde pět mil cesty k Marygreenu. V jeho tváři se zračilo pevné odhodlání a jedině ono ho drželo na nohou, třebaže mu při jeho slabosti bylo jen ubohou oporou. Cestou do kopce ztrácel dech, ale nepovolil a o půl čtvrté stál u známé studně v Marygreenu. Za deště nevycházel nikdo ven; nespatřen přešel Juda po návsi ke kostelu a zjistil, že je odemčeno. Zde zůstal stát a díval se ke škole, odkud bylo slyšet zpěvavé odříkávání hlásků, které dosud nepoznaly úpění tvorstva.

Cekal, a tu ze školy vyšel malý chlapec — zřejmě se z nějakého důvodu dovolil odejít dříve. Juda na něho zamával a dítě přiběhlo.

„Prosím tě, dojdi do školy a řekni paní Phillotsonové, jestli by byla tak hodná a přišla na okamžik do kostela.“

Dítě odešlo a Juda slyšel, jak klepe na dveře bytu. Sám zašel dovnitř do kostela. Všechno tu bylo nové s výjimkou několika starých řezeb, které se zachovaly ze stržené dřívější budovy a byly teď umístěny na nových zdech. Postál u nich; připadaly

388$

mu blízké těm lidem z vesnice, kteří byli jeho a Suinými předky.

Z předsíně se ozval krok tak lehký, že bylo možno jej považovat za zesílení deště, a Juda se ohlédl.

„Ach — nevěděla jsem, že jsi to ty! Nevěděla — . Ach Judo!“ Křečovitě zalapala po vzduchu, pak se prudce rozdýchala. Vykročil k ní, ale rychle se vzpamatovala a ustupovala zpět.

„Neodcházej, neodcházej!“ naléhal. „Je to pro mě naposled! Myslil jsem, že to nebude tak dotěrné, jako kdybych přišel k tobě domů. A už nikdy nepřijdu! Tak nebuď nemilosrdná! Sue, Sue, řídíme se literou — a ,litera zabíjí‘.“ „Zůstanu — nechci být zlá!“ řekla a rty se jí chvěly a slzy jí kanuly, když mu dovolila, aby se k ní přiblížil. „Ale proč jsi přišel a jednáš tak špatně, když jsi předtím jednal tak správně, jako jsi jednal?“

„Co jsem udělal správného?“

„Vzal sis zase Arabellu. Bylo to v alfredstonských novinách. Nikdy nebyla ničí než tvoje, Judo — v pravém slova smyslu. A proto jsi jednal tak správně — ach, tak správně — , že sis to uvědomil — a zase si ji vzal.“

„Dobrý bože — a to je vše, co mám vyslechnout? Jestli je v mém životě něco ponižujícího, nemravného, nepřirozeného, pak je to ta hnusná smlouva s Arabellou, kterou považuješ za správné jednání spíše než co jiného. A ty taky — ty si říkáš Phillotsonova žena! Jeho žena. Jsi moje!“

„Nenuť mě k tomu, abych od tebe utekla — mnoho nevydržím! Ale v této věci jsem pevně rozhodnuta!“

„Nechápu, jak jsi to mohla udělat — jak myslíš, že — nechápu!“

„To nevadí. Je mi laskavým manželem — A já — já jsem zápasila a bojovala a postila se a modlila. Přinutila jsem své tělo k téměř úplnému pokoření. A ty — slyšíš — nesmíš probouzet — “

„Ach, můj malý drahý blázínku; kam se poděl tvůj rozum? Jako bys ztratila všechny své schopnosti! Přel bych se s tebou, kdybych nevěděl, že když je žena v takovém citovém rozpoložení jako ty, neplatí na ni žádné poukazování na rozum! Nebo jen podvádíš sama sebe, jako to v těchhle věcech dělá mnoho

389$

žen; a ve skutečnosti nevěříš tomu, nač sí hraješ, a jen si libuješ v tomto citu, přeháněném předstíranou vírou?“

„Libuju? Jak můžeš být tak zlý!“

„Moje drahá, smutná, něžná, tak lítostivá trosko nejslibnějšího lidského ducha, jaký jsem kdy měl to štěstí poznat! Kam zmizelo tvoje opovrhování konvencí? Já bych byl zemřel statečně!“

„Drtíš mě, Judo, skoro mě urážíš! Jdi ode mě pryč!“ Rychle se obrátila.

„Půjdu. Nikdy už za tebou nepřijdu, ani kdybych k tomu měl sílu, a tu už mít nebudu. Sue, Sue, nezasloužíš si lásky muže!“

Hruď se jí začala prudce zdvíhat. „Nesnesu, abys takhle mluvil!“ vybuchla, krátce na něm spočinula pohledem a pak se náhle odvrátila. „Ne, nepohrdej mnou! Líbej mě, ach, polib mě tisíckrát a řekni, že nejsem pokrytec a opovrženíhodná podvodnice — nevydržím to!“ Rozběhla se k němu, a líbajíc ho na rty, pokračovala: „Musím ti to říci — musím, moje drahá lásko! Byla svatba — jenom v kostele — myslím jen navenek! Hned na začátku to navrhl.“

„Cože?“

„Chci říci, že to je manželství jen formálně. A co jsem se k němu vrátila, ničím jiným nebylo !“

„Sue,“ vydechl. Tiskl ji k sobě v objetí a líbal jí rty do krve. „Je-li možné být v neštěstí šťasten, prožívám chvíli štěstí! A teď ve jménu všeho, co ti je svaté, řekni mi pravdu a nelži. Miluješ mě ještě?“

„Ano! Víš to až příliš dobře! … Ale já tohle nesmím dělat! Nesmím ti oplácet polibky, jak bych chtěla!“

„Ale oplácej mi je!“

,,A přece jsi tak milý — a vypadáš tak špatně — “

„Ty také! Ještě jednou, při památce našich zemřelých malých dětí — tvých a mých!“

Trhla sebou při těch slovech jako zasažena bleskem a sklonila hlavu. „To už nesmím — nemohu!“ vydechla náhle. „Ale ano, ano, nejdražší; vracím ti polibky, vracím, vracím! … A teď se budu navždy nenávidět za svůj hřích!“

„Ne — dovol mi ještě poslední prosbu — poslouchej! Oba

390$

jsme se vrátili do manželství, když jsme nebyli při smyslech. Mě opili, abych to udělal. Tebe taky. Já jsem byl opilý džinem; ty vírou. Každý druh opojení připravuje člověka o ušlechtilejší představy … Pojď, odhodíme svoje omyly a utečeme spolu!“

„Ne; už ne! … Proč mě tolik pokoušíš, Judo! Je to příliš nemilosrdné! … A já jsem se teď přemohla. Nechoď za mnou — nedívej se na mě! Odejdi! Pro smilování odejdi!“

Přeběhla do východního konce kostela a Juda učinil, jak si přála. Neohlédl se, jen vzal pokrývku, které si nevšimla, a zamířil rovnou ven. Když šel kolem kostela, slyšela jeho kašlání, jež se mísilo do šumotu deště v oknech; v posledním vzedmutí lidské lásky, kterou nezdusila ani její nynější pouta, vyskočila, jako by se mu chtěla rozběhnout na pomoc. Ale zase poklekla a dlaněmi si zacpávala uši, dokud nebyl jistojistě z doslechu.

Juda zatím došel na konec návsi, odkud vedla pěšina mezí pole, kde jako chlapec plašil vrány. Otočil se a ještě pohlédl k budově, v níž dosud byla Sue; a pak šel dál s vědomím, že jeho oči ty končiny už nikdy nespatří.

Na podzim a v zimě jsou některá místa ve Wessexu velmi chladná; ale největší zima, když fouká severní nebo východní vítr, je na vrcholku pahorkatiny u Hnědého stavení, kde se silnice do Alfredstonu křižuje se starou cestou po hřebenech. Zde padají první ledové krupky a na zemi zůstávají první vločky, jarní mrazy zde nejdéle odolávají tání. Tudy se dnes, vydán severovýchodnímu větru a dešti, ubíral Juda, promoklý na kost, a při nevyhnutelně pomalé chůzi, protože jeho někdejší síla byla tatam, se nemohl dostatečně zahřát. Došel k milníku, a třebaže pršelo, rozprostřel pokrývku a lehl si tu, aby si odpočinul. Než se vydal dál, šel si na zadní stranu milníku vyhmatat svůj starý nápis. Dosud tam byl; ale skoro zahlazený mechem. Minul místo, kde stávala šibenice jeho a Suina předka, a sestupoval z kopce.

Bylo už tma, když došel do Alfredstonu, a dal si šálek čaje, protože při prudké zimnici, jež mu začala pronikat celým tělem, nemohl už vydržet bez jídla. Aby se dostal domů, musil jet parní drahou, dvakrát přesedat a dlouho čekat na spojení. Do Christminsteru se dostal až v deset hodin.

391$

IX

Na nástupišti stála Arabella. Prohlížela si ho od hlavy až k patě.

„Byl jsi u ní?“ zeptala se.

„Byl,“ odpověděl Juda, doslova klopýtaje zimou a vyčerpáním.

„No, teď koukej sypat domů.“

Na každém kroku z něho kapala voda, a když kašlal, musel se opírat o zeď, aby se udržel.

„To jste si udělal sám, vážený pane,“ řekla. „Nevím, jestli si to uvědomujete.“

„Samozřejmě že si to uvědomuji. Chtěl jsem si to udělat.“

„Co — zabít se?“

„Jistěže.“

„U všech — zabít se pro ženskou?“

„Poslyš, Arabello. Ty si myslíš, že jsi silnější než já; fyzicky teď taky jsi. Mohla bys mě porazit jako kuželku. Ten dopis jsi onehdy neposlala a já jsem tvé jednání nemohl odsuzovat. Ale jinak nejsem tak slabý, jak si myslíš. Uvědomil jsem si, že člověk zavřený se zápalem plic ve svém pokoji, chlap, který má na světě jediné přání, vidět určitou ženu a pak umřít, může obě přání najednou báječně uskutečnit, když se vydá v dešti na takovouhle cestu. To jsem udělal. Viděl jsem ji naposled a skoncoval sám se sebou — udělal konec horečnatému životu, ke kterému vůbec nemělo dojít.“

„Bože — ty ale mluvíš vznešeně! Nechceš se napít něčeho teplého?“

„Ne, děkuji. Pojďme domů.“

Procházeli kolem tichých kolejí a Juda se stále zastavoval.

„Na co koukáš?“

„Hloupé představy. Nějak zase vidím, když tu teď jdu naposled, ty duchy mrtvých, co jsem viděl, když jsem tudy šel prvně.“

„Ty jsi mi divný člověk!“

„Zdá se mi, že je vidím a skoro slyším jejich šelest. Ale nevážím si všech tak jako tehdy. Na polovinu z nich nevěřím. Teologové, apologetové, jejich odrůda metafyzikové, vysoce

392$

postavení státníci a jiní mě už nezajímají. Všechno mi tu znechutil tlak nelítostné skutečnosti.“

Juda měl v mrtvolné tváři při vodnatém světle lamp opravdu výraz, jako by viděl lidi tam, kde nikdo nebyl. Tu tiše postál u klenutého průchodu, jako by pozoroval, jak někdo vychází; pak se podíval do okna, jako by za ním rozeznával známý obličej. Jako by slyšel hlasy a opakoval si jejich slova, aby pochopil smysl.

„Připadá mi, že se mi vysmívají!“

„Kdo?“

„Ale — povídal jsem si jen tak pro sebe! Ty fantomy tady všude, v kolejních průchodech a v oknech. Za starých časů se na mě tvářívali přátelsky, zvláště Addison a Gibbon, Johnson-1& i doktor Browne-2& a biskup Ken.“

„Tak pojď! Fantomy. Kromě jednoho zatraceného policajta tu není živé ani mrtvé duše! V životě jsem neviděla ulice tak prázdné.“

„Představ si, tudy chodíval Básník svobody-3& a tamtudy Rozsévač smutku-4&!“

„Nechci o nich slyšet! Otravuje mě to!“

„Tamhle z té uličky na mne kývá Walter Raleigh-5& — Wycliffe-6& — Harvey-7& — Hooker-8& — Arnold — a celý hlouček traktariánských duchů — “. „Nechci znát jejich jména, povídám! Co je mi po dávných mrtvých lidech? Namouduši, když se napiješ, máš hlavu jasnější, než když jsi střízlivý!“

&1-Johnson Samuel (1709 — 1784) — nejznámější představitel osvícenství v anglické literatuře.

&2-Sir Thomas Browne (1605 — 1682) — anglický lékař a spisovatel, barokní mystik.

&3-Shelley, viz vysv. na str. 237.

&4-Robert Burton (1577 — 1640), anglikánský farář, autor Anatomie smutku (The Anatomy of Melancholy, 1621).

&5-Walter Raleigh (1552 — 1618) — anglický renesanční dvořan, voják, mořeplavec, politik, spisovatel, historik a básník.

&6-Wycliffe John (1324 — 1384) — anglický náboženský reformátor, který měl v Oxfordu četné přívržence.

&7-Harvey William (1578 — 1657) — anglický lékař, objevitel krevního oběhu.

&8-Hooker Richard (1553 — 1600) — anglikánský teolog a spisovatel.

393$

„Musím si na chvilku odpočinout,“ řekl; a zatímco stál, přidržuje se zábradlí, měřil pohledem výšku kolejního průčelí. „To je stará Řádová kolej. A tohle Sarkofág; a tamhle v té uličce kolej Křižovnická a Tudorská; a tam úplně vzadu je Kardinálská, má dlouhé průčelí a okna s nadzdviženým obočím, které vyjadřuje zdvořilý podiv univerzity nad snažením takových, jako jsem já.“

„Pojď dál, já ti pomohu!“

„Výborně. Aspoň se dostanu domů, protože cítím ledovou mlhu od palouků Kardinálské koleje, jako by mě drásaly spáry smrti. Jak říkala Antigona-1&, ni u živých, ni u mrtvých domova nemám-2&! Ale, Arabello, až umřu, budeš vidět, jak se můj duch vznáší tady mezi těmi!“

„Pf! Ty nakonec stejně neumřeš. Máš ještě tuhý kořínek, starouši.“

V Marygreenu nastal večer a odpolední déšť jako by ani nemínil polevit. Přibližně v době, kdy se Juda a Arabella vraceli domů christminsterskými ulicemi, přecházela vdova Edlinová přes náves, otevřela zadní vchod do učitelova bytu, jako teď za pozdních večerů často, a šla Sue pomoci s úklidem.

Sue se bezmocně motala v kuchyni, protože nebyla dobrou hospodyní, ani když se snažila, a neměla trpělivost s domácí prací.

„Propána, proč si to děláte sama, když sem kvůli tomu jdu! Věděla jste přece, že přijdu!“

„Ach — já nevím — zapomněla jsem! Ne, nezapomněla! Dělám to, abych se ukáznila. Od osmi hodin jsem drhla schody. Musím si zvykat na povinnosti hospodyně. Je to ostudné, jak jsem je zanedbávala!“

„Proč byste si zvykala? Dostanete se na lepší školu, snad bude i duchovním — časem — a vy si budete držet dvě služky. Je škoda kazit si ty krásné ruce.“

„O mých krásných rukou nemluvte, paní Edlinová. To moje krásné tělo už byla moje zkáza.“

„Pfí — o těle vy ani nemůžete mluvit! Připadáte mi spíš

&1- Řecká královská dcera, hrdinka stejnojmenné tragédie Sofoklovy.

&2-Verš ze Sofoklovy Antigony v překladu Ferd. Stiebitze.

394$

jako duch. Ale dneska asi něco není v pořádku, má milá. Manžel se zlobí?“

„Ne. Ten se nezlobí nikdy. Šel brzo spát.“

„Tak co se stalo?“

„Nemohu vám říci. Udělala jsem dnes něco špatného. A chci to odčinit. No — řeknu vám to — dnes odpoledne tu byl Juda a já jsem zjistila, že ho pořád ještě miluji — Ach, hrozné! Více vám říci nemohu.“

„Bože,“ povzdechla si vdova. „Říkala jsem vám, jaké to bude.“

„Ale nebude to takové! Neřekla jsem manželovi o jeho návštěvě; nemá cenu ho s tím trápit, protože Judu už víckrát nechci vidět. Ale chci mít klidné svědomí, pokud jde o mou

povinnost k Richardovi — dát se na pokání — v poslední věci. Musím!“

„To bych nedělala — když souhlasí, aby to bylo jinak, a když to tři měsíce tak moc dobře šlo.“

„Ano — souhlasí, abych žila, jak chci; ale cítím, že je to ústupek, který bych si na něm neměla vynucovat. Neměla jsem to od něho přijímat. Bude strašlivé to změnit — ale musím právě jemu být něčím více. Ach, proč jen jsem byla tak nestatečná?“

„Co se vám na něm vlastně nelíbí?“ zeptala se paní Edlinová zvědavě.

„Nemohu vám povědět. Je to něco … Nedovedu to říci. Smutné na tom je, že by to nikdo neuznal za důvod, abych cítila, jak cítím; a tak nemám omluvy.“

„Říkala jste někdv Judovi, co to je?“

„Nikdy.“

„Za svých časů jsem slýchávala o manželích podivné věci,“ poznamenala vdova tišším hlasem. „Říká se, že když byly na světě svaté, brali na sebe dáblové na noc podobu manželů a trápili nebohé ženy nejrůznějším způsobem. Ale nevím, jak mě právě tohle napadlo, je to jen povídačka … To je ale vítr a déšť! No — nespěchejte, má milá, abyste to změnila. Rozmyslete si to.“

„Ne, ne! Přinutila jsem svou slabou duši, aby s ním jednala uctivěji — musí se to stát teď — hned — než se zhroutím!“

395$

„Nemyslím, že byste si měla dělat násilí. To by se od ženy nemělo nikdy čekat.“

„Je to moje povinnost. Vypiju svůj kalich až do dna!“

O půl hodiny později, když si paní Edlinová na odchodu nasazovala čepec a brala šátek, Sue jako by se zmocnilo jakési zděšení.

„Ne, ne — neodcházejte, paní Edlinová,“ zaprosila, oči se jí rozšířily a rychle, neklidně se ohlédla přes rameno.

„Ale je už čas jít spát, dítě.“

„Ano, ale — máme tady volný malý pokojík — byl to můj pokoj. Je tam vše připraveno. Prosím vás, zůstaňte, paní Edlinová! — Budu vás ráno potřebovat.“

„Prosím — ráda, když si to přejete. Mým čtyřem stěnám se nic nestane, ať už tam jsem nebo ne.“

Potom zamkla dveře a odešly společně nahoru.

„Počkejte tu, paní Edlinová,“ řekla Sue. „Půjdu do svého bývalého pokoje na chvilku sama.“

Sue nechala vdovu na odpočívadle a zašla do pokoje, který byl od jejího příchodu do Marygreenu výlučně její, zavřela dveře a na chvilku poklekla u postele. Pak vstala, vzala si zpod polštáře noční košili, svlékla se a vyšla ven k paní Edlinové. Z protějšího pokoje bylo slyšet mužské chrápání. Popřála paní Edlinové dobrou noc a vdova vstoupila do pokoje, který Sue právě uvolnila.

Sue vzala za kliku druhého pokoje a jako zchvácena mdlobou ještě před nimi sklesla. Vstala, pootevřela dveře a řekla: „Richarde.“ Když to jméno vyslovovala, viditelně se chvěla.

Chrápání na chvilku utichlo, ale neodpověděl. Sue jako by se ulehčilo a spěchala k pokoji paní Edlinové. „Jste už v posteli, paní Edlinová?“ zeptala se.

„Ne, miláčku,“ odpověděla vdova a otevřela dveře. „Jsem už stará a pomalá a trvá mi dlouho, než se svléknu. Ani jsem si ještě nerozepjala blůzu.“

„Já — ho neslyším. A možná — možná — “

„Co, dítě?“

„Možná že je mrtev,“ vydechla. „A pak — byla bych volná a mohla bych jít k Judovi! … Och ne — zapomněla jsem na ni — a na Boha!“

396$

„Pojďte, budeme poslouchat. Ne — už zase chrápe. Ale ten déšť a vítr tak hučí, že člověk sotva slyší, leda chvilkami.“

Sue se vzchopila. „Paní Edlinová, ještě jednou dobrou noc! Promiňte, že jsem vás vyrušila.“ Vdova se vzdálila podruhé.

Když osaměla, objevil se Sue na tvářích zase napjatý, odevzdaný výraz. „Musím to udělat — musím! Musím vypít do dna!“ zašeptala. „Richarde,“ ozvala se znovu.

„Ano — co je? To jsi ty, Susanno?“

„Ano.“

„Co chceš? Stalo se něco? Počkej okamžik.“ Trochu se přioblékl a vyšel ke dveřím. „Copak?“

„Když jsme byli v Shastonu, raději jsem vyskočila z okna, než aby ses mi přiblížil. Chovala jsem se tak pořád, až doteď — kdy se ti za to přicházím omluvit a žádám tě, abys mě pustil k sobě.“

„Nemyslíš si jenom, že bys to měla udělat? Nechci, abys přicházela, když se ti to příčí, jak už jsem řekl.“

„Ale já prosím, abys mě pustil dovnitř.“ Chvilku čekala a pak opakovala: „Prosím, abys mě pustil dovnitř. Hřešila jsem i dnes. Přestoupila jsem svá práva. Neměla jsem v úmyslu ti to říkat, ale asi bych měla. Dnes odpoledne jsem proti tobě zhřešila.“

„Jak?“

„Setkala jsem se s Judou. Nevěděla jsem, že přijde. A — “ „No?“

„Líbala jsem ho a dovolila jsem, aby on líbal mě.“

„Ach — stará historie!“

„Richarde, nevěděla jsem, že se budeme líbat, až když jsme se políbili.“

„Kolikrát?“

„Mnohokrát. Nevím. Hrozím se, když si na to vzpomenu, a to nejmenší, co po tom mohu udělat, je přijít takhle za tebou.“

„Poslyš — po tom, jak jsem se zachoval, je to hodně ošklivé. Máš se mi ještě k něčemu přiznat?“

„Ne.“ Měla v úmyslu říci: „Oslovila jsem ho moje drahá lásko.“ Ale protože zkroušená žena si vždy nechá něco pro sebe, nepadlo o této chvíli setkání ani slovo. Pokračovala:

397$

„Víckrát ho nespatřím. Mluvil o některých věcech z minulosti; a to mě přemohlo. Mluvil — o dětech. — Ale, jak jsem řekla, jsem ráda — myslím skoro ráda — , že jsou mrtvy, Richarde. Jejich smrt škrtá celý můj tehdejší život.“

„No — pokud jde o to, že ho víckrát neuvidíš. Poslyš — myslíš to vážně?“ Ve Phillotsonově hlase bylo něco, co jako by napovídalo, že tři měsíce druhého manželství se Sue nebyly tak uspokojivé, jak při své velkomyslnosti a v mileneckém očekávání předpokládal.

„Ano, ano!“

„Chceš to snad odpřisáhnout při Novém zákoně?“ „Odpřisáhnu.“

Vrátil se do pokoje a přinesl malý hnědý zákon. „Tedy. K tomu mi pomáhej Bůh.“

Přísahala.

„Výborně.“

„A teď, Richarde, žádám tebe, kterému patřím, kterého chci ctít a poslouchat, jak jsem slíbila, abys mě pustil k sobě.“ „Rozmysli si to dobře. Víš, co to znamená. Že jsem tě zase přijal do domu, to byla jedna věc — a tohle je druhá. Ještě jednou si to rozmysli.“

„Rozmyslila jsem se — přeji si to!“

„Jednáš v duchu úslužnosti — ale snad máš pravdu. Když se kolem potlouká milenec, bylo by dobře udělat z polovičního manželství manželství úplné. Ale varuji tě potřetí a naposled.“ „Přeji si to … Ach bože!“

„Proč jsi řekla Ach bože?“

„Nevím.“

„Ano, víš! Ale …“ Zachmuřeně si ještě chvíli měřil její útlou, křehkou postavu, choulící se před ním v nočním oblečení. „Nu, myslil jsem si, že to takhle skončí,“ pravil náhle. „Po tomto varování ti nejsem ničím povinován; a na tvé slovo tě vezmu k sobě a odpustím ti.“

Objal ji a chtěl ji zdvihnout. Sue ucouvla.

„Co je?“ zeptal se a poprvé ji oslovil přísně. „Zase se ode mě odtahuješ? — zrovna tak jako dříve!“

„Ne, Richarde, — já — já jsem nechtěla — “

„Chceš jít sem ke mně?“

398$

„Ano.“

„Uvědomuješ si, co to znamená?“

„Ano. Je to moje povinnost.“

Postavil svícen na prádelník, provedl ji dveřmi, smyslně ji k sobě přitáhl a líbal. Ve tváři se jí mihl výraz odporu, ale zaťala zuby a ani nehlesla.

Paní Edlinová se zatím svlékla, a chystajíc se vlézt do postele, říkala si: „Ach — snad bych se měla jít podívat, jestli se té holčičce nic nestalo. Jak tam fouká a prší!“

Vyšla na chodbu a viděla, že Sue zmizela. „Ach! Ubohá duše! Ty dnešní svatby mi připadají jako pohřby. Pětapadesát let to bude na podzim, co jsme se s mužem brali. Jak se časy od těch dob změnily!“

X

PROTI VLASTNÍ VŮLI SE JUDA TROCHU ZOTAVIL A NĚKOLIK týdnů pracoval při svém řemesle. Po vánocích se však zase zhroutil.

Za peníze, které vydělal, si pořídil nájem ještě blíže středu města. Arabella však viděla, že dlouho už asi pracovat nebude, a obrat, ke kterému došlo po jejím druhém sňatku, ji hodně hnětl. „Ať visím, jestli jsi na tohle poslední svoje chytráctví nešel od lesa,“ říkala. „Vzít si mě a dostat se zadarmo k ošetřovatelce!“

Judovi bylo zcela lhostejné, co říká, a po pravdě se při Arabelliných výpadech bavil jejich směšností. Někdy měl náladu vážnější, a když ležel, často blouznil a obhajoval své mladé plány.

„Každý člověk má určitou sílu v nějakém směru,“ říkal. „Já jsem nikdy neměl dost síly na kamenictví, zvláště na upevňování. Přenášení kvádrů mě vždycky vyčerpávalo, a když jsem stával na stavbách v tom protivném průvanu, než se zasadí okna, vždycky mě mrazilo — a tak ve mně, myslím, začala ta nemoc. Ale cítil jsem, že kdybych měl příležitost, mohl bych dělat jedno. Mohl bych shromaždovat myšlenky a předávat je jiným. Rád bych věděl, jestli Zakladatelé mysleli

399$

na takové, jako jsem já — člověk, který se nehodí k ničemu, jen k jedné určité věci? … Slyšel jsem, že brzo bude pro takové ubohé studenty, jako jsem byl já, lepší příležitost. Připravují se plány, aby univerzita nebyla tak výlučná a měla větší vliv. Moc o tom nevím. A pro mě je pozdě, příliš pozdě! Ach — a pro kolik lepších přede mnou!“

„Pořád meleš svou,“ okřikovala ho Arabella. „Myslela jsem, že tě za ten čas to bláznění po knihách už přešlo. A taky by tě přešlo, jen kdyby ses trochu snažil. Je to s tebou zrovna tak špatné, jako když jsme se vzali poprvé!“

Při jedné příležitosti, kdy opět vedl podobnou samomluvu, ji mimoděk oslovil „Sue“.

„Měl by sis být vědom, s kým mluvíš,“ řekla Arabella uraženě. „Oslovit počestnou vdanou ženu jménem takové — “ Vzpamatovala se a Juda už slovo nezaslechl.

Ale během času, když viděla, kam věci spějí a jak málo se má co obávat Suina soupeřství, projevila náhlou velkomyslnost. „Že bys ji chtěl vidět — tu svou Sue?“ řekla. „Prosím, nebude mi vadit, když přijde. Můžeš ji tu mít, jestli si přeješ.“ „Nechci jí už vidět.“

„Ale — to je mi změna!“

„A nic jí o mně neříkej — že jsem nemocen a vůbec. Chce jít svou cestou. Ať tedy jde.“

Jednoho dne ho čekalo překvapení. Přišla ho navštívit paní Edlinová, jen tak sama od sebe. Judova žena, která do té doby naprosto zlhostejněla k tomu, kam se soustřeďují jeho city, šla ven a nechala starou paní s Judou o samotě. Neodolal a zeptal se, jak se vede Sue, a pak, vzpomenuv na to, co mu říkala, otázal se otevřeně: „Jsou asi ještě pořád manželé jen formálně?“

Paní Edlinová zaváhala. „No — nejsou, je to teď jiné. Začala s tím nedávno — úplně z vlastní vůle.“

„Kdy začala?“ zeptal se rychle.

„Noc po tom, co jste přišel. Ale jen aby potrestala sama sebe, chuděra. On si to nepřál, ale ona naléhala.“

„Sue, Sue moje — můj drahý blázínku — to už je skoro nad mé síly! … Paní Edlinová, nelekejte se mého blouznění — povídám si sám pro sebe, když tu ležím celé hodiny sám a sám —

400$

Sue byla kdysi ženou, jejíž intelekt zářil v poměru k mému jako hvězda vedle benzolové lampy; žena, která se dívala na všechny moje pověry jako na pavučiny, které dokáže strhnout jediným slovem. Pak nás stihlo to kruté neštěstí a její duše se zlomila a zabloudila do temnot. Je to zvláštní odlišnost mezi pohlavími, že čas a okolnosti, které většině mužů rozšiřují rozhled, téměř bez výjimky ženám rozhled zužují. A teď nastal vrchol hrůzy — ve svém otročení vnějším formám se poddává tomu, co jí je odporné! — Ona, tak citlivá, tak choulostivá, že i vánek jako by se jí dotýkal s jakousi úctou … A pokud jde o Sue a o mě, když jsme prožívali své největší štěstí kdysi dávno — když jsme měli jasné hlavy a milovali pravdu — , nebyl pro nás čas ještě zralý! Naše myšlenky předběhly dobu o padesát let, a proto nám k ničemu nebyly. A tak při odporu, na který narážely, nastala u Sue reakce a u mě lhostejnost a zkáza … Tak — takhle si, paní Edlinová, povídám pořád, jak tu tak ležím. Musí vás to hrozně nudit.“

„Vůbec ne, můj drahý hochu. Mohla bych vás poslouchat celý den.“

Juda se více a více zamýšlel nad jejím sdělením a byl stále neklidnější a v duševních mukách začal strašlivě sprostě nadávat na společenské konvence, až dostal záchvat kašle. Náhle se v přízemí ozvalo zaklepání na dveře. Protože se nikdo neozval, sešla dolů sama paní Edlinová.

Návštěvník se prostě představil: „Lékař.“ Dlouhán byl doktor Vilbert, kterého pozvala Arabella.

„Jak je teď mému pacientovi?“ zeptal se doktor.

„Ach — velmi zle. Chudák, rozčilil se a strašně nadával, protože jsem se náhodou uřekla — tím víc si zasloužím vyhubovat. Ale — musíte trpícímu člověku odpustit, co říká, a já doufám, že mu Bůh taky odpustí.“

„Ach. Půjdu se za ním podívat nahoru. Je paní Fawleyová doma?“

„Teď tu není, ale vrátí se brzy.“

Vilbert šel; ale ačkoli Juda dosud přijímal léky tohoto zkušeného praktika s naprostou lhostejností, kdykoli mu je Arabella nalila do hrdla, události ho dnes tak přivedly do varu, že řekl Vilbertovi do očí, co si o něm myslí, s takovou vervou, že

401$

lékař zase velmi rychle odspěchal pryč. Paní Edlinová zatím odešla a Vilbert se ve dveřích srazil s Arabellou. Ptala se ho, co soudí o stavu jejího manžela, a vidouc, jak je rozčilený, nabídla mu, aby se něčeho napil. Souhlasil.

„Přinesu vám to sem do chodby,“ řekla, „jsem dnes v domě úplně sama.“

Přinesla mu láhev a sklenku a Vilbert pil. Arabella se počala otřásat potlačovaným smíchem. „Copak, má milá,“ zeptal se, olizuje si rty.

„Ach — trošku vína — a něco v něm.“ Znovu se zasmála a řekla: „Nalila jsem do toho váš vlastní nápoj lásky, který jste mi prodal na hospodářské výstavě. Vzpomínáte si?“

„Vzpomínám, vzpomínám! Chytrá ženská. Ale musíte počítat s následky.“ Objal ji okolo ramen a několikrát ji políbil.

„Ne, ne,“ šeptala se srdečným smíchem. „Manžel to uslyší.“

Pustila ho z domu, a když se vracela, říkala si: „Tak! Slabé ženské se musejí připravit na zlé časy. A když ten můj chudák nahoře zajde — bude to asi brzy — , musím mít nějaká zadní vrátka. Teď už nemohu přebírat a vybírat, jako když jsem byla mladší. A když člověk nedostane mladého, musí si vzít starého.“

XI

POSLEDNÍ STRÁNKY, K NIMŽ BY KRONIKÁŘ TĚCHTO ŽIVOTŮ ještě rád upoutal pozornost čtenáře, se odehrávají v Judově ložnici i mimo ni v době, když zase nastalo zelené léto.

Měl teď tváře tak propadlé, že by ho staří přátelé ani nebyli poznali. Bylo odpoledne a Arabella si před zrcadlem kadeřila vlasy, což dělala tím způsobem, že nad plamenem svíčky, kterou si na to zapálila, nahřívala rukověť deštníku a přikládala ji k uvolněné kudrně. Když s tím byla hotova, udělala si důlek, oblékla se a ohlédla se po Judovi. Zdálo se, že spí, třebaže byl podepřený, protože mu nemoc nedovolovala ležet rovně.

Arabella v klobouku, rukavicích, úplně oblečena se posadila, jako by čekala, že někdo přijde a vystřídá ji v ošetřování.

402$

Jisté zvuky zvenčí nasvědčovaly, že město je v slavnostní náladě, i když slavnost samu, ať byla jakákoli, mohlo být odtud těžko vidět. Rozezněly se zvony, tóny vnikly otevřeným ok-nem do pokoje a hučivě plynuly okolo Judovy hlavy. Arabella při nich zneklidněla a nakonec si řekla: „Proč jen otec nejde?“ Znovu pohlédla na Judu, vážně odhadovala jeho dohasínající život, jako za poslední měsíce tolikrát, podívala se na jeho hodinky, zavěšené místo nástěnných, a netrpělivě vstala. Dosud spal a Arabella se rozhodla, vyklouzla z pokoje, neslyšně zavřela dveře a sešla ze schodů. Dům byl prázdný. Atrakce, která táhla Arabellu ven, zřejmě vylákala ostatní nájemníky už dávno.

Byl překrásný, teplý den bez jediného mráčku. Zavřela domovní dveře, spěchala do Hlavní ulice, a když se přiblížila k divadlu, zaslechla tóny varhan, neboť se právě konala gene-rální zkouška na chystaný koncert. Zašla do průchodu Starobranské koleje, kde připravovali večerní ples a muži napínali kolem nádvoří plachty. Lidé z venkova, kteří se sem na dnešní den sjeli, svačili na trávníku a Arabella se procházela po vyštěrkovaných pěšinkách a pod věkovitými lipami. Protože jí to zde připadalo trochu nudné, vrátila se do ulic a pozorovala kočáry sjíždějící se na koncert, četné hodnostáře s jejich ženami, studenty ve veselé společnosti děvčat, kterými se tu také jen hemžilo. Když se vrata zavřela a koncert začal, šla dál.

Vznosná koncertní hudba se nesla nad rozvlněnými žlutými roletami otevřených oken, přes střechy domů, do tichého vzduchu uliček. Pronikala až do pokoje, v němž ležel Juda; a někdy tou dobou se přihlásil kašel a probudil ho.

Jakmile byl schopen promluvit, zašeptal s očima stále ještě zavřenýma: „Trochu vody, prosím.“

Jeho prosby slyšel jen opuštěný pokoj; Juda se opět rozkašlal až do vyčerpání — a řekl ještě slaběji: „Vodu — trochu vody, Sue — Arabello!“

V pokoji se jako prve nic nepohnulo. Tu opět vydechl: „Hrdlo — vodu — Sue — miláčku — kapku vody — prosím — ach prosím!“

Vodu nedostal, a hlahol varhan, slabounký, jako když bzučí včela, vnikal dovnitř jako předtím.

403$

Zatímco ležel a jeho tvář nabývala jiné podoby, odkudsi od řeky doléhal jásot a provolávání.

„Ach — ano. Výroční hry,“ zašeptal. „A já tady! A Sue poskvrněna.“

Provolávání se opakovalo a přehlušilo slabé zvuky varhan. Judův výraz se měnil stále více; pomalu šeptal, sotva pohybuje okoralými rty:

„O by byl zahynul ten den, v němž jsem se naroditi měl, i noc, v níž bylo řečeno: Počat jest pacholík.“-1&

(,,Hurá!“);

„Ten den ó by byl obrácen v temnost, aby ho byl nevyhledával Bůh shůry, a nebyl osvícen světlem. O by noc ta byla osaměla, a zpěvu aby nebylo v ní.“

(„Hurá!“)

„Proč jsem neumřel v matce, aneb vyšed ze života, proč jsem nezahynul? … Nebo bych nyní ležel a odpočíval, spal bych a měl bych pokoj.“

(„Hurá!“)

„Také i vězňové pokoj mají, a neslyší více hlasu násilníka … Malý i veliký tam jsou rovni sobě, a služebník jest prost pána svého. Proč Bůh dává světlo zbědovanému a život těm, kteříž jsou ducha truchlivého?“

Arabella si zatím na své obhlídce, co se kde děje, nadešla úzkou uličkou a temným zákoutím do Kardinálského nádvoří. Bylo tu rušno a také zde zářil dvůr ve slunečním světle květinami a jinými přípravami na ples. Zakýval na ni jakýsi tesař, který kdysi pracoval s Judou. Od vchodu až ke schodišti do koleje se stavěla ulička s veselou červenožlutou výzdobou. Kolem stály vyloženy celé náklady’ košů s pestrými květinami a široké schodiště bylo zakryto červenou látkou. Kývla tu na toho, tu na onoho dělníka a jako jejich dobrá známá vešla do koleje, kde kladli novou podlahu a připravovali výzdobu k tanci. V nedaleké katedrále sezváněl zvon k odpoledním bohoslužbám.

„Docela bych si tu skočila, kdyby mě někdo provedl,“ řekla

&1-Viz bible, kniha Jobova 3, 3 — 4, 7, 11, 13, 18 — 20.

404$

jednomu z mužů. „Ale bože, musím už domů — čeká mě spousta práce. Tanec pro mě není!“

Když se vracela, potkala ve dveřích Stagga a několik kameníků, Judových druhů z práce. „Jdeme právě k řece,“ řekl Stagg, „podívat se na veslařské závody. Ale zašli jsme se cestou zeptat, jak se daří vašemu manželovi.“

„Krásně spí. Děkuji,“ odpověděla Arabella.

„To je dobře. A nemohla byste si na půl hodinky odskočit a jít s námi, paní Fawleyová? Prospělo by vám to.“

„Šla bych ráda,“ řekla. „Veslařské závody jsem nikdy neviděla a slyšela jsem, že je to ohromná zábava.“

„Tak pojďte.“

„Jak ráda bych šla!“ Toužebně se zadívala ulicí. „Tak chvilku počkejte. Jen skočím nahoru a podívám se, jak mu je. Doufám, že je u něho otec, a tak asi určitě budu moci přijít.“ Počkali a Arabella vešla do domu. Nájemníci z přízemí nebyli doma jako prve, protože opravdu do jednoho odešli k řece, kde se měla konat přehlídka lodí. Když vstoupila do ložnice, zjistila, že otec dosud nepřišel.

„Jako by tu nemohl být,“ řekla netrpělivě. „Chce vidět ty lodi sám — tak je to!“

Když však pohlédla k posteli, uklidnila se, protože Juda zřejmě spal, třebaže neležel podepřený, jak bylo při jeho kašli třeba. Sklouzl a ležel rovně. Při pozornějším pohledu se však zarazila a přešla k posteli. Jeho obličej byl úplně bílý a zvolna tuhl. Dotkla se jeho prstů; byly studené, třebaže tělo bylo dosud teplé. Přitiskla mu ucho k hrudi. Nic se neozývalo. Tlukot srdce po téměř třiceti letech utichl.

Po prvním zděšení, co se stalo, k ní od řeky slabě dolehla hudba vojenské nebo nějaké jiné dechové kapely a Arabella podrážděně zvolala: „A že teď právě umřel! Proč umřel zrovna teď?“ Pak se na okamžik znovu zamyslila, přešla ke dveřím, tiše je zavřela jako prve a zase sešla ze schodů.

„Tady je,“ řekl jeden z dělníků. „Už jsme pochybovali, že vůbec přijdete. Pojďte, musíme si pospíšit, abychom dostali dobré místo … Tak jak mu je? Ještě pořád spí? Samozřejmě, nechtěli bychom vás odvádět, kdyby — “

„Ano, spí tvrdě. Hned tak se neprobudí,“ odpověděla spěšně.

405$

Prošli se zástupem Kardinálskou ulicí, hned za ní se dostali k mostu a v dohledu se objevily pestré čluny. Odtud proklouzli úzkou škvírou na pěšinu podle řeky — teď zaprášenou, rozpálenou a plnou lidí. Téměř hned po jejich příchodu začala velká přehlídka lodí; vesla mlaskala po hladině proudu hlasitými polibky, jak dopadala kolmo do vody.

„Ach — podívejte — to je veselé! Jsem ráda, že jsem sem šla,“ řekla Arabella. „A — manželovi to nemůže ublížit — že jsem pryč.“

Na druhé straně řeky, na loďkách plných diváků, byly oslnivé kytice ženské krásy oděné podle módy v zeleném, růžovém, modrém a bílém. Největší zájem budila modrá vlajka veslař-ského klubu, pod níž vyhrávala kapela v červených uniformách; její hudbu zaslechla už v pokoji zemřelého. Studenti všech oborů projížděli s dívkami v kánoích sem tam a vyhlíželi „svůj“ člun. Zatímco pozorovala pestrou scénu, kdosi ji šťouchl do žeber, a když se otočila, spatřila Vilberta.

„Ten extrakt působí, víte?“ ušklíbl se. „Že se nestydíte takhle lámat srdce!“

„Dnes o lásce mluvit nechci.“

„Proč ne? Je všeobecný svátek.“

Neodpověděla. Vilbert ji pokradmu objal kolem pasu, což se uprostřed davu dalo provést nepozorovaně. Při dotyku jeho paže se Arabellinou tváří mihlo šibalství, ale soustředěně se dívala na řeku, jako by o objetí nevěděla.

Zástupy se vlnily, chvílemi tlačily Arabellu a její přátele až skoro do řeky a Arabella by se byla srdečně smála při hrubých žertech, které potom následovaly, kdyby ji v duchu nebyl trochu tížil dojem z bledé, ztuhlé tváře, kterou před chvílí měla před očima.

Nadšení ze zábavy na řece vyvrcholilo; loďky nabíraly vodu, ozývaly se výkřiky; závod skončil vítězstvím i prohrou, růžové, modré a žluté dámy vystupovaly z ozdobených člunů a diváci se začali rozcházet.

„Ach — to bylo strašně krásné,“ volala Arabella. „Ale budu se muset vrátit ke svému ubohému muži. Pokud vím, je u něho otec; ale raději půjdu.“

„Proč tak spěcháte?“

406$

„Ale musím jít … Bože, bože, tohle je mrzuté!“

V úzké škvíře, kterou procházeli lidé z pěšiny na most, se mačkanice doslova slepila v jedinou horkou hmotu — Arabella a Vilbert i všichni ostatní; trčeli tu bez pohnutí a Arabella stále netrpělivěji volala: „Bože, bože!“ Právě ji totiž napadlo, že kdyby se přišlo na to, že Juda zemřel opuštěn, považovali by možná za nutné věc vyšetřovat.

„Jste jako na trní, má lásko,“ řekl lékař, kterého k ní dav tlačil tak těsně, že se sám ani nemusel snažit se jí dotknout. „Jen neztrácejte trpělivost; jen tak se odtud nedostaneme.“

Trvalo skoro deset minut, než se vklíněné davy pohnuly natolik, aby mohli projít. Sotva se dostala na ulici, Arabella přidala do kroku a zakázala lékaři, aby ji dnes vyprovázel dále. Nešla rovnou domů; šla do příbytku ženy, která vykonávala poslední potřebnou službu zemřelým ubožákům, a zaklepala.

„Můj manžel právě zemřel, duše nešťastná,“ řekla. „Můžete ho přijít ustrojit?“

Několik minut čekala; pak obě ženy šly spolu, prorážejíce si lokty cestu v proudech svátečně ustrojených lidí, kteří se hrnuli z Kardinálské louky, a kočáry je div neporazily.

„Musím taky ještě k hrobníkovi, aby zazvonil,“ řekla Arabella. „To je tady hned za rohem, že? Setkáme se u mě před domem.“

V deset hodin večer ležel Juda ve svém by tě na márách, zakryt prostěradlem a napjatý jako struna. Pootevřeným oknem vnikal do místnosti veselý rytmus valčíku z taneční zábavy v Kardinálské koleji.

Za dva dny, kdy byla obloha právě tak bez mráčku a ovzduší tiché, stály v téže malé ložnici u Judovy otevřené rakve dvě osoby. Na jedné straně Arabella, na druhé vdova Edlinová. Obě se dívaly na Judovu tvář a unavená stará víčka paní Edlinové byla zarudlá.

„Je tak krásný,“ řekla.

„Ano. Je to hezký nebožtík,“ odpověděla Arabella.

Okno bylo dosud otevřeno, aby se pokoj větral, a protože se blížilo k polednímu, průzračný vzduch byl nehybný a tichý. Z dálky se ozvaly hlasy; a potom zřetelné dupání lidí.

407$

„Co je to?“ zeptala se polohlasem stará žena.

„Ach — to jsou doktoři v divadle, udělují čestný titul vévodovi z Hamptonshiru a ještě spoustě dalších takových vznešených pánů. Tento týden jsou výroční slavnosti, víte? To pro-volávání jsou hlasy studentů.“

„Ach ano — mladí a se zdravými plicemi. Nějako tady náš ubohý chlapec.“

Otevřenými okny divadla zalétlo chvílemi až sem do tohoto tichého kouta některé slovo, pronesené při projevu, a tu jako by se na Judově mramorové tváři objevil jakýsi úsměv; naproti tomu staré, překonané vydání Vergilia a Horatia z edice Klasiků pro dauphina, řecký Nový zákon se zohýbanými stránkami na vedlejší poličce a několik dalších podobných svazků, s nimiž se nerozloučil a které zdrsněly kamenným prachem, jak je mezi prací brával na několik minut do ruky, jako by při těchto zvucích chorobně bledly. Zvony radostně vyzváněly; jejich dunivá ozvěna se nesla ložnicí.

Arabellin pohled sklouzl z Judy na paní Edlinovou. „Co myslíte, přijede ona?“ zeptala se.

„Neřekla bych. Přísahala, že už ho neuvidí.“

„Jak vypadá?“

„Unaveně a bídně, chuděrka. O léta, léta starší, než když jste ji viděla naposledy. Je z ní teď úplně usedlá, sešlá žena. To ten její muž — nemůže ho Vystát ani teď.“

„Kdyby se jí byl Juda ještě dožil, snad by už o ni ani nebyl stál.”

„To právě nevíme … Neříkal vám někdy, abyste pro ni poslala, po tom, co se za ní tak podivně vypravil?“

„Ne. Právě naopak. Nabízela jsem mu, že pro ni pošlu, a on řekl, že se nesmí dovědět, jak je nemocen.“

„Odpustil jí?“

„Pokud vím, ne.“

„Ach — chuděrka malá, věřím, že někde došla odpuštění. Říkala, že už nalezla klid a mír.“

„Ať si třeba na kolenou do ochraptění přísahá ke svatému kříži na svém řetízku, pravda to stejně nebude!“ zvolala Arabella. „Od té chvíle, co odešla z jeho náruče, klid a mír nenalezla a nedojde ho, dokud nebude tam, kde je dnes on!“

408$

PRAVDA PROTI KONVENCI

Thomas Hardy (2. 6. 1840 — 11. 1. 1928) se narodil v Upper Bockhamptonu v dorsetském hrabství. V sedmnácti letech nastoupil do učení v Dorchesteru (tj. Casterbridgi jeho románů) a shromažďoval znalosti o církevních stavbách, jako dvacetiletý odešel do Londýna, studoval moderní jazyky na King’s College a dokončil studium architektury. První jeho beletristické dílo Chuďas a dáma (The Poor Man and the Lady) nikdy nebylo vytištěno a nezachovalo se; posuzoval je pro nakladatele tehdy už známý spisovatel George Meredith, který rozpoznal slibný talent, ale současně začínajícímu spisovateli doporučil nasadit méně kritický tón, chce-li se ve viktoriánské Anglii uplatnit. První Hardyho román vychází tedy až v roce 1871 a po něm ještě čtrnáct dalších spolu se sbírkami povídek a v posledním období sbírky básní. Hardy se z Londýna vrací do ústraní rodného Dorsetu, který se pod literárním jménem Wessex stal místem, kde se odehrává většina jeho příběhů. V tomto prostředí nabitém elektřinou historie zápasí Hardyho hrdinové o důstojnost žití a především lásky. Partnerem i nepřítelem jim bývá rodná krajina a prostředí, z něhož jsou namnoze vytrženi a vrženi do nového světa, jehož hodnoty a zákonitosti diktuje průmysl.

Mezi nejznámější a nejslavnější „wessexské“ příběhy patří Pod listnatým stromem (Under the Greenwood Tree, 1872), Daleko od hlučícího davu (Far From the Madding Crowd, 1874), Návrat do rodiště (The Return of the Native, 1878), Starosta casterbridgeský (The Mayor of Casterbridge, 1886), Tess z d’Urbervillii (Tess of the D’Urbervilles, 1891), Neblahý Juda (Jude the Obscure, 1896) a pro doplnění alespoň sbírka povídek Drobné ironie života (Life’s Little Ironies, 1894) a z pozdějšího tvůrčího údobí knižní drama Vládcové (The Dynasts, 1903 — 1908).

V posledních románech se Hardy stále důrazněji vymaňoval z provinciální atmosféry zemědělského Wessexu a začal obracet pozornost k ožehavým problémům pozdně viktoriánské Anglie. Zaútočil na morální pokrytectví a zkoumal důsledky třídní nerovnosti v životě svých hrdinů. Za to byl jako romanopisec ve své době umlčen, v anglickém literárním kontextu si však natrvalo vydobyl místo mezi kritickými realisty, pro své básnické vidění a zachycení některých aspektů života dokonce mezi těmi nejpřednějšími.

Máme-li pochopit, proč první vydání Neblahého Judy vyvolalo v Británii i v USA skandál, který prakticky Hardymu znemožnil další publikování prózy, musíme se zamyslet nad specifickými rysy vládnoucími v pozdně viktoriánské kultuře (70. — 90. léta minulého století).

V anglickém literárním životě došlo v období pojmenova

409$

ném podle královny, která se stala symbolem největší britské politické a ekonomické expanze v dějinách, symbolem všech hodnot, jaké Británie přinášela světu, k paradoxnímu posunu měřítek. Zatímco klasický ruský a francouzský román zkoumal vlastní národní život v šířce, hloubce a pravdivosti do té doby nebývalé, viktoriánské mravní pokrytectví postulovalo „vý-chovné“ principy, jejichž dodržování se stalo nezbytnou podmínkou publikace a rozšiřování nových děl. Mezi tyto principy patřilo například tabuizování milostných vztahů mezi mužem a ženou či kritického poměru k manželství, všechny nepříznivé rysy života se měly pokud možno potlačovat. (Na smírném rozuzlení zápletek trval např. i Darwin.) Tak se stalo, že v do-bě, kdy Turgeněv, Dostojevskij a Čechov v Rusku, Flaubert, Maupassant, Zola či bratři Goncourtové ve Francii píší bez jakýchkoli vnějších a vnitřních zábran svá kritická ocenění lidské společnosti, kdy analyzují rozklad starých hodnot ve všech společenských vrstvách a ve všech sférách života, anglickou literaturu tento přístup a zorný úhel od života odvádí. Místo téměř klinické anamnézy Rusů a Francouzů — která jediná umožňuje pokrok — objevují se zde černobílá schémata a z nich zákonitě plynoucí růžové brýle sebeklamu.

Thomas Hardy se už pro svou tvůrčí povahu stal obětí této situace, kdy pragmatická „dílna světa“, dravá a bezohledná ve všech sférách týkajících se průmyslu, obchodu a expanze, ve sféře mravní vyžaduje konformismus a pokrytectví. Stal se paradoxní obětí pobouřené britské veřejnosti o to méně zaslouženě, že Neblahý Juda nepřichází v kontextu evropské literatury, zabývající se otázkou lásky a manželství, vlastně s ničím novým, ničím příliš dráždivým. Uvědomíme-li si, že tehdy už existovala díla jako Daudetova Sapfó či Tolstého Anna Kareninová, je Neblahý Juda téměř nevinnou záležitostí. A navíc se v téže době už začínají objevovat převratné a hlavně vlivné práce Ibsenovy a Strinbergovy. Hardy byl tedy — k dovršení paradoxu — umlčen, ale zároveň se stal první vlaštovkou nepotlačitelného kriticismu v anglické literatuře konce minulého století. On zahájil odvrat od apriorních „mravních“ schémat k životu a ukázal tak cestu jiným.

410$

Neblahý Juda je posledním z Hardyho wessexských románů, avšak zaujímá v celé autorově tvorbě výjimečné postavení. Ze všech Hardyho děl se totiž nejvíce přiblížil tehdejší současnosti a jejím problémům, ze všech jeho románů se nejvíce zabývá společenským mechanismem a zároveň je k této společnosti nejkritičtější. V Neblahém Judovi se Hardy také nejvíce přiblížil kriticko-realistické koncepci postav, které nejsou chápány jako psychologicko-mravní typy, diktované vztahem k přírodě či genetickou dědičností, ale spíše jako produkt prostředí, v němž vyrůstaly a žily, a především jeho společenského uspořádání.

Dějištěm Neblahého Judy je tedy opět Wessex, avšak tentokrát jeho nejsevernější cíp, vesnice Marygreen, kde Juda vyrůstá u své pratety. A mladý Juda už od dětství hledí s nadějemi jinam, za obzor rodného kraje — do Christminsteru s jeho univerzitou.

Ze starého dobrého Wessexu — jak jsme jej poznali ve Starostovi casterbridgeském — v Neblahém Judovi už mnoho nezbývá. Kraj sám ztratil jakoukoliv determinizující funkci, v životě postav nemá hodnotu (snad kromě melancholické vzpomínky na dětství), všichni jsou z tohoto Wessexu vykořeněni a samotný kraj se před očima ztrácí; v Marygreenu je historická „pravděpodobně jen studna“. Důležité fáze života prožívají protagonisté v jiném prostředí, v Christminsteru, který je autorskou evokací (a zároveň kritickým oceněním) Oxfordu, tohoto tradičního „domova ztracených pří“. Zde se čas zdánlivě zastavil, minulost promlouvá neztenčenou silou na každém kroku, všude samá učenost, sláva, hodnoty. Avšak obyčejný každodenní život je zcela podřízen přítomnosti se všemi jejími tragickými zákonitostmi. Christminsterská fasáda tak vytváří tím působivější kulisu k aktům Judovy tragédie: zde se znovu setkává s Arabellou, zde se hroutí jeho životní sen, zde Staroušek zabíjí jeho děti i sebe. Je to prostředí cizí, nepřátelské, ovládané společenskými konvencemi a plné sociálních protikladů. Zde studenti, kteří neumějí latinsky, platí Judovi v hospodě, aby jim citoval různé texty, jako by byli na pouti — zde starý profesor, vědom si zřejmě nepřekročitelné sociální bariéry, radí Judovi, aby zůstal dělníkem.

Juda Fawley je mladík naplněný tradiční náboženskou ví

411$

rou, v níž hledá především vyslovení lidské touhy po lásce. Ve svých vztazích k Arabelle a Sue svou víru ztrácí. Je přesvědčen, že jeho tragédie je způsobena špatným výkladem platných myšlenek (odtud podtitul knihy „Litera zabíjí“), společenskými konvencemi, kterým nutno vzdorovat a které nutno odstranit. Jediný — a v tom je odleskem starších Hardyho „nepřizpůsobivých postav“, Hencharda či Tess Durberfieldové — odmítá kompromis, jediný vytrvá ve svém přesvědčení.

Ženským partnerem je mu Sue Brideheadová, jeho vzdálená sestřenice. Sue je portrétem z galérie postav „moderních žen“, jaké se objevily v evropské literatuře koncem 19. století. Je psychologicky nejpravdivějším a nejhlubším portrétem tohoto románu, neboť kromě aspektů dobových nacházíme v její postavě i přesvědčivé vlastnosti senzitivní a nezávislé ženy.

Na nižším stupni hierarchie stojí Arabella a učitel Phillotson. Oba jsou personifikací „obyčejnosti“, jsou plodem společenské konformity a zároveň jejími konečnými naplniteli ve vztahu k Judově a Suině tragédii.

Literární kritikové již mnohokrát konstatovali, že zápletka Neblahého Judy je vybudována na kontrapunktickém principu: Juda na jedné straně ztrácí svou víru a dopracovává se vlastního nezvratného přesvědčení — Sue na druhé straně se vzdává duchovní svobody a ponižuje se až do bigotnosti. Oba protagonisté příběhu, vykořeněni ze svého prostředí, nenacházejí v nových poměrech nový domov. Sue sice zdánlivě zapadá do průměru — avšak jako tragicky zhroucená a neživotná bytost. Juda vytrvá, ale proto musí zemřít.

V rámci pozdější viktoriánské literatury je ovšem Thomas Hardy klíčovou postavou. V jeho prózách nacházíme shrnutí dosavadních epických hodnot anglické literatury a zároveň předzvěsti nového obratu a dalšího vývoje. Hardy byl venkovský člověk a ještě na sklonku života, v roce 1922, poznamenává do deníku své přesvědčení: „Jsem si jist, že pro spisovatele je důležitější důkladně znát malý kousek země než povrchně třeba celý svět.“ Nikdy nebyl halasným bojovníkem, a snad proto také bylo tak snadné jej umlčet. Měl však v sobě

412$

nekompromisní mravní cítění a dovedl vystihnout problémy, které jsou pro duševní život člověka podstatné. Vyšel z romanticky baladického pohledu na člověka, který je součástí přírodního koloběhu a mytické determinace, jakou vykonává prostředí na celé generace. Vytvořil svůj Wessex anglosaské, normanské i pozdější historie a zabydlil jej exaltovanými typy, které pro svou citlivost a nepřizpůsobivost trpí víc než ostatní. Jeho hrdinové jsou inteligentní muži, kteří neznají mravní odstín ani kompromis, kteří jsou rovnocennými protihráči přírody, a ženy hledající lásku buď ve své pokoře, anebo ve vzpouře proti konvenci.

Když do tohoto patriarchálního prostředí vtrhla průmyslová revoluce, Hardy nezůstal k následkům — a hlavně tragickým konfliktům — slepý. Nesdílel oficiální Browningův optimismus:

Bůh je ve svém nebi a vše na zemi je v pořádku.

Naopak s ním polemizoval a zaútočil na viktoriánské duchovní modly — pokrytectví, papírovou víru v Boha a mechanický pokrok. Ukázal, že v nových podmínkách trpí citliví snad ještě hůře. Odvrátil se od oficiální církve, bližší mu byl (podobně jako Swinburnovi nebo u nás Macharovi) svět antického Řecka a Říma. Dovedl ve svých epizodních postavách skvěle vystihnout typy ze spodiny společnosti, jazykově je mistrně charakterizoval a svěřil jim ve svých románech úlohu antického chóru — komentátora a posledního soudu dobra a zla.

Původně kladl při koncipování postav značnou váhu na náhodu, shodu okolností, determinismus. Proto jsou jeho starší příběhy „tragikomedie omylů“, jeho postavy oběti „ironie osudu“. Jak se však (snad symbolicky) prostředí příběhů přesunovalo na sever — blíže k průmyslovým centrům a současnosti — Hardyho hrdinové se dostávají do konfliktu se společenským uspořádáním a Hardyho kritický tón je náhle vážnou disonancí ve viktoriánském optimistickém koncertu.

JARMILA EMMEROVÁ

413$

OBSAH

Předmluva k prvnímu vydání 7

Dodatek 8

PRVNÍ DÍLV Marygreenu 15

DRUHÝ DÍLV Christminsteru 81

TŘETÍ DÍLV Melchesteru 133

ČTVRTÝ DÍLV Shastonu 201

PÁTÝ DÍL V Aldbrickhamu a jinde 259

ŠESTÝ DÍL Opět v Christminsteru 323

Pravda proti konvenci (doslov) 409$

GALÉRIE KLASIKŮ

THOMAS

HARDY

NEBLAHÝ JUDA

Z anglického originálu Jude the Obscure (Macmillan and Co., Ltd., London 1951) přeložila Marta Staňková. Doslov napsala Jarmila Emmerová. Vysvětlivkami opatřily Květa Marysková a Marta Staňková. Vazbu a grafickou úpravu navrhl Milan Hegar. Vydal Odeon, nakladatelství krásné literatury a umění, n. p., jako svou 3256. publikaci v redakci krásné literatury. (mirv1) Praha 1975. Odpovědná redaktorka Božena Kollnová. Technická redaktorka Hana Keslová. Vytisklo Rudé právo, tiskařské závody, Praha 1. 23,91 autorských archů, 24,31 vydavatelských archů. 605 22 856. Vydání v Odeonu třetí. Náklad 29 730 výtisků.

13/32 01-049-75 Vázané 30 Kčs,