Starosta Cassterbridgeský

Příběh člověka

Přeložila Jarmila Emmerová

This book is copyright in all countries which are signature of the Berne Convention

«1»

ŽIVOTNÍ POUŤ STAROSTY CASTERBRIDGESKÉHO

Jednoho večera na sklonku léta koncem první třetiny devatenáctého století blížila se mladá dvojice, žena s dítětem v náručí, k městečku Weydon-Priors v Horním Wessexu. Šli pěšky. Byli prostě, ale slušně oblečeni, třebaže jejich vzhled poněkud utrpěl vrstvou prachu, která se jim usadila na šatech během zřejmě dlouhé cesty.

Muž měl pěknou postavu, byl snědý a působil přísným dojmem; z profilu vypadal, jako by ani trochu nepředkláněl hlavu. Měl na sobě krátký kabát z hnědého manšestru, novější než ostatní oděv, který se skládal z plátěné vesty s bílými kostěnými knoflíky, z kalhot z téhož materiálu, z nažloutlých kožených kamaší a slaměného klobouku potaženého černým ohmataným plátnem. Přes záda měl na popruhu zavěšený koš, z něhož na jednom konci vyčnívala rukojeť srpu, a otvorem bylo vidět kolík na svazování povřísel. Jeho uměřená pravidelná chůze byla krokem zkušeného hospodáře, tolik se odlišující od klácení obyčejného nádeníka. Ve způsobu, jakým ohýbal a kladl nohy, se však odrážela ještě jakási cynická a zarytá lhostejnost, která byla vlastní jen jemu a která byla patrná i na záhybech tvořících se při chůzi pravidelně na plátně hned jeho pravé, hned levé nohavice.

Opravdovou zvláštností na putování této dvojice, zvláštností, jež by upoutala pozornost každého náhodného diváka, který by si jich jinak patrně nevšiml, bylo jejich naprosté mlčení. Kráčeli vedle sebe tak, že při pohledu z dálky vypadali jakoby zabráni do obyčejného, plynulého, důvěrného hovoru lidí, kteří si rozumějí; ale při bližším zkoumání se dalo postřehnout, že muž čte nebo předstírá, že čte, vytištěnou kramářskou písničku, kterou si s jistými obtížemi drží před očima rukou provlečenou popruhem koše. Nikdo kromě něho nemohl s jistotou tvrdit, zda tato viditelná příčina je pravá, anebo zda ji předstírá, aby se vyhnul nepříjemnému hovoru. Mlčel neustále a žena nemohla mít družný pocit z jeho přítomnosti. Nebýt dítěte, které nesla, šla vlastně po cestě sama. Občas se mužův ohnutý loket přiblížil až k jejímu rameni, neboť šla vedle něho tak blízko, že se ho

téměř dotýkala: zřejmě však ji ani nenapadlo se do něj zavěsit a muž jí to nenabídl. Nevypadala překvapena jeho přezíravým mlčením, zdálo se, že to považuje za přirozené. Pokud tato skupinka vůbec něco pronesla, bylo to pár tichých slov matky k dítěti — holčičce v krátkých šatečkách a modrých pletených botičkách — a broukání, kterým jí holčička odpovídala.

Obličej mladé ženy byl zajímavý snad jen svou proměnlivostí. Když se dívala na dítě, byla hezká, dokonce krásná, zvláště proto, že na její rysy přitom šikmo dopadaly paprsky sytě zbarveného slunce, světélkovaly jí na nose a na víčkách a rozněcovaly oheň na rtech. Když se tak mlčky zamyšlena vlekla ve stínu živého plotu, měla tvrdý, zpola apatický výraz člověka, který vyjma slušného zacházení očekává od Času a Osudu cokoli. Její první podoba byla dílem přírody, druhá pravděpodobně dílem civilizace.

Nemohlo být pochyb o tom, že muž a žena jsou manželé a rodiče holčičky. Žádný jiný vztah by se nehodil k atmosféře vyčpělé důvěrnosti, kterou si ti tři nesli s sebou po cestě jako svatozář.

Žena upírala oči většinou před sebe, ale téměř bez zájmu, protože měla výhled, jaký bylo možno spatřit v této roční době kdekoli v Anglii: silnice ani přímá, ani křivolaká, ani rovná, ani do kopce, lemovaná živými ploty, stromy a ostatní vegetací, jejíž barva vstoupila do té fáze temné zeleně, jíž vadnoucí listy procházejí na cestě ke špinavé hnědi, žlutí a červeni. Travnatý násep i větvičky nejbližších živých plotů nesly vrstvu prachu rozviřovaného spěchajícími povozy, téhož prachu, který ležel na cestě a tlumil kroky jako koberec. Proto bylo, připočteme-li zmíněné mlčení, slyšet jasně každý cizí zvuk.

Dlouho se neozývalo nic kromě nesmělého tíkání ptáka. Zpíval tu starou večerní píseň, kterou bylo možno slyšet na tomhle kopci ve stejnou hodinu a s týmiž trylky, osminkami a prodlevami za kteréhokoli soumraku této roční doby po celá staletí. Avšak jak se blížili k městečku, nesly se k jejich uším vzdálené výkřiky a hlomoz, který přicházel z vyvýšeného místa ležícího tím směrem, ale dosud zakrytého hradbou listí. Když už okrajové domky Weydon-Priorsu byly na dohled, potkala rodina venkovana s motyčkou na řepu, na jejíž násadě si přes rameno nesl tašku s jídlem. Čtenář prudce vzhlédl.

„Je tu nějaká práce?“ zeptal se neúčastně a mávl směrem k městečku. A poněvadž si myslel, že mu nádeník nerozumí, dodal: „Něco na senách.“

Venkovan mezitím už začal pokyvovat hlavou. „Co je to za nápad, jít teďka hledat takovou práci do Weydonu?“

„A dá se tu najmout nějakej dům, nějakej zrovna postavenej domek?“ zeptal se ten druhý.

Pesimista zůstal skeptický. „Ve Weydonu se spíš bourá. Loni zbořili pět domků a letos tři a ty lidi nemaj kam jít — kdepak, ani bouda s doškama, tak to chodí ve Weydon-Priorsu.“

Muž, který se zřejmě živil sklízením sena, trochu povýšeně kývl. Podíval se směrem k městečku a pokračoval: „Ale tamhle se něco děje, ne?“

„Jó. Dneska je trh. Ale to, co slyšíte, to je spíš nějakej rumraj, kterej tahá peníze z dětí a z bláznů, protože vopravdový vobchody se dělaj už předtím. Já to slyšel na poli celej den, ale nešel sem tam — kdepak já. To není nic pro mě.“

Muž s rodinou šel dál a brzy přišli na tržiště, kde stály ohrady pro stovky ovcí a kůly pro koně, které tam dopoledne předváděli a už většinou odvedli pryč. Touhle dobou, jak je upozornil jejich informátor, nestálo už skutečné obchodování za moc; hlavní záležitostí byla dražba několika podřadných kusů, kterých se nešlo jinak zbavit, když je odmítli lepší kupci, kteří tu byli hned po ránu. Ale zástup byl přesto hustší než dopoledne: bezstarostná tlupa návštěvníků včetně několika tovaryšů, kteří měli volno, vojáků na dovolené, vesnických kupců a podobných lidí, kteří se tu shromáždili po trhu a vyžívali se uprostřed barevných kukátek, Stánků s hračkami, voskových figurín, zrůd, znechucených ranhojičů pečujících o obecné blaho, eskamotérů, prodavačů všelijakých tretek a hadačů Osudu.

Naši příchozí neměli na tyhle věci ani pomyšlení a rozhlíželi se mezi spoustou stánků po občerstvení. Dva stany, které stály nejblíž v okrovém přísvitu zapadajícího slunce, vypadaly stejně vábně. Jeden byl z nového plátna bílého jako mléko a na vrcholku vlály červené praporky. Nápis hlásal: „Dobré domácí pivo, ležák a mošt.“ Druhý nebyl nový. Vzadu z něj vyčnívala železná roura od kamen a vpředu hlásala cedule: „Dobrá ovesná kaše. K dostání zde.“ Muž v duchu porovnal oba nápisy a rozhodl se pro první stan.

„Tam ne — pojď do druhého,“ řekla žena. „Já mám ráda ovesnou kaši a ElizabethJane taky. Bude ti chutnat. Je sytá po tak namáhavém dnu.“

„Já to nikdy nevzal do úst,“ řekl muž, ale podřídil se jejím důvodům a společně vešli do stanu, kde prodávali kaši.

Uvnitř byla početná společnost usazená kolem úzkých dlou-

hých stolů po obou stranách stanu. U vzdálenějšího konce stálo ohniště s dřevěným uhlím a nad ním velká třínožka s nádobou po okraji dostatečně vyleštěnou na to, aby bylo vidět, že je ulita ze zvonoviny. Vládla tam odpudivá, asi padesátiletá osoba v bílé zástěře, tak široké, že ji obtáčela téměř kolem dokola, aby jí dodala alespoň jakési zdání důstojnosti. Pomalu míchala obsah kotle. Po celém stanu bylo slyšet skřípot velké lžíce, kterou chránila před spálením směs zrní, mouky, mléka, rozinek a bůhví Čeho všeho, z čeho se skládala ta její starosvětská kaše. Poblíž stálo na kozách pár prken přikrytých bílým ubrusem a na nich nádoby s jednotlivými přísadami.

Mladý muž se ženou si objednali každý misku kouřící směsi a posadili se, aby ji v klidu snědli. Všechno bylo zatím v pořádku, protože ovesná kaše, jak říkala žena, byla výživná a bylo to nejlepší jídlo, které se dostalo v celém širokém okolí, třebaže toho, kdo na ni nebyl zvyklý, zpočátku možná odpuzoval pohled na pšeničná zrna, která plavala navrchu nabobtnalá jako citrónová jádra.

Ale v tom stanu bylo ještě něco jiného, než čeho si všiml letmý pohled, a muž to instinktem zvrácené povahy brzy vycítil. Když spořádal svou misku, pozoroval koutkem oka, jak ta stará obchoduje, a pochopil její hru. Mrkl na ni, a když odpověděla kývnutím, podal jí misku. Vytáhla zpod stolu láhev, pokradmu odměřila trochu z jejího obsahu a nalila do mužovy kaše. Byl to rum. Muž jí stejně pokradmu poslal peníze.

Kaše takhle říznutá mu chutnala daleko lépe než v přirozené podobě. Žena pozorovala jeho počínání s obavami, ale on na ni naléhal, aby si kaši také dala zlepšit, až po chvíli zdráhání souhlasila s mírnější porcí.

Muž dojedl svou misku a požádal o další, přičemž dal znamení, aby dávka rumu byla zvýšena. Následky se brzy projevily na jeho chování a žena si zklamaně přiznala, že její snaha vyhnout se úskalí koncesovaného stanu s alkoholem skončila v hlubinách ničivého víru mezi pašeráky.

Dítě začalo netrpělivě vrnět a žena několikrát řekla svému manželovi: „Michaeli, kde budem spát? Víš přece, že taky nemusíme dostat nocleh, když nepůjdeme brzy.“

Ale co pro něho bylo takové ptačí cvrlikání. Promlouval hlasitě ke společnosti. Dítě se černýma očima pomalu a zamyšleně podívalo na svíčky, které zapálili, spadla mu víčka, otevřela se a zase zavřela, a holčička usnula.

Po první misce byl muž vážný, po druhé veselý, po třetí se měl

chuť hádat, po čtvrté se začaly v jeho chování projevovat vlastnosti naznačené tvarem jeho obličeje, občasným sevřením rtů a ohnivými jiskrami v tmavých očích — byl pánovitý a s vervou se vrhal do sporů.

Debata se dostala na vyšší úroveň, jak to obvykle v takových případech bývá. Mluvilo se o dobrých mužích zničených špatnými manželkami a hlavně o zmařených plánech nadějných mladíků, kteří se neprozřetelně brzy oženili.

„Já na to doplatil pořádně,“ řekl muž se zádumčivou hořkostí přecházející málem do vzteku. „Oženil jsem se v osmnácti, takový jsem byl blázen, a tohle je výsledek.“ Ukázal na sebe a svou rodinu pohybem, který měl vyjádřit ubohost té podívané.

Jeho mladá žena, zřejmě na takové poznámky zvyklá, dělala, že neslyší, a dál se tu a tam tichými něžnými slůvky obracela na probouzející se holčičku, která byla tak malá, že ji chvílemi mohla položit vedle sebe na lavici, aby si uvolnila ruce. Muž pokračoval:

„Mám na celým světě jen patnáct šilinků, i když práci rozumím. V senech bych si to moh rozdat s celou Anglií, a kdybych byl znova svobodný, stál bych za tisíc liber. Jenže člověk přijde na tyhle maličkosti, až když je pozdě.“

Venku bylo slyšet handlíře, jak draží staré herky: „Tohle je poslední šance — kdo jí využije, má to zadarmo. Co je čtyřicet šilinků? A máte za ně dobrou plemennou kobylu, něco přes pět let a zvíře jako malina až na to, že má trochu propadlej hřbet a vlastní sestra jí vykopla levý voko, když spolu táhly.“ Muž ve stanu řekl: „Já nevím, proč by se lidi neměli zbavit manželek, který nechtějí, jako to dělají cikáni se starejma koňma. Proč by je nemohli vzít a prodat v dražbě lidem, který něco takovýho potřebujou? No proč? U všech hromů, já bych tu svoji prodal hned, kdyby ji někdo koupil!“

„Někdo by se nožná našel,“ mínili někteří hosté a pokukovali po ženě, která v žádném případě nebyla ošklivá.

„To je pravda,“ řekl uhlazený pán, který seděl a pokuřoval v kabátě svítivě oblýskaném na límci, na loktech, ve švech a na ramenou, jak se to stává, když se něco příliš dlouho otírá, ač to obvykle oceníme spíš u nábytku než na šatech. Podle vzhledu se dalo soudit, že kdysi patrně býval lokajem nebo kočím ve vznešené rodině v blízkém okolí. „Můžu říct, že jsem výrost v lepších rodinách,“ pokračoval, „a jestli já nevím, co je opravdová jemnost, tak už nikdo. Tvrdím, že ona ji v sobě má — povídám vám, má ji v těle — jako každá jiná ženská tady na

trhu — potřebuje jenom trochu péče.“ Pak si přehodil nohu přes nohu a věnoval se znovu své dýmce s pohledem upřeným na nějaký bod ve vzduchu.

Podroušený mladý manžel chvíli zíral nad tou nečekanou chválou své manželky, jako by trochu pochyboval o moudrosti vlastního postoje k majitelce takových předností. Ale spěšně se vrátil ke svému starému přesvědčení a řekl vztekle:

„Tak teda máte příležitost! Přijímám nabídky na tenhle zázračnej výtvor.“

Žena se obrátila ke svému muži a šeptala mu: „Michaeli, tyhle nesmysly jsi už vykládal veřejně mockrát. Vtip je vtip, ale nesmí se pořád opakovat.“

„Vím, že už jsem to říkal, a myslel jsem to úplně vážně. Čekám jen na kupce.“

V tom okamžiku několikrát prolétla nad hlavami přítomných vlaštovka, jedna z posledních, které ještě neodletěly a která náhodou vletěla do stanu otvorem v horní části. Hosté ji mimoděk sledovali očima, dokud si nenašla cestu ven, neodpověděli na mužovu nabídku a debata tím skončila.

Ale po čtvrthodině se muž, který si do kaše dával stále větší porce rumu, a přitom buď měl silnou vůli, anebo byl tak zkušený pijan, že vypadal stále střízlivý, vrátil ke staré písničce, jako se v hudební fantazii nástroj vrací k původníma tématu. „Tak co — co bude s mou nabídkou? Ta ženská se ke mně nehodí. Kdo ji koupí?“

Společnost se už mezitím rozehřála a opakovaná výzva byla tentokrát přijata souhlasným smíchem. Žena si povzdechla, zneklidněla a prosila: „Pojď už, za chvíli je tma a tohle nikam nevede. Když nepůjdeš, půjdu sama. Pojď!“

Cekala trpělivě, ale muž se nehýbal. Za deset minut znovu vpadl do těkavého rozhovoru pijáků ovesné kaše: „Já se ptal a nikdo mi neodpověděl. Koupí tu nějakej Princ z Nemanic nebo Cikánskej baron moje zboží?“

Žena změnila chování a její obličej měl najednou odpudivý vzhled i barvu, jak už jsme se o tom zmínili.

„Miku,“ řekla, „to už není vtip. To už je trochu moc!“ „Koupí ji někdo?“ zeptal se muž.“

„Chtěla bych, aby to někdo udělal,“ řekla pevně. „Její nynější majitel se jí vůbec nelíbí!“

„Ty mně taky ne,“ odpověděl. „Takže jsme se dohodli. Slyšeli jste, pánové? Je to oboustranná dohoda. Může si vzít dítě, jestli chce, a může jít. Já si vezmu svý věci a půjdu si taky po svejch.

Je to jednoduchý jako Písmo Svatý. Vstaň, Susano, a ukaž se.“ „Nedělej to, maličká,“ šeptala statná obchodnice se šněrovačkami, která seděla v záplavě spodniček vedle mladé ženy, „ten tvůj neví, co říká.“

Žena přesto vstala. „No tak, kdo bude řídit dražbu?“ hulákal muž.

„Já,“ přihlásil se pohotově mužíček s nosem jako měděný knoflík, s očima jako knoflíkové dírky a s chraplavým hlasem. „Kolik kdo nabídne za tuhle paní?“

Žena se dívala na zem, jako by se držela na nohou z posledních sil své vůle.

„Pět šilinků,“ řekl někdo a vzbudil tím jen smích.

„Bez urážek,“ křikl manžel. „Kdo dá guineu?“

Žádná odpověď, ale do hovoru se vmísila obchodnice šněrovačkami.

„Proboha, člověče, vzpamatujte se! Takovýho hrubce si chudinka vzala! Stůl a lože přijdou někdy draho, moc draho!“ „Přihoďte,“ pobídl muž.

„Dvě guineje!“ křikl člověk, který řídil dražbu, ale nikdo neodpověděl.

„Když ji nevezmou hned, za deset vteřin budou muset dát víc,“ pokračoval manžel. „Tak nikdo? Přihoďte ještě.“

„Tři guineje — tři guineje a je vaše!“ zvýšil cenu chrchlající vyvolávač.

„Nikdo nenabídne?“ divil se manžel. „Panebože, i kdyby stála jen za šesták, přišla mě už padesátkrát tolik. Dál!“

„Čtyři guineje!“ křičel dražebník.

„Něco vám řeknu — neprodám ji za míň než za pět,“ řekl manžel a bouchl pěstí do stolu, až misky nadskočily. „Prodám ji tomu, kdo mi dá pět guinejí a bude na ni hodnej. Může si ji vzít navždycky a o mně už nikdy neuslyší. Ale za míň ne. Tak teda — pět guinejí a je vaše. Susano, souhlasíš?“

V naprosté otupělosti kývla hlavou.

„Pět guinejí,“ volal dražebník, „nebo neprodáme. Dá je někdo? Naposled. Ano, nebo ne?“

„Ano,“ ozval se silný hlas od vchodu.

Všichni se otočili. V trojúhelníkovém otvoru stál námořník, který vstoupil teprve před chvílí, aniž si ho kdo všiml. Rozhostilo se mrtvé ticho.

„Tak vy zaplatíte?“ zeptal se manžel a prohlížel si ho. „Říkám, že ano,“ odpověděl námořník.

„Řeč se mluví a voda teče. Kde jsou peníze?“

Námořník chvíli váhal, znovu se podíval na ženu, pak vešel dále do stanu, rozbalil pět šustivých kousků papíru a hodil je na ubrus. Byly to librové bankovky vydané Anglickou bankou. Na ně vysázel šilinky — jeden, dva, tři, čtyři, pět.

Pohled na skutečné peníze v částce, která odpovídala opakované výzvě a dosud se zdála spíše pomyslná, silně zapůsobila na přihlížející. Všechny oči se upřely na tváře hlavních účastníků a pak na bankovky, které ležely na stole zatíženy šilinkovými mincemi.

Až do tohoto okamžiku se nedalo s určitostí zjistit, zda muž všechno míní vážně nebo jako mučivý žert. Přítomní skutečně považovali celý výjev za vtipkování, které zašlo trochu daleko, ale mysleli si, že když je muž bez práce, nemá náladu, a zlobí se proto na svět, na lidi i na své nejbližší. Ale s vysazenou cenou a hotovými penězi na stole zmizela všechna bodrá lehkomyslnost. Stan jako by se plnil ponurým světlem, které měnilo vzhled všeho uvnitř. Z obličejů diváků zmizely vrásky veselosti a všichni zůstali stát s otevřenými ústy.

„Michaeli,“ přerušila žena mlčení, po němž i její tenký sípavý hlas zazněl pevně, „než budeš pokračovat, poslechni si, co ti řeknu. Jestli se těch peněz dotkneš, půjdu i s dítětem s tím člověkem. To už není legrace.“

„Legrace? Samozřejmě, že to není legrace!“ křičel manžel rozzlobený její poznámkou. „Já si vemu peníze, námořník si veme tebe. To je jasný. Dělá se to tak jinde — tak proč ne tady?“

„Ale jenom jestli s tím ta mladá žena souhlasí,“ mírně připomněl námořník. „Za nic na světě jí nechci ublížit.“

„Na mou duši, já taky ne,“ bránil se manžel. „Ale ona s tím souhlasí, když si s sebou může vzít dítě. Říkala to už tuhle, když jsem o tom mluvil.“

„Přísaháš?“ obrátil se k ní námořník.

„Ano,“ odpověděla, když na obličeji svého muže neviděla ani stopu lítosti.

„Tak dobře, ať si nechá dítě, a obchod je uzavřený,“ řekl muž. Sebral námořníkovy bankovky, pečlivě je složil a s výrazem, který říkal, že všechno je skončeno, je ukryl do bezpečné kapsy.

Námořník pohlédl na ženu a usmál se. „Pojď,“ vybídl ji laskavě. „Ta malá taky — čím nás bude víc, tím veseleji!“ Žena chvilku stála a dívala se na něho. Pak sklopila oči, beze slova vzala dítě a šla za ním k východu. Tam se obrátila, stáhla snubní prsten a hodila jej přes stan svému muži do tváře.

„Miku,“ řekla, „žila jsem s tebou několik let a měla jsem

s tebou trpělivost. Už nejsem tvoje a zkusím štěstí jinde. Bude to lepší pro mě i pro ElizabethJane. Sbohem!“

Zavěsila se do námořníka pravou rukou, na levou vzala holčičku a hořce plačíc vyšla ze stanu.

Manžel měl najednou tupě starostlivý výraz, jako by přece jen nepočítal, že to takhle dopadne. Někteří hosté se začali smát.

„Ona odešla?“ zeptal se.

„Jo, vona ti vopravdu vodešla,“ řekl nějaký vesničan stojící u dveří.

Muž vstal a šel ke vchodu opatrným krokem člověka, který dobře ví, kolik toho vypil. Pár lidí šlo za ním a vyhlédli do šera. Rozdíl mezi mírumilovností podřízené přírody a úmyslné nevraživosti lidstva byl na tomto místě obzvlášť patrný. V jakém protikladu k hrubosti scény, která se právě odehrála ve stanu, byl pohled na několik koní, kteří se k sobě něžně tiskli skříženými šíjemi a trpělivě čekali, až je zapřáhnou na cestu domů! V údolích a lesích za tržištěm byl všude klid. Slunce právě zapadlo a na obloze visel růžový oblak, který vypadal neměnný, a přece se pomalu měnil. Kdo jej pozoroval, připadal si, jako by sledoval ze ztemnělého hlediště grandiózní scénu. Tváří v tvář takovému výjevu, který následoval bezprostředně po tom minulém, se probouzel sklon odsuzovat člověka jako skvrnu na jinak laskavé tváři vesmíru; odsuzovat jej až do té doby, dokud si nepřipomeneme, že i příroda je vrtkavá a že někdy lidstvo může nevinně spát a tyhle tiché věci se zatím hlasitě rozzuří.

„Kde ten námořník bydlí?“ zeptal se jeden host, když už se chvíli marně rozhlíželi.

„To ví jen Pánbůh,“ odpověděl muž, který se pohyboval ve vyšších kruzích. „Je tady určitě cizí.“

„Objevil se asi před pěti minutama,“ oznámila majitelka stanu, která se připojila k ostatním a stála s rukama v bok. „Přijde si a zase odejde, nenechá tu ani penny!“

„Aspoň manžela vytrestá,“ vložila se do řeči prodavačka šněrovaček. „Takový pěkný tělo — co může muskej chtít víc? Jsem na ni hrdá. Sama bych to udělala, kdyby na mě muž byl takovej! Vodešla bych, a moh by mě prosit třeba na kolenou, zpátky bych nešla. Ani za nic, čekal by do soudnýho dne!“

„Ta žena se bude mít líp,“ řekl někdo citlivější. „Námořnický povahy se hoděj k opuštěným ovečkám a vypadá to, že ten člověk má plno peněz, na to vona podle všeho nebyla poslední dobou zvyklá.“

„Vždyť vidíte, že se za ní neženu!“ ohradil se manžel a pro-

vinile si sedl. „Ať si jde! Když je na takový vandráky, stejně na to doplatí. Ale dítě si brát neměla — to je moje. Kdybych to měl udělat znova, nedal bych jí ho!“

Krátce po této příhodě se zákazníci začali pomalu vytrácet ze stanu — snad že si částečně uvědomili, že přispěli svou hřivnou k neomluvitelnému jednání, možná, že už bylo pozdě. Muž si dal lokty na stůl, položil si hlavu na ruce a za chvíli začal chrápat. Majitelka se rozhodla, že už zavře, a když naložila zbylý rum, mléko, obilí, rozinky atd. do vozíku, přistoupila ke spáči. Třásla jím, ale nemohla ho probudit. Protože trh měl trvat ještě pár dní a stan tedy nebylo třeba skládat, rozhodla se, že tam muže, který nevypadal na vandráka, i s jeho košem nechá. Zhasla poslední svíčku, spustila za sebou plátěné dveře a odešla.

«2»

Když se muž probudil, dralo se už dovnitř skulinami plátna ranní slunce. Stan byl zalit teplou září, v níž kroužila a melodicky bzučela veliká modrá moucha. Kromě jejího bzučení se nikde neozval ani hlásek. Podíval se kolem sebe — na lavice, na stůl na kozách, na svůj koš s nářadím, na kamna, kde se včera vařila kaše, na prázdné misky, na rozházená zrna pšenice, na korkové zátky, které se válely po travnaté podlaze. Mezi tím nepořádkem postřehl malý lesklý předmět a shýbl se pro něj. Byl to prsten jeho ženy.

Před očima se mu nejasně vybavila scéna z minulého večera a rukou vjel do náprsní kapsy. Šustivý zvuk prozradil námořníkovy bankovky nedbale nacpané dovnitř.

Podruhé si tak ověřil mdlé vzpomínky a víc nebylo třeba: už věděl, že to není sen. Chvíli zůstal sedět a díval se upřeně na podlahu. „Musím se z toho dostat co nejdřív,“ řekl si po chvíli uvážlivě, ale jako člověk, který nedokáže uspořádat myšlenky, dokud šije nevysloví nahlas. „Odešla — na mou duši je pryč — šla s tím námořníkem, co si ji koupil i s malou ElizabethJane. Přišli jsme sem, jed jsem kaši s rumem — a prodal jsem ji. Jo, tak to bylo. Ale co teď? — Musím zkusit, jestli se udržím na nohou.“ Postavil se a zjistil, že bez zátěže může docela dobře jít. Hodil si na rameno koš a přesvědčil se, že ho unese. Zvedl plátěné dveře stanu a vykročil na čerstvý vzduch.

Mrzutě se rozhlížel kolem sebe. Stál a vdechoval svěží zářijový

vzduch, až se docela probral. Když sem včera večer s rodinou došli, byli už všichni unaveni a nevnímali okolí, takže se rozhlížel, jako by všechno viděl poprvé. Stál na táhlém pahorku, z jedné strany ohraničeném osadou, z níž se sem vinula cesta. Městečko dole propůjčilo jméno vršku i jarmarku, který se tu právě konal. Plošina se svažovala do údolí a stoupala k jiným vrškům posetým mohylami a viditelnými zbytky prehistorických pevností. Krajina byla zalitá paprsky časného ranního slunce, které dosud nestačilo vysušit jediný stvol trávy bohatě zkropené rosou, na níž se do daleka zrcadlily červené a žluté vozy komediantů a stíny loukotí kol se táhly jako dráha komety. Cikáni a komedianti, kteří dosud neodjeli, spali v teple svých povozů a stanů, anebo byli zahrabáni do koňských houní pod nimi, spali tiše a bez hnutí jako mrtví a jen občasné zachrápání prozradilo jejich přítomnost. Ale tihle zakletí spáči měli s sebou

Esy záhadných plemen, jaké vlastní potulní kočovníci — napůl očky a napůl lišky — a ti také leželi kolem. Jeden mrňous pod vozem se zvedl, ze zásady zaštěkal a honem si zas lehl. Byl to jediný očitý svědek odchodu sekáče z weydonského jarmarku.

Zdálo se, že to muži docela vyhovuje. Kráčel ponořen v myšlenkách a nevšímal si strnadů, kteří poletovali po živých plotech se slámou v zobáčku, neviděl kloboučky hub a neslyšel zvonky ovcí, které šťastně unikly trhu. Když došel na cestu dobrou míli vzdálenou od místa včerejších událostí, postavil koš na zem a opřel se o plot. Hlavou se mu honily otázky, na něž byla těžká odpověď.

„Rek jsem včera někomu, jak se jmenuju, nebo neřek?“ ptal se sám sebe a nakonec rozhodl, že ne. Veškeré jeho počínání nasvědčovalo tomu, že ho překvapilo a podráždilo, jak ho žena vzala doslova — zračilo se to v jeho obličeji i ve způsobu, jak škubal stéblo slámy, které vytáhl ze živého plotu. Uvědomil si, že musela být hodně rozrušená, aby to udělala, a navíc si asi myslela, že z toho obchodu vyplývá jakýsi právní závazek. Posledním si byl téměř jist, protože věděl, že není lehkomyslná a že svým duševním rozhledem stačí jen na nejjednodušší úvahy. Za její obvyklou mírností se možná skrývalo dost rozmrzelosti a apatie, aby stačily potlačit přechodné pochybnosti. Když se v opilosti už dříve vyjádřil, že se jí zbaví, jak to teď udělal, odpověděla, že od slov není daleko k činům, rezignovaným hlasem člověka, který ví, že neujde svému osudu… „Copak neví, že o sobě nevím, když to říkám!“ vykřikl. „Co můžu dělat než chodit a ptát se, dokud ji nenajdu… Já jí dám, že mě

přivedla do takové hanby!“ vztekal se. „Ta ženská snad nebyla při smyslech. Takovou hloupost může provést jen Susan. Vždycky mírná a povolná — ale ta její povolnost mi uškodila víc, než kdyby si postavila hlavu!“

Když se trochu uklidnil, vrátil se k původnímu názoru, že mu nezbývá než ji i malou ElizabethJane nalézt a přežít ostudu, jak to nejlíp půjde. Sám si kaši navařil, sám ji musí sníst. Rozhodl se, že ze všeho nejdřív se zaváže přísahou, jakou ještě v životě neudělal. K správnému provedení potřeboval vhodné místo i slova, neboť v jeho představách šlo o jakýsi fetiš.

Hodil si koš na záda a šel dál, pátravě se rozhlížel po krajině a ve vzdálenosti tří nebo čtyř mil uviděl střechy vesnice a kostelní věž. Pustil se tím směrem. Vesnička byla ještě tichá, neboť právě nastala ona nehybná hodina v každodenním venkovském životě mezi odchodem dělníků na pole a dobou, než vstanou jejich ženy a dcery, aby měly hotovou snídani, až se ženci vrátí. Došel ke kostelu nepozorován, a protože dveře byly jen na petlici, otevřel si a vešel dovnitř. Postavil košík u křtitelnice, prošel lodí k zábradlí u oltáře, otevřel dvířka a vstoupil ke svatostánku, kde ho na chvíli sevřel podivný pocit. Pak poklekl na stupínek. Sklonil hlavu na knihu s ozdobným kováním, která ležela na oltáři, a odříkával nahlas:

„Já, Michael Henchard, dnes, šestnáctého září, přísahám před Bohem na tomto posvátném místě, že se zdržím všeho pití po příštích jednadvacet let, což je jedno léto za každý rok mého dosavadního života. To přísahám při knize, která leží přede mnou, a ať ohluchnu, oslepnu a ochrnu, jestli svou přísahu nedodržím!“

Když domluvil, políbil knihu a vstal, zřejmě se mu ulevilo, že vykročil novým směrem. Před kostelem se na chvíli zastavil, všiml si, že z červeného komína blízkého stavení vybafl hustý kouř, a usoudil, že obyvatelka právě zatopila. Došel ke dveřím a dohodl se s hospodyní, že mu za nepatrný poplatek udělá něco k snídani. Pak se vydal hledat ženu a dítě.

Brzy se ukázalo, že to nebude tak snadné. Ačkoli pátral, vyptával se a chodil křížem krážem po kraji celý den, osoby, jejichž popis udával, nikdo po včerejším jarmarku nikde nezahlédl. Navíc neměl ani tušení, jak se ten námořník jmenuje. Peněz měl málo, a tak se po chvilce váhání rozhodl, že zatím použije peněz námořníka. Ale ani to nepomohlo. Po pravdě řečeno, Michael Henchard se styděl veřejně přiznat své jednání, proto se vyhýbal hlasitému volání „Chyťte zloděje“, které by asi jeho pátrání

dovedlo ke zdárnému konci. Z toho důvodu patrně nezachytil nejmenší stopu, ačkoli udělal všechno, co bylo v jeho silách, pokud to nevyžadovalo přímé vysvětlení okolností, za jakých svou ženu ztratil.

Týdny přerostly v měsíce a Henchard stále hledal, vydělávaje si tu a tam na živobytí příležitostnou prací. Dorazil až do jednoho přístavu a tam se dozvěděl, že osoby vzdáleně odpovídající jeho popisu před nějakou dobou odjely za moře. Po tomto zjištění si řekl, že pátrání zanechá a usadí se v kraji, na který už nějakou dobu pomýšlel. Druhý den se vydal na cestu jihozápadním směrem a kromě přespání si nedopřál oddechu, dokud nedorazil do Casterbridge na vzdáleném konci Wessexu.

«3»

Silnice vedoucí do městečka Weydon-Priors byla opět samý prach. Stromy zas byly špinavě zelené jako za starých časů a tam, kde kdysi kráčela Henchardova tříčlenná rodina, šly nyní dvě osoby, které s ní nebyly nespřízněny.

Celý výjev si do té míry zachoval svou dřívější podobu — ani hlasy a hlomoz v blížícím se městečku se nezměnily — , až se zdálo, že popsaná příhoda se odehrála včera odpoledne. Změny se daly zachytit jen na podrobnostech a na těch bylo patrno, že uplynula pěkná řádka let. Jedna z osob kráčejících po silnici byla žena, která v minulém jednání vystupovala jako mladá Henchardova manželka. Teď byla pohublá, pleť už neměla tak hladkou, a ačkoli jí vlasy ještě nešedivěly, hodně prořídly. Měla na sobě vdovský smutek. Její společnice, také v černém, vypadala na urostlou osmnáctiletou dívku v rozpuku oné pomíjivě vzácné esence mládí, která je sama o sobě krásou bez ohledu na pleť nebo vzhled.

Na první pohled bylo jasné, že to je dospělá dcera Susany Henchardové. Zatímco vrcholící léto života už poznamenalo tvář matky, přenesl čas její dřívější jarní svěžest na druhou osobu, na její dítě, tak věrně, že jestliže dívka neznala některá fakta z prožitků své matky, muselo to každému, kdo by o tom v té chvíli uvažoval, připadat jako zvláštní selhání přírodní schopnosti zachovávat nepřetržitou posloupnost.

Držely se za ruce a bylo zřejmé, že z přirozené náklonnosti. Dcera nesla ve volné ruce staromódní košík z vrbového proutí,

matka modrý raneček, který se podivně odrážel od jejího černého pláště.

Když došly k městečku, daly se stejnou cestou jako minule a stanuly na tržišti. I zde bylo vidět, že léta ubíhají. Byly tu všelijaké technické novinky jako kolotoče a houpačky, přístroje na měření síly a váhy a stánky, kde se střílelo na ořechy. Zato skutečné obchody značně poklesly. Nově zavedené pravidelné trhy ve velkých sousedních městech začaly povážlivě ohrožovat obchod, který se tu provozoval po celá staletí. Ohrad pro ovce a kůlů pro koně nebyla už ani polovina. Stánky krejčích, bednářů, pláteníků, niťařů a podobných řemeslníků téměř vymizely, povozů bylo mnohem méně. Matka s dcerou došly až k davu a zastavily se.

„Proč sem chodíme a ztrácíme čas ? Myslela jsem, že chceš jít dál,“ řekla dcera.

„Ano, ElizabethJane,“ odpověděla jí matka. „Ale chtěla jsem se sem podívat.“

„Proč?“

„Tady jsem se setkala s Newsonem — byl zrovna takový den jako dnes.“

„Tady ses seznámila s otcem? Ano, vzpomínám si, že jsi mi to říkala. Chudák tatínek! Utopil se a už tu s námi není!“ Dívka vytáhla z kapsy list papíru a s povzdechem se na něj podívala. Papír byl černě orámován a v obrazci připomínajícím pamětní desku stálo napsáno: „Na věčnou památku Richarda Newsona, námořníka, který nešťastnou náhodou utonul na moři v listopadu 184-ve věku jednačtyřiceti let.“

„Tady jsem taky naposled viděla toho příbuzného, kterého hledáme, pana Michaela Hencharda.“

„Jak vlastně je náš příbuzný, maminko? Nikdy jsi mi to přesně nevysvětlila.“

„Je to, anebo byl — možná že už umřel — příbuzný skrze sňatek,“ odpověděla matka po chvilce úvahy.

„To jsi mi říkala už mnohokrát,“ namítla dívka a bez zájmu se rozhlížela kolem sebe. „Není to blízký příbuzný, viď?“

„To určitě ne.“

„Když jsi ho naposled viděla, živil se sklízením sena, že?“

„Ano.“

„Mě asi nikdy neviděl?“ pokračovala dívka bezelstně.

Paní Henchardová chvíli mlčela a pak stísněně odpověděla: „To víš, že ne, ElizabethJane. Pojď tudy.“ Zamířila na jiný konec tržiště.

„Myslím, že tady nemá smysl se po něm ptát,“ poznamenala dívka, když se rozhlédla. „Lidi na trhu se mění jako listí na stromech a kromě tebe tu určitě dnes není nikdo, kdo tu byl před tou spoustou let.“

„To není jisté,“ namítla paní Newsonová — neboť tak si nyní říkala — a zadívala se na cosi pod zeleným svahem kousek od nich. „Podívej tamhle.“

Dívka se otočila naznačeným směrem. Uviděla třínožku z klacků zaražených do země a na ní zavěšený třínohý hrnec zahřívaný doutnajícím dřevem. Nad nádobou se skláněla zanedbaná stařena, samá vráska a téměř v hadrech. Míchala obsahem hrnce velikou lžící a občas ztrhaným hlasem zakrákala: „Dobrá ovesná kaše! Pojďte si koupit.“

Byla to opravdu bývalá majitelka stanu — kdysi podnikavá, upravená, v bílé zástěře cinkající penězi — teď bez stanu, špinavá, bez stolů, bez lavic i bez zákazníků, až na dva světlovlasé kluky, kteří chtěli: „Malou porci, ale pořádnou,“ a dostali ji do otlučených misek z nejobyčejnější kameniny.

„Ta tu tehdy taky byla,“ vzpomněla si paní Newsonová a vykročila směrem k ní.

„Nemluv s ní, to se nehodí!“ naléhala dcera.

„Já se jí jen na něco zeptám, ty tady počkej.“

Dívka neodporovala, a zatímco matka šla dál, sama se zastavila u Stánků s barvotisky. Stařena si začala hledět zákaznice, jakmile ji spatřila, a přání paní Henchardové-Newsonové, aby jí dala kaši za penny, splnila čileji, než když za starých časů dávala porci za šest pencí. Když si soi-disant vdova vzala misku řídké tekutiny, která vystřídala starou výživnou kaši, otevřela babka košíček vedle ohniště a spiklenecky zašeptala: „Kapku rumu, he? Je pašovanej — tak za dvě pence — bude vám to líp klouzat do krku!“

Zákaznice se hořce usmála starému triku, který přetrval všechna ta léta, a zavrtěla hlavou s výrazem, jemuž stařena nemohla porozumět. Naoko se nabídnutou olověnou lžící pustila do kaše a pak se stařeny oklikou zeptala: „Vy jste na tom bývala líp, viďte?“

„To jo, pani, to máte pravdu!“ odpověděla stařena a začala ulevovat svému srdci. „Na tomhle tržišti sem bejvala už jako holka, pak jako vdaná ženská a teď jako vdova, devětatřicet let!

— a za ty léta jsem poznala, co to je vobchodovat s nejbohatšími břichy v týhle zemi! Pani, vy mi to nebudete věřit, ale já mívala velikej stan, kterej bejval atrakcí celýho trhu. Nikdo sem nepřišel

ani nevodešel bez misky kaše z mýho stánku. Věděla jsem, co chutná kněžím a co mladejm pánům, věděla jsem, co rádi ve městě a co na vsi. Věděla jsem, i co chutná těm nestydatejm ženskejm. Ale světská sláva — polní tráva, poctivý podnikání k ničemu nevede — dneska se daří jen křivákům a podvodníkům!“

Paní Newsonová se ohlédla — dcera byla pořád zabrána u vzdálených stánků. „Mohla byste si vzpomenout,“ opatrně naléhala na stařenu, „jak ve vašem stanu na den před osmnácti léty prodal jeden muž svou ženu?“

Stařena se zamyslela a potřásla hlavou. „Kdyby to bejvalo něco důležitýho, hned bych si vzpomněla,“ řekla. „Pamatuju se na každou pořádnou manželskou hádku, na každou vraždu, na zabití a na krádež — aspoň na ty větší — , u kterejch jsem byla. Ale tohle? Obešlo se to bez rámusu?“

„Ano, myslím, že ano.“

Obchodnice pohodila hlavou. „Ale jo, už vím. Vzpomínám si na mužskýho, kterej něco takovýho udělal — měl na sobě manšestrový sako a měl košík s nářadím, ale bóže, takový věci člověk nedrží v hlavě, kdepak! Pamatuju se na to jen proto, že ten člověk sem přišel za rok zas na jarmark a soukromě mě prosil, abych tý jeho ženě, kdyby se tu objevila, řekla, že odešel do Casterbridge, ano, řek do Casterbridge. Ale propánajána, já už na to víckrát ani nepomyslela!“

Paní Newsonová by byla stařenu odměnila, co jí skromné prostředky stačily, ale dosud jí nevymizelo z mysli, že právě alkohol téhle šejdířky přivedl jejího muže ke hříchu. Poděkovala a vrátila se k ElizabethJane, která ji uvítala slovy: „Maminko, pojďme pryč — vždyť se to vůbec nehodí, aby sis tam něco kupovala. Chodí k ní jen lůza.“

„Ale aspoň vím, co jsem chtěla vědět,“ namítla matka tiše. „Když tu byl náš příbuzný naposledy, říkal, že žije v Casterbridgi. Je to odsud hodně daleko a říkal to už dávno, ale myslím, že se tam vypravíme.“

Opustily tržiště a vydaly se do městečka, kde se ubytovaly na noc.

«4»

Henchardova žena jednala z nejlepších pohnutek, a přece se octla v nesnázích. Stokrát už měla na jazyku slova, jimiž chtěla své dceři vyprávět skutečný příběh svého života, jehož tragickým vyvrcholením bylo obchodní jednání na weydonském trhu, když byla jen o málo starší než dívka po jejím boku. Ale nikdy si nedodala odvahy. Nic netušící dívka tak vyrostla ve víře, že svazek mezi bodrým námořníkem a její matkou byl tak prostý, jak se vždycky zdál. Paní Henchardová se hrozila úvah o tom, jak by tyto myšlenky, jejichž znepokojivost rostla s dceřiným dospíváním, mohly ohrozit vřelou náklonnost, kterou jí dívka projevovala. Zdálo se skutečně pošetilé odhalit ElizabethJane pravdu.

Přitom strach Susany Henchardové, že ztratí lásku milované dcery odhalením minulosti, nepramenil z pocitu viny. Prostota její duše — jež byla hlavním důvodem, proč jí Henchard pohrdal — jí dovolovala žít v přesvědčení, že koupí na ni získal Newson nezvratitelné morální právo, třebaže přesné vymezení a právní dosah nebyly zcela jasné. Zkušenějšímu se asi bude zdát podivné, že by rozumná mladá a vdaná žena uvěřila v pravost takového převodu, a kdybychom neměli po ruce mnoho příkladů podobné víry, sotva bychom něco takového připustili. Avšak záznamy z rolnických krajů svědčí o tom, že zdaleka nebyla ani první, ani poslední venkovankou, která nábožně lpěla na muži, jenž si ji koupil.

Události, které se mezitím odehrály v životě Susany Henchardové, se dají vylíčit v několika větách. Bez odporu se nechala odvézt do Kanady, kde žili nějaký čas, aniž nabyli mnoha světských statků. Přesto se snažila jako každá žena, aby jejich příbytek byl útulný a milý. Když bylo ElizabethJane asi dvanáct let, všichni tři se vrátili do Anglie, usadili se ve Falmouthu a Newson si pár let vydělával na živobytí jako kapitán malého škuneru a příležitostným zaměstnáním na břehu.

Pak si našel práci na New Foundlandu a v té době se Susaně rozsvítilo v hlavě. Přítelkyně, jíž se svěřila se svým osudem, se jí vysmála, že bere své postavení tak vážně, a od té doby neměla Susan chvilku klidu. Když se jednou na konci zimy vrátil Newson domů, shledal, že klamné iluze, které tak dlouho udržoval, se navždy rozplynuly.

V tomto smutném období se mu svěřila s pochybnostmi, zda s ním vůbec ještě může žít. Když nastala sezóna, vydal se Newson znovu na New Foundland. O něco později proskočila zpráva, že utonul na moři, a tím se vyřešil problém, který mučil její svědomí. Víckrát Newsona nespatřila.

O Henchardovi za tu dobu neslyšeli jediné slovo. Pro vazalské nevolníky Práce byla tehdejší Anglie veliká jako celý kontinent a jedna míle jako celý stupeň zeměpisné šířky.

ElizabethJane brzy odrostla dětským střevíčkům. Asi měsíc po tom, co dostaly od banky na New Foundlandu zprávu o Newsonově smrti, seděla teď už osmnáctiletá dívka na židli v domku, kde dosud bydlely, a pletla z provázků rybářskou síť. Matka ve vzdáleném koutě dělala totéž, ale odložila těžkou dřevěnou jehlu, kterou právě navlékla, a zamyšleně se podívala na dceru. Dveřmi se lilo do místnosti slunce, ozařovalo mladé ženě rozpuštěné vlasy a jeho paprsky se nořily do bohatých pramenů jako do lískového mlází. Její obličej, třebaže trochu bledý a ještě nehotový, prozrazoval náznaky slibné krásy. Byla v něm ušlechtilost, která se drala na povrch nehotovými rysy nedospělé tváře, i předčasně zvadlé rysy, jež pramenily ze stísněných podmínek, v nichž žily. Dívka byla hezká vnitřně, třebaže na povrchu se to dosud neprojevilo. Možná že se její krása vůbec plně nerozvine, jestliže se nepodaří odstranit obtížný zápas o každodenní existenci dřív, než její tvář nabyde konečné podoby.

Pohled na dívku matku rozesmutněl — ne obecně, ale na základě logické úvahy. Stále ještě vězely v tenatech chudoby, z nichž se kvůli dceři tolikrát pokoušela uniknout. Často si všimla, jak se mladá mysl její společnice horlivě a vytrvale snaží rozvinout — a přitom ještě dnes, v osmnácti letech, je sotva víc než pootevřená. Srdce ElizabethJane toužilo — střízlivě a v rámci možností — vidět, slyšet a poznávat. A její matku pronásledovala otázka, jak by se z dcery mohla stát žena vzdělanější, s dobrým jménem — zkrátka „lepší“, jak tomu říkala. Elizabeth se snažila pronikat do věcí daleko hlouběji než ostatní dívky v jejím postavení a matka se trápila, protože cítila, že jí v jejím snažení nemůže být nápomocna.

Námořník — ať už se utopil nebo ne — byl pro ně podle všeho ztracen, a nábožné oddanosti, kterou mu projevovala jako manželovi, dokud jí nenasadili do hlavy ty znepokojivé myšlenky, už nebylo třeba. Ptala se sama sebe, zda její současná situace, kdy je opět volná, není jedinou příležitostí v jejím jinak nepříležitostném světě učinit zoufalý pokus a domoci se pro ElizabethJane

lepšího postavení. Zapřít hrdost a snažit se vyhledat prvního manžela se zdálo být nejlepším počinkem, ať už se ukáže moudrým nebo ne. Možná že se Henchard dávno upil. Ale možná že byl natolik rozumný, aby se včas pití vzdal, protože dokud ještě byli spolu, účastnil se jen náhodných pitek a nebyl notorický alkoholik.

Avšak jestliže je naživu, stejně se k němu nemůže vrátit. Měla-li se za ním vydat, musela to nějak vysvětlil ElizabethJane, a to byl kámen úrazu, přes který se matka nedokázala přenést. Nakonec se rozhodla, že se vydá na cestu, aniž dívce o svém dřívějším vztahu k Henchardovi poví, a nechá na něm — jestliže ho najdou — , aby v té věci podnikl, co uzná za vhodné. Tím si vysvětlíme rozmluvu matky s dcerou na tržišti i malé povědomí o některých věcech, které Elizabeth projevuje i nadále.

Za takového stavu věcí pokračovaly v cestě, spoléhajíce na záblesk naděje, kterou jim o Henchardově pobytu vnukla prodavačka kaše. Musely se řídit největší šetrností. Někdy cestovaly pěšky, občas se svezly na voze nějakého rolníka nebo s nákladem zboží a tak se dostaly až do blízkosti Casterbridge. ElizabethJane si z úzkostí uvědomila, že matčino zdraví není zdaleka tak pevné, jako bývalo, a že v jejím hovoru každou chvíli zazní poraženecký tón, z něhož vyplývá, že nebýt dívky, s lehkým srdcem by se vzdala života, který ji tak dokonale vyčerpal.

Byl páteční podvečer kolem poloviny září, když se octly na vrcholku kopce asi míli cesty od místa, které hledaly. K silnici odtud vedly živé ploty na vysokém náspu, a tak si vylezly na zelený drn za nimi a posadily se. Byl odtud široký rozhled na město i okolí.

„To město vypadá tak starodávně!“ řekla Elizabeth, ale její mlčenlivá matka měla v hlavě jiné věci než místopis. „Je jakoby schoulené do sebe a kolem dokola je obehnané čtvercovou hradbou stromů jako záhon ohraničený zimostrázem.“

Čtvercové uspořádání bylo skutečně na první pohled viditelnou zvláštností tohoto starobylého městečka — výsadního města Casterbridge — v té době nedotčeného nejmenším náznakem modernosti. Bylo uzavřené jako hra domina. Nemělo žádná předměstí v obvyklém slova smyslu. Venkov dělily od města matematické přímky.

Ptákům, kteří létají v oblacích, jistě připadala Casterbridge za tohoto pěkného večera jako mozaika červených, hnědých, šedých a blýskavých kamínků, zasazená do čtverhranného rámu syté zeleně. Přízemnímu oku člověka připadala jako jednolitá hmota

za hustou hradbou lip a kaštanů vysázených uprostřed táhlých kulatých pahorků a do nich zaklíněných polí. Hmota se postupně začala rozpadat v obraz věží, štítů, komínů a křídlových oken a nejvyšší výčnělky plály kalnou krvavou září měděného ohně, jímž se vzňaly od hradby sluncem zalitých mraků na západě.

Z prostředka každé strany onoho listnatého čtverce vybíhalo do širých obilných lánů vzrostlé stromořadí a asi po míli se ztrácelo v dálce. Jedním z nich se do města měly vydat naše poutnice. Než se zvedly k další cestě, míjeli živý plot dva muži zabraní do jakési rozepře.

Když přešli, ozvala se Elizabeth. „Všimla sis, že mluvili o nějakém Henchardovi — tak se přece jmenuje ten náš příbuzný?“ „Ano, zaslechla jsem to,“ odpověděla paní Newsonová.

„To je pro nás znamení, že tu ještě bydlí.“

„Ano.“

„Co kdybych za nimi doběhla a vyptala se na něj — “

„Ne, ne! Za nic na světě. Co když je obci na obtíž, anebo v kládě, co můžeme vědět.“

„Propána, na co ty hned myslíš, maminko!“

„To já jen tak — ale musíme pátrat jen na vlastní pěst.“ Když si dostatečně odpočinuly, vydaly se k večeru na další pouť. Husté stromoví změnilo alej v tmavý tunel, ačkoli po obou stranách v otevřené krajině bylo ještě denní světlo; jinými slovy — kráčely půlnocí mezi soumrakem a svítáním. Když se před nimi objevila lidská tvář města, začala Elizabethina matka jevit živý zájem. Jakmile přišly blíž, poznaly, že hradba sukovitých stromů obklopujících Casterbridge je také alejí vysázenou na nízkém zeleném náspu či hradebním valu s příkopem, který není vidět. Za alejí a náspem stály na několika místech přerušené hradby a uvnitř hradeb se tísnily příbytky měšťanů.

Ačkoli ženy viděly tyto vnější znaky, nemohly ještě vědět, že to kdysi býval obranný val, osázený led jako promenáda.

Pásem stromořadí prosvítala záře lamp budící dojem útulnosti a pohodlí a současně chránící neosvětlenou krajinu před podivnou prázdnotou a osamělostí důkazem, že život je na dosah. Rozdíl mezi městem a venkovem byl podtržen zvuky, které nyní doléhaly k jejich uším? — zaslechly ryčný tón dechovky. Pocestné zahnuly do Hlavní ulice vroubené dřevěnými domy s vystupujícím prvním patrem. Mřížová okna z drobných tabulek byla zatažena barchanovými záclonami na stahovací šňůře a pod ozdobnými stříškami krovů vlály ve večerním vánku letité pavučiny. Stály tam i stavby zděné, podpírané z obou stran dřevě-

nými domy sousedů. Břidlicové střechy byly vyspravené taškami, taškové břidlicí a tu a tam se objevily došky.

Venkovský a zemědělský charakter obyvatelstva, na němž město záviselo finančně, se dal poznat podle předmětů vystavených ve výkladech krámů. Kosy, srpy, nůžky na stříhání ovcí, zahradnické náčiní, rýče, krumpáče a motyky vévodily v železářství ; sušáky, dřevěné hrábě, štoudve a secí truhlíky u bednáře; postroje a opratě u sedláře, vozíky, trakaře a mlecí náčiní u koláře; koňské masti u apatykáře a u rukavičkáře a brašnáře pracovní rukavice na stříhání plotů, pokryvačské chrániče kolen, kamaše oráčů a bagančata a dřeváky venkovanů.

Přišly k šedavému kostelu, jehož mohutná čtverhranná věž se jako jeden kvádr zdvíhala k temnému nebi. Přízemnější části byly osvětleny nedaleko stojící lampou natolik, že bylo vidět, jak čas a nepohoda odnesly maltu mezi kameny a zasely do vzniklých škvír chomáče rozchodníku a trávy po celé ploše až skoro k cimbuří. Hodiny na věži odbily osm a vzápětí začal strohými údery vyzvánět zvon. V Casterbridgi se dosud zvonilo klekání, které bylo současně signálem k uzavření obchodů. Sotvaže první hluboké údery zvonu dolétly k průčelí domů, po celé délce Hlavní ulice se rozlehl řinkot zavíraných okenic. Za několik minut skončilo toho dne v Casterbridgi veškeré obchodování.

Avšak ještě další hodiny ohlásily osmou — jedny chmurně z vězení, druhé ze štítu chudobince, odkud se namáhavé chrčení hodinového stroje ozývalo hlasitěji než samy údery. Pak přišly na řadu vysoké nablýskané skříně z hodinářství; odbíjely jedna po druhé ve chvíli, kde se před nimi zavíraly okenice, takže připomínaly řadu herců pronášejících závěrečný monolog, než spadne opona. Nakonec se ještě ozvala zvonková hra a přebrnkala pobožnou píseň sicilských námořníků, takže než hodina po všech stránkách skončila, měly už čipernější chronometry za sebou hezký kus cesty k další.

Na prostranství před kostel vyšla žena, rukávy šatů vyhrnuté tak vysoko, že jí z nich koukala spodní košile, a cíp podkasané sukně zastrčený do kapsy. Pod paží nesla bochník chleba, škubala z něj kousky a rozdávala ženám, které se k ní připojily. Kriticky je drobily v prstech. Pohled na ně připomněl paní Henchardové a její dceři, že mají hlad, a zeptaly se ženy s bochníkem na nejbližšího pekaře.

„Jenže pořádnej chleba je dneska v Casterbridgi stejně vzácnej jako nebeská mana,“ dodala a ukázala jim cestu. „Páni si vyhrávaj a cpou se, div neprasknou — “ mávla rukou směrem, kde

před rozsvícenou budovou stála dechovka — „a člověk tady nemá ani pořádnou kůrku. V Casterbridgi je dneska míň pořádnýho chleba než pořádnýho piva.“

„A míň piva než vykutálenejch chytráků,“ podpořil ji muž s rukama v kapsách.

„Jak je to možné, že nemáte dobrý chleba?“ zeptala se paní Henchardová.

„To se zeptejte našeho pana velkoobchodníka, vod něho kupujou mlynáři i pekaři z širokýho vokolí. Prodal jim přerostlou pšenici — tvrděj, že prej vo tom neměli tušení — a tedkonc se jim těsto roztejká po peci jako rtuť, bochníky jsou jak placka a vevnitř samej brousek. Já stará hospodyně a máma vod dětí tak zparchantělej chleba v Casterbridgi nepamatuju. — Ale to tu musíte bejt cizí, že nevíte, z čeho tu maj chudý lidi už celej tejden takový nadejmání.“

„Nejsme odtud,“ plaše odpověděla matka.

Dokud neměla představu o své budoucnosti v tomhle městě, nechtěla na sebe zbytečně upozornit, a tak se i s dcerou odtáhla od řečné ženy. V krámku, který přechodně zajišťoval zásobování, koupily pár sušenek a pak téměř podvědomě zamířily své kroky k místu, kde hrála hudba.

«5»

Po několika desítkách yardů došly na místo, kde městská kapela vyhrávala „Rostbíf staré dobré Anglie“, až se okna třásla.

Budova, před níž si hudebníci rozestavili své pulty, byla největší hotel v Casterbridgi — U královského znaku. Veliká arkýřová okna vystupovala do ulice nad hlavním vchodem a otevřenými křídly pronikal ven šum hlasů, řinkot sklenic a bouchání zátek. Okenice nebyly zavřené, takže celá místnost se dala přehlédnout z plošiny kamenného schodiště vedoucího ke kanceláři na protější straně ulice, kde už se také shromáždilo klubko zevlounů.

„Mohly bychom se možná trochu pozeptat na — na našeho příbuzného, pana Hencharda,“ šeptala paní Newsonová, která od chvíle, co přišly do Casterbridge, vypadala podivně zesláblá a rozrušená. „Tady by k tomu mohla být dobrá příležitost — jen tak se optat, čím je ve městě — jestli tu vůbec je, já myslím, že ano. ElizabethJane, měla by ses radši zeptat ty. Já jsem tak

unavená, že se na nic nezmůžu — udělej ten první krok sama.“

Posadila se na první schod a ElizabethJane ji poslechla a připojila se k čumilům.

„Co se to tu dnes děje?“ zeptala se dívka po chvíli jednoho staršího muže, kterého si vyhlédla, že se s ním dá do řeči.

„Vy teda určitě nejste zdejší,“ odpověděl, aniž spustil oči z okna. „To je slavnostní oběd pro statkáře a jiný lepší lidi — starosta tomu předsedá. A protože my vobyčejný lidi nejsme pozvaný, nechávaj votevřený vokna, abysme aspoň něco viděli. Tamhle je pan Henchard, starosta, sedí v čele stolu, dívá se směrem k vám, nalevo a napravo jsou členové zastupitelstva. Plno jich na tom nebylo líp než já teď, když začínali!“

„Henchard!“ opakovala překvapeně ElizabethJane, která ovšem neměla tušení o plném dosahu tohoto objevu. Vystoupila až na konec schodiště.

Matka seděla se skloněnou hlavou, ale přesto zaslechla z oken zvuky, které podivným způsobem upoutaly její pozornost ještě dřív, než k ní dolétla slova staršího muže: „Tamhle je pan Henchard, starosta.“ Jakmile se ovládla natolik, aby svým zájmem nevzbudila pozornost, vstala a postavila se vedle dcery.

Jako na dlani viděla před sebou hotelovou jídelnu, stoly, sklenice, talíře i stolovníky. Naproti oknu seděl na čestném místě asi čtyřicetiletý muž statné postavy a výrazných rysů, měl pánovitý hlas a vypadal spíš drsně než uhlazeně. Měl pěknou pleť, téměř snědou, tmavé, husté obočí a vlasy a pronikavé černé oči. Když se občas hlasitě rozesmál poznámce některého z přítomných, otevřel ústa tak široce, že se ve světle svícnu objevilo všech dvaatřicet zdravých bílých zubů, jimiž se dosud mohl chlubit.

Jeho smích nepůsobil na neznámé lidi povzbudivě a možná, že proto jej bylo slyšet jen zřídka. Na tom se dalo založit mnoho teorií. Hodil se dobře k dohadům o povaze, která je nemilosrdná vůči slabosti, ale bez výhrad obdivuje velikost a sílu. Dobrota jeho původce, pokud v něm vůbec nějaká byla, by se spíše podobala záchvatům — byla by to spíš náhodná a téměř neúnosná štědrost než skromná a trvalá laskavost.

Manžel Susany Henchardové — aspoň podle zákona — před nimi seděl zralý, obtloustlý, nevyrovnané povahy, ukázněný, zamyšlený — zkrátka starší. Elizabeth, nezatížená vzpomínkami své matky, ho sledovala s pouhou zvědavostí a zájmem, kterou přirozeně probudil objev tak nečekaného společenského postavení u dlouho hledaného příbuzného. Měl na sobě staromódní večerní

blek, na širokých prsou košile bohaté krajky, diamantové Knoflíčky a těžký zlatý řetěz. Po pravé ruce mu stály tři sklenice, ale jeho žena s překvapením zjistila, že obě na víno jsou prázdné a třetí jen zpola naplněná vodou.

Když ho viděla naposled, seděl v manšestrovém saku, v plátěné vestě a kalhotách, na nohou nažloutlé kožené kamaše a misku horké ovesné kaše před sebou. Kouzelník Čas zde mnoho změnil. Jak ho pozorovala, vzpomněla přitom na zašlé časy, a to ji tak rozrušilo, že se musela stáhnout za pilíř u vchodu do kanceláře, k níž schody vedly, aby mohla ve stínu skrýt svůj obličej. Nevzpomněla na dceru a probrala se, až když se jí ElizabethJane dotkla. „Viděla jsi ho, maminko?“ šeptala dívka.

„Ano, viděla,“ rychle odpověděla matka. „Viděla jsem ho a to mi stačí! Chci už jen odejít — zmizet — umřít.“

„Cože — umřít?“ Dívka přistoupila blíž a šeptala matce do ucha: „Myslíš, že by se s námi nespřátelil? Mně připadá jako i šlechetný člověk. Je opravdový pán, nemyslíš? Jak se mu lesknou ty diamantové knoflíčky! Proč jsi říkala, že nejspíš bude v kládě nebo v chudobinci, anebo že zemřel! Viděl už někdo větší opak!

Proč se ho tolik bojíš? Já se vůbec nebojím, navštívím ho — v nejhorším případě řekne, že o žádných vzdálených příbuzných neví.“

„Já nevím — vůbec nevím co dělat. Mám pocit, že jsem u konce svých sil.“

„To nesmíš, maminko, teď jsme tady a hotovo! Chvíli si oddechni, já se tu rozhlídnu a ještě se na něho zeptám.“

„Myslím, že se s panem Henchardem nebudu moct setkat.

Není to, jak jsem si myslela — stojí o tolik nade mnou! Už ho nechci vidět.“

„Ale počkej trochu a rozvaž si to.“

ÉlizabethJane dosud nic v životě nezaujalo tolik jako situace, v’ níž se octly, částečně asi z pochopitelné radosti nad objevem, že je příbuzná významného muže. Znovu se zadívala do jídelny.

Mladší hosté hovořili a jedli s požitkem, starší si vybírali lahůdky a funěli a chrochtali nad talíři jako svině po žaludech. Společnost měla zřejmě tři posvátné nápoje — portské, sherry a rum — a jinde než v této zavedené trojici se snad nesmočilo žádné patro.

Právě přinesli starobylé sklenice zdobené po stranách figurkami, do každé vložili lžičku, postavili je na stůl a naplnili grogem tak horkým, že vzbuzoval obavy o všechno, co bylo vystaveno jeho výparům. Ale ElizabethJane si všimla, že ač obsluhovali velmi rychle kolem celého stolu, starostova sklenice

zůstala prázdná a on stále pil jen vodu ze sklenice stojící za křišťálovými poháry na víno a na kořalku.

„Panu Henchardovi nenalévají,“ odvážila se říci staršímu muži, s nímž už předtím navázala hovor.

„Kdepak! Copak nevíte, že je známej abstinent, hodnej toho jména? Pohrdá tímhle pokušením a pití se ani nedotkne. V tom se drží. Slyšel jsem, že kdysi přísahal na bibli, a od tý doby to dodržuje. Nikdo ho nenutí, protože každej ví, že v takovým případě to nejde. Každej ví, že přísahat na bibli je vážná věc.“ Nějaký starší člověk, který je poslouchal, se vložil do řeči otázkou: „Jak dlouho ještě to musí snášet, Solomone Longwaysi?“

„Prej ještě dva roky. Nevím proč a z jakýho důvodu právě do tý doby, nikdy o tom nikomu nic neřek. Ale prej ještě dva roky. Na to musí bejt povaha, vydržet to tak dlouho!“

„To jo… Ale v naději je velká síla. Když víš, že za čtyřiadvacet měsíců se zbavíš závazku a budeš se moct vodškodnit za všecko utrpení, budeš si moct dělat, co budeš chtít — to panečku člověka drží při životě!“

„Máš pravdu, Christophere Coneyi. A von něco takovýho jako vdovec potřebuje,“ řekl Longways.

„Kdy ztratil ženu?“ zeptala se Elizabeth.

„Já ji neznal. To bylo už předtím, než přišel do Casterbridge,“ odpověděl Solomon Longways a dalo se vycítit, že nehodlá pokračovat, jako by fakt, že nezná paní Henchardovou, stačil na to, aby její příběh ztratil veškerou zajímavost. „Ale vím, že je úplnej abstinent, a když někoho ze svejch lidí přistihne třeba jen s kapkou v hlavě, vrhne se na něj jako Hospodin na Židy.“

„Pracuje u něho hodně lidí?“ řekla ElizabethJane.

„Hodně! Bože můj, panenko, vždyť je to nejmocnější člověk na radnici i v celým širokým okolí. Žádnej větší prodej pšenice, žita, ovsa, sena, řípy a všech těchhle věcí se neobejde bez Hencharda. A plete se i do jinejch věcí a v tom je právě chyba. Začal s holejma rukama, když sem přišel, a teď je pánem města. Ale letos si trochu podryl půdu pod nohama špatným obilím, který dodal. Už vidím vycházet slunce nad Durnoverským vřesovištěm devětašedesát let, a přestože pan Henchard byl ke mně spravedlivej, když jsem u něj dělal, a já jsem jen vobyčejnej člověk, musim říct, že nepamatuju tak špatnej chleba, jako ten, co teď dělaj z Henchardovo pšenice. Je tak přerostlá, že to je spíš slad, a na bochníku se dole dělá brousek jako podrážka.“

V té chvíli začala kapela hrát jinou melodii, a než ji dohrála,

bylo po jídle a došlo na slavnostní proslovy. Večer byl klidný a okna zůstala otevřená, takže bylo slyšet každé slovo. Henchardův hlas přehlušil všechny ostatní. Vyprávěl o svých zkušenostech s prodejem sena a jak napálil chytráka, který se mu chtěl dostat na kobylku.

„Chachacha,“ smáli se posluchači, když dovyprávěl, a všichni byli veselí až do chvíle, kdy se ozval jiný hlas: „To je všechno pěkné, ale co ten špatný chleba?“

Přicházel z opačného konce stolu, kde seděli drobnější řemeslníci, kteří sice patřili do společnosti, ale stáli přece jen níž než ostatní a zřejmě si zachovávali určitou názorovou nezávislost. Nevedli diskusi stejným směrem jako ti, kdož předsedali — stejně jako zadní řady v kostele občas tvrdošíjně neladí a neshodnou se s vedoucími hlasy kůru.

Zmínka o špatném chlebu se náramně zamlouvala lidem shromážděným venku. Někteří byli v náladě, která se baví na úkor cizích rozpaků, a tudíž se bez váhání přidali: „No tak, pane Henchard, co bude s tím špatným chlebem! Tak starosto!“ A protože neměli zábrany účastníků slavnosti, mohli si dovolit dodat: „O tomhle byste měl mluvit, pane starosto!“

Výtržnost trvala dost dlouho, aby si jí starosta musel všimnout.

„Uznávám, že to obilí je špatné,“ řekl. „Ale dal jsem se napálil stejně jako pekaři, kteří je koupili ode mě.“

„A co chudáci, který ho musej jíst, ať chtějí nebo ne,“ křikl z venku hlas odpadlíka.

Henchardův obličej se zkřivil. Pod tenkou slupkou prosvítala povaha, která, nepřirozeně roznícena, vyhnala už skoro před dvaceti lety manželku.

„Při velkých obchodech musíte počítat se ztrátami,“ odpověděl. „Musíte myslet na to, že počasí při žních bylo nejhorší, co pamatujeme. Ale stejně jsem už v té věci něco udělal. Protože obchody už jsou příliš velké, abych všechno stačil pořádně zastat sám, dal jsem inzerát na místo správce, který by se staral jen o obilí. Až ho budu mít, uvidíte, že se takové omyly nebudou opakovat

— budeme mít všechno víc v ruce.“

„Ale jak nám nahradíte to, co se stalo?“ tázal se člověk, který mluvil už předtím a vypadal na pekaře nebo mlynáře. „Nahradíte zkaženou mouku, co máme, dobrým zrnem?“

Henchard při dotazu ještě víc zpřísněl a napil se vody, jako by se chtěl uklidnit nebo získat čas. Místo přímé odpovědi suše poznamenal:

„Když mi někdo řekne, jak se mění vzrostlá pšenice na dobrou, vezmu ji rád zpátky. Jenže to nejde.“

Víc už říkat nemusel. Když domluvil, posadil se.

«6»

Během několika posledních minut se skupina před okny rozrostla o nově příchozí. Částečně to byli úctyhodní obchodníci a jejich příručí, kteří se po zavření krámů chtěli nalokat čerstvého vzduchu, částečně méně významný dav. Ode všech se pak zřetelně lišil jakýsi cizinec — mladík neobyčejně příjemného zevnějšku — v ruce držel cestovní brašnu zdobenou vyšívanými květy, jak bylo tehdy módou v tomto artiklu.

Byl hezký, spíš drobnější, měl jasné oči a zdravou barvu ve tvářích. Nebýt toho, že míjel skupinu ve chvíli, kdy se hovořilo o chlebu, byl by patrně přešel kolem bez prodlení, anebo jen s letmou zastávkou, aby se podíval, co se děje. V tom případě by byl náš příběh vůbec nezačal. Avšak téma hovoru mladíka zřejmě zaujalo, šeptem se vyptal okolostojících na další podrobnosti, zůstal na místě a poslouchal.

Když uslyšel Henchardova závěrečná slova: „Jenže to nejde,“ mimoděk se usmál, vytáhl z kapsy zápisník a při svědě, které sem padalo z okna, napsal na papír pár slov. Vytrhl list, složil, nadepsal a užuž se zdálo, že se jej chystá hodit otevřeným oknem na hodovní stůl. Pak dostal jiný nápad, protlačil se klubkem zevlounů ke dveřím hotelu, kde právě opřen o sloup odpočíval Číšník, který obsluhoval v sále.

„Dejte to okamžitě panu starostovi,“ řekl a podal mu pár spěšné napsaných řádek.

ElizabethJane pozorovala jeho počínání a slyšela jeho slova, která upoutala její pozornost nejen obsahem, ale i přízvukem v těchto končinách neobvyklým. Zněl podivně a spíš jakoby ze severu.

Číšník převzal vzkaz a mladík pokračoval:

„Mohl byste mi říct, jestli je tu v místě jiný slušný hotel, trrochu skrromnější než tenhle?“

Číšník se líně rozhlédl na obě strany ulice.

„Říká se, že kousek, odtud u Tří námořníků to je dobrý,“ odpověděl bez zájmu, „ale sám vám nepovím, nikdy jsem tam nebyl.“

Mladík — zjevně Skot — mu poděkoval a vykročil ke Třem námořníkům, zaujat zřejmě daleko víc hledáním hostince než osudem svého vzkazu, který byl jen odezvou na okamžitý popud. Když už skoro docházel ke konci ulice, odlepil se číšník od dveří a ElizabethJane se zájmem pozorovala, jak nese vzkaz ke stolu a předává jej starostovi.

Henchard nedbale přelétl papír očima, jednou rukou jej otevřel a přečetl si jej. Vzápětí bylo vidět, že na něj zpráva nečekaně zapůsobila. Zachmuřený a podrážděný výraz, který se mu usadil na obličeji ve chvíli, když se začalo mluvit o obilí, vystřídala napjatá pozornost. Pročetl vzkaz ještě jednou pomalu a zamyslil se, ale nikoli rozladěně, nýbrž jako člověk, kterého zaujal nějaký nápad.

Tou dobou už přípitky a řeči pomalu končily, začalo se zpívat a na obilí se zapomnělo. Muži se sesedli v hloučcích, dávali k lepšímu všelijaké historky a smáli se, až se za břicha popadali. Některé tváře prozrazovaly, že jejich majitelé už pomalu nevědí, jak a proč sem přišli, ani jak se dostanou domů — jen seděli a zmámeně se usmívali. Ramenáči se zvolna měnili na hrbáče a muži důstojného vzezření o ně přišli podivným skosením těla, jež uvolnilo jejich rysy, a vyrovnanost byla ta tam. Hlavy těch hodovníků, kteří se cpali s mimořádnou důkladostí, poklesly mezi ramena, a v důsledku toho koutky jejich úst i očí jako by se zvedly do výše. Jediný Henchard na sobě nenesl stopy obecné ochablosti. Držel se zpříma a důstojně a tiše přemýšlel.

Hodiny odbily devátou. ElizabethJane se obrátila k matce. „Už se hodně připozdívá, co chceš dělat?“

Překvapilo ji, jak je matka najednou váhavá a nerozhodná. „Musíme něco nalézt, kde se uložíme,“ přemítala nahlas. „Viděla jsem pana Hencharda — a to je všechno, co jsem chtěla.“ „Pro dnešek určitě,“ chlácholila ji ElizabethJane. „Zítra si rozmyslíme, jak to s ním udělat. Teď je nejdůležitější sehnat nějaké ubytování, nemyslíš?“

Protože matka neodpověděla, vrátila se ElizabethJane v myšlenkách ke slovům číšníka, který říkal, že u Tří námořníků mají rozumné ceny. Doporučení pro pocestného bude jistě dobré i pro ně. „Pojďme tam, co šel ten mladík,“ navrhla. „Vypadal slušně. Co myslíš?“

Matka souhlasila a vykročily tedy ulicí.

Starosta zatím seděl duchem nepřítomen v sále, ponořen v myšlenkách, které v něm vyvolal zmíněný vzkaz. Nakonec požádal souseda, aby ho zastoupil, a získal tak příležitost opustit

své čestné místo. Stalo se to ve chvíli, kdy jeho žena i ElizabethJane od hotelu odešly.

Před dveřmi sálu uviděl onoho číšníka, kývl na něj a zeptal se ho, kdo přinesl vzkaz, který mu asi před čtvrthodinou předal.

„Nějaký mladík, pane starosto — vypadal na pocestného. A nejspíš to byl Skot.“

„Neříkal, jak k němu přišel?“

„Sám to napsal, pane starosto, tady pod oknem.“

„Tak on to napsal sám… Je ten mladík tady v hotelu?“

„Není. Šel myslím ke Třem námořníkům.“

Starosta se procházel v hale hotelu, ruce za zády pod krovkami kabátu, jako by jen vyšel z dusné místnosti na chladnější vzduch. Nemohlo však být nejmenších pochyb o tom, že ve skutečnosti je stále zaujat tou novou myšlenkou, ať už se týkala čehokoli. Po chvíli se vrátil do dveří jídelny, zastavil se a zjistil, že písně, přípitky i hovor pokračují uspokojivě i bez něho. Městská rada, měšťané, velcí i menší obchodníci se už totiž oddali konejšivým účinkům nápojů do té míry, že zapomněli nejen na starostu, ale i na všechny politické, náboženské a sociální rozdíly, které je v každodenním životě drtily jako svěrací kazajka a oddělovaly jako železné mříže. Když to starosta viděl, nasadil si klobouk, číšník mu pomohl do lehkého převlečníku a starosta pak vyšel ven a postavil se před hotel do podloubí.

Na ulici už bylo jen pár lidí. Henchard jako očarován upřel oči k místu asi o sto yardů dolů ulicí. Stál tam dům, kam se patrně uchýlil pisatel vzkazu — hostinec U tří námořníků, jehož výrazné alžbětinské štíty, klenuté okno a osvětlený vjezd bylo vidět až z místa, kde stál. Chvíli se jen díval a pak vykročil tím směrem.

Tento starý dům, zřízený pro ubytování lidí i zvířat, bohužel už nestojí, byl z měkkého pískovce se sloupkovými okny z téhož materiálu, podle rozložení základů jistě z období pozdně gotického. Klenuté okno, které vystupovalo do ulice a patřilo lokálu tak oblíbenému mezi stálými hosty, bylo zakryto okenicemi, v nichž byla vyříznuta srdíčka poněkud útlejšího tvaru, než jaký se vídá v Přírodě. Za těmito osvětlenými otvory, sotva tři palce vzdáleni, seděli v tuto hodinu a pokuřovali z dlouhých hliněných dýmek — jak bylo celému městu známo — růžolící sklenář Billy Wills, švec Smart, hokynář Buzzford a celá druhá garnitura místní honorace, stojící o stupínek níž než výkvět hostů z Královského znaku.

Nad vchodem hostince byl lomený tudorovský oblouk a nad

ním vývěsní štít osvětlený září lampy z druhé strany ulice. Stáli na něm ve strnulé póze tři námořníci, vyvedení malířem jako osoby dvojrozměrné — jinými slovy ploší jako placka. Jelikož byli na slunné straně ulice, utrpěl vzhled těch tři chlapíků i jinak. Zkroutili se, popraskali, vybledli a scvrkli se a tvořili už jen sotva znatelnou vrstvu barvy na dřevě, svorkách a hřebících štítu. Došlo to s nimi tak daleko ne proto, že majitel, pan Stannidge, byl člověk nedbalý, nýbrž spíš proto, že se v Casterbridgi nenašel malíř, který by se uvolil obnovit rysy tak vžité do obecného povědomí.

Do hostince byl vchod z dlouhého, úzkého a špatně osvětleného průchodu, kudy se vodili koně do stájí za domem. Často se stávalo, že se hosté a koně jen taktak protáhli kolem sebe, ale lidé mohli být bez obav, že jim zvířata v té tlačenici šlápnou na nohu. Dobré stáje a dobré pivo Tří námořníků — třebaže díky té jediné úzké cestě se člověk k obojímu prodíral s jistými obtížemi — byly vytrvalým cílem moudrých hlav, které věděly, co v Casterbridgi stojí za pozornost.

Henchard se před hostincem na chvíli zastavil. Pak si zapnul hnědý převlečník přes náprsenku košile, aby slavnostní ráz jeho zevnějšku nebyl tak nápadný, přizpůsobil se i jinak svému každodennímu vzhledu a vešel do dveří.

«7»

ElizabethJane s matkou přišly asi o dvacet minut dříve. Stály před domem a uvažovaly, zda tento skromný hostinec, který jim byl doporučen jako laciný, nebude příliš drahý pro jejich hubenou kapsu. Nakonec si dodaly odvahy a vešly dovnitř. Uvítal je majitel pan Stannidge, tichý člověk, který po místnosti roznášel napěněné míry, ale jemuž slavnostní pomalost, odrážející se od pobíhání číšnic, dodávala vzezření muže sloužícího jaksi náhodně. Byl by obsluhoval zcela náhodně nebýt příkazů jeho ženy, nehybně usazené za nálevním pultem, avšak bystře dohlížející otevřenými dveřmi i servírovacím okýnkem, aby se manžel postaral i o blaho těch zákazníků, které přehlédl, třebaže je měl před nosem. Elizabeth s matkou byly bez řeči přijaty na přechodný pobyt a uvedeny do jedné z malých podkrovních světnic, kde se hned posadily.

Hostinec byl zřejmě veden tak, aby starodávné nepohodlí,

křivolakost a zašlost chodeb, podlah a oken, vynahradil spoustou čistého prádla, které bylo na všem, kam se člověk podíval, a oslňovalo návštěvníky.

„Tohle je pro nás až moc dobré — nebudeme mít dost peněz!“ strachovala se starší žena, která se, jakmile osaměly, s nedůvěrou rozhlížela po pokoji.

„Taky z toho mám strach,“ souhlasila Elizabeth, „ale musíme na sebe dbát.“

„Jenže na to musíme mít,“ odpověděla matka. „Bojím se, že pan Henchard je příliš bohatý na to, abychom se k němu mohly hlásit, takže se musíme spoléhat jen na svoji kapsu.“

„Já vím, co udělám,“ řekla ElizabethJane po chvíli, kdy obě jako by pozapomněly na své potíže pod dojmem čilého ruchu v přízemí. Seběhla se schodů a vešla do šenku.

Jestliže se některá dobrá vlastnost této poctivé dívky dala nadřadit ostatním, byla to její ochota obětovat osobní pohodlí a důstojnost společnému dobru.

„Máte tu dnes večer rušno a mamince není dobře, mohla bych si část našeho účtu odpracovat?“ zeptala se majitelky.

Hostinská, která byla zapasovaná v křesle, jako by ji do něho nalili a zformovali v tekutém stavu a víckrát se nemohla odlepit, přeměřila dívku zkoumavým pohledem od hlavy k patě. Elizabethin návrh nebyl na venkově neobvyklý, ale přestože městečko Casterbridge bylo hodně starosvětské, tento zvyk v něm už málem upadl v zapomenutí. Paní domu však byla na cizí lidi hodná, a tak souhlasila. Elizabeth, dirigována posunky a znameními zamlklého hostinského, rychle pochopila, co má kde hledat, a začala běhat sem a tam po schodech s jídlem potřebným na přípravu svojí a matčiny večeře.

Zrovna když šla dolů, rozechvěla se dřevěná přepážka uprosstřed domu, jak někdo nahoře trhl šňůrou zvonku. Zvonek sám cinkl mnohem slaběji, než zachřestily dráty a táhlo, které jej ovládaly.

„To je ten pán ze Skotska,“ řekla vševědoucí hostinská a otočila se na ElizabethJane. „Podívala byste se, jestli má večeři na táce? Můžete mu ji donést nahoru. Je to ten pokoj nad námi.“

ElizabethJane měla sice hlad, ale ochotně běžela znova do kuchyně, přihlásila se kuchaři, vzala na podnosu připravenou večeři a nesla ji, kam jí řekli. Pokoje u Tří námořníků zdaleka nebyly prostorné, přestože dům byl hodně rozlehlý. Většinu místa zabíraly překážející trámy, krovy, přepážky, průchody, schodiště, nepoužívaná kamna, lavice a postele s nebesy, takže

pro lidi zbývalo poměrně málo místa. Navíc se náš příběh odehrává v době, kdy se ještě nepřestalo po domácku vařit pivo a kdy každý hostinský nábožně dodržoval zvyk vařit rok co rok dvanáctibušlový ležák. Jelikož jeho kvalita byla nejdůležitější reklamou hostince, muselo všechno ustoupit z cesty nádobám potřebným k vaření. Elizabeth zjistila, že Skot je ubytován v pokojíku sousedícím s místností, kterou dostaly s matkou.

Když vešla dovnitř, nebyl v místnosti nikdo kromě mladíka — téhož, který postával před okny hotelu U královského znaku. Z nedostatku jiné činnosti četl místní noviny a téměř si nevšiml, že vešla, takže si ho mohla v klidu prohlédnout: čelo se mu lesklo, jak na ně dopadalo světlo, měl pěkně zastřižené vlasy a vyholené chloupky na krku, obě tváře měl tak přesně modelované, jako by to byly poloviny jedné koule, a sklopené oči měl zakryté výrazně tvarovanými víčky a řasami.

Položila podnos, prostřela večeři na stůl a beze slova odešla. Když přišla dolů, všimla si hostinská, která byla stejně hodná jako tlustá a líná, že ElizabethJane je unavená, i když na to pro samou snahu pomoci zapomíná. Paní Stannidgeová tedy rozhodně prohlásila, že Elizabeth už nemá jídlo odkládat a že má jít s matkou povečeřet.

Elizabeth vyzvedla jejich skromné jídlo stejně jako předtím Skotovo a šla nahoru do pokojíčku, kde nechala matku. Tiše otevřela dveře tácem a s překvapením zjistila, že matka už neodpočívá v posteli, kam ji uložila, že stojí uprostřed pokoje s pootevřenými ústy. Když Elizabeth vešla, zdvihla matka varovně prst.

Brzy bylo jasné proč. Místnost, v níž spolu bydlely, bývala kdysi oblékárna a patřila ke Skotovu pokoji, což bylo patrné na stopách po spojovacích dveřích — nyní přišroubovaných a zakrytých tapetami. Ale jak se často stává i v honosněji se tvářících hotelech, než byli Tři námořníci, z pokoje do pokoje bylo slyšet každé slovo.

ElizabethJane tedy mlčky položila podnos, naklonila se k matce a ta jí zašeptala: „To je on.“

„Kdo?“ zeptala se dívka.

„Starosta.“

Strach v hlase Susany Henchardové by každého kromě její dcery, která neměla nejmenší podezření, přivedl na myšlenku, aby hledal jeho vysvětlení v bližším příbuzenském poměru, než byla ona přiznávaná spřízněnost.

Ve vedlejší místnosti opravdu hovořili dva muži, mladý Skot a Henchard, který přišel do hostince, když Elizabeth čekala

v kuchyni na večeři. Nahoru ho uctivě doprovodil sám Stannidge. Dívka tiše prostřela jednoduché jídlo a kývla na matku, aby šla jíst. Paní Henchardová si automaticky sedla, ale její pozornost zcela upoutávala rozmluva za dveřmi.

„Zašel jsem k vám cestou domů, abych se zeptal na něco, co mě moc zajímá,“ začal žoviálně starosta. „Ale vidím, že ještě nejste po večeři.“

„Hned budu hotov. Nikam nechoďte, posaďte se. Už jsem skoro hotov a vůbec mě nerušíte.“

Henchard zřejmě přijal nabízenou židli a po chvíli pokračoval: „Nejdřív se chci zeptat, jestli jste psal tohle?“ Ozvalo se šustění papíru.

„Ano, pane,“ řekl Skot.

„V tom případě mám dojem, že nás svedla náhoda, jinak bychom oba čekali na schůzku sjednanou na ráno. Jmenuju se Henchard. Odpověděl jste na inzerát správce obchodu obilím, který jsem dal do novin, a přijel jste kvůli tomu za mnou?“ „Ne,“ řekl Skot poněkud překvapen.

„Ale jste přece ten člověk, který se má přijít představit,“ naléhal Henchard, „Joshua Jipp nebo Jopp, tak nějak, ne?“ „To jste se zmýlil!“ odpověděl mladík. „Já jsem Donald Farfrae. Máte prravdu, prracuji v obchodě obilím, ale neodpověděl jsem na žádný inzerrát a s nikým nejsem domluvený. Jedu do Bristolu — a pak za moře, zkusit štěstí mezi pšeničnými lány na Západě. Přišel jsem v našem oboru na ledacos, ale tady pro to není dost místa.“

„Tak do Ameriky,“ opakoval Henchard tak rozladěně, až bylo cítit houstnoucí atmosféru. „A já bych byl dal krk za to, že jste ten člověk!“

Skot znovu zamumlal zápornou odpověď a nastalo ticho, které přerušil Henchard: „Pak jsem vám upřímně vděčný za těch pár slov, která jste mi napsal na papír.“

„To nestojí za řeč, pane.“

„Ale pro mě je to právě velmi důležité. Nad tou věcí se vzrostlým obilím mi zůstal rozum stát. A Boha volám za svědka, že jsem o tom neměl ani tušení, dokud si lidi nepřišli stěžovat. Mám ho na krku tolik metráků, a jestli ho ten váš renovační postup zlepší, dostal bych se z pěkné bryndy. Hned mi bylo jasné, že na tom něco bude. Ale rád bych to viděl na vlastní oči a vy mi jistě neprozradíte podrobnosti postupu, dokud vám za to pořádně nezaplatím.“

Mladík chvíli uvažoval. „Já proti tomu nejsem,“ řekl. „Odjíž-

dím do ciziny a léčením zrrna se tam nehodlám zabývat. Řeknu vám, co o tom vím — budete z toho mít větší užitek tady než já v cizině. Podívejte se, pane, ukážu vám to na vzorcích, co mám v kabele.“

Klapl zámek a bylo slyšet šustot a sypání zrna; pak se diskutovalo o tom, kolik uncí je třeba dát do bušlu, o vysušování, chlazení atd.

„Těch pár zrnek bude na ukázku stačit,“ bylo slyšet mladíka a po chvíli, kdy oba zřejmě pozorně sledovali nějaký úkon, Skot vykřikl: „Vidíte, teď je ochutnejte.“

„Hotovo — a úplně zdravé — nebo skoro zdravé.“

„Sprraví se to na poctivou drruhou jakost,“ řekl Skot. „Úplně odstrranit to nejde. Příroda si nedá tolik porroučet, ale hodně se to zlepší. To je celý ten postup. Já za to nic nechci, prrotože v zemích, kde je stálejší počasí než u nás, to nebude k ničemu. Budu rrád, jestli vám to pomůže.“

„Poslyšte, mladíku,“ naléhal Henchard, „já obchoduju s obilím a se senem, ale původně jsem chodil dělat sena a senu taky rozumím nejlíp, i když teď mám víc co dělat s obilím. Když přijmete to místo, povedete samostatně všechny transakce s obilím a kromě platu dostanete provizi.“

„To je velice lákavé, ale ne — já nemůžu!“ odpověděl trochu nešťastně mladík.

„Tak tedy ne!“ uzavřel Henchard. „A teď obraťme list — půjčka za oplátku. Nechte tuhle skrovnou večeři. Pojďte ke mně, najdu tam pro vás něco lepšího než studenou šunku a pivo.“ Donald Farfrae poděkoval a řekl, že musí bohužel odmítnout, protože chce odjet brzy ráno.

„Dobrá, dělejte, jak myslíte,“ úsečně odpověděl Henchard. „Ale říkám vám, mladíku, jestli půjde provést ve velkém to, co jste mi předvedl, zachránil jste mou pověst, přestože jste tu cizí. Co vám mám dát za ten návod?“

„Vůbec nic. Vždyť to třeba nebudete muset užívat často a mně to k ničemu není. Napadlo mě, že vám to řeknu, když se do vás tak pustili.“

Henchard chvíli mlčel. „Na tohle hned tak nezapomenu,“ začal. „A cizí člověk!… Nechtělo se mi věřit, že nejste ten, kterému jsem dal místo! Řekl jsem si: ,Ví, kdo jsem, a takhle si dělá reklamu.’ A nakonec zjistím, že nejste ten člověk, co mi odpověděl na inzerát, ale úplně cizí!“

„Tak, tak. Pravda,“ řekl mladík.

Henchard se znovu odmlčel a pak jeho hlas zazněl přemítavě:

„Máte podobné čelo jako chudák můj bratr — už je po smrti — a nos máte taky jako on. Měříte asi pět stop a devět palců, viďte? Já měřím šest stop, jeden a půl palce bez bot. Ale co z toho? V mé branži platí, že firmu dělá síla a přičinlivost. Ale soudnost a znalosti ji udržují v chodu. Já bohužel na vědomosti moc nejsem, s čísly jsem na štíru — já tak počítat na prstech. Vy jste pravý opak, to vidím na první pohled. Hledám někoho takového už dva roky a vy ke mně nechcete! Nu dobrá, ale než půjdu, chtěl bych se zeptat tohle: Není to jedno, že nejste ten, za kterého jsem vás měl? Nemůžete přesto zůstat? Nechcete si ten plán s Amerikou ještě rozmyslet? Já nemám rád kličky. Mám pocit, že vás nutně potřebuju — o tom není třeba mluvit — , a jestli se rozhodnete být u mě správcem, postarám se, aby se vám to vyplatilo.“

„Já už mám pevné plány,“ odmítl ho mladík. „Udělal jsem si svou představu a nemůžu o tom už debatovat. Ale nechcete se se mnou napít? Tady v Casterbridgi člověku vyschne v krku.“ „To ne, rád bych, ale nemůžu,“ odpověděl Henchard vážně a vrznutí židle prozradilo posluchačkám, že vstal. „Když jsem byl mladý, holdoval jsem pití až příliš — až mě to málem zničilo! Udělal jsem v opilosti věc, za kterou se budu stydět do nejdelší smrti. Tak mě to vzalo, že jsem přísahal, že nevezmu do úst nic silnějšího než čaj po celou dobu než dosáhnu dvojnásobku svého tehdejšího věku. Přísahu jsem dodržel, i když občas v letních parnech bych na místě vypil sud, ale vždycky si vzpomenu, co jsem slíbil, a pití se ani nedotknu.“

„Nebudu vás nutit, rrespektuji váš slib.“

„No, nějakého správce snad seženu,“ povzdechl si Henchard. „Ale bude trvat hodně dlouho, než potkám někoho, kdo by se mi zamlouval jako vy!“

Mladík byl zřejmě dojat Henchardovou vřelou chválou. Mlčel, než došli ke dveřím, a pak řekl: „Rrád bych tu zůstal — oprravdu rád. Ale nemůžu, nejde to! Chci do světa.“

«8»

S tím se rozešli a ElizabethJane s matkou pokračovaly v jídle, každá ponořena do vlastních myšlenek. Od okamžiku, kdy Henchard doznal lítost nad svou minulostí, matčin obličej podivně zářil. Po chvíli jim drnčení přepážky, která hrozila roz-

padnutím, prozradilo, že Donald Farfrae znovu zazvonil, patrně aby odnesli nádobí od večeře. Něco si pobzukoval, procházel se po pokoji a zřejmě ho vábil život hovor a zpěv zdola. Váhavě vyšel na odpočívadlo — a pak seběhl se schodů.

Když ElizabethJane přinesla dolů tác od večeře, všichni byli v jednom kole, jak tomu obvykle v tuto hodinu bývalo. Avšak dívka nechtěla mít s obsluhou v lokále nic společného, stáhla se do ústraní a pozorovala, co se děje — ve srovnání s odloučeností, v níž žila v přímořské chalupě, bylo pro ni všechno nové a neznámé. Ve velké hlavní místnosti napočítala kolem stěny pár tuctů židlí s dřevěnými opěradly, na každé z nich rozjařený stolovník. Všimla si podlahy posypané pískem a černé lavice s opěradlem, která vybíhala přímo od stěny u dveří, takže se za ni mohla skrýt a nerušeně přihlížet všemu počínání, aniž byla sama dobře vidět.

Mladý Skot si právě přisedl k hostům. Byli mezi nimi vážení živnostníci, kteří seděli na čestných místech v arkýřovém okně, ale taky všelijaká cháska, usazená v tmavém koutě na lavicích bez opěradel. Spatřila mezi nimi pár zevlounů, kteří postávali před okny Královského znaku.

Za jejich zády bylo okno s ventilátorem místo jedné tabulky. Ventilátor se každou chvíli hrčivě rozběhl, prudce se zarazil a stejně neočekávaně se točil dál.

Zatímco takto nenápadně zkoumala své okolí, zaslechla z čela té pohodlnější lavice tóny písně, jejíž nápěv i slova měly v sobě zvláštní kouzlo. V lokále se už zpívalo dřív, než přišla, a teď tam tak rychle zdomácněl mladý Skot, že na žádost některých řemeslníků častoval společnost písničkou.

ElizabethJane měla hudbu ráda a nemohla si pomoci, aby ještě chvilku nezůstala. Čím déle poslouchala, tím více ji píseň zaujala. Nikdy nic takového neslyšela, a jak se zdálo, ani ostatní posluchači se s něčím podobným nesetkávali každý den, neboť naslouchali mnohem pozorněji než obvykle. Ustal všechen šum, nikdo nepil, ani nesmáčel troubel dýmky v pivu a neťukal si se sousedem. Zpěvák se dal unášet dojetím, až se jí nakonec zdálo, že mu slzy stoupají do očí při slovech:

„Tak rád bych doma byl, tak stýská se mi, zas doma, doma chtěl bych být v mé rodné zemi. Děvče tam plakat nepřestane, dokud se nevrátím, krásně se ale usměje, když Annan přebrodím.

Až strom se zazelená a rozvije se květ, skřivánek domů v hrdélku zas přinese mě zpět,“

Ozval se hlučný potlesk a po něm ticho ještě výmluvnější. Ticho bylo tak naprosté, že praskot troubele příliš dlouhé dýmky Solomona Longwayse, který patřil ke skupině v temnějším koutě lokálu, zazněl hlučné a rušivě. Pak se v okně rozběhl ventilátor k dalším obrátkám a na chvíli zahladil patos Donaldovy písně.

„To nebylo špatný — na mou duši, to nebylo špatný,“ bručel si Christopher Coney, který tu také byl. Vytáhl fajfku na prst z úst a řekl nahlas: „Jen tak dál, mladej pane, dejte něco k lepšímu.“ „Ano, zazpívejte to ještě jednou, cizinče,“ přimlouval se sklenář, podsaditý chlapík s hlavou jako štoudev a s bílou zástěrou zatočenou kolem pasu. „Nám to tu nejde tak od srdce.“ Otočil se stranou a řekl na půl úst: „Co je to za mladíka? — Bude nejspíš Skot, že jo?“

„Jo, bude tam vodněkaď z hor,“ souhlasil Coney.

Mladý Farfrae opakoval poslední sloku. Všem bylo jasné, že něco tak tklivého Tři námořnici už hodně dlouho neslyšeli. Zvláštní přízvuk, zpěvákovo zaujetí, láska k rodnému kraji i zanícené podání překvapily tuhle hordu výtečníků, kteří měli odjakživa sklon přehlušovat city kousavými poznámkami.

„Ať visím, jestli náš kraj stojí za takovýhle zpívaní!“ řekl sklenář, když Skot znovu zanotoval o „rodné zemi“ a skončil klesavou kadencí. „Když vyřadíte všechny blázny a taškaře, pobudy, povětrné ženštiny, coury a jim podobné, to abyste špendlitkem hrabal v Gasterbridgi i po širokým okolí, jestli by se vůbec někdo našel, o kom by se dalo zpívat.“

„Máš pravdu,“ souhlasil hokynář Buzzford a prohlížel si léta na dřevě. „Casterbndge je vyhlášený doupě neřesti, ať to vezmeš odkud chceš. Píše se o tom v historii, že jsme se postavili i králi před nějakou tou stovkou let, bylo to myslím za Římanů. Spousta nás skončila v oprátce na Šibeničním vršku a navíc ještě byli rozčtvrcený a rozposílaný do všech koutů země jako řeznický zboží: co na mě přijde, ani se tomu nedivím.“

„A co vás, mladej pane, přimělo vodejít z vlasti, když jste jí tak voddanej ?“ pátral odněkud zezadu Christopher Coney tónem člověka, který se rozhodl přidržet původního tématu. „Dejte na mý slova — kvůli nám jste sem zbytečné šoupal podrážky! Mistr Billy Wills to řekl moc krásné, je to tu samej chudák a člověk aby svíčkou hledal poctivýho, zvlášť když je krutá zima, spousta hladovejch krků na živení a Pánbůh Všemohoucí nadělí brambory jak hrášky. Tady si nepřemejšlíme vo kytičkách a pěknejch tvářičkách, leda by šlo vo makovice nebo vo vepřovou hlavu,“

„To neříkejte!“ Donald Farfrae se s vážnou tváří rozhlédl kolem sebe. „Se svíčkou že hledáte poctivého? — To nemyslíte vážně. Nikdo z vás přece neberre, co mu nepatří.“

„Panebože, to se ví, že ne!“ šklebil se Solomon Longways. „Dyť von plácne, co mu slina na jazyk přinese. Nemá v hlavě kloudnou myšlenku.“ Vyčítavě se obrátil na Christophera: „Co jsi tak sdílnej k pánovi, vo kterým nic nevíš — a kterej k nám přišel pomalu ze severního pólu.“

Christophera Coneye umlčeli, a protože se nemohl domoci obecné podpory, bručel si aspoň pod vousy: „To teda nevím. Kdybych měl svou vlast rád jen zpolovičky jako ten holobrádek, radši bych čistil u souseda chlívek, než bych vodešel! Co se mě tejče, je mi to tu asi tak blízký jako Botany Bay!“

„Dejte pokoj a ať ten mladík zpívá dál, nebo tu budeme do rána.“

„To už byl konec,“ omlouval se zpěvák.

„Tak si dáme jinou!“ navrhl hokynář.

„Moh byste se vobtěžovat něčím pro dámy,“ vyzvídala tlustá návštěvnice ve fialové vzorované zástěře, jejíž vázačky se tak hluboko zařezávaly do mohutných boků, že je vůbec nebylo vidět.

„Nech ho odpočinout, matko Cuxhamová. Musí taky nabrat dech,“ napomenul ji mistr sklenář.

„Není potřeba, jsem v pořádku,“ zvolal mladík a spustil čistým hlasem ukolébavku, pak dvě další písně podobného ladění a na všeobecnou žádost skončil písní Na rozloučenou.

Tou dobou už si získal srdce všech hostů od Tří námořníků, včetně starého Coneye. Přes okamžiky, kdy upadal do podivné vážnosti, která v nich probouzela spíše smysl pro komičnost situace, začali ho vidět v jakémsi kouzelném oparu, který kolem něho vytvářelo rozpoložení jeho mysli. V Casterbridgi znali city, v Casterbridgi měli romantiku, ale city tohoto cizince byly jiné. Možná že byly jiné jen na první pohled. Snad byl Skot pro casterbridgeské tím, čím je pro své současníky básník nové školy, který zapůsobí jako smršť. A přitom není opravdu nový, je jen první, kdo vyjádří, co všichni ostatní dosud jen němě cítili.

Když mladík zpíval, přišel do lokálu i mlčenlivý majitel a opřel se o lavici, a dokonce i paní Stannidgeová se vyprostila ze sevření židle za pultem a dopravila se k zárubni. Valila se jako soudek, který závozník točí po okovaném okraji, aby neztratil vertikální polohu.

„Hodláte se usadit v Casterbridgi, pane?“ zeptala se.

„Ne, ne!“ odpověděl Skot a smutek osudovosti se mu ozval v hlase. „Jen prrojíždím. Mířím do Brristolu a pak do dalekých krajin za moře.“

„To je moc velká škoda,“ litoval Longways. „Člověk nerad přijde vo takový slavičí hrdlo, když už jednou mezi nás zapadne. Setkat se s člověkem z takový dálky, ze země, kde je věčnej led a sníh, jak se říká, a kde člověk potká vlka, medvěda a jinou dravou zvěř za každým rohem — na mou duši, to se nestane každej den. Co se my peciválové všechno dovíme, když takovej člověk votevře pusu.“

„To ale máte divnou představu o mé zemi,“ přerušil ho mladík a nešťastně se rozhlédl kolem. Náhle mu oko zaplálo a tvář se rozjasnila odhodlaným předsevzetím uvést mylné představy na správnou míru. „U nás neleží věčný sníh a nejsou tam vlci! — Sníh je jenom v zimě a — no, v létě občas taky — a tu a tam potkáte pár tuláků, ale ti nejsou nebezpeční. Měli byste někdy v létě přijet do Edinburrghu, na Arrtušovo sedlo a tam kolem, pak si vyjet k jezerrům a do horr — nejlíp v květnu nebo v červnu

— a už byste nikdy nemluvili o zemi vlků a věčného sněhu!“ „Bodejť že ne — to dá rozum,“ řekl Buzzford. „Takovou věc může říct jen trouba. Je to obyčejnej zápecník, kterej se nehodí do dobrý společnosti — toho si, pane, vůbec nevšímejte!“

„A máte s sebou vlněnou deku na spaní, skotskou sukni, pár hrnků a něco k jídlu? Nebo s sebou neberete ani niť, jak se říká?“ vyptával se Coney.

„Zavazadla jsem poslal napřed — ale moc toho nemám, je to dlouhá cesta.“ Donald se nepřítomně zahleděl do dálky a dodal: „Řekl jsem si: ,Štěstí samo nikdy nepadne člověku do klína,* a rozhodl jsem se, že zkusím, co dokážu.“

Celá společnost zřejmě litovala, že odjíždí, a ElizabethJane sdílela tento pocit neztenčenou měrou. Jak pozorovala Farfraea ze svého místa za lavicí, uvědomila si podle jeho řeči, že je stejně přemýšlivý, jako se podle písní ukázal srdečný a citlivý. Líbilo se jí, jak vážně přistupuje k vážným věcem. Nesmál se dvojsmyslným narážkám a drobnému darebáctví jako casterbridgeští ochmelkové — a právem: nebylo na tom nic směšného. Elizabeth se nelíbilo vtipkování Christophera Coneye a jeho kumpánů a Donald jim taky nepřál. Zdálo se, že na život a všechny jeho průvodní jevy má stejný názor jako ona — události bývají spíš tragické než komické; člověk se může smát při určitých příležitostech, ale chvíle radosti jsou mezihrou, nikoli

součástí skutečného dramatu. Bylo až s podivem, jak se jejich názory shodovaly.

Ačkoli ještě nebylo tak pozdě, mladý Skot se začal se společností loučit a paní domu rychle pošeptala ElizabethJane, aby mu běžela nahoru odestlat. Dívka vzala svíčku a splnila úkol, který trval jen několik okamžiků. Když se se svíčkou v ruce vracela po schodech dolů, Farfrae právě stoupal nahoru. Nemohla se už uhnout, takže se potkali a prošli kolem sebe v ohybu schodiště.

Na jejím zevnějšku bylo patrně něco zajímavého, ačkoli měla na sobě jen obyčejné šaty — anebo právě proto. Její vážná a střízlivá tvář se dobře hodila k jednoduchému oblečení. Když ho míjela v tom nešikovném místě, oči sklopené na svíčku, jejíž plamen držela až skoro pod nosem, ještě se navíc začervenala. Tak se stalo, že se na ni při setkání usmál a vzápětí jako by z něho všechna vážnost spadla, zanotoval tiše starý nápěv, který mu dívka zřejmě připomněla:

„Když do zahrady přišel jsem, venku tma skoro byla, kdo neseběhl se schodů jako Peg, moje milá.“

ElizabethJane v rozpacích spěchala dál a Skotův hlas zanikl, ačkoli Farfrae ještě pokračoval, když za sebou zavřel dveře pokoje.

Tak se prozatím uzavřela scéna i probuzené city. Když se o něco později dívka vrátila k matce, našla ji zabranou v myšlenkách na věci docela jiné, než byla píseň mladého muže.

„Udělaly jsme chybu,“ šeptala, aby Skot náhodou neslyšel, co si povídají. „Neměla jsi pomáhat s obsluhou, nemyslím kvůli nám, ale kvůli němu. Jestli bude přátelský a přihlásí se k nám a pak se dozví, co jsi tu dělala, určitě ho to zarmoutí a poníží, když je starosta.“

ElizabethJane by se toho byla hrozila ještě víc než matka, kdyby byla věděla o skutečném příbuzenství, ale takhle se příliš neznepokojovala. Zajímal ji někdo docela jiný, než koho měla na mysli chudák matka. „Co se mě týká,“ odpověděla, „vůbec mi nevadí, že jsem mu trochu posloužila. Vypadá slušně a je tak vzdělaný — daleko víc než všichni dole v hostinci. Měli ho málem za hlupáka, že hned nepochopil, jak tady lidi o sobě schválně ošklivě mluví. Ale jak to mohl vědět — na to je příliš jemný, aby znal takové věci!“ bránila Farfraea zaníceně.

Mezitím „on“ její matky nebyl tak daleko, jak by si myslely.

Když odešel od Tří námořníků, procházel se volným krokem po Hlavní ulici a několikrát přešel kolem hostince. Když Skot zpíval, pronikl jeho hlas k Henchardovu sluchu srdíčky v okenicích a starosta se před nimi na hezkou chvíli zastavil.

„Je to k nevíře, jak mě ten mladík přitahuje,“ divil se sám sobě. „Snad proto, že jsem pořád tak sám. Dal bych mu třetinu zisku, kdyby u mě zůstal!“

«9»

Když ElizabethJane druhý den ráno otevřela a zaháčkovala okno, proudil dovnitř vlahý vzduch, vonící nastávajícím podzimem, stejně silně, jako by bydlely v té nejzapadlejší vesnici. Casterbridge byl součástí venkova — ne jeho městským protikladem. Včely a motýli, kteří se chtěli dostat z polí na jednom konci městečka na louky na druhém konci, nehledali žádnou okliku a letěli rovnou Hlavní ulicí, aniž poznali, že zabloudili do cizích končin. V podzimním vzduchu poletovala po téže ulici spousta pýří, usazovala se na výkladních skříních a v okapech. Zvadlé žluté listí se honilo po chodnících, vnikalo dveřmi na chodby domů a šustilo nerozhodně po podlaze jako sukně plachých návštěv.

Elizabeth uslyšela hlasy — jeden docela blízko — a tak schovala hlavu a dívala se za záclonou. Pan Henchard, který odložil oděv význačné osobnosti a byl zas jen zdatný obchodník, se zastavil uprostřed ulice a Skot vyhlížel z vedlejšího okna. Vypadalo to, jako by Henchard trochu přešel hostinec, než si všiml svého včerejšího známého. Vrátil se o pár kroků a Donald Farfrae otevřel okno dokořán.

„Tak už se chystáte, co?“ volal Henchard směrem k oknu. „Ano, každou chvíli,“ odpověděl Skot. „Asi půjdu pěšky, dokud mě dostavník nedojede.“

„Kterým směrem?“

„Jako jdete vy.“

„Můžeme tedy jít spolu aspoň za město.“

„Když chvilku počkáte,“ řekl Farfrae.

Za několik minut vyšel z domu s taškou v ruce. Henchard se po ní díval jako po nepříteli. Dokazovala, že o odchodu mladíka nemůže být pochyb. „Chlapče,“ řekl, „měl byste mít rozum a zůstat u mě.“

„Asi by to bylo moudré,“ odpověděl Donald s pohledem upřeným na domy na konci ulice. „Nebude to lež, když vám řeknu, že mám jen nejasné plány.“

Mezitím poodešli od hostince a ElizabethJane víc neslyšela. Viděla, že pokračují v rozhovoru a že Henchard se ke Skotovi chvílemi obrací a cosi zdůrazňuje gestikulací rukou. Tak prošli kolem hotelu U královského znaku, kolem tržnice, podél zdi hřbitova svatého Petra a kráčeli po dolním konci dlouhé ulice, až se zmenšili na dvě obilná zrnka. Pak najednou zahnuli doprava na bristolskou silnici a zmizeli z dohledu.

„Hodný člověk — ale je pryč,“ řekla si. „Nic jsem pro něho neznamenala, proč by se měl chtít se mnou loučit?“

Její prostá myšlenka, ukrývající v sobě trochu lehkomyslnosti, vznikla z této drobnosti: když Skot vycházel ze dveří, náhodou se na ni podíval, ale zase se odvrátil a ani nekývl, ani se neusmál, ani nepromluvil.

„Ty ještě přemýšlíš, maminko,“ obrátila se do pokoje.

„Ano. Přemýšlím, jak se panu Henchardovi tak najednou zalíbil ten mladík. Vždycky býval takový. Napadlo mě, když je tak hodný na cizí lidi, proč by nebyl hodný na příbuzné?“ Zatímco o tom hovořily, projelo kolem pět velkých žebřiňáků naložených senem až po jejich okna. Přijely z okolních vesnic a z koní se kouřilo, protože byli zapřaženi zřejmě téměř celou noc. Na každé oji visela tabulka s bílým nápisem: (mirv1-rawc) Henchard, obchod obilím a senem. Tato podívaná upevnila matčino přesvědčení, že se kvůli dceři musí trochu zapřít a sejít se s ním.

Debatovaly o tom ještě při snídani a nakonec se paní Henchardová rozhodla — ať už to dopadne jak chce — poslat k Henchardovi ElizabethJane se vzkazem, že je v městečku jeho příbuzná Susan, vdova po námořníkovi. Ponechá na něm, jestli se k ní přihlásí nebo ne. K tomuto rozhodnutí ji přivedly hlavně dvě věci. Lidé o něm mluvili jako o osamělém vdovci a on sám litoval svého činu. Obojí dávalo naději.

„Když řekne, že mě nezná,“ nakázala ještě, když se ElizabethJane s kloboukem na hlavě chystala k odchodu, „nebo když si bude myslet, že se nehodí, aby při svém postavení ve městě dovolil návštěvu — nám, vzdáleným příbuzným, řekni: ,Pane starosto, my vás nebudeme obtěžovat. Odejdeme z Casterbridge stejně tiše, jako jsme přišly, a vrátíme se k nám!‘… Mám pocit, že by bylo lépe, kdyby to udělal, protože jsem ho už tak dlouho neviděla a jsme mu tak — málo blízké!“

„A řekne-li ano?“ ptala se optimističtější dcera.

„V tom případě,“ paní Henchardová nezapomínala na opatrnost, „ho požádej, aby mi napsal, kdy a kde se sejde s námi — nebo se mnou.“

ElizabethJane ušla několik kroků k odpočívadlu. „A vyřiď mu,“ pokračovala matka, „že od něho vůbec nic nežádám — že mám radost z jeho úspěchu a že mu přeju štěstí a zdraví… a už běž.“ Tak vyslala ta ubohá žena, schopná odpuštění, s poloviční ochotou a napůl s překonanou nechutí svou nic netušící dceru s tímto poselstvím.

Byl den trhu, asi deset hodin, Elizabeth šla po Hlavní ulici a nijak nespěchala; byla chudá příbuzná, vyslaná objevit bohatého strýčka. Dveře soukromých domů byly většinou otevřené, neboť byl teplý podzimní den a žádného poklidného měšťana neznepokojovalo pomyšlení na zloděje deštníků. Dlouhé rovné chodby poskytovaly jako tunelem průhled do zahrady za domem, kde bujně kvetly řeřichy, fuchsie, pelargónie, astry, hledíky a jiřiny a záplavou květů zkrášlovaly pozůstatky šedých kamenných staveb zbylých z Casterbridge ještě starší, než byla ona ctihodná, kterou bylo možno vidět z ulice. Starobylá průčelí domů, jejichž zadní trakty byly víc než jen starobylé, se zdvíhala rovnou z chodníků, do nichž jako bašty vyčnívala arkýřová okna a nutila spěchající chodce po každých pár yardech zdvořile ustoupit pohybem chassez-déchassez. Chodci museli předvádět další figury lehkonohé múzy, aby se vyhnuli schodů, škrabkám na boty, dvířkům do sklepů, kostelním pilířům a vyčnívajícím rohům, jež původně nepřekážely, ale později se jim nohy zkřivily do o nebo do x.

Kromě těchto trvalých překážek, které tak bodře hlásaly individuální neochotu dát se omezovat, zabíraly zarážející měrou silnici i cestu povozy. Především nákladní vozy z Mellstocku, Weatherbury, Hintocksu, Sherton-Abbasu, Kingsbere, Overcombu a mnoha dalších míst, které vozily zboží do Casterbridge i ven. Jejich majitelů bylo tolik, že tvořili osobitý kmen a vyznačovali se tolika zvláštnostmi, že to skoro stačilo na zvláštní lidskou rasu. Povozy právě dorazily a stály po obou stranách silnice tak hustě, že někde tvořily souvislou hradbu mezi chodníkem a vozovkou. Každý krám měl mimoto polovinu svých zásob vyloženou venku na pultech a v bednách, které se každý týden posunuly o kousek dál do jízdní dráhy bez ohledu na napomínání dvou starých bezmocných strážníků, až nakonec zbyl pro vozy jen křivolaký průjezd uprostřed ulice, poskytující vděčnou příležitost k předvádění, jak který vozka umí zacházet

s opratěmi. Na slunné straně ulice byly před krámy rolety, zkonstruované tak, aby kolemjdoucímu dobře mířenou ranou srazily klobouk z Hlavy, jako to dělal ten neviditelný skřítek, opěvovaný v romantických písních.

Koně na prodej stáli uvázáni v řadách, přední nohy na chodníku, zadní v ulici, takže se mohli občas ohnat po chlapcích, kteří šli do školy. A každý pohostinný výklenek, který se skromně uhnul z hlavní fronty, využili prasečkáři pro svá zvířata.

Statkáři, rolníci, mlékaři i lidé z města, kteří přišli smlouvat do těchto starých uliček, hovořili jinak než artikulováním slov. Tím ovšem nechceme říci, že když člověk poslouchá rozmluvu ve velkých městech, že jí nerozumí. Zde však mluvily kromě jazyka i obličeje, ruce, klobouky, hole a celá lidská těla. Když chtěl někdo na casterbridgeském trhu vyjádřit spokojenost, roztáhl tváře úsměvem, zúžil víčka a trhl rameny, takže jeho výrok byl srozumitelný až z druhého konce ulice. Když se něčemu divil, mohly kolem něj hrčet třeba všechny Henchardovy vozy, a stejně se to vědělo, protože jste spatřili vnitřek jeho červených úst a divoce vykulené oči. Úvahy byly příčinou nejrůznějších útoků hole na mech po okolních zdech a posouvání klobouku do týla; únavnost počínaní se hlásila založením rukou a poklesnutím v kolenou, prohnanost a zchytralost se v ulicích tohoto počestného města sotva kdy vyskytly a říkalo se, že i advokáti v nedaleké soudní budově občas z čiré dobrosrdečnosti (i když samozřejmě omylem) při obhajobě přihodili pár pádných argumentů ve prospěch protivníka.

Casterbridge tedy byla v mnohém směru pólem, středem a nervovým ohniskem okolního venkovského života a lišila se tím od mnoha průmyslových mést, která jsou cizími tělesy vyčnívajícími jako bludně balvany ze zeleného světa, s nímž nemají ‘ nic společného. Casterbridge žíla ze zemědělství, snad o krok dál od pramene než okolní vesnice, ale o víc ne. Lidé z městečka se zajímali o všechny události na venkově, protože se odrážely na jejich příjmech stejně jako na příjmech rolníků, a z týchž příčin se podíleli na radostech i strastech všech aristokratických rodin v okruhu deseti mil. Když si pozvali na večeři hosty v rodině úředníka nebo obchodníka, stejně se hovořilo o obilí, o nemocech dobytka, setí a sklizni, zahrádkaření a sadaření. Na politiku se dívali spíš z hlediska svých venkovských sousedů než ze svého hlediska měšťanů oplývajících různými výsadami a právy.

Všechny prastaré obyčeje i pestrý zmatek, který bylo vidět

i v tomto jedinečně zachovalém starém tržním městě, tak milé svou kuriózností oku a do jisté míry i rozumu, připadaly nezkušené ElizabethJane, zvyklé pohledu na sušáky sítí a na rybářské domky, jako velkoměstské atrakce. Nemusela se příliš vyptávat na cestu. Henchardův dům byl jeden z nejlepších, postavený ze starých matných šedočervených cihel. Dveře byly otevřené a jako v jiných domech byl průchodem průhled do zahrady, jejíž konec byl vzdálen skoro čtvrt míle.

Pan Henchard nebyl v domě, byl na dvoře u sýpek. Dívka byla uvedena do zahrady zarostlé mechem a prošla vrátky ve zdi ježící se rezivými hřebíky, které připomínaly celé generace vyvažovaných ovocných stromků. Dveře vedly do dvora, kde si měla najít Hencharda. Na bočních stranách dvora stály seníky,

do nichž se z vozů, které ráno viděla projet kolem hostince, skládaly tuny sena svázaného do balíků. Na zbývajících stranách byly na kamenných základech dřevěné sýpky, do nichž se chodilo po žebříku, a skladiště o několika poschodích. Tu a tam byly otevřené dveře a za nimi stály řady napěchovaných pytlů s pšenicí, jako by čekaly na bídu, která nepřijde.

Elizabeth se rozhlížela po dvoře stísněna nadcházející rozmluvou, dokud ji hledání neomrzelo. Pak si dodala odvahy a zeptala se nějakého chlapce, kde by mohla najít pana Hencharda. Ukázal jí kancelář, které si předtím nevšimla. Zaklepala a zevnitř se ozvalo: „Dále!“

Elizabeth stiskla kliku — a jejím zrakům se objevil, skloněn nad stolem plným sáčků se vzorky, nikoli obchodník obilím, ale mladý Skot, pan Farfrae, který právě přesypal pšeničná zrna z jedné ruky do druhé. Klobouk měl pověšený na věšáku a růže jeho vyšívané cestovní brašny zářily v rohu místnosti.

Protože byla připravena — i slova měla přichystaná — na setkání s panem Henchardem a s nikým jiným, zůstala zmateně stát.

„Co si přejete?“ zeptal se Skot tónem člověka, který tu vládne odjakživa.

Řekla, že chce mluvit s panem Henchardem.

„A tak! Můžete chvíli počkat? Má práci,“ odpověděl mladík, který v ní zřejmě nepoznal dívku z hostince. Podal jí židli, požádal ji, aby se posadila, a znovu se obrátil ke svým sáčkům. Zatímco ElizabethJane čeká zmatena přítomností mladého muže, krátce si vysvětlíme, jak se sem dostal,

Když to dopoledne naši dva noví známí zmizeli z dohledu na bristolské a bathské silnici, kráčeli až na pár prohozených

vět beze slova, dokud nedošli na konec aleje vysázené na městských hradbách a zvané Křídová promenáda. Vedla na místo, kde se sbíhal severní a západní břeh hradebního příkopu. Z tohoto vyvýšeného bodu vysokého čtverhranného náspu se otvíral pohled široko do kraje. Po prudkém zeleném svahu vedla pěšinka ze stínu stromů na hradbách k cestě na dně příkopu. Po ní se měl vydat Skot.

„Tak si jděte hledat štěstí,“ řekl Henchard a podal mu pravou ruku, levou se opíral o zábradlí podél pěšiny. Ten pohyb byl neohrabaný jako pohyb člověka, jehož city byly zasaženy a jehož naděje se zhroutily, „často si vzpomenu, jak jste sem přišel a jak jste mi pomohl z úzkých.“

Držel dosud mladíka za ruku, odmlčel se a pak dodal odhodlaně: „Nejsem z těch, co si nechají věci ujít pro pár nevyřčených slov. Než odejdete navždycky, zeptám se ještě jednou. Tak naposled, nechcete tu zůstat? Říkám to na rovinu. Víte přece, že vás nenutím jen ze sobeckosti, můj obchod není tak duševně náročný, aby vyžadoval mimořádný mozek. Určitě se na to místo někdo najde. Snad v tom nějaké to sobectví je, ale hlavně je v tom ještě něco jiného a není na mně, abych to opakoval. Zůstaňte u mě — podmínky si určete sám. Souhlasím s nimi předem a bez námitek, protože se mi, Donalde, k čertu líbíte!“

Mladík nechal chvíli svou ruku v Henchardově dlani. Rozhlédl se po úrodném kraji kolem, pak po stromech lemujících cestu vzhůru k městečku. Začervenal se.

„To jsem nikdy nečekal — to ne!“ řekl. „V tom je prst boží! Tomu se člověk nemá protivit. Ne. Nepojedu do Amerriky a zůstanu u vás!“

Rukou, která dosud nehybně ležela v Henchardově dlani, opětoval její stisk.

„A je to,“ řekl Henchard.

„A je to,“ opakoval Donald Farfrae.

Henchardův obličej zářil spokojeností téměř divokou. „A teď jsme přátelé,“ vykřikl. „Pojď ke mně, hned to sepíšeme, ať je mezi “námi jasno a v duši pokoj.“ Farfrae zvedl svoji brašnu a vracel se s Henchardem stejnou cestou, jak přišli. Henchard zářil sebejistotou.

„Jsem ten nejnepřístupnější člověk na světě, když mě někdo nezajímá,“ vykládal. „Ale když mi padne do oka, stojí to za to. Teď si dáš ještě jednu snídani, viď? Určitější po ránu moc nejedl, i kdyby tam něco pořádného měli, jako že nemají. Pojď ke mně,

pořádně se nacpem a sepíšeme smlouvu černé na bílém, jestli chceš, i když na moje slova se můžeš spolehnout. Po ránu si vždycky dám něco dobrého. Zrovna mám v troubě výborné taštičky s holubím masem. A můžeš si dát taky domácí pivo, když budeš mít chuť.“

„Na to je ještě moc po ránu,“ odmítl Farfrae s úsměvem.

„Vidíš, já zapomněl. Já nepiju kvůli té přísaze, ale musím vařit pro lidi.“

Při hovoru jim cesta rychle utekla a za chvíli vešli do Henchardovy usedlosti zadní branou pro povozy. Dohodli se při snídani, při níž Henchard nakládal Skotovi vrchovatě na talíř. Nedal pokoj; dokud Farfrae nenapsal do Bristolu pro svá zavazadla a nedonesl dopis na poštu. Pak tento muž prudkých hnutí mysli prohlásil, že jeho nový přítel se musí ubytovat v domě

— alespoň do té doby, než si najde vhodný byt.

Provedl Skota domem, ukázal mu zásoby obilí a ostatního zboží a nakonec ho zavedl do kanceláře, kde mladíka zastihla Elizabeth.

«10»

Celou dobu seděla o samotě s mladým Skotem a právě ve chvíli, kdy Henchard otevřel, aby ji pozval do své kanceláře, objevil se u dveří jakýsi člověk. Nově příchozí vyrazil jako čilejší mrzák v Bethesdě a vešel místo ní. Zaslechla, jak říká Henchardovi: „ Joshua Jopp, pane — jsem vám k službám — nový správce.“ „Nový správce! — Ten už je ve své kanceláři,“ bez obalu mu oznámil Henchard.

„V kanceláři!“ zaraženě po něm opakoval ten muž.

„Psal jsem, abyste přišel ve čtvrtek,“ pokračoval Henchard, „a protože jste schůzku nedodržel, přijal jsem jiného. Nejdřív jsem si o něm myslel, že jste to vy. Sám víte, že obchod nečeká.“ „Psal jste ve čtvrtek nebo v sobotu,“ ohradil se příchozí a vytahoval dopis.

„Stejně už je pozdě,“ uzavřel obchodník, „nic jiného vám nemůžu říct.“

„Ale vždyť jste mě přijal,“ bránil se ten člověk.

„S tím, že si spolu ještě promluvíme,“ upozornil ho Henchard. „Promiňte, je mi líto, ale nedá se nic dělat.“

Tím spolu domluvili, muž vyšel a cestou se srazil s Elizabeth-

Jane. Viděla, že má rty stažené zlostí, a v obličeji se mu zračilo hořké zklamání.

ElizabethJane vešla do kanceláře a octla se tváří v tvář majiteli podniku. Jeho temné zorničky — které jakoby stále rudě jiskřily, ačkoli fyzicky to sotva bylo možné — se k ní pod tmavým obočím otočily a spočinuly na její postavě. „Tak o copak nám jde, milá dívko?“ zeptal se sebevědomě.

„Mohu s vámi mluvit — soukromě?“

„Ano — proč ne.“ Zadíval se na ni pozorněji.

„Mám vám totiž vyřídit,“ pokračovala nevinně, „že vaše vzdálená příbuzná skrze sňatek, Susan Newsonová, vdova po námořníku, je ve městě a dává se ptát, jestli si ji přejete vidět.“ Jeho výrazně rouge-et-noir vzezření nepatrně změnilo barvu. „Ach — Susan — ona ještě žije?“ vypravil ze sebe.

„Ano, pane.“

„A vy jste její dcera?“

„Ano, její jediná dcera.“

„Jak — jak se jmenujete — myslím křestním jménem?“ „ElizabethJane.“

„Newsonová?“

„ElizabethJane Newsonová.“

To Hencharda v kostce ujistilo, že převod, který se uskutečnil krátce po svatbě na weydonském trhu, nebyl pojat do rodinné kroniky. Bylo to víc, než mohl čekat. Hrubé jednání mu žena oplatila laskavostí a nikomu na světě, ani svému dítěti nesvěřila, jaká se jí stala křivda.

„Vaše zpráva — mě opravdu zajímá,“ pokračoval. „A protože se nejedná o obchod, ale o milou návštěvu, nebudeme přece sedět v kanceláři.“

Dvorně vyvedl překvapenou ElizabethJane z kanceláře a přešli místnost, v níž Donald Farfrae s horlivostí začátečníka prohlížel truhly obilí a pečlivě zkoumal vzorky. Henchard pak prošel brankou ve zdi, za níž se objevila rozkvetlá zahrada, jíž došli k domu. Uvedl Elizabeth do jídelny, která dosud nesla stopy bohaté snídaně na počest Skotovi. Místnost byla přepychově zařízena mahagonovým nábytkem v nejtemnější španělské červeni. Skládací stoly, jejichž přívěsné desky byly tak dlouhé, že se téměř dotýkaly země, stály u stěn na nohách ve tvaru sloních tlap. Na jednom ležely tři fóliové svazky — rodinná bible, „Život Josefův“ a „Povinnosti člověka“. V koutě s komínem stála polokruhovitá krbová mříž, směrem do místnosti zdobená řeckými vázami a girlandami. Židle byly ve slohu, který pokryl slávou

jméno Chippendalovo a Sheratonovo, ačkoli vzory, které se jim připisují, oni přičinliví truhláři ve skutečnosti nikdy neviděli ani o nich neslyšeli.

„Posaďte se, ElizabethJane, posaďte se,“ vyzval ji a hlas se mu třásl, když říkal její jméno. Sám si také sedl, ruce spustil mezi kolena a zadíval se na koberec. „Tak říkáte, že matka je zdráva?“

„Cesta ji hodně unavila.“

„A je vdova po námořníkovi — kdypak umřel?“

„Ztratili jsme otce na jaře.“

Henchard se celý schoulil, když mluvila o otci. „Přicházíte s matkou z ciziny — z Ameriky nebo z Austrálie?“

„Ne. Jsme už dost dlouho v Anglii. Když jsme se vrátili z Kanady, bylo mi teprve dvanáct.“

„Ach tak.“ Vyptáváním zjistil okolnosti, které zahalily osud ženy i dítěte takovou temnotou, že si je už dávno představoval v hrobě. Když odkryl minulost, vrátil se k přítomnosti. „A kde zůstala vaše matka?“

„U tří námořníků.“

„Vy jste tedy její dcera ElizabethJane?“ znovu se zeptal Henchard. Pak vstal, došel až k ní a podíval se jí přímo do tváře. „Bude asi nejlepší,“ řekl a odvrátil se, protože se mu draly slzy do očí, „když po vás pošlu matce pár slov. Rád bych ji viděl… Zemřelý manžel jí asi nenechal žádné jmění?“ Znovu se podíval na oděv, který měla dívka na sobě. Byly to slušné černé šaty, dokonce nejlepší, jaké měla, ale vypadaly už staromódně i na casterbridgeský vkus.

„To opravdu ne,“ odpověděla šťastna, že na otázku připadl sám a že se mu nemusela o penězích zmínit.

Posadil se za stůl a napsal pár řádků. Pak vytáhl z náprsní tašky pětilibrovou bankovku, vložil ji do obálky k dopisu, a jako by ho ještě něco napadlo, přidal k ní pět šilinků. Obálku pečlivě zalepil, nadepsal „Paní Newsonová, hostinec U tří námořníků“ a podal ji ElizabethJane.

„Odevzdejte to prosím osobně,“ požádal ji. „Jsem opravdu rád, že jste přišla — moc rád. Musíme si spolu pořádně promluvit — teď na to není čas.“

Při rozloučení ji vzal za ruku a stiskl ji tak vřele, že dívce, která v životě poznala tak málo přátelské náklonnosti, vstoupily dojetím slzy do očí. Jen odešla, spadla maska s Henchardovy tváře. Zavřel za ní dveře, strnule se posadil v obývacím pokoji a vytřeštil oči na protější stěnu, jako by z ní četl svůj osud.

„U všech svatých!“ vyskočil najednou ze židle. „To mě nenapadlo! Co když jsou to podvodnice — a Susan a dítě dávno umřely!“

Avšak pomyšlení na ElizabethJane ho ujistilo, že alespoň co se jí týče, není třeba pochybovat. A za pár hodin se přesvědčí o totožnosti její matky, neboť ji lístkem pozval na schůzku týž den večer.

„Když je smůla, tak pořádná,“ povzdechl si Henchard. Jeho překypující zájem o nového přítele ze Skotska byl zcela zastíněn touto událostí. Donald Farfrae ho po celý zbytek dne sotva zahlédl, takže mu začalo vrtat hlavou, není-li jeho zaměstnavatel příliš náladový a vrtkavý.

ElizabethJane zatím došla do hostince. Matka místo aby popadla lístek s nedočkavostí chudé příbuzné, která očekává pomoc, byla při pohledu na něj dojata. Nepřečetla si jej hned, naléhala na ElizabethJane, aby jí dopodrobna popsala návštěvu a zopakovala každé slovo, které pan Henchard řekl. Když se Elizabeth otočila zády, otevřela dopis. Stálo tam:

„Bude-li se Ti to hodit, počkej na mě v osm hodin večer v Aréně u budmouthské silnice. Najdeš ji snadno. Nemohu psát víc. Zpráva mě vyvedla z míry. To děvče zřejmě nic neví. Nic jí neříkej, dokud se neuvidíme.

M. H.“

O přiložených pěti guineách tam nebyla zmínka, částka nebyla zvolena náhodně, mohla jí mlčky naznačit, že si ji kupuje zpátky. Celý den čekala v neklidném napětí a neřekla ElizabethJane víc, než že je pozvána k panu Henchardovi a že půjde sama. Ani slovem se nezmínila, že se nesejdou v jeho domě, a nedala dívce přečíst jeho vzkaz.

«11»

Aréna bylo v Casterbridgi místní označení jednoho z nejlépe zachovaných, ne-li nejzachovanějšího římského amfiteátru v Británii.

V Casterbridgi připomínala starý Řím každá ulice, každá stezka, každé místo v okolí. Vypadaly římsky, připomínaly umění starých Římanů a ukrývaly jejich mrtvé. Stačilo kopat pár stop

do hloubky v polích nebo na zahradě, a narazilo se na urostlého vojáka nebo úředníka impéria, který zde v klidu tiše odpočíval už více než patnáct set let. Kostry ležely většinou na boku anebo schoulené v oválu vytesaném do křídy jako kuřata ve skořápkách, kolena přitažená k bradě. Na prsou nebo na čele mívaly fibuli, bronzovou brož, v ruce zbytek kopí, u kolen urnu, na hrdle pohár a láhev u úst. Casterbridgeští kluci i muži měli v hlavě všelijaké tajuplné dohady, když šli kolem a dívali se na ně jako na obvyklou podívanou.

Fantazii obyvatel, kteří by se s odporem stáhli, kdyby v zahradě našli nějakou relativně mladší kostru, pohled na tyto kostlivce nevzrušoval. Žili už tak dávno, v době, která se tolik lišila od současnosti, jejich naděje a pohnutky byly tak vzdálené našim, až se zdálo, že mezi nimi a živými je proud tak široký, že jej ani duchové nemohou překročit.

Amfiteátr byl obrovský kruhový násep se stupni na severním a jižním konci. Jeho svažující se vnitřek připomínal obří plivátko. Byl pro Casterbridge tím, čím jsou zbytky Kolosea pro moderní Řím, a byl téměř stejně působivý. Nejvhodnější dobou pro získání pravého dojmu z tohoto místa byl soumrak. Když v podvečer někdo stál uprostřed Arény, uvědomil si postupně její skutečnou mohutnost, již letmý pohled ve dne nemohl obvykle zachytit. Tato historická stavba, melancholická, působivá, osamělá, a přece snadno přístupná ze všech částí města, byla často místem schůzek, které měly zůstat v tajnosti. Tady se spřádaly intriky, zde se lidé znovu scházeli po hádkách a rozchodech, aby se pokusili začít znova. Nejméně tu docházelo ke schůzkám nejběžnějším: k setkání šťastných milenců.

Bylo by zajímavé zjistit — když jsme viděli, že amfiteátr byl vzdušný, snadno přístupný a osamělý, jako stvořený pro soukromé hovory — , proč se v té zřícenině nikdo necítil dobře. Snad to bylo tím, že vyvolávala nepříjemné představy. Stačilo vzpomenout na její historii. Kromě krvavých her, které se v ní původně pořádaly, spojovaly se s ní i takovéto události: po mnoho let stála v jednom koutě městská šibenice a v roce 1705 zde byla za účasti deseti tisíc diváků nejprve napůl udušena a pak upálena žena, která zabila svého muže. Vypravovalo se, že jí přitom puklo srdce a vypadlo z těla, což vyděsilo přítomné tak, že se do smrti nemohli ani podívat na pečené maso. Kromě těchto starých tragédií se tu i v nedávné době mnoho lidí porvalo a umlátilo téměř k smrti, neboť v uzavřené Aréně je nikdo neviděl, ledaže by se vyšplhal na násep, což lidé z městečka při

svých denních starostech ani nezkoušeli. Za bílého dne a hned vedle rušné silnice se tu daly páchat zločiny a nikdo o tom neměl ani tušení.

V poslední době se pár chlapců snažilo vnést mezi zříceniny radost tím, že v Aréně hráli kriket. Ale hra obvykle z uvedených příčin vázla — ve stísněném soukromí, které vytvářel hliněný kruh, zbavující hráče povzbudivých pohledů kolemjdoucích i všech poznámek obecenstva a vůbec všeho kromě oblohy, si hráči připadali jako herci před prázdným hledištěm. A možná že se chlapci i trochu báli, poněvadž kdosi starší vyprávěl, že někteří lidé, kteří si v Aréně za jasných letních dnů četli nebo podřimovali, když zvedli oči, spatřili prý v amfiteátru legii Hadriánových vojáků, jako by sledovali gladiátorské zápasy, a slyšeli jejich vzrušené povzbuzování. Trvalo to jen okamžik a pak všechno jako blesk zmizelo.

Tvrdilo se, že pod jižním vchodem jsou dosud vykopané kobky pro zvěř a atlety, kteří se účastnili zápasů. Aréna měla dosud pravidelný kruhový tvar a byla rovná, jako by se pro původní účel užívala do doby poměrně nedávné. Cestičky na svahu, po nichž diváci chodili na svá místa, byly dosud Zachovalé. Celá plocha však zarostla trávou, která se teď na konci léta ježila uvadlou ostřicí a vlnila se pod hřebenem větru, který pozorným uším zněl aiolskými modulacemi a pohrával si s letícími chomáčky pýří.

Henchard si vybral toto místo, protože nevěděl o lepším, kde by unikl pozornosti. Zde se mohl v klidu sejít se svou dávno pohřešovanou ženou a ona, přestože nebyla zdejší, mohla toto místo snadno nalézt i po setmění. Jako starosta města, který musí dbát o svou pověst, nemohl ji pozvat k sobě, dokud se nedohodnou na přesném postupu.

Před osmou hodinou došel k opuštěné stavbě a vešel jižní cestou, která vedla přes débris bývalých jam pro zvěř. Po chvíli rozeznal ženskou postavu, která se přikradla dovnitř severním otvorem, kdysi vchodem pro veřejnost. Setkali se uprostřed Arény. Zpočátku nikdo nepromluvil — nebylo třeba slov — ubohá žena se opřela o Hencharda a on ji zachytil pažemi.

„Já nepiju,“ řekl tichým, selhávajícím, omluvným hlasem. „Slyšíš, Susano? — Já už nepiju — nepil jsem od tamtoho večera.“ To bylo první, co řekl.

Cítil, že sklonila hlavu na znamení, že rozumí. Po chvíli promluvil znovu:

„Kdybych byl věděl, že žiješ, Susano! Ale všechno svědčilo

o tom, že jste s dcerou umřely. Udělal jsem, co jsem mohl, abych vás našel — jezdil jsem, dával jsem inzeráty. Nakonec jsem myslel, že ses s tím člověkem vydala do nějaké kolonie a že jste po cestě ztroskotali. Proč ses vůbec neozvala?“

„Kvůli němu, Michaeli, jaký jiný důvod bych mohla mít? Měla jsem za to, že mu musím být věrná do smrti — bláhové jsem věřila, že v tom obchodě bylo něco posvátného, co svazuje. Myslela jsem, že ani kvůli cti nemohu utéct od člověka, který za mě dal v dobré víře tolik peněz. Teď se s tebou scházím jako vdova po něm — já se za ni považuju a nic od tebe nežádám. Kdyby nezemřel, nikdy bych nepřišla — nikdy! Tím si můžeš být jist.“

„Bože můj! Jak jsi mohla být tak hloupá?“

„Nevím. A stejně by bylo ode mne špatné, kdybych si to byla nemyslela!“ řekla Susan se slzami na krajíčku.

„Ano — máš pravdu. Proto tě mám za poctivou ženu. Ale — přivést mě do téhle situace!“

„Jaké, Michaeli?“ zeptala se poplašeně.

„Myslím na to, jak budeme žít zase spolu a s ElizabethJane. Nemůžeme jí říct všechno — pohrdala by námi oběma — a to bych nesnesl.“

„Proto jsem jí o tobě nikdy nic neřekla. Taky bych to nesnesla!“

„Musíme si vymyslet plán, jak to zařídit, aby si myslela pořád totéž a abychom přesto uspořádali svůj život. Už jsi slyšela, že tu mám velký obchod a že jsem starosta města, patron kostela a nevímco všechno?“

„Ano,“ zašeptala.

„Kvůli tomu a také proto, aby dcera nepřišla na naši hanbu, musíme postupovat velice opatrně. Háček je v tom, že nevím, jak byste se mohly vrátit do mého domu jako manželka a dcera, na které jsem byl kdysi zlý a které jsem vyhnal.“

„My hned odjedeme. Já přijela, jen abych viděla…“

„Ne, Susano, neodjedete — ty mi nerozumíš!“ řekl s laskavou přísností v hlase. „Vymyslel jsem tenhle plán: najmeš si ve městě domek jako vdova po panu Newsonovi, já se s tebou setkám, požádám tě o ruku, vezmeme se a ElizabethJane přijde s tebou jako moje adoptivní dcera. Je to všechno tak přirozené a snadné, že šlo vlastně jen o nápad, jak to udělat. O mém paličatém, pochybném a zkaženém mládí se nikdo nedozví; to tajemství zůstane mezi námi a já budu mít radost z vlastní dcery i z manželky.“

„Udělám, co budeš chtít, Michaeli,“ odpověděla povolně. „Přišla jsem sem kvůli ElizabethJane. Pokud jde o mě — když mi řekneš, abych odešla zítra ráno, půjdu bez výčitek a už o mně neuslyšíš.“

„Ale jdi — to nechci slyšet,“ řekl něžně Henchard. „Já už tě nechci ztratit. Rozmysli si trochu, co jsem ti řekl, a když tě nic lepšího nenapadne, provedem to. Bohužel musím na pár dní odjet za obchodem, ale vy si zatím můžete najít nějaký byt — myslím, že by se nejlíp hodil ten vedle obchodu s porcelánem na Hlavní ulici — a taky se můžete podívat po nějakém domku.“

„Byt na Hlavní ulici bude asi drahý.“

„To nevadí — musíš dbát od začátku na dobrou pověst, jestli se nám ten plán má povést. Peníze nech na mně. Máš dost do té doby, než se vrátím?“

„Tak akorát.“

„V tom hostinci to máte pohodlné?“

„Ale ano.“

„A to děvče — určitě se nemůže nic dozvědět? Toho se nejvíc bojím.“

„Divil by ses, ale vůbec ji nenapadne dohadovat se pravdy. Jak by mohla na něco takového přijít?“

„Máš pravdu!“

„Líbí se mi ten nápad s novou svatbou,“ pokračovala po chvíli paní Henchardová. „Po tom všem mi to připadá jako jediná možnost. A teď už se musím vrátit k ElizabethJane a říct jí, že náš příbuzný pan Henchard si přeje, abychom zůstaly ve městě.“ „Dobrá — zařiď to, jak myslíš. Půjdu kousek s tebou.“

„Ne! Nesmíš nic riskovat!“ polekala se jeho žena. „Já trefím a není ještě tak pozdě. Prosím tě, nech mě jít samotnou.“ „Dobře,“ souhlasil Henchard. „Ale ještě něco. Odpustíš mi, Susano?“

Zamumlala cosi, ale nebyla zřejmě schopna najít slova pro odpověď.

„To nevadí — všechno má svůj čas,“ řekl. „Suď mě podle toho, co udělám. Na shledanou.“

Stál na horním konci amfiteátru a jeho žena zatím vyšla dolním vchodem a kráčela mezi stromy k městu. Henchard se pak vydal na cestu domů a šel tak rychle, že u svého domu téměř dostihl manželku, s níž se před chvílí rozloučil a která o jeho blízkosti neměla ani tušení. Díval se za ní, než došla na konec ulice, a pak vešel.

«12»

Když mu žena zmizela s očí, vešel starosta do domu, prošel tunelem průjezdu na zahradu a odtud zadními vrátky ke stodolám a sýpkám. V kanceláři ještě svítilo světlo, a protože na oknech nebyly záclony, viděl, že Donald Farfrae sedí, kde ho ráno zanechal, a seznamuje se s povinnostmi správce podrobným studiem obchodních knih. Henchard vstoupil a řekl: „Nenech se rušit, jestli chceš ještě pracovat.“

Postavil se za Donaldovu židli a pozoroval, jak obratně rozhání mlhu, která se v Henchardových účetních knihách usadila tak hustě, že pomalu svedla z cesty i prozíravého Skota. Obchodník k němu shlížel napůl s obdivem a napůl ho litoval, že je ochoten obětovat tolik duševní námahy titěrným detailům. Sám se necítil ani duševně, ani tělesně schopen lámat si hlavu záhadami počmáraného papíru. Dostalo se mu v moderním slova smyslu vzdělání Achillova a písařinu považoval za Tantalova muka.

„Pro dnešek je toho dost,“ řekl po chvíli a zakryl list svou širokou dlaní. „Zítra je taky den. Pojď ke mně, dáme si pořádnou večeři. Žádný odpor — už jsem řekl!“ a s přátelským násilím sklapl účetní knihy.

Donald měl v úmyslu vrátit se do svého pokoje, ale už pochopil, že jeho přítel a zaměstnavatel nezná míru ve svých přáních a nápadech, a tak se podrobil. Líbila se mu Henchardova srdečnost, třebaže mu vlastně byla na obtíž. Naprostý protiklad jejich povah ho přitahoval.

Zamkli kancelář a mladík následoval svého průvodce přímo do zahrady soukromou brankou, jíž se jediným krokem přešlo z užitku do krásy. Zahrada byla ztichlá, orosená a plná vůní. Táhla se daleko za dům, nejprve jako trávník se záhony a pak jako sad, v němž po léta pěstované kordony, staré jako dům, tak zmohutněly, ztuhly a zesukovatěly, že vytáhly své kůly ze země a svíjely se a kroutily v rostlinné bolesti jako listnatí laokoonové. Květiny, které vydávaly tak sladkou vůni, už nebylo vidět, ale vroubily jejich cestu.

Při večeři se opakovala hostitelova ranní štědrost, a když se najedli, řekl Henchard: „Přitáhni si židli ke krbu, chlapče, rozděláme si oheň — nic se mi neprotiví víc než koukat na šedou mříž, třebaže máme teprve září.“ Zapálil nachystaný otop a pokojem se rozlila veselá záře.

„Je to zvláštní,“ začal Henchard, „jak dva muže svede dohromady obchodní záležitost, a na konci prvního dne už bych s tebou rád promluvil o čistě rodinné záležitosti. Ale k čertu s ohledy, Farfrae, jsem osamělý člověk a nemám si s kým promluvit, tak proč bych to neřek tobě?“

„S radostí vás vyslechnu, jestli vám mohu nějak pomoci,“ odpověděl Skot a očima jezdil po krásně vyřezávaném táflování nad komínem, na němž byly ověnčené lyry, štíty a toulce po stranách suknem zahalené zvířecí lebky a z boku reliéfy hlavy Apollóna a Diany.

„Nebyl jsem vždycky takový, jak mě znáš teď,“ pokračoval Henchard a pevný hluboký hlas se mu nepatrně zachvěl Propadl podivnému stavu, který nutí muže, aby se svěřili nově nalezenému příteli s věcí, kterou by starému neřekli ani za nic. „Začínal jsem jako dělník na senách, a když mi bylo osmnáct, podlehl jsem volání přírody a oženil jsem se. Řekl bys, že jsem ženatý člověk?“

„Slyšel jsem ve městě, že jste vdovec.“

„No ovšem — zapomněl jsem, že se to určitě dozvíš. Ženu jsem ztratil asi před devatenácti lety — vlastní vinou… Bylo to takhle: Jednoho letního večera jsem šel za prací, žena šla se mnou a v náručí nesla dítě, naši jedinou dceru. Zašli jsme do stanu na venkovském trhu. Tehdy jsem si rád přihnul.“

Henchard se na chvíli odmlčel a poposedl tak, aby si mohl opřít loket o stůl a čelo zaclonit rukou, která však nestačila zakrýt strnulé sebeovládání, když do nejmenších detailů popisoval příhodu s námořníkem. Stín nezaujatosti, zpočátku viditelný na Skotově tváři, nyní zmizel.

Henchard pokračoval vyprávěním, jak se pokoušel ženu nalézt, jak složil přísahu a jak osaměle žil v letech následujících. „Dodržuju tu přísahu už devatenáct let,“ dodal, „a dostal jsem se tam, kde mě vidíš.“

„Tak tedy — za celou tu dobu jsem o ženě neslyšel, a protože nejsem od přírody na ženy chytlavý, nemusel jsem se zvlášť přemáhat, abych se většinu času slabšího pohlaví stranil. Jak říkám, o ženě jsem neslyšel po celá léta — až do dnešního dopoledne. Dnes — se vrátila.“

„Vrátila!“

„Dnes ráno — dneska ráno! A co já teď mám dělat?“ „Nemůžete ji vzít k sobě, žít s ní a nějak jí všechno vynahradit?“

„To jsem měl vždycky na mysli a taky jsem jí to navrhl. Ale Donalde,“ zachmuřil se Henchard, „když se zachovám čestně k Susaně, ublížím jiné ženě.“

„To snad není možné!“

„Je asi v povaze věcí, Donalde, že člověk, jako jsem já, nemůže mít takové štěstí, aby proplul dvaceti lety života a nechybil víc než jednou. Po mnoho let jsem jezdíval za obchodem na ostrov Jersey, hlavně kvůli řepě a bramborám. V těch dvou artiklech s nimi čile obchoduju. No a jednou na podzim, když jsem nakupoval, vážně jsem onemocněl a v nemoci jsem propadl záchvatu trudnomyslnosti, kterým občas trpím následkem svého osamělého života. Když mě to chytne, vidím svět černější než peklo a jako Job proklínám den, kdy jsem se narodil.“

„To snad není možné, něco takového se mi ještě nestalo,“ řekl Farfrae.

„Modli se k Bohu, mladíku, ať tě to nikdy nepotká! Když jsem na tom byl tak bídně, slitovala se nade mnou jedna žena — měl bych spíš říct mladá dáma, protože byla z dobré rodiny, vzdělaná a dobře vychovaná — dcera nějakého lehkomyslného důstojníka, který zabředl do dluhů, až mu nakonec zastavili plat. Tehdy už nežil, její matka také ne a dívka byla stejně opuštěná jako já. To mladé stvoření bydlelo v penziónu, kde jsem se ubytoval i já, a když mě sklátila nemoc, vzala na sebe péči o mé zdraví. Z toho se pak vyvinula její pošetilá náklonnost ke mně. Pánbůh ví proč, určitě jsem si to nezasloužil. Ale bydleli jsme v jednom domě, byla mi upřímně oddána, a tak přirozeně došlo k důvěrnostem. Nebudu se šířit o podrobnostech tohoto vztahu. Stačí, když řeknu, že jsme se docela vážně chtěli vzít. Pak došlo ke skandálu, z něhož jsem vyšel bez úhony, zato ji úplně zničil. Donalde, tady mezi čtyřma očima a jako muž k muži ti slavnostně prohlašuju, že milkování se ženskými není ani má neřest, ani přednost. Ale ona skoro vůbec nedbala na okolí a já možná ještě míň vzhledem k tomu, jak jsem byl zubožený, a právě z toho vznikl ten skandál. Konečně jsem se uzdravil a mohl jsem se vrátit domů. Po mém odjezdu mnoho vytrpěla a neopomněla mi o tom psát v dopisech, které chodily jeden za druhým. Nakonec se mi zdálo, že jsem jí zavázán určitou povinností, a protože jsem tak dlouho o Susaně nic neslyšel, rozhodl jsem se zachovat k té druhé ženě jediným způsobem, který ji mohl plně odškodnit. Zeptal jsem se jí, jestli si mě chce vzít, přestože ví, že Susan možná ještě někde žije (sám jsem si myslel, že to je možnost pranepatrná). Skákala radostí a svatba by byla

určitě co nejdřív, když tumáš! — najednou se objeví Susan!“ Donald se snažil pochopit komplikaci, která přesahovala rámec jeho prostých zkušeností.

„Kolik zla může člověk kolem sebe napáchat! Přes poklesek, kterého jsem se v mládí dopustil na tom trhu, mohlo být už všechno v pořádku, kdybych zas sobecky nebyl dovolil té lehkovážné dívce na Jersey, aby se ke mně tak připoutala, až to pokazilo její pověst. Teď musím jednu z nich zklamat — a bude to ta druhá. První povinnost mám k Susaně, o tom není pochyb.“ „Obě jsou ve smutném postavení, to máte pravdu,“ přizvukoval Farfrae.

„To tedy jsou! Na sebe vůbec nehledím — stejně to všechno skončí jen jedním způsobem. Ale co ty dvě ženy!“ Henchard se hluboce zamyslel. „Vím, že bych se měl k té druhé stejně jako k první zachovat co nejohleduplněji.“

„Bohužel, nedá se nic dělat!“ odpověděl jeho druh s lítostí nad strastmi, které zlo přináší. „Musíte té mladé dámě napsat a čestně a bez vytáček jí vysvětlit, že si ji nemůžete vzít, protože se vaše první žena vrátila. Že už se s ní víckrát nemůžete sejít a že — že jí přejete všechno dobré.“

„To nestačí. Jako že je Bůh nade mnou, musím udělat víc! Musím — ačkoli se vždycky chlubila, že má bohatého strýce nebo tetu, od níž čeká dědictví — musím jí poslat větší částku peněz, abych ji chudáka aspoň trochu odškodnil… Pomůžeš mi s tím, pomůžeš mi napsat vysvětlení, jak jsem ti to teď říkal, a napíšeš to co nejohleduplněji? Já na dopisy nejsem.“

„Ano, napíšu vám to.“

„Ale počkej, ještě jsem neskončil. Moje žena Susan si tehdy s sebou vzala moji dceru — to dítě, s kterým přišla na trh v náručí, a dcera o mně neví nic víc, než že jsem nějaký příbuzný skrze sňatek. Byla vychovaná ve víře, že jejím otcem a manželem matky byl ten námořník, kterému jsem Susanu předal a který už zemřel. Její matka si celou tu dobu myslela — a teď jsme se na tom oba shodli, že nemůžeme dívce přiznat svou vinu a říct jí pravda. Co si o tom myslíš? Chtěl bych, abys mi poradil.“ „Já bych to asi podstoupil a řekl jí pravdu. Odpustí vám oběma.“

„Nikdy!“ zvolal Henchard. „Nikdy jí neřeknu pravdu. Znovu se s její matkou vezmeme a to nám nejen zachová úctu dcery, ale bude to i jinak vhodnější. Susan se považuje za vdovu po námořníkovi a nechce se mnou žít jako dřív bez nového církevního obřadu — myslím, že v tom má pravdu.“

Na to už Farfrae neodpověděl. Pečlivě sestavil dopis mladé dámě na Jersey, a když pak odcházel, ukončil Henchard jejich rozhovor slovy: „Spadl mi kámen ze srdce, že jsem si o všem mohl promluvit s přítelem, Donalde! Vidíš, že starosta Casterbridge nemá myšlenky v takovém pořádku, jak by se mohlo zdát podle uspořádání jeho kapsy.“

„To vidím, a je mi vás opravdu líto,“ řekl Farfrae.

Když odešel, Henchard dopis pečlivě přepsal, vložil k němu do obálky šek, donesl ho na poštu a zamyšleně se vracel zpátky.

„Kéž by se to dalo vyřídit tak snadno!“ povzdechl si. „Chudák

— snad to pochopí! Teď musím myslet na Susanu!“

«13»

Domek, který při uskutečňování svého plánu najal Michael Henchard pro svou ženu vystupující pod jménem Newsonová, stál na horním či západním konci města blízko římských hradeb a aleje, která je ukrývala ve svém stínu. Zapadající slunce tam zářilo žlutěji než jinde v tento podzimní čas — jak se připozdívalo, vysílalo své paprsky pod spodní větve platanů a vrhalo na přízemek obydlí se zelenými okenicemi odlesk záře, kterou v poschodí clonil stín koruny. Pod těmito platany na hradbách prosvítaly při pohledu ze světnice mohyly a výspy vzdálených kopců. Místo působilo příjemným dojmem s obvyklou stopou melancholie všech krajin s památkami na minulost.

Jakmile se matka s dcerou a služkou v bílé zástěře pohodlně usadily, přišel je navštívit Henchard a zdržel se na svačinu. Při zábavě, v níž převládal obecný tón, nepojala Elizabeth ani stín podezření, což zřejmě povzbudilo Hencharda, zato matka se v nové roli necítila zvlášť dobře. Návštěvy se opakovaly s obchodnickou pravidelností, neboť Henchard se zřejmě vžil do přísně formální přímosti vůči této ženě, která měla právo na své straně, bez ohledu na její i na své vlastní pocity.

Jednou odpoledne, když dívka nebyla doma, řekl Henchard suše: „To je dobrá příležitost, abys určila ten šťastný den, Susano.“

Žena se pokusila o úsměv. Neměla ráda žerty o věci, do níž se pustila jen kvůli své dceři. Ve skutečnosti měla do všeho tak malou chuť, že je až s podivem, proč vůbec tolik předstírala a neřekla dceři rovnou pravdu. Ale člověk je tvor slabý — a vysvětlení se dozvíme v pravý čas.

„Michaeli,“ odpověděla, „bojím se, že tě to všechno zdržuje a obtěžuje — vždyť já nepočítala ani s takovýmhle zaopatřením.“ Podívala se na něj, na jeho oblek, který prozrazoval zámožného člověka, a na nábytek, jímž zařídil pokoj — pro její oči byl pompézní a zbytečně nákladný.

„Ale kdepak,“ řekl Henchard se strohou vlídností. „Vždyť je to jen malý domek — nestálo mě to skoro nic. A pokud jde o čas,“ — jeho brunátná a černá hlava zazářila sebeuspokojením

— „mám teď skvělého člověka, který mi dohlíží na obchody, člověka, jakého jsem si vždycky přál dostat. Brzy mu budu moct všechno přenechat a budu mít pro sebe víc času, než jsem měl za posledních dvacet let.“

Henchard chodil na návštěvy tak často a tak pravidelně, že se brzy začalo nejdřív jen šuškat a pak veřejně debatovat o tom, že pánovitého a vládychtivého casterbridgeského starostu ulovila a zkrotila vdova z lepších kruhů, paní Newsonová. Celá věc, která by jinak byla považována za zcela neromantickou, začala být pikantní, neboť se vědělo, že starosta je k ženskému pokolení povýšeně nevšímavý a dosud se hovoru se ženami vyhýbal. Bylo nepochopitelné, že si vybral takovou křehkou ženu, protože však se vědělo, že jsou nějakým způsobem spřízněni, považovala se celá věc za rodinnou záležitost, v níž city nehrají žádnou roli. Paní Henchardová byla tak bledá, že jí kluci přezdívali „Bílá paní“. Henchard to několikrát zaslechl, když se s ní procházel po Promenádě — jak se říkalo stromořadí na hradbách — a jeho obličej se stáhl tak, že dotyčný poděšeně couvl. Ale nikdy nikomu neřekl ani slovo.

Pokračoval v přípravách na své spojení, či lépe řečeno na obnovení svého spojení s tímto bledým stvořením soustředěně a zarytě, jak to odpovídalo jeho svědomitosti. Z jeho chování by nikdo nepoznal, že v něm nehárá žádná vášeň pohánějící všechno to hemžení, které se odehrávalo v jeho velkém honosném domě; že v něm není nic kromě tří velkých pohnutek — první, aby se odvděčil své vyhnané Susaně, druhá — aby zajistil pod svým otcovským dohledem pohodlný domov pro ElizabethJane, a třetí — aby se potrestal vším, co mu tyto činy pokání vynesou nepříjemného, například poškozením pověsti sňatkem s tak chudou ženou.

Susan Henchardová seděla poprvé v životě v kočáře, když v den svatby vstoupila do prostého uzavřeného vozu, který ji měl s ElizabethJane odvézt do kostela. Bylo klidné a teplé listopadové dopoledne s deštěm, který se snášel jako mouka a usazoval

se jako prach na sukně klobouků a plášťů. Kolem kostelních vrat postávalo pár lidi, uvnitř bylo nabito. Skot, který šel za mládence, byl samozřejmě jediný, kdo kromě hlavních herců znal celou pravdu o tomto spojení. Byl však příliš nezkušený, příliš ohleduplný a soudný a byl si příliš vědom vážné stránky celé věci, aby jeho výkon odpovídal dramatičnosti tohoto výjevu. Na to bylo potřeba mimořádného talentu Christophera Coneye, Solomona Longwayse, Buzzforda a jejich kumpánů. Jenže ti nevěděli nic o tajemství, přestože se, když se blížila doba odchodu z kostela, shromáždili na cestě před vraty a vykládali si celou věc po svém.

„Už je to pětačtyřicet let, co sem se tady usadil,“ začal Coney, „ale v životě jsem neviděl někoho čekat tak dlouho na tak málo! Teď už je řada jen na tobě, Nance Mockridgeová.“ Poznámka patřila ženě, která stála za ním — a byla to táž, která ukazovala lidem špatný chleba, když Elizabeth s matkou přišly do Casterbridge.

„Radši se voběsím, než bych si vzala jeho nebo třeba tebe,“ odpověděla ta dáma. „Tebe, Chistophere, známe jak svý boty, a čím míň toho člověk vo tobě ví, tím líp. Tamten,“ ztlumila hlas, „prej bejval vobci na krku, když se učil — neřekla bych to nahlas ani za nic — ale byl, a když začínal, neměl víc než vrána.“

„Zato teď je mu každá minuta drahá,“ bručel Longways. „A když se vo člověku říká tohle, to už je pořádná vosobnost!“ Otočil se, spatřil kruh zbrázděný záhyby a poznal v něm usmívající se obličej tlusté ženy, která se u Tří námořníků dožadovala další písně. „Tak co, matko Cuxsomová, jak je? Tady paní Newsonová, kost a kůže, si sežene novýho manžela a vy, taková persóna, nic?“

„To tak! Aby mě zase třískal… Jó, už je po Cuxsomovi a bude i po koženejch kalhotách!“

„S pomocí boží.“

„Mně už nestojí za to pomejšlet na manžela,“ pokračovala paní Cuxsomová. „Ale vsadím krk na to, že sem se narodila ve stejně dobrý rodině jako tahleta.“

„Máte pravdu, vaše matka byla moc hodná ženská — já ji pamatuju. Dostala uznání vod Zemědělský společnosti za to, že vychovala nejvíc zdravejch dětí bez přispění vobce a všelijajakejch dobročinnejch zázraků.“

„Právě to nás tak drželo dole — ta veliká hladová rodina.“ „No jo, to se honí bída s nouzí.“

„A pamatuješ, jak maminka uměla zpívat, Christophere?“ pokračovala paní Cuxsomová, která se dala do vzpomínání, „nebo jak sme s ní šli do Mellstocku na dejchánek — ke starej paní Ledlowovej, tetě toho sedláka Shinara, pamatuješ? — Říkali sme jí Ropucha, protože měla vobličej samej flek, pamatuješ?“

„Ale nojo, pamatuju, jak by ne!“ odpověděl Coney.

„Já moc dobře — protože to už sem byla pomalu na vdávání — napůl holka a napůl ženská, jak se říká. A pamatuješ — “ popadla Solomona za rameno a oči se jí rozzářily v úzkých štěrbinách pod víčky — „pamatuješ na to sherry a na ty stříbrný tabatěrky a na to, jak Jean Dummetovej bylo špatně, když sme šli domů, a jak ji Jack Griggs musel nýst přes bláto a jak ji pustil před vohradou mlíkaře Sweetappla a vona byla tak zmazaná, že směji museli čistit trávou?“

„Chacha, to si pamatuju, na takový legrace z mladejch let si moc dobře pamatuju! Co sem se tehdá nachodil — a teď nepřekročím brázdu!“

Jejich vzpomínání přerušil příchod znovuoddané dvojice — Henchard se rozhlížel po přihlížejících svým obvyklým dvojsmyslným pohledem: chvíli jako by vyjadřoval spokojenost, v následujícím okamžiku prchlivé pohrdání.

„Sou každej jinej — i když von tvrdí, že je abstinent,“ prohlásila Nance Mockridgeová. „Počkejte, že si ho otočí kolem prstu! Vypadá jako Modrovousova žena a časem se to provalí.“ „Dej pokoj — von je dobrej! Někdo neví, co by chtěl. Kdybych si mohla vybrat ze všech mužskejch, nechtěla bych nikoho jinýho. Taková chudá ženská — pro ni je to dar boží, ne žádný pobláznění nebo kudrlinka k jménu.“

Obyčejný malý kočár vyrazil do mlhy a diváci se rozešli. „Teď vo tom ještě nemůžeme nic říkat,“ prohlásil Solomon. „Pár mil vodtud našli včera mrtvýho, takže s tou svatbou a s tímhle špatným počasím mi to vychází tak, že nemá cenu pouštět se dneska do pořádný práce. Za posledních čtrnáct dní sem vypil jen jednoho prcka a už toho mám tak akorát dost. Zajdu k Námořníkům a trošku se zahřeju.“

„Já nejspíš pudu s tebou, Solomone,“ řekl Christopher. „Mám žízeň jak trám.“

«14»

Pozdní léto života paní Henchardové spadalo do období, kdy se nastěhovala do honosného domu svého manžela a postoupila do vážených společenských kruhů. Všechno kolem ní bylo zářivé, jak se v pozdním létě často stává. Aby netoužila po hlubších citech, než jí mohl dát, předsevzal si Henchard, že vyvolá zdání náklonnosti vnějšími zásahy. Kromě jiného dal natřít svítivou zelení železné mříže, které se teskně usmívaly pod nánosem rezu už nejméně osmdesát let, a georgiánská stahovací okna, rozdělená na malé tabulky, dal zjasnit trojnásobnou vrstvou bílého nátěru. Choval se k ní s laskavostí, jíž byl jako muž, starosta a patron kostela schopen. Dům byl rozlehlý, pokoje okázalé, schodiště široká a dvě nenáročné ženy se v něm téměř ztrácely.

Pro ElizabethJane to bylo nejradostnější období jejího života. Měla svobodu a byla obklopena láskyplnou pozorností, o níž se jí dříve ani nesnilo. Poklidný a snadný život v hojnosti, který jí nastal po matčině sňatku, byl začátkem velké změny v jejím vývoji. Brzy přišla na to, že stačí říct a dostane, co si přeje, a podle rady starého přísloví se této výhodě nebránila. Když odpadly starosti, začal se rozvíjet její duševní obzor a s duševním rozvojem přibývalo krásy. Moudrosti — která pramení z přirozeného založení osobnosti — měla dostatek, ale znalostí a vzdělání se jí bohužel nedostávalo. Než přešla zima a jaro, hubený obličej i postava se zaoblily do plnějších a měkčích křivek, starostlivé vrásky se ztratily z mladého čela, popelavá kůže, kterou považovala za vrozený úděl, zmizela díky hojnosti dobrého jídla a na tvářích se jí usadil broskvový pel. Šedivé přemýšlivé oči se teď občas čtverácky usmály, ale nikoli příliš často. Ona moudrost, která jí sídlila v zorničkách, se nerada dávala do spolku s lehkovážností. Jako všem, kdož poznali bídu a zlé časy, připadala i ElizabethJane bezstarostnost příliš nerozumná a zavádějící na to, aby se jí člověk mohl oddávat jinak než nezávazně a po malých chvilkách. Od malička byla vedena řídit se rozumem a takový návyk nelze beze všeho odhodit. Neznala náladovost, která tolik lidí posedá zcela bezdůvodně. Nikdy — abychom volně užili slov současného básníka — nikdy nepadl do její duše stesk, aniž znala jeho příčinu, a byla-li veselá, měla pro míru svého rozjaření dobrý důvod.

Dalo by se čekat, že dívka, která rychle roste do krásy, ži-

je v příjemném prostředí a poprvé v životě vládne penězy, se oddá výstřednímu oblékání. Ne tak v našem případě. Rozumný postoj, který ElizabethJane zaujala ve všech směrech, se nejvýrazněji projevil v otázce oblékání. Držet se zpátky, jde-li o požitky, je stejně cenná vlastnost jako držet krok s předvojem v podnikání. Tato dívka světa neznalá se jí řídila díky vrozené a mimořádně citlivé vnímavosti. Správně usoudila, že se nesmí objevit na jaře v ulicích vyfintěná jako páv, jak by to na jejím místě jistě udělala většina casterbridgeských děvčat. Spoutala svou radost obezřelostí — jako polní myška nezapomíná na ostří pluhu, i když život vypadá nejrůžověji, tak i Elizabeth pamatovala na opatrnost, jež je vlastní všem uvážlivým lidem, kteří v útlém mládí trpěli bídou a útlakem.

„Rozhodně nebudu lehkovážná,“ slibovala sama sobě. „Nechci pokoušet Pánaboha. Mohly bychom se zas octnout s matkou na dně stiženy jeho hněvem.“

Vycházela teď v černém hedvábném čepci, v sametovém kabátě nebo v krátkém hedvábném kabátku, v tmavých šatech a se slunečníkem. Co se posledního týče, nestrpěla na něm žádné ozdoby a třepení, nosila slunečník s rovným okrajem, stažený úzkým kroužkem ze slonové kostí. Všimla si, že když se jí pleť vyčistila a tváře zrůžověly, začala být citlivější na sluneční paprsky, a od té chvíle si obličej chránila, protože neposkvrněnou pleť považovala za součást ženského půvabu.

Henchard si ji velmi oblíbil a vycházel s ní mnohem častěji než matka. Jednou vypadala tak přitažlivě, že se na ni zadíval kritickým pohledem.

„Měla jsem tu stuhu náhodou u sebe, tak jsem si ji uvázala,“ vysvětlovala bez vyzvání, protože se jí zdálo, že není spokojen s nápadnou ozdobou, kterou dřív nenosila.

- „Aha — no ovšem — samozřejmě,“ vyrážel mohutným hlasem. „Dělej, jak chceš — nebo spíš, jak ti poradí matka. Já se v tom nevyznám!“

Doma nosila vlasy rozdělené pěšinkou, která se jí klenula od ucha k uchu jako bílá duha. Směrem dopředu od této linky ležel jeden prstýnek vedle druhého. Dozadu nosila vlasy hladce přičesané a stažené do uzlu.

Jednou ráno seděli všichni tři členové rodiny společně u snídaně a Henchard se mlčky — jak měl teď ve zvyku — díval na její vlasy, spíš kaštanové než tmavohnědé. „Myslel jsem, že ElizabethJane měla — . Neříkala jsi, že když byla ElizabethJane malá, zdálo se, že bude mít černé vlasy?“ zeptal se ženy.

Poplašeně zvedla oči, nohou mu dala varovné znamení a přiškrceně odpověděla: „To že jsem říkala?“

Jakmile ElizabethJane odešla z pokoje, Henchard se k rozmluvě vrátil. „Bože Všemohoucí, já málem zapomněl! Napadlo mě, že když byla ElizabethJane malá, určitě se zdálo, že bude mít černé vlasy.“

„Vypadalo to tak, ale dětem se vlasy mění,“ odpověděla Susan.

„Často jim tmavnou, to vím, ale netušil jsem, že taky můžou zesvětlat.“

„Ale můžou.“ V tu chvíli se na její tváři objevil utrápený výraz, pro nějž až budoucnost přinesla vysvětlení. Ztratil se, když Henchard pokračoval: „Tím líp. Ale Susano, byl bych rád, kdyby jí lidi říkali slečno Henchardová, ne Newsonová. Spousta lidí jí tak stejně říká — a je to její zákonné jméno — tak proč by je neměla užívat? Nelíbí se mi, že moje vlastní krev vystupuje pod jiným jménem. Oznámím to v casterbidgeských novinách, tak se to dělá. Elizabeth určitě nebude proti tomu.“ „Ne. Určitě ne. Ale — “

„Dobrá, tak to provedeme,“ uzavřel stroze. „Jestli ona nebude proti, ty si to jistě přeješ stejně jako já.“

„Ano — jestli bude souhlasit, tak samozřejmě,“ odpověděla. Pak se ale zachovala nedůsledně, dalo by se dokonce říci falešně, kdyby na ní nebylo vidět, jak je rozrušena a jak se trápí, neboť chce jednat správně i za cenu velikého rizika. Šla za ElizabethJane, která seděla a šila nahoře ve svém obývacím pokoji, a sdělila jí návrh na změnu příjmení. „Můžeš to udělat? Není to neúcta k Newsonovi — když už není mezi námi?“ Elizabeth hned neodpověděla. „Musím si to rozmyslet, maminko.“

Když pak týž den později viděla Hencharda, zmínila se o té věci způsobem, který naznačil, že matčina poznámka vykonala své dílo. „Záleží vám moc na té změně?“ zeptala se.

„Záleží! Panebože a všichni svatí, vy ženské dovedete udělat z komára velblouda! Napadlo mě to — nic víc. Ty dělej, jak chceš. Ať se na místě propadnu, jestli mi to není jedno. Musí být jasné, že to neděláš kvůli mně.“

Tím záležitost skončila, víc se nikdo nezmínil, ani v té věci nic neudělal a ElizabethJane dále vystupovala jako slečna Newsonová, nikoli pod svým zákonným jménem.

Mezitím Henchardův rozsáhlý obchod s obilím vzkvétal za řízení Donalda Farfraea jako nikdy předtím. Co dřív drkotalo,

jelo teď jako po másle. Stará nahodilost Henchardova systému viva voce, kdy všechno záviselo na jeho paměti a obchody se dělaly pouze ústně, definitivně skončila. Místo jeho „jo, to půjde“ a „spolehněte se“ nastoupily dopisy a obchodní knihy. Avšak jako se stává při každém pokroku, s odstraněním nedostatků zmizela i bodrá pestrost podnikání.

Pokoj ElizabethJane byl v hořejším patře domu s vyhlídkou přes zahradu na seníky a sýpky, takže mohla nerušeně sledovat, co se ve dvoře děje. Viděla, že z Donalda a Hencharda se stala nerozlučná dvojice. Když šli vedle sebe, Henchard obvykle přátelsky položil ruku na rameno svého správce, jako by to byl mladší bratr, ale opřel se při tom o něj tak mocně, že se štíhlá Donaldova postava prohnula pod jeho váhou. Občas zaslechla, jak Henchard vybuchl smíchy nad nějakou Donaldovou poznámkou, ačkoli Skot se tvářil nevinně a vůbec se nesmál. Henchard ve své osamělosti toužil patrně stejnou měrou po mladíkově přátelství, jako si cenil jeho rad. Obdivoval Donaldův pronikavý intelekt stejně jako v prvních okamžicích jejich shledání a jeho nevalné mínění o Farfraeově tělesné vyspělosti, síle a bojovnosti, které nedovedl skrýt, více než vyvažoval obrovský respekt k jeho přednostem duševním.

Klidným okem postřehla, že Henchardova dravá náklonnost k mladšímu muži, jeho touha, aby ho měl stále kolem sebe, tu a tam vyústila ve sklon k despotické pánovitosti, která však vyšla najevo teprve ve chvíli, kdy Donald projevil známky odboje. Jednou, když zase shora pozorovala, jak spolu stojí v brance mezi zahradou a dvorem, zaslechla Donaldovu poznámku, že když spolu pořád chodí pohromadě, nemůže se správce uplatnit jako druhý pár očí, který má dohlížet v místech, kde není majitel. „Gerta starýho! Co mi na tom záleží?“ vyletěl Henchard. „Chci mít kolem sebe někoho, s kým si můžu promluvit. Teď se jde na večeři, a jestli mě nechceš rozčilit, tak o takových věcech nepřemýšlej.“

Když naopak šla s matkou na procházku, často si všimla, že se za nimi Skot s podivným zájmem dívá. Určitě ne proto, že se setkali u Tří námořníků, neboť když tehdy vstoupila do jeho pokoje, vůbec nezvedl oči. Navíc se díval spíš na matku než na ni a ElizabethJane si to ve své prostotě vykládala s omluvitelným zklamáním. Nemohla tedy počítat, že za zájem pana Farfraea vděčí své přitažlivosti, a rozhodla se, že se pan Farfrae možná za nimi ani nedívá, že jen takovým způsobem stáčí oči.

Třebaže potlačila vlastní domýšlivost, nemohla uhádnout sku-

tečný důvod, neboť netušila, že. se Donald stal Henchardovým důvěrníkem a znal tajemství, jak starosta v minulosti naložil s bledou a osudem zkoušenou ženou, která jí kráčela po boku. Dívčiny úvahy o této minulosti nikdy nepřekročily nejasné domněnky založené na tom, co občas viděla nebo zaslechla — pouhý dohad, že Henchard a matka byli možná v mládí milenci, ale pro nějakou neshodu se rozešli.

Casterbridge, jak už jsme naznačili, byla kostkou domů posazených na žitné pole. Město nemělo žádná předměstí v moderním slova smyslu, ani žádný přechod v místě, kde končily domy a začínala zvlněná krajina. Vypadalo jako vystřižené a posazené doprostřed úrodných lánů, jako šachovnice na zeleném ubruse. Rolnický synek dohodil kamenem z mandele do okna městského úředníka. Ženci mezi vázáním snopů kývali na známé, kteří postávali na chodníku, a když soudce v červeném taláru vynášel rozsudek nad zlodějem ovcí, podmalovával jeho hlas bekot zbytku stáda, které pod okny pilně spásalo mladé výhonky. A při popravě se čekající dav tísnil u padáku šibenice na téže louce, z níž na i chvíli ustoupily krávy chtivým divákům. Obilí ze svahů nad městem sváželi do sýpek rolníci, kteří bydleli ve východním cípu Casterbridge, zvaném Durnover. Sušáky tam trčely do výše nad starou římskou ulicí a ježily své bodce k věži kostela. Stodoly pokryté zelenými došky a s vraty velikými jako brány Šalomounova chrámu se otvíraly přímo na ulici a nebylo jich tam o mnoho méně než domů. Žili zde měšťané, kteří trávili své dny na pastvinách — pastýři stísnění v městských zdech. Ulice zemědělských usedlostí — ulice, jíž vládl starosta a jeho radní, a kde se přesto rozléhalo mlácení cepů, chvění věječky a crčení mléka do dojaček — ulice, která na sobě neměla z města ani chlup — to byl dornoverský konec Casterbridge.

Bylo přirozené, že Henchard čile obchodoval s tímhle semeništěm malých rolníků, kteří byli tak pěkně po ruce — jeho vozy často mířily v tu stranu. Jednoho dne, když se právě chystali jet pro obilí do zmíněných usedlostí, dostala ElizabethJane písemný vzkaz, v němž ji pisatel snažně prosil, aby hned přišla do sýpky na Durnoverském vršku. Jelikož právě z té sýpky měl Henchard odvézt obilí, napadlo ji, že to s tím nějak souvisí, nasadila si klobouk a vydala se na cestu. Sýpka byla ve dvoře a stála na kamenných podpěrách, dost vysokých, aby se pod nimi dalo chodit. Vrata byla otevřená, ale nikde nebylo nikoho vidět. Dívka vešla dovnitř a čekala. Za chvíli viděla, že se někdo blíží —

byl to Donald Farfirxe. Podíval se na hodiny na kostelní věži a vešel dovnitř. Z jakési neodůvodněné plachosti se s ním Elizabeth nechtěla sejít o samotě, proto rychle vylezla po schůdkách ke dveřím sýpky a zmizela dřív, než ji mohl zahlédnout. Farfrae postoupil ještě o několik kroků zřejmě v domnění, že tam je sám. Spadlo pár kapek deště, a tak se postavil pod přístřešek, kde stála před chvílí ona. Opřel se o podpěrný sloup a oddal se trpělivosti. Bylo jasné, že taky na někoho čeká. Že by to byla ona? Ale proč? Za pár minut se zas podíval na hodinky a vytáhl přesně stejný lístek, jako dostala ona.

Situace už začínala být trapná, a čím déle čekala, tím to bylo horší. Ale zdálo se jí pošetilé objevit se ve dveřích přímo jemu nad hlavou a sejít po schůdkách, aby viděl, že se tam celou dobu schovává, a proto čekala dál. Stála vedle věječky, a jak byla nervózní, malinko pohnula klikou. V tu chvíli jí vyrazil do tváře oblak pšeničných plev, snesl se na šaty a na klobouk a oštiny se zapíchaly do kožešinového lemu její pláštěnky. Donald to zaslechl, podíval se vzhůru a začal stoupat po schodech na sýpku.

„Á — slečna Newsonová,“ podivil se, jakmile dohlédl dovnitř. „Nevěděl jsem, že jste tady. Přišel jsem, jak jste si přála, a jsem vám k službám.“

„Ah, pane Farfrae, já taky,“ koktala Elizabeth. „Neměla jsem ani tušení, že byl ten vzkaz od vás, to bych — “

„Ode mě? Kdepak — totiž — je to asi nějaké nedorozumění.“ „Vy jste mě nežádal, abych sem přišla? Vy jste nepsal tenhle vzkaz?“ Elizabeth mu podala lístek.

„Rozhodně ne!“

„Jak je to možné? Asi se tedy chce někdo sejít s námi oběma. Snad bychom tu měli chvíli počkat.“

Na základě této úvahy ještě vytrvali, ElizabethJane se nadlidskou silou přinutila, aby její tvář měla klidný výraz, a mladý Skot se při každém kroku z ulice vyklonil, aby viděl, jestli kolemjdoucí zabočí na dvůr a prohlásí se za svolavatele schůzky. Pozorovali kapky deště, jak se vozí po doškách protějšího přístřešku — stéblo za stéblem — až sjely dolů. Nikdo nepřicházel a se střechy začalo kapat.

„Ten člověk už nepřijde,“ usoudil Farfrae. „Možná že to je nějaká léčka, a v tom případě je škoda mařit čas, když je tolik práce.“

„To by ale byla troufalost!“ namítla ElizabethJane.

„To by byla, slečno Newsonová. Jednou se možná dozvíme,

kdo to udělal a proč. Já se nezlobím, že jsem tady, ale vy, slečno Newsonová — “

„Mně to nevadí — nijak zvlášť,“ odpověděla.

„Mně taky ne.“

Oba mlčeli. „Vy byste se asi ze všeho nejraději vrátil do Skotska, pane Farfrae, viďte?“ zeptala se.

„Ne, ne, slečno Newsonová. Proč myslíte?“

„Napadlí) mě to, když jste zpíval ty písně u Tří námořníků — o Skotsku a o domově — zdálo se, že vám to jde ze srdce, všichni jsme vás obdivovali.“

„Ano — zpíval jsem tam — máte pravdu — ale slečno Newsonová,“ a Donaldův hlas se melodicky zachvěl mezi dvěma půltóny jako vždycky, když zvážněl, „člověk se na pár minut vcítí do písně tak, že mu vstoupí slzy do očí, ale když dozpívá, je všemu konec a celý čas na to ani nevzpomene. Ne, kdepak, nechci se vrátit! S radostí vám tu píseň zazpívám, kdy budete chtít. Můžu ji zazpívat třeba hned, nerozteskní mě to.“ „Děkuji mnohokrát, ale budu už muset jít, i když prší.“ „Jak myslíte. Ale slečno Newsonová, raději o tom podvrhu nikde neříkejte a nevěnujte tomu pozornost. Kdyby se k vám někdo přihlásil, buďte na něho vlídná, jako by vám to vůbec nevadilo — tak posměváčka nejlíp vytrestáme.“ Při řeči sjel pohledem na její oděv, dosud posetý pšeničnými ostinami. „Jste celá zaprášená a přichytly se na vás plevy — asi jste si toho ani nevšimla,“ upozornil ji šetrně. „Ale když na takhle zaprášené šaty přijde déšť, nedopadne to dobře. Vsákne se to a šaty se zničí. Dovolíte, abych vás pomohl očistit — ostiny je nejlíp sfouknout.“

Elizabeth na to neodpověděla a Donald Farfrae jí začal sfoukávat plevy nejdřív zezadu z vlasů, pak na skráních, na krku, shora z čepce a z kožešinové pláštěnky. „Děkuji vám,“ řekla pokaždé Elizabeth. Konečně byla celkem v pořádku, ale Farfrae, který překonal počáteční ostych, zřejmě s odchodem nespěchal. „Seženu vám nějaký deštník,“ nabídl se.

Odmítla jeho nabídku, vykročila k vratům a byla pryč. Farfrae šel pomalu za ní, zamyšleně se díval, jak mizí v dálce, a tlumeně si hvízdal: „Když jsem šel jednou Cannobií.“

«15»

Rozkvétající krásy slečny Newsonové si zpočátku v Casterbridgi nikdo nevšímal. Donald Farfrae sice jevil o starostovu takzvanou schovanku zájem, ale byl jediný. Pravdou je, že byla špatným příkladem pro poťouchlou definici proroka Barucha: „Panna, jež miluje jen pro zábavu.“

Když se procházela venku, vypadala jakoby zaujata vnitřním prostorem myšlenek a jako by téměř nepotřebovala vnímat viditelné věci. Vymýšlela si všelijaká předsevzetí, jak zkrotit svoji touhu po pěkných šatech, protože se nehodilo, aby začala hýřit, jakmile se dostala k penězům. Ale od pouhých představ je nejkratší cesta k přáním a touze mít. Henchard jednou na jaře věnoval ElizabethJane krabici rukavic v jemných barvách. Chtěla je nosit, aby ocenila jeho laskavost, ale neměla k nim vhodný klobouk. Myslila si, že klobouk musí mít, aby byl umělecký požitek dokonalý. Když měla klobouk, který se hodil k rukavicím, neměla šaty, aby s ním ladily. Nezbývalo, než dovést dílo do konce: objednala si, co potřebovala, a zjistila, že nemá k šatům vhodný slunečník. Kdo řekl a, musí říci také b: koupila si slunečník a dílo bylo konečně úplné.

Všem se líbila a někteří dokonce tvrdili, že její dřívější prostota byla uměním, jak zakrýt umění, oním Rochefoucauldovým „delikátním podvodem“, naprostým a vědomým kontrastem, který jde za svým cílem. Ve skutečnosti to nebyla pravda, ale přineslo to výsledky. Jakmile si o ní v Casterbridgi začali myslet, že je prohnaná, věnovali jí pozornost. „Poprvé v životě mě lidé obdivují,“ pomyslela si, „ale zdá se, že to nejsou ti praví.“

Avšak patřil k nim i Donald Farfrae a vůbec to byla doba velice vzrušující. Nikdy předtím se v ní nehlásila tak silně o slovo žena, protože dosud byla spíš neosobně lidská než výslovně ženská. Jednoho dne po neobvyklém úspěchu přišla domů, vyběhla po schodech nahoru a vrhla se na lůžko bez ohledu, že si zmačká a pokazí šaty. „Bože můj,“ šeptala, „je to pravda? Ze mě se stává největší krasavice v městě?“

Když o tom přemýšlela, vzbudil v ní její vrozený strach z přehánění věcí zdánlivých hluboký smutek. „V tom není něco v pořádku,“ napadlo ji. „Kdyby věděli, jak málo toho umím — nemluvím italsky, nevyznám se v zeměpise a neznám nic z toho, co se učí v lycejích, pohrdali by mnou! Radši bych měla prodat

všechnu tuhle parádu a koupit si místo ní gramatiku, slovníky a dějiny filosofie!“

Vyhlédla z okna a spatřila, jak na dvoře rozmlouvají Henchard a Farfrae, starosta srdečně a mladík skromně, jak to bylo teď při jejich setkáních obvyklé. Přátelství mezi dvěma muži — jak stálá síla z něho vyzařovala při pohledu na ty dva. A přesto se plevel, který měl uvolnit jeho základy, už usadil ve štěrbinách zdivá.

Bylo k šesté hodině a lidé se pomalu trousili z práce domů. Poslední odcházel mrkající mladík s kulatými zády — bylo mu asi devatenáct nebo dvacet let — , který při sebemenším popudu otvíral ústa dokořán, jako by vůbec neměl bradu, aby je mohl držet zavřená. Henchard na něj křikl, když už byl za vraty: „Hej — Ábele Whitde!“

Whitde se otočil a udělal pár kroků zpátky. „Prosím, pane,“ řekl stísněně, jako by věděl, co přijde.

„Tak naposled — zítra přijdeš do práce včas. Víš, co máš dělat, a slyšíš, co ti povídám. Víš taky, že už toho mám dost.“

„Ano, pane starosto.“ Whitde odešel a po něm i Farfrae s Henchardem. Elizabeth už je neviděla.

Henchard měl pro svá tvrzení všechny důvody. Chudák Abel, jak se mu říkalo, měl tu smůlu, že často zaspal a přišel pozdě do práce. Strašně si přál chodit mezi prvními, ale když kamarádi zapomněli zatáhnout za provázek, který si uvázal k palci na noze a jehož druhý konec za tím účelem nechal viset z okna, nebyla jeho vůle k ničemu. Nepřišel včas.

Protože měl často pomáhat při vážení sena, u jeřábu, kterým se zdvíhaly pytle, nebo měl jet s vozem do vsí rozvážet plachty od prodaného sena, působilo toto jeho prokletí mnoho potíží. Tento týden zdržel ostatní už dvakrát téměř o hodinu, proto ty Henchardovy hrozby. Zbývalo jen počkat, co bude zítra ráno.

Odbila šestá a Whitde nikde. V půl sedmé přišel na dvůr Henchard. Vůz, se kterým měl Abel jet, byl zapřažen a druhý vozka čekal už dvacet minut. Henchard zaklel a vrhl se na Whitda, který právě celý uřícený přiběhl. Vynadal mu a prohlásil, že se to stalo naposled, a kdyby se to, nedej bůh, opakovalo, přijde ho vytáhnout z postele sám.

„Já ňák nejsem v pořádku v týdle věci, pane starosto,“ hájil se Abel, „asi v hlavě, poněvač mi mozek ztuhne, sotva začnu říkat otčenáš. Začlo to, už když sem byl kluk, zrovna než sem začal dostávat plat jako dospělej. Furt se nemůžu dospat, sotva

si lehnu, abych spal, už mám zaseje vstávat. Já už kvůli tomu chodím spát hladověj, ale nic nepomůže. Zrovna včera sem si vzal večír jen kus sejra a… “

„Já to nebudu poslouchat!“ zahřměl Henchard. „Zítra musí povozy odjet ve čtyři, a když tu nebudeš, můžeš jít. Budu umrtvovat tvý tělo za tebe!“

„Tak mě aspoň vyslechněte, pane starosto…“

Henchard se otočil.

„Von se mě ptá, vyslýchá mě, a pak ho mý důvody nezajímají!“ řekl Abel k celému dvoru. „Teď se budu strachem třást jak vosika celou noc!“

Druhý den měly jet povozy daleko, až do Blackmoorského údolí, a už ve čtyři hodiny se po dvoře míhaly lucerny. Ale Abel nikde. Dřív než pro něj mohl někdo doběhnout, objevil se v zahradní brance Henchard. „Kde je Abel Whittle? Nepřišel ani po tom, co jsem mu řek? U všech hromů, teď konečně udělám, co jsem mu slíbil — nic jinýho na něj neplatí! Jdu tam!“

Henchard vešel do malého domku v Zadní uličce dveřmi, které se nikdy nezamykaly, protože obyvatelé neměli o co přijít. Došel k Ábelově posteli a zařval svým basem tak strašně, že Whitde okamžitě vyletěl, spatřil Hencharda a strnul v jakýchsi křečích, které vzdáleně připomínaly pokus navléci na sebe šaty.

„Vylez z postele, jemnostpane, a mazej k sýpkám, nebo tě ještě dneska vyhodím! Bude to pro tebe dobrá škola. Leť a nestarej se o kalhoty!“

Chudák Whittle na sebe natáhl vestu s rukávy, pod schody se mu podařilo vklouznout do bot a Henchard mu narazil na hlavu klobouk. Motal se Zadní uličkou a Henchard kráčel nelítostně za ním.

V té chvíli vyšel ze zadního vchodu Farfrae, který hledal Hencharda po domě, uviděl něco bílého míhat se v ranním šeru a za chvíli poznal, že je to Ábelova košile, která mu leze zpod dolního okraje vesty.

„Bože, co to má být?“ divil se Farfrae a vyšel za Ábelem do dvora, protože Henchard se někde zdržel.

„Pane Farfrae,“ drmolil Abel rezignovaně s vyděšeným úsměvem, „von řikal, že bude umrtvovat mý tělo, jestli dřív nevstanu, a teď na tom zrovna pracuje! Vidíte, že se nedá nic dělat, pane Farfrae, někdy se dějou divný věci! Já pudu do Blackmoorskýho údolí napůl nahej, když mi to poručil, ale pak se zabiju. Takovou hambu bych nepřežil. Protože po celej cestě

se na to mý umrtvování buuou dívat z voken ženský a budou si dělat blázny z mužskýho bez kalhot! Víte, jaký to je, pane Farfrae, a co zoufalýho mě napadá? Já na sebe šáhnu — vím, že se to stane!“

„Utíkej domů, vezmi si kalhoty a přijď do práce jako člověk! Když nepůjdeš, budeš z toho mít smrrt!“

„Ale dyť já nemůžu! Pan Henchard řikal…“

„Na tom, co říkal pan Henchard, nezáleží! Tohle je obyčejná hloupost. Okamžitě se běž obléct, Whitde!“

„No, no!“ ozval se Henchard, který právě přišel. „Kdo ho posílá zpátky?“

Všichni se podívali na Farfraea.

„Já,“ odpověděl Donald. „Tenhle žert zašel už příliš daleko.“ „Myslím, že ne! Vylez na vůz, Whittle.“

„To se nestane, dokud jsem tady správcem,“ řekl Farfrae. „Buď půjde domů, anebo já odejdu z tohoto dvora a už se nevrátím.“

Henchard celý rudý se na něho zuřivě podíval. Ale na chvíli zmlkl a jejich oči se střetly. Donald k němu přistoupil, protože si všiml, že Henchard začal svého unáhlení litovat.

„Člověk jako vy,“ začal tiše, „by se měl ovládat. Tohle je kruté a pod vaši úroveň.“

„Není to kruté!“ bručel Henchard jako vzpurný kluk. „Chtěl jsem, aby si to zapamatoval!“ Okamžitě dodal uraženým tónem: „Proč se mnou před nimi takhle mluvíš, Donalde? Mohl jsi s tím počkat, až budeme sami. Ale — já už vím proč! Prozradil jsem ti svoje tajemství — takový jsem byl blázen — a ty toho budeš zneužívat!“

„Já to tajemství zapomněl,“ odpověděl Farfrae prostě. Henchard hleděl do země, neřekl už ani slovo a odešel. Během dne se Farfrae od lidí dozvěděl, že Henchard dával celou zimu Ábelově staré matce uhlí a šňupací tabák, což zmírnilo jeho vztek na obchodníka obilím. Ale Henchard byl stále rozladěný, nemluvil, a když se ho někdo zeptal, jestli se má uskladnit oves v poschodí, odsekl: „Zeptej se pana Farfrae. On je tady pánem!“ Morálně ano, o tom nemohlo být pochyb. Henchard, který se donedávna ve svých kruzích těšil největšímu obdivu, ztratil bezvýhradnou přízeň. Jednou chtěly dcery nějakého farmáře z Durnoveru, který právě zemřel, odhadnout cenu svého sena a poslaly pro pana Farfraea, aby byl tak hodný a poradil jim. Žádost vyřizoval malý chlapec a na dvoře nepotkal Farfraea, ale Hencharda.

„No dobře, já přijdu,“ řekl.

„Ale přijde určitě pan Farfrae?“ zeptal se chlapec.

„Já mám namířeno v tu stranu… Proč pan Farfrae?“ pátral Henchard a zamyslil se. „Proč lidi vždycky chtějí pana Farfraea?“ „Asi ho maj moc rádi — aspoň to říkaj.“

„Aha — tak oni to říkaj ? Mají ho rádi, protože je chytřejší než pan Henchard a protože toho víc zná — pan Henchard se mu nemůže rovnat, že jo?“

„Ano, pane, skoro tak to říkaj.“

„A ještě něco jiného? Určitě ještě něco říkají. Tady máš šest pencí a pověz mi to.“

„Ze má lepší povahu a že pan Henchard je vedle něj hlupák. A nějaké ženské říkaly, když šly domů, že je to pravej poklad, že je mužskej jako z perníku, že je nejlepší a že by ho hned chtěly. A taky říkaly, že je z těch dvou daleko nejchytřejší a že by měl bejt majitel místo pana Hencharda.“

„Lidi toho napovídají,“ Henchard se snažil potlačit sklíčenost, „tak už jdi. Ale to seno přijdu odhadnout já, slyšíš, já.“

Hoch odešel a Henchard si brumlal: „Tak lidi by chtěli, aby byl majitel!“

Vydal se do Durnoveru a po cestě potkal Farfraea. Šli vedle sebe a Henchard hleděl většinou do země.

„Není vám dnes dobře?“ vyptával se Donald.

„Ale je,“ řekl Henchard.

„Vypadáte otrráveně — oprravdu vám nic není? Není prroč se zlobit! Z Blackmoorského údolí přivezli prrvotřídní zboží. Mimochodem, v Durnoveru chtějí odhadnout seno.“

„Já vím. Jdu tam.“

„Půjdu s vámi.“

Protože Henchard neodpověděl, zpíval si Donald chvíli sotto voce nějakou melodii, ale než došli ke dveřím pozůstalých, zastavil se a řekl:

„Vždyť jim umřel otec, takhle přece nemůžu zpívat. Já úplně zapomněl.“

„To ti tolik záleží na lidech a jejich citech?“ zeptal se napůl ironicky Henchard. „Ale vím, že záleží — hlavně na mých!“ „Mrzí mě, jestli jsem vám někdy ublížil,“ odpověděl Donald, nehýbal se z místa a jeho lítost dotvrzoval výraz obličeje. „Proč to říkáte — a proč vás to napadlo?“

Mrak z Henchardova čela zmizel, a když Donald domluvil, obrátil se obchodník spíš k jeho hrudi než k jeho očím.

„Zaslechl jsem něco, co mě trápí,“ řekl. „Zapomněl jsem se

kvůli tomu a zapomněl jsem i na to, jaký opravdu jsi. Nechci tam jít kvůli tomu senu — Donalde, ty to zastaneš líp než já. A poslaly přece pro tebe. V jedenáct hodin je nějaká schůze na radnici, mám už nejvyšší čas.“

Rozešli se tedy znovu jako přátelé, Donald se ovládl a nevyptával se na věci, kterým příliš nerozuměl. Henchard se uklidnil, ale přesto kdykoli si vzpomněl na Farfraea, cítil jakousi hrůzu. Často litoval, že se mladíkovi se vším svěřil a prozradil mu své životní tajemství.

«16»

To byl důvod, proč se Henchard začal k Farfraeovi chovat odměřeně. Byl k němu zdvořilý — snad až přehnaně — a Farfrae se nemohl vynadivit dobrému chování, které se teprve nyní připojilo k přednostem člověka, jehož dosud při vší srdečnosti a upřímnosti považoval za nedisciplinovaného. Obchodník už jen zřídkakdy — jestli vůbec — bral mladíka za rameno a srážel ho pákou přátelství málem k zemi. Už se u něho nestavoval a nevolal hned z chodby: „Tak co, Farfrae, co, chlapče? Pojď si s námi vzít něco k večeři. Nebudeš tu pořád sedět sám jako mnich v cele!“ Pokud však se týkalo běžných obchodních záležitostí, nezměnilo se téměř nic.

A tak šel život dál až do dne, kdy se měly po celé zemi konat lidové zábavy na oslavu jakési nedávné státní události.

Casterbridge, od přírody pomalá, na to nějakou dobu vůbec nereagovala. Až nakonec se o oslavách zmínil Farfrae a požádal Hencharda, jestli by si s přáteli mohl vypůjčit pár plachet na obilí. Zamýšlejí připravit na ten den nějaké pobavení a potřebují si udělat stan, kde by se dalo vybírat vstupné.

„Pro mě za mě, vem si jich, kolik chceš,“ odpověděl Henchard.

Když správce odešel za prací, vybuchla v Henchardovi řevnivost. Uznával, že od něho jako od starosty je hrubou nedbalostí, že už dávno nesvolal radní, aby se dohodli, jak svátek oslavit. Ale ten Farfrae je tak zatraceně mrštný ve všem počínání, že staromódním veličinám nedá vůbec příležitost udělat první krok. Ale ještě není všemu konec! Znovu se zamyslil a rozhodl se, že dostane-li souhlas od svých rádců, podnikne něco na vlastní pěst. Ochotně souhlasili, protože to z valné části byli staří zápecníci, jimž šlo nejvíc o to, aby měli klid.

A tak se Henchard pustil do velkolepých příprav, jak to odpovídalo ctihodnosti města. Na Farfraeův jednoduchý podnik už skoro zapomněl, a když mu to přece tu a tam prolétlo hlavou, říkal si: „Bude vybírat za osobu — to je mu podobné, Skotovi jednomu! — jsem zvědav, kdo mu zaplatí!“ Zábava, kterou hodlal přichystat starosta, byla zadarmo.

Zvykl si však už na Donaldovu pomoc do té míry, že se s ním neporadil jen s největším sebezapřením. Ne, neudělám to, říkal si, Farfrae by zas navrhl zlepšení tak nápaditá, že by jemu, Henchardovi, nezbylo než hrát druhé housle. Nebude nikde při vrzávat schopnostem svého vlastního správce!

Kdekdo byl nadšen slavností, kterou starosta navrhoval, zvláště když se rozkřiklo, že všechny výdaje půjdou z jeho kapsy.

Nedaleko za městem byla vyvýšená travnatá plošina, ze všech stran uzavřená starobylým náspem — místo, jakých tu kolem všude bylo jako máku. Obyvatelé Casterbridge na ní obvykle pořádali zábavy, shromáždění nebo ovčí trhy, pokud na ně nestačily ulice. Louka se na jedné straně svažovala k řece Froom a byl z ní výhled na míle daleko do kraje. Takto pěkně položené místo si vybral Henchard pro svůj bohatýrský podnik.

Po celém městě rozvěsil dlouhé růžové plakáty, na nichž dával na vědomost, že se budou pořádat různé hry, a shromáždil celý batalión pomocníků, aby pod jeho osobním dohledem slavnost připravili. Vztyčili hladké stožáry a na konec připevnili kus uzeného nebo kolo domácího sýru. Nastavěli překážky na překážkový běh. Přes řeku položili oloupaný kmen a na druhý konec připevnili živé prase jako odměnu pro toho, kdo dokáže kmen přejít a prase si odvést. Připravili k závodění trakaře, osly a pytle na skákání a upravili pódium pro zápas, box a jiné krvavé zábavy. Navíc — vzhledem ke svým zásadám — opatřil Henchard obří zásoby čaje s občerstvením a každý, kdo žil v městečku, měl být zadarmo jeho hostem. Prostřené stoly stály kolem dokola uvnitř náspu a nad nimi byly natažené plachty.

Cestou na obchůzky si starosta všiml nevábného vzhledu Farfraeovy stavby na Západní promenádě — plachty různé velikosti a barvy visely bez ladu a skladu na klenbě stromů. Všechna starost z něho spadla, protože jeho přípravy byly nesrovnatelně lepší.

Konečně nadešel slavnostní den. Obloha až donedávna bez mráčku byla zatažená a počasí hrozivé, neboť vítr byl nasáklý deštěm. Henchard si v duchu lál, proč se spoléhal, že pěkné počasí vydrží. Ale na změny nebo odklady už bylo pozdě, a tak

se v přípravách pokračovalo. Ve dvanáct hodin se spustil déšť, drobný, ale vytrvalý, a přestával a začínal tak nepostřehnutelně, že se nedalo určit, kdy skončilo sucho a kdy začal déšť. Během půlhodiny se nevinné mžení proměnilo v monotónní liják, jímž nebesa bičovala zemi, a v přívaly, jejichž konec byl v nedohlednu.

Přesto se na louce shromáždilo pár odvážlivců, ale kolem třetí už bylo Henchardovi jasné, že je jeho podnik odsouzen k nezdaru. Z uzeného na stožárech odkapával mokrý kouř jako nějaký likér, sele se tetelilo v dešti, pod promáčenými ubrusy prosvítala léta prken, protože plachty pustily déšť, kam se mu zachtělo. Zakrýt v tuto chvíli taky boční stěny se už zdálo zbytečné. Krajina za řekou zmizela v mlze, vítr hrál na lana aiolské melodie a nakonec zesílil tak, že se celá stavba zřítila, a kdo se pod ní skrýval, musel vylézt po kolenou.

Kolem šesté se bouře utišila a čerstvý vánek setřásl krůpěje ze stébel trávy. Zdálo se, že se program přece jen bude konat. Znovu se napnuly plachty, muzikanti vylezli z úkrytu, dostali příkaz hrát a prostranství, na němž stály stoly, se vyklidilo na taneční parket.

„Kde jsou všichni?“ staral se Henchard, když uplynula půlhodina a na parketu byli jen dva muži a jedna žena. „Obchody jsou zavřené, tak co nejdou?“

„Jsou u Farfraea na Západní promenádě,“ oznámil mu jeden radní, který postával na louce se starostou.

„To je pár lidí, ale kde jsou ostatní?“

„Kdo má nohy, šel tam.“

„Když jsou takoví blázni, dobře jim tak!“

Henchard se rozzlobeně obrátil. Pár výrostků hrdinně vyšplhalo na stožáry, aby zachránili uzené před zkázou, ale protože neměli diváky a místo skýtalo tak smutný pohled, rozhodl Henchard, že se další program zastavuje, podnik se zavírá a všechno jídlo se rozdá místním chudým. Za chvíli nezbylo na louce nic než pár překážek, stany a stožáry.

Henchard se vrátil domů, navečeřel se s manželkou a s dcerou a šel zas ven. Už se setmělo. Zakrátko si všiml, že všichni chodci směřují k určitému místu na Promenádě, a nakonec tam zamířil taky. Ze stanu, který postavil Farfrae — říkal mu pavilón — se nesly tóny smyčcové kapely, a když starosta přišel blíž, spatřil, že celý ten obrovský stan stojí díky dobrému nápadu bez podpěr a bez lan. Farfrae si vybral nejhustší místo aleje, kde se větve snoubily v dokonalou klenbu. Navěsil na ně plachty a výsledkem byla krytá báň. Průchod byl na větrné straně uzavřen, na druhou

stranu byl otevřený. Henchard obešel místo kolem dokola a pozoroval, co se děje uvnitř.

Pavilón se podobal chrámové lodi, z níž odstranili přední stěnu, ale obřad, který se konal uvnitř, neměl v sobě nic nábožného. Právě hráli rejdovák nebo snad nějaký skotský tanec a obvykle zdrženlivý Farfrae vířil uprostřed tanečníků v kroji skotského horala a tancoval ostošest. Henchard se proti své vůli dal do smíchu. Za chvíli však vyčetl z tváří žen, jak všechny Skota obdivují. Když kousek skončil, Donald se na chvíli vzdálil, aby se převlékl do normálních šatů, a po návratu na něho čekal celý sál a každá dívka byla víc než nakloněna tanečníkovi, který prokázal tolik pochopení pro poezii pohybu.

Celé město se vypravilo na Promenádu, neboť na skvělou myšlenku proměnit ji v taneční sál dosud ještě nikdo nepřišel. Mezi diváky byla i ElizabethJane s matkou — Elizabeth zamyšlená jako vždy, ale plná zájmu a oči jí toužebně svítily zasněným leskem, jako by si příroda pro ně vzala předlohu u Correggia. Tančilo se bez oddechu a Henchard obcházel kolem a čekal, až žena projeví přání jít domů. Nechtěl se zbytečně ukazovat na světle, ale když se stáhl do stínu, bylo to ještě horší, protože leckde zaslechl poznámky, které teď slýchal až příliš často.

„Ty Henchardovy kratochvíle nesahají tomuhle ani ke kotníkům,“ říkal kdosi. „To mohlo napadnout jen šílence, že se lidi dneska poženou na ten vidrholec.“

Na to mu někdo odpověděl, že starosta nemá shůry dáno ani v jiných věcech. „Kde by dneska byl, nebýt toho mladýho? Toho mu poslal Pánbůh z nebe! Než přišel Farfrae, bylo jeho účetnictví jak pruty ostružin. Za každej pytel udělal čárku křídou, až měl řadu jak tyčkovej plot, plachty měřil, kam mu stačily ruce, balík sena potěžkal, kvalitu ochutal a cenu stanovil podle oka. Ten vzdělanej mladík všechno pěkně zapíše a zváží. A pšenici, která často smrděla myšinou, že lidi podle chleba mohli pomalu říct, z kterýho to je hnízda — tu chce Farfrae čistit, aby nikoho ani nenapadlo, že se po ní ty čtyřnohý potvůrky proháněly. Každej ho chválí a říká, že si ho Henchard musí považovat!“ uzavřel onen muž.

„Dej na mě, že už dlouho nebude,“ odpověděl druhý.

„Taky že ne!“ řekl si Henchard skrytý za stromem. „Jinak ho připraví o pověst i o postavení, které si vydobyl za těch osmnáct let.“

Vrátil se do tanečního pavilónu. Farfrae právě roztáčel Eliza-

bethJane. Tančili starý lidový tanec, jediný, který znala, a přestože se Donald přizpůsobil jejím zdrženlivějším krokům, všichni okolostojící měli příležitost prohlédnout si vzorek cvočků na jeho podrážkách. K tanci zlákala ElizabethJane melodie — svižná, proměnlivá a skočná — pár tónů hlubokých a hned zas vysokých, jako když se běhá po žebříku — jmenovalo se to „McLeodovo děvče z Ayru“, a jak jí vysvětlil Farfrae, byla to píseň ve Skotsku velmi oblíbená.

Za chvíli tanec skončil a dívka se podívala na Hencharda, jak se mu to líbilo. Nedočkala se. Zdálo se, že ji nevnímá. „Poslouchej, Farfrae,“ řekl nepřítomně, „zítra pojedu na výroční trh do Port-Bredy sám. Můžeš zůstat doma, abys uklidil tu maškarádu a abys odpočinul kolenům po takovém vrtačení.“ Vrhl na Donalda nepřátelský pohled, který se zpočátku tvářil jako úsměv.

Ke skupince se přidalo pár lidí z městečka a Donald ustoupil stranou. „Co to má znamenat, Hencharde?“ hlaholil radní Tubber a dloubl do obchodníka palcem, jako když ochutnává sýr. „Pěknej trucpodnik, co? Učedník si troufá na mistra! Zdá se, že tě pomalu vyhodí ze sedla!“

„Udělal jste chybu, pane Henchard,“ řekl místní právník a další dobrodušný přítel, „že jste si to místo vybral tak za městem. Měl jste následovat jeho příkladu a najít pro tu zábavu něco krytého, jako je tohle. Na to vy jste nepomyslel, kdežto on ano, a tak vás dostal.“

„Za chvíli převezme žezlo a bude ho třímat sám,“ zavtipkoval ještě pan Tubber.

„Ne,“ zamračil se Henchard. „K tomu nedojde, protože Donald Farfrae ode mne co nejdřív odejde.“ Podíval se na Donalda, který se mezitím ke skupince vrátil, „čas pana Farfraea v roli mého správce vypršel — že, pane Farfrae?“

Mladý muž, který za tu dobu uměl číst ve vráskách a výrazu Henchardova ostře řezaného obličeje jako v knize, tiše souhlasil. A když všichni začali litovat a chtěli vědět proč, odpověděl prostě, že už ho pan Henchard nepotřebuje.

Henchard spokojeně odešel domů. Ale ráno, když se vyspal z žárlivého rozpoložení, litoval, co řekl a udělal. A ještě víc ho znepokojilo, když viděl, že Farfrae je tentokrát pevně rozhodnut vzít ho za slovo.

«17»

ElizabethJane z Henchardova chování pochopila, že se tím tancem dopustila nějaké chyby. Ve své prostotě nevěděla jaké, dokud ji neosvítil záblesk vzpomínky. Uvědomila si, že jako starostova schovanka neměla hledat zábavu v tanečním stanu, kde byl dav všelijakých lidí.

Tváře, uši i brada jí plály jako žhavé uhlí, neboť jí začalo svítat, že její vkus neodpovídá jejímu postavení a přivede ji do neštěstí.

Bylo jí najednou smutno a šla vyhledat matku, ale paní Henchardová, která toho o společenském chování věděla ještě méně, někam odešla a dcera tedy musela se svou otázkou čekat do jejího návratu. Elizabeth si vyšla do temné husté aleje, která se táhla kolem města a připomínala živou klenbu z větví, a přemýšlela.

Po chvíli kráčel stejnou cestou nějaký muž, a protože měla obličej obrácený ke světlu, poznal ji. Byl to Farfrae, jenž právě ukončil s Henchardem rozhovor, který rozhodl o jeho propuštění.

„To jste vy, slečno Newsonová? Všude jsem vás hledal!“ řekl a snažil se potlačit smutek, který mu způsobilo odcizení s obchodníkem. „Smím vás doprovodit na roh ulice?“

Napadlo ji, že se to možná nehodí, ale nic nenamítala. Šli tedy vedle sebe, nejdřív po Západní promenádě, potom po Kuželníkové. Tam Farfrae promluvil: „Už od vás asi brzy odejdu.“

Vyhrkla: „Proč?“

„Jde jenom o obchod — o nic víc. Ale tím se nebudeme trápit — nemá to cenu. Těšil jsem se, že si s vámi ještě zatančím.“

Řekla, že neumí tancovat — ne tak, jak se to žádá.

„Ale umíte! Člověk musí mít pro tanec cit — naučit se kroky není to hlavní… Myslím, že právě tím jsem urrazil vašeho otce! A teď kvůli tomu budu muset za moře!“

To byla tak smutná vyhlídka, že si ElizabethJane povzdechla

— jen pro sebe, aby to Donald neslyšel. Ale potmě bývají lidé upřímní a Skot v rozrušení pokračoval — anebo ji možná přece jen zaslechl:

„Škoda že nejsem bohatší, slečno Newsonová. Váš otec by se potom neurazil a já bych vás brzy o něco požádal — třeba hned dnes. Ale to není nic pro mě!“

Neřekl, oč by ji požádal, a ona, místo aby ho povzbudila, nezmohla se na jediné slovo. Šli dál po hradbách a báli se jeden druhého, až došli na konec Kuželníkové promenády. O dvacet kroků dále stromořadí končilo a bylo tam nároží s lucernami. Když si to uvědomili, zastavili se.

„Nikdy jsem nezjistil, kdo si z nás tehdy udělal blázny a poslal nás oba do té stodoly,“ řekl Donald svým zpěvavým přízvukem. „Nevíte o tom něco vy, slečno Newsonová?“

„Vůbec nic,“ odpověděla.

„Rád bych věděl, proč to udělali!“

„Asi pro zábavu.“

„Možná že to nebyla jen zábava. Možná si mysleli, že bude pěkné podívat se na nás, jak tam čekáme a mluvíme spolu. Ale to už je jedno! Doufám, že na mě v Casterbridgi nezapomenete, jestli půjdu pryč.“

„Určitě ne!“ odpověděla vážně. „Já — já bych radši, kdybyste neodcházel.“

Došli na osvětlené místo. „To si budu pamatovat,“ řekl Donald a dodal: „Nepůjdu s vámi až před dům, rozloučím se tady, aby se váš otec nezlobil ještě víc.“

Rozešli se, Farfrae se vrátil na temnou Kuželníkovou promenádu a ElizabethJane kráčela ulicí. Podvědomě se dala do běhu a utíkala ze všech sil, dokud nedoběhla ke dveřím. „Bože můj — co to dělám?“ pomyslela si, když se sotva popadajíc dech zarazila.

Doma se začala dohadovat o smyslu Donaldových narážek na to, že by ji rád o něco požádal, ale že nemůže. Mlčenlivá Elizabeth, které nikdy nic neuniklo, si už dávno všimla, že si ho lidé v městě váží čím dál tím víc, a protože už poznala Henchardovu povahu, obávala se, že dny jeho správcovství jsou sečteny. Potvrzení této domněnky ji proto nepřekvapilo. Ale zůstal by pan Farfrae v Casterbridgi i přes svá vlastní slova a otcovo propuštění? To, co jí tak nesrozumitelně oznámil, by se možná objasnilo podle toho, jak se v této věci zachová.

Druhý den foukal vítr — tak silně, že v zahradě našla útržek konceptu obchodního dopisu psaného Donaldovou rukou, který sem zaletěl z kanceláře přes zeď. Vzala si ten bezcenný cár domů a začala napodobovat krasopis, který tolik obdivovala. Dopis začínal „Vážený pane“. Na volné místo nad těmito slovy napsala „Milá ElizabethJane“. Když si to po sobě prohlédla, zčervenala a polilo ji horko, přestože nikdo nemohl nic vidět. Rychle papír roztrhala a zahodila. Pak se uklidnila, smála se sama sobě, chodila po místnosti a zase se smála — spíš smutně než vesele.

Brzy se po Casterbridgi rozkřiklo, že Farfrae a Henchard se dohodli na vzájemném rozchodu. Elizabethina touha dozvědět se, jestli Farfrae odejde z města, dosáhla takového stupně, až ji to začalo trápit, protože už nemohla ani sama před sebou skrývat pravou příčinu. Konečně se doslechla, že Donald nemá v úmyslu odejít. Obchodník, který měl v městě podobný podnik, ovšem v daleko menším měřítku, prodal svou firmu Farfraeovi a ten se chystal okamžitě začít podnikat jako samostatný obchodník obilím a senem.

Když se dozvěděla o Donaldově rozhodnutí, srdce se jí sevřelo, neboť to dokazovalo, že chce zůstat. Ale pustil by se člověk, který by o ni aspoň trochu stál, do tak riskatní věci, jako je konkurence s Henchardem? Jistě ne. Jeho slova v aleji byla asi chvilkový nápad.

Aby vyřešila problém, zda tehdy při tanci zapůsobila tak, že vzbudila pomíjivou lásku na první pohled, ustrojila se jako tehdy — mušelínové šaty, vlněný kabátek, střevíčky a do ruky slunečník — a podívala se do zrcadla. Obraz, který uviděla, mohl podle jejího mínění vyvolat pomíjivý zájem, ale nic víc — „Pobláznila jsem ho, ale neudržela,“ napadlo ji. Ztrápeně si v duchu řekla, že Donald už mezitím přišel na to, jak nicotná duše sídlí v tom pěkném zevnějšku.

Od té chvíle, kdykoli cítila, že ji k němu srdce táhne, říkala si s úsměvem, jímž přemáhala bolest: „Kdepak, ElizabethJane, takové sny nejsou pro tebe!“ Snažila se ho nevidět a nemyslet na něj; to první se jí jakž takž dařilo, druhé už méně.

Henchard, uražený zjištěním, že Farfrae nehodlá dále snášet jeho povahu, byl vzteky bez sebe, když se dověděl, co hodlá ten mladík podniknout. O Farfraeově coup k osamostatnění ve městě uslyšel poprvé po nějaké schůzi na radnici a řekl své mínění o tom ostatním radním tak hlasitě, že ho bylo slyšet až u městské pumpy. Jeho tón dokazoval, že po celé dlouhé období sebeovládání, během něhož se stal starostou, patronem kostela a bůhvíčím vším, v jeho nitru doutnala láva — táž, při jejímž výbuchu kdysi prodal manželku na weydonském trhu.

„Je to můj přítel a já jsem jeho přítel — co jiného můžeme my dva být? Bože můj, jestli já nebyl jeho přítel, tak kdo už? Copak sem nepřišel v prošoupanejch botách? Copak jsem mu nedal místo a nepomoh mu k penězům? Neklad jsem si žádné podmínky — řek jsem, aby si je určil sám. Kdysi jsem se s tím mladíčkem dělil o chleba — tak jsem ho měl rád. A on mi teď udělá tohle! Ale já si to s ním spravím — při nákupech a prodejích, slyšíte — při obchodování! A jestli nestačím na takovýho zelenáče, tak už nestojím ani za paklík tabáku! Ukážem, že umíme obchodovat jako každej jinej!“

Jeho přátelé z městské rady na to nijak zvlášť neodpověděli, protože Henchard nebyl už zdaleka tak oblíbený, jako když ho před dvěma lety pro jeho nevyčerpatelnou energii zvolili starostou. Zatímco jako celek měli z této obchodníkovy vlastnosti prospěch, každý sám za sebe mu už několikrát musel ustoupit. Starosta tedy vyšel ze síně a před radnici sám.

Když přišel domů, zdálo se, že si se zatrpklou spokojeností na cosi vzpomněl. Zavolal ElizabethJane. Když viděla, jak se tváří, znepokojilo ji to.

„Neboj se, žádné výčitky,“ řekl, když zpozoroval její napětí. „Chci tě jen varovat, má milá. Ten chlap, Farfrae — musím si s tebou o něm promluvit. Viděl jsem, jak s tebou několikrát mluvil — tancoval s tebou a doprovázel tě domů. No počkej, počkej, nic se neděje. Ale poslouchej mě: Neslíbila jsi mu nějakou hloupost? Neskočila jsi mu na vějičku?“

„Ne. Nic jsem mu neslíbila.“

„To je dobře. Konec vše napraví. Přeju si, aby ses s ním už nescházela.“

„Dobře.“

„Slibuješ mi to?“

Chvíli váhala a pak řekla:

„Ano, kdvž vám na tom tolik záleží.“

„Záleží. Stal se z něj nepřítel naší rodiny!“

Když odešla, sedl si ke stolu a napsal těžkou rukou Farfraeovi:

„Pane, žádám Vás tímto, abyste od nynějška považoval mou schovanku za cizí osobu. Ona sama slíbila, že na Vaše oslovení nebude odpovídat, a já spoléhám, že na ní nebudete nic vynucovat. M. Henchard“

Dalo by se předpokládat, že Henchard bude mít dost prozíravosti, aby přišel na to, že s Farfraeem nemůže dosáhnout lepšího modu vivendi jinak než tím, že ho povzbudí ke sňatku se svou schovankou. Ale plán na koupi konkurenta neměl paličatému starostovi co říci. S veškerou touto společenskou finesse byl beznadějně na štíru. Ať měl někoho rád nebo ho nenáviděl, neuměl nic jiného, než se na něj vrhnout bezhlavě jako býk, a jeho žena se proto neodvážila navrhnout, co by byla z mnoha důvodů ráda uvítala.

Mezitím si Donald Farfrae otevřel vlastní obchod na Durnoverském kopci — co nejdál od Hencharda a s úmyslem nepřebírat zákazníky svému bývalému příteli a zaměstnavateli. Mladíkovi se zdálo, že je tu místo pro oba a že ještě zbývá. Město samo bylo malé, ale obchody s obilím a se senem poměrně rozsáhlé. S vrozenou moudrostí poznal, že by se mohli rozdělit.

Byl natolik rozhodnut neudělat nic, co by mohlo vypadat jako konkurování starostovi, že dokonce odmítl svého prvního zákazníka — velkého sedláka s dobrou pověstí — , protože po předcházející tři měsíce prodával Henchardovi.

„Byl to dříve můj přítel,“ řekl Farfrae, „a nechci ho připravit o zákazníky. Je mi líto, že vás musím zklamat, ale nemohu kazit obchody člověku, který byl na mě tak hodný.“

Přes tento chvályhodný postup Skotovy obchody vzrůstaly. Ať už to bylo jeho seveřanskou energičností, která tolik působila na pomalé lidi z Wessexu, anebo pouhým štěstím, faktem zůstává, že na co sáhl, to se mu dařilo. Jako Jákob v Rádanu, i když vystupoval v největší skromnosti, všechno mu pod rukama kvetlo.

Na štěstí přitom možná tolik nezáleželo. Novalis tvrdí, že Charakter je Osud, a Farfraeův charakter byl pravým opakem Henchardova, který, zhruba řečeno, připomínal Fausta — vášnivou temnou osobnost, jež opustila cesty obyčejných lidí, ale neměla v sobě dost světla, aby se vydala po lepších.

Farfrae vyhověl žádosti, aby se o ElizabethJane už nezajímal. Projevil se v té věci tak málo, že žádost sama byla téměř zbytečná. Ale přestože měl o ElizabethJane velký zájem, po troše přemýšlení dospěl k závěru, že teď nemá smysl hrát si na Romea — kvůli dívce i kvůli sobě samému. A tak se na počínající vztah zapomnělo.

Přišel čas, kdy se Donald, ať se jakkoli vyhýbal srážkám se svým bývalým přítelem, musel v pouhé sebeobraně obchodně střetnout s Henchardem na život a na smrt. Nemohl už odrážet jeho prudké výpady tím, že si jich prostě nevšímal. Jakmile jejich válka o ceny vypukla, začal se o ni zajímat kdekdo, a jen pár lidí uhodlo předem, jak skončí. Do jisté míry to byl souboj severního rozhledu a jižní tvrdošíjnosti — dýky proti klacku — a Henchardova zbraň byla takového druhu, že když nesrazila soupeře hned první nebo druhou ranou, málem vydala svého majitele na milost protivníkovi.

Téměř každou sobotu se potkávali uprostřed zástupu rolníků, tísnících se týden co týden na tržišti. Donald byl stále ochoten

říci od srdce pár přátelských slov, ale starosta se vždycky nasupeně díval kamsi mimo něj jako člověk, který byl poškozen a jemuž bylo tak ublíženo, že mu v žádném případě nemůže odpustit. Ani Farfraeovo skromné chování ho nedokázalo obměkčit. Velcí sedláci, obchodníci obilím, mlynáři, dražebníci měli v tržnici vyhrazená místa. Když k obvyklé řadě „Henchard“, „Everdene“, „Shiner“, „Darton“ atd. přibyla zbrusu nová tabulka „Farfrae“, Henchard, jako když ho bodne. Utíkal před lidmi jako Bellerophon a v duši měl tmu.

Od tohoto dne u Henchardů málokdy padlo Farfraeovo jméno. Když se u snídaně nebo u oběda paní Henchardová nevhodně zmínila o něčem, co podnikl její oblíbenec, ElizabethJane ji umlčela pohledem a manžel říkával: „Cože, ty už jsi taky proti mně?“

«18»

A pak dopadla rána, kterou ElizabethJane už nějakou dobu předvídala asi tak, jako cestující, který sedí na kozlíku, očekává náraz, blíží-li se dostavník k výmolu v cestě.

Matka onemocněla — tak těžce, že nemohla opustit svůj pokoj. Henchard, který se k ní až na chvíle popudlivosti choval vždy laskavě, poslal okamžitě pro nejbohatšího a nejzaměstnanějšího lékaře, protože si myslel, že bude taky nejlepší. Přišla doba nočního odpočinku, ale u Henchardů se svítilo celou noc. Trvalo pár dní, než se sebrala.

Elizabeth, která bděla s matkou, ráno druhého dne nepřišla ke snídani a Henchard seděl v místnosti sám. Polekal se, když viděl, že mu přišel dopis z Jersey nadepsaný až příliš dobře známou rukou, již se nadál spatřit ze všeho nejméně. Držel ho v ruce a díval se na něj jako na obraz, na zjevení, na průhled do minulosti — a pak si ho přečetl jen jako nedůležité zakončení vlastních dohadů.

Pisatelka konečně pochopila, že není možné udržovat jakékoli další spojení, když se znovu oženil. Sama přiznávala, že toto obnovené spojení bylo pro něj jediným čestným východiskem.

„Po zralé úvaze,“ pokračovala, „Ti tedy odpouštím, že jsi mě nechal v takovém rozpoložení, neboť si dobře pamatuji, že jsi své pošetilé přítelkyni nic neskrýval a že jsi jí svým drsným

způsobem předestřel před oči, jaké nebezpečí v sobě skrývá navázání důvěrných styků s Tebou, přestože po šestnáctiletém odmlčení Tvé ženy se už zdálo pranepatrné. Dívám se teď na všechno jako na své vlastní neštěstí, nikoli Tvoji chybu.

Proto Tě musím požádat, Michaeli, abys nebral vážně dopisy, jimiž jsem Tě den ze dne trápila v zápalu svých citů. Psala jsem je v době, kdy jsem si myslela, že se ke mně chováš krutě. Když teď znám víc podrobností o situaci, do níž ses dostal, vidím, jak byly mé výčitky neuvážené.

Za těchto okolností věřím, že pochopíš, že jediná věc, na níž možná bude v budoucnosti záviset mé štěstí, je jistota, že minulý svazek našich životů zůstane mimo tento ostrov naprostým tajemstvím. Mluvit o tom nebudeš, to vím, a jistě o tom nebudeš nikomu psát. Zbývá tedy opatrnost ještě v jedné věci — moje dopisy a těch pár maličkostí, co mi patří, by neměly zůstat ve Tvém vlastnictví, aby je kvůli zapomnětlivosti nebo nedbalosti někdo nenašel. Mohu Tě proto poprosit, abys mi vrátil vše, co ještě máš, a především dopisy, které jsem psala v prvních chvílích opuštěnosti?

Za štědrou sumu, kterou jsi poslal jako náplast na moji ránu, Ti ze srdce děkuji.

Chystám se do Bristolu navštívit svou jedinou příbuznou. Je zámožná a doufám, že pro mě něco udělá. Budu se vracet přes Casterbridge a Budmouth, odkud se přeplavím poštovním parníkem. Můžeš mi dopisy a těch pár maličkostí přinést? Pojedu dostavníkem, který přepřahá v půl šesté ve středu večer v hotelu Antilopa. Budu mít na sobě kašmírový šál se širokým červeným pruhem, abys mě snadno našel. Bude myslím lepší, když mi věci předá, než aby se posílaly. Zůstávám jako vždycky

Tvá Lucetta“

Henchard vzdychl. „Chudák Lucetta — že mě vůbec poznala! Ale jak je Pánbůh nade mnou, kdybych se octl v postavení, že bych si ji mohl vzít, mži bych to udělat — určitě bych to měl udělat.“

Možností, která ho napadla, bylo ovšem úmrtí paní Henchardové.

Zabalil Lucettiny dopisy, jak ho žádala, a odložil balíček stranou na určený den. Nápad, aby byl předán z ruky do ruky, byl zřejmě nevinnou lstí oné mladé dámy, aby s ním měla možnost vyměnit pár slov o starých časech. Sám by byl dal přednost tomu, aby se nesešli, ale protože její návrh nepovažoval za

žádné provinění, vyšel z domu, jakmile se začalo šeřit, a čekal naproti dostavníkové stanici.

Večer byl chladný a dostavník přijel pozdě. Když začali přepřahat koně, přistoupil až k němu, ale Lucetta nebyla ani uvnitř, ani venku. Napadlo ho, že asi z nutných důvodů musela pozměnit své plány, takže nemá cenu čekat, a s pocitem úlevy vykročil k domovu.

Mezitím paní Henchardová den ode dne slábla. Už vůbec nemohla vycházet. Očividně ji trápila nějaká myšlenka, až nakonec jednoho dne projevila přání, že chce něco napsat. Podali jí k posteli psací desku, pero a papír a ona ještě řekla, že chce být o samotě. Psala jen chvilku, pak papír pečlivě složila, zavolala na ElizabethJane, aby jí přinesla svíčku a vosk, odmítla pomoc, list sama zapečetila, napsala adresu a zamkla do svého stolku. Nadepsala jej takto:

Pan Michael Henchard. Otevřít v den Elizabethiny svatby.

Elizabeth bděla s matkou noc co noc až do úplného vyčerpání. Není rychlejší cesty k vážnému zamyšlení nad vesmírem, jenž nás obklopuje, než noční bdění u nemocných. Mezi dobou, kdy přejde pod okny poslední ochmelka a než se ráno ošije první vrabčák, ticho v Casterbridgi — kromě občasného zatroubení ponocného — přerušoval v dívčině sluchu jen tikot hodin v ložnici, které běžely o závod s hodinami na schodišti. Tikot byl čím dál hlasitější, až se zdál zvučet jako údery gongu. A to všechno bylo ve chvílích, kdy si citlivá duše dívky kladla otázku, proč se narodila, proč sedí v tomhle pokoji a oči se jí klíží nad svíčkou. Proč věci kolem mají tvar, jaký mají, a ne jiný. Proč na ni tak bezbranně hledí, jako by čekaly na dotyk kouzelné hůlky, která je vysvobodí z jejich pozemského údělu. Co je ten chaos, který se nazývá svědomím a víří jí v hlavě jako roztočená káča? K čemu směřuje a odkud se vzal? Spadla jí víčka. Bděla ve spánku.

Probral ji matčin hlas. Bez úvodu, jen jako pokračování myšlenky, kterou měla v hlavě, paní Henchardová řekla: „Pamatuješ, jak jste ty a pan Farfrae dostali ten lístek — že se máš s někým sejít v jedné stodole v Durnoveru — a jak sis myslela, že si z vás někdo dělal blázny?“

„Ano.“

„Nedělal si blázny — chtěl vás dostat dohromady. Ten lístek jsem psala já.“

„Proč?“ divila se ElizabethJane.

„Chtěla jsem — chtěla jsem, aby sis pana Farfraea vzala.“

„Maminko!“ Elizabeth sklonila hlavu tak hluboko, že se dívala přímo do klína. Ale protože matka už nic neříkala, zeptala se: „Co tě k tomu vedlo?“

„Měla jsem dobrý důvod. Jednou k tomu stejně dojde. Škoda, že se toho nedočkám! V životě nic nevyjde tak, jak si to člověk přeje! Henchard ho nenávidí.“

„Snad se zas udobří,“ namítla dívka.

„Nevím — nevím,“ matka se odmlčela a začala zase dřímat. Víckrát se o tom nezmínila.

O něco později šel Farfrae v neděli ráno kolem Henchardova domu a všiml si, že jsou všechny rolety staženy. Šetrně se dotkl zvonku, aby jen cinkl, a dověděl se, že paní Henchardová právě zemřela.

Odcházel kolem městské pumpy, u níž postávalo pár starousedlíků, kteří, když měli čas — jako právě teď — chodili pro vodu až sem, protože tady u pramene byla čistší než v jejich studnách. Paní Cuxsomová už tam stála se svým vědrem hezky dlouho a popisovala události kolem smrti paní Henchardové, jak je vyzvěděla od ošetřovatelky.

„Byla vám nakonec bílá jako křída a chudák ta dobrá duše myslela na všechno. ,Až umřu’, to vám prej povídala, ,jak vypustím duši, jděte do hořeního šuplíku mý skříně v zadním pokojíčku u vokna a tam najdete, v čem mě uložíte do rakve: pruh flanelu pode mě a ten menší kousek pod hlavu, a na nohy nový punčochy, jsou složený hned vedle, a pak všechno vostatní. Jsou tam taky čtyřuncový pence, nejtěžší, jaký jsem našla, jsou zavázaný do plátna, abyste mi mohli zatlačit voči — připravila jsem dva pro pravý a dva pro levý,‘ takhle prej to říkala. ,Až to uděláte a voči se mi zavřou, jděte ty peníze zahrabat, nenechávejte šije, to bych nechtěla. A jen mě vodnesou, votevřte všecky vokna a postarejte se, ať se Elizabeth-Tane netrápí.’“

„Chudinka!“

„No jo, Marta všecko udělala a peníze zahrabala na zahradě. Ale věřte tomu nebo ne, ten neznaboh Christipher Coney šel, vyhrabal je a propil u Třech námořníků. ,Matičko skákavá,’ povídá jako Coney, ,tak smrt eště vobere život vo čtyři pence? Ale ta zubatá nemá tak dobrou pověst, abych se na ni musel vohlížet,’ takhle vám to říkal.”

„To je učiněný lidožroutství!” žehrali okolostojící.

„Tak s tím pomalu,” vložil se do řeči Salomon Longways. „Dnes je neděle a v takovej den bych nemluvil o nikom zle ani

za stříbrnou šestipenci. Co na tom vidíte zlýho? Ctít mrtvý patří ke svatýmu náboženství a já bych teda neprodával kostry — hlavně ne kostry slušnejch lidí — , aby se s nima někde ňákej doktor vytahoval! To už bych teda musel bejt hodně potřebnej. Ale peněz je jak šafránu a hrdlo vysychá. Proč by měla smrt vobrat život! Podle mýho na tom není žádná zrada.“

„Chudák Henchardová, už to stejně nezmění,“ odpověděla matka Cuxsomová. „Vemou jí všechny blejskavý klíče a votevřou všechny její šuplíky. Drobnosti, který měla jen pro sebe, přijdou na voči každýmu. Její přání se už nikdy nevyplní!“

«19»

Henchard s Elizabeth seděli u krbu a hovořili. Bylo to tři týdny po pohřbu paní Henchardové. Nezapálili svíčky a neklidný, akrobatický plamen tančící nad uhlím vyvolával na zešeřelých stěnách úsměvy všech věcí, na něž dopadlo jeho světlo — na starém zrcadle v bohatě řezaném a zlaceném rámu, na rámech obrazů, na klikách a držadlech, na mosazných rozetách, jež zdobily konce šňůr od zvonků, visících po obou stranách komína.

„Elizabeth, vzpomínáš často na staré časy?“ zeptal se Henchard.

„Ano, často,“ odpověděla.

„Koho si při tom vybavuješ?“

„Matku a otce — jinak už skoro nikoho.“

Henchard vždycky vypadal, jako by se svíjel bolestí, když ElizabethJane mluvila o Richardu Newsonovi jako o svém „otci“. „Já se do toho obrazu nevejdu, vid?“ řekl… „Byl Newson hodný otec?“

„Ano, byl moc hodný.“

Henchardův obličej zprvu vyjadřoval bezvýchodnou osamělost, pak trochu zjihl. „A kdybych já byl tvůj pravý otec?“ zeptal se. „Byla bys mě měla tak ráda jako Richarda Newsona?“ „To nemohu říct,“ odpověděla bez váhání. „Neumím si představit, že bych měla jiného otce.“

Smrt vzala Henchardovi ženu, jeho přítel a pomocník Farfrae se mu odcizil, Elizabeth mu unikala svou nevědomostí. Připadalo mu, že jen jednomu z nich se může znovu přiblížit — své dceři. Zmítal se mezi přáním všechno jí prozradit a mezi snahou uchovat, co se dá, tak dlouho, až neměl chvíli klidu. Přecházel

sem a tam, postával nad jejím křeslem a pozoroval zezadu její hlavu. Už se nemohl déle udržet. „Co ti matka vyprávěla o mně — a mém osudu?“ zeptal se.

„Ze jste byli příbuzní skrze sňatek.“

„Měla ti říct víc — už než jsme se setkali! Pak by to pro mě nebylo tak těžké… Elizabeth, já jsem tvůj otec, ne Richard Newson. Hanba nedovolila tvým nešťastným rodičům, aby ti to řekli, dokud ještě oba žili.“

Elizabethina hlava se nepohnula a ramena neprozrazovala ani to, že dýchá. Henchard pokračoval: „Spíš snesu, když mě budeš nenávidět nebo když se mě budeš bát, všechno, jenom ne to, že nevíš pravdu — to už nemůžu snést! Když jsme byli mladí, byli jsme s tvou matkou manželé. To, co jsi viděla, byl druhý sňatek. Tvoje matka byla až příliš poctivá. Mysleli jsem si jeden o druhém, že jsme mrtvi, a… Newson se s ní… oženil.“

Blíž k úplné pravdě se Henchard neodvážil. Pokud šlo o něho, nebyl by skrýval nic, ale měl ohled na dívku a její mládí, které si zasloužilo lepšího člověka.

Když pokračoval a mluvil o podrobnostech, které podivuhodně osvětlovaly celou řadu drobných a přehlédnutých událostí z její minulosti, poznala, že všechno, co říká, je pravda. Tak ji to rozrušilo, že se vrhla hlavou na stůl a dala se do pláče.

„Neplač — neplač!“ vyhrkl Henchard v pohnutí, „já to nemůžu snést, já to nevydržím. Jsem tvůj otec, tak proč pláčeš? Copak jsem tak hrozný, copak mě tak nenávidíš? Nezatvrď se vůči mně, ElizabethJane!“ vzlykal a tiskl jí uplakanou ruku. „Nezatvrď se — tenkrát jsem se opíjel a byl jsem na tvou matku zlý — ale budu na tebe hodnější než oni Udělám, co budeš chtít, jen když ve mně budeš vidět svého otce!“

Chtěla vstát a srdečně ho obejmout, ale nemohla; měla před ním stejný pocit jako bratří, když prodávali Josefa.

„Nechci na tobě, aby ses ke mně změnila najednou,“ vyrážel Henchard a klátil se jako velký strom ve větru. „Ne, Elizabeth, to nechci. Půjdu teď pryč a uvidíme se až zítra, nebo kdy budeš chtít, a pak ti ukážu doklady, abys mi věřila. Už jdu a nebudu tě rozčilovat… Vždyť jsem ti sám vybral jméno, holčičko, maminka chtěla, aby ses jmenovala Susan. Nezapomeň, že jsem ti dal jméno!“ Vyšel z místnosti a zavřel za sebou opatrně dveře. Dříve než se pohnula, anebo se trochu vzpamatovala z toho, co jí odhalil, objevil se znovu.

„Ještě něco, Elizabeth,“ řekl. „Budeš se teď jmenovat Henchardová, co říkáš? Matka to nechtěla, ale já budu mnohem

radši. Stejně se tak úředně jmenuješ. Ale to nikdo nemusí vědět. . Uděláš to, jako by sis to jméno sama vybrala. Promluvím se svým advokátem — nevím přesně, jak zní zákon, ale uděláš to, viď? Smím dát pár řádek do novin, že si změníš jméno?“ „Když je to moje jméno, tak se tak musím jmenovat, že?“ zeptala se.

„V těchto věcech záleží všechno na zvyku.“

„A proč byla maminka proti tomu?“

„To byl nějaký rozmar. Vezmi si kus papíru a napiš pár řádek, jak ti je nadiktuju. Ale nejdřív si rozsvítíme.“

„U krbu je vidět — nech to, prosím tě, tak.“

„Tak dobře.“

Přinesla list papíru a skloněna u krbu psala podle diktátu text, který si Henchard zřejmě zapamatoval z nějakého oznámení — něco v tom smyslu, že pisatelka, dosud známá pod jménem ElizabethJane Newsonová, se vbrzku dá přejmenovat na ElizabethJane Henchardovou. Dopsala, zalepila list do obálky a adresovala jej Casterbridgeské kronice.

S výrazem sebeuspokojení, jímž zářil vždycky, když prosadil svou. — a tentokrát navíc zmírněným něhou — řekl: „Půjdu nahoru a shledám ty papíry, které potvrzují všechno, co jsem ti řekl. Ale dneska tě s tím už trápit nebudu, necháme to na zítra. Dobrou noc, ElizabethJane!“

Odešel dřív, než si popletená dívka stačila uvědomit, co to všechno znamená, a než se stačila soustředit na nový pól rodičovské přitažlivosti. Byla vděčná, že ji nechal celý večer o samotě, a znovu si sedla ke krbu. Seděla tiše a plakala — ne pro matku, ale pro hodného námořníka Richarda Newsona, kterému podle svého přesvědčení ubližovala.

Henchard zatím odešel nahoru. Rodinné papíry měl uloženy v zásuvce v ložnici. Odemkl ji, ale než všechno probral, pohodlně se usadil a v klidu přemýšlel. Konečně získal Elizabeth! Protože to byla dívka rozumná a dobrého srdce, určitě ho bude mít ráda. Henchard byl člověk, který musel mít někoho, na koho mohl vylévat své city — ať už dobré nebo zlé. Touha jeho srdce po obnovení tohoto nejněžnějšího lidského svazku byla veliká už za života ženy a teď se jí poddal bez odporu a beze strachu. Sklonil se znovu nad zásuvkou a hledal dál.

Mezi jinými listinami byl uložen i obsah stolku jeho ženy, od něhož mu byl na její přání odevzdán klíč. Byl zde dopis adresovaný Henchardovi s poznámkou — „Otevřít v den Elizabethiny svatby.“

Paní Henchardová, přestože byla trpělivější než její muž, nedokázala být v ničem praktická. Když pečetila listinu složenou staromódně bez obálky, polila spojené strany papíru spoustou vosku, aniž je pokapala také uvnitř. Pečeť se odlomila a dopis byl otevřen. Henchard nepřikládal poznámce velkou váhu a vůle své mrtvé ženy si příliš nevážil. „Nějaký hloupý nápad nebožky Susany,“ řekl si a bez zvědavosti začal číst dopis:

„Milý Michaeli, pro klid nás třech jsem ti dosud tajila jednu věc. Doufám, že pochopíš proč. Myslím, že ano, přestože mi možná neodpustíš. Ale milý Michaeli, udělala jsem to s dobrým úmyslem. Budu už v hrobě, až budeš číst tyto řádky, a ElizabethJane bude mít domov. Neproklínej mě, Miku, vzpomeň si, v jaké jsem byla situaci. Nemám odvahu to napsat, ale musím. ElizabethJane není tvoje ElizabethJane, to dítě, které jsem měla na rukou, když jsi mě prodal. Umřela za tři měsíce a tohle je dcera mého druhého manžela. Pokřtila jsem ji stejně a utišovala tím bolest, kterou jsem cítila nad ztrátou té první. Michaeli, umírám a snad jsem měla mlčet, ale nešlo to. Řekni o tom jejímu manželovi, anebo neřekni — jak sám uvážíš. A odpusť, jestli můžeš, ženě, které jsi kdysi strašně ublížil a která ti odpustila.

Susan Henchardová“

Papír připadal Henchardovi jako okenní tabulka, kterou je vidět na míle daleko. Rty se mu zkřivily a zdálo se, že se celý přihrbil, aby tu tíhu lépe unesl. Obvykle neuvažoval o tom, jestli je osud vůči němu krutý nebo ne — když na něho dolehly rány, říkal si rozladěně: „Vím, že jsem tu proto, abych trpěl,“ nebo „Taková hrůza — je to vůbec pro mě?“ Ale tentokrát se mu v horkokrevné hlavě honila myšlenka, že toto ničivé odhalení je trest, který si zasloužil.

Teď bylo jasné, proč byla jeho žena tak tvrdošíjně proti změně dceřina jména. Byl to další důkaz její poctivosti v nepoctivosti, která jí byla vlastní i ve všem ostatním.

Několik hodin byl jako tělo bez duše, a pak najednou zvolal: „Ale vždyť to třeba není pravda!“

Prudce vyskočil, shodil střevíce a se svíčkou v ruce se přikradl ke dveřím pokoje své dcery, přitiskl ucho ke klíčové dírce a poslouchal. Dýchala pravidelně. Henchard vzal opatrně za kliku, vešel, zaclonil rukou plamen svíce a přistoupil k posteli. Postupně odkryl plamen tak, že světlo dopadalo přes záclonu Elizabeth

svítilo na tvář a nesvítilo jí přitom do očí. Dlouho pozoroval její rysy.

Byly světlé: jeho byly tmavé. Ale to by samo o sobě bylo bezvýznamné. Spánek však vynáší na povrch genealogická fakta, zděděné křivky, stopy po mrtvých, které ve dne zakrývá životní pohyb. Z tohoto nehybného výrazu odpočívající dívky se na Hencharda nezaměnitelně díval Richard Newson. Henchard nesnesl ten pohled a rychle odešel.

Utrpení ho nenaučilo nic víc, než je vzpurné snášet. Jeho žena byla mrtvá a první popud — pomstít se — vyprchal při pomyšlení, že je mimo dosah jeho moci. Hleděl do noci jako zloduch. Byl stejně jako všichni jemu podobní pověrčivý a nemohl se zbavit utkvělé představy, že všechno, co se toho večera událo, je součástí záměru nějaké zlověstné síly, která ho chce potrestat. Přitom se všechno událo přirozeně. Kdyby byl Elizabeth neprozradil nic o své minulosti, nebyl by hledal ty doklady, atd. Ironie byla v tom, že by byl dívku nenutil, aby v něm hledala otce, kdyby se byl včas dozvěděl, že vůbec není jeho příbuzná.

Tento ironický sled událostí ho rozzuřil stejně jako darebácký úskok nějakého známého. Jeho stůl byl prostřen jako stůl legendárního krále — a pekelné harpyje se mu vrhaly na jídlo. Vyšel z domu a ploužil se ulicemi, až přišel k mostu na konci Hlavní ulice. Tam zabočil na pěšinu vedoucí po břehu řeky, která ohraničovala severovýchodní část města.

Tyto končiny jako by ztělesňovaly smutnou polovinu života v Casterbridgi — stejně jako stromořadí na jihu ztělesňovalo jeho radosti. Celé zákoutí bylo bez slunce, dokonce i v létě; na jaře tu ležela jinovatka, zatímco jinde se už země pařila na sluníčku, a v zimě to bylo semeniště všech nemocí, revmatismu a bolestivých křečí. Casterbridgeští lékaři by byli umřeli hlady, nebýt dostatečného přísunu z tohoto přírodního útvaru na severovýchodě města.

Řeka, pomalá, tichá a temná — tato Schwarzwasser Casterbridge — tekla pod nízkou skalou a společně tvořily přirozenou hradbu, která na této straně ušetřila budování náspů. Byla tu zřícenina františkánského kláštera a mlýn, který stál těsně vedle ní. Voda v jeho splavu burácela jako výkřik zoufalství. Nad skalou na druhém břehu se kupilo několik domů, před nimiž se tyčila čtverhranná plocha vzpínající se k obloze. Připomínala piedestal, na kterém chybí socha. Chybějící postava, bez níž vypadala stavba nedokončená, bývala ve skutečnosti lidskou

mrtvolou, neboť čtverhranná stavba tvořila masívní základ šibenice a rozsáhlé budovy za ní sloužily jako vězení celému hrabství. Na louce, po níž kráčel Henchard, se obvykle shromažďovali lidé, když se konala poprava; tam stáli a za skučení jezu sledovali tu podívanou.

Tma ještě zdůrazňovala ponurost těchto míst a na Hencharda to zapůsobilo víc, než očekával. Truchlivý soulad místa a situace, kterou prožíval, byl příliš dokonalý pro člověka jako on, člověka nesnášejícího efekty, scény a náznaky. Přestal běsnit a padla na něj melancholie. Henchard si řekl: „Proč jsem sem, hrome, chodil!“ Prošel kolem domku, v němž žil a zemřel místní kat ještě v dobách, než se monopol tohoto řemesla soustředil v celé Anglii do rukou jediného džentlmena, a příkře stoupající uličkou se vrátil do města.

Za všechno utrpení té noci, znásobené hořkým zklamáním, měl snad právo na soucit. Vypadal jako člověk, kterému se zatočila hlava a nemůže ani pořádně upadnout do mdlob, ani přijít k sobě. Mohl ústy proklínat ženu, ale srdce mu to nedovolilo, vždyť kdyby byl uposlechl její moudré poznámky na dopise, byl by si tuto bolest na dlouhou dobu ušetřil — možná dokonce navždy, protože ElizabethJane nejevila sebemenší úmysl vyměnit své dívčí bezpečí za nejistou stezku manželství.

Nadešlo ráno po této neklidné noci a s ním i potřeba vymyslet nějaký plán. Henchard byl příliš umíněný na to, aby ustoupil, zvláště když takový krok by v sobě zahrnoval i ponížení. Přesvědčená dcera se považuje za jeho dítě a tak už to zůstane navždycky bez ohledu na pokrytectví, které je s tím spojeno.

Ale byl špatně připraven na první krok v této nové situaci. Ve chvíli, kdy přišel do jídelny, přistoupila k němu Elizabeth a s důvěrou ho vzala za ruku.

„Přemýšlela jsem o tom celou noc,“ řekla upřímně. „A myslím, že se všechno musí udělat, jak jsi říkal. Pro mě jsi od této chvíle tatínek a nebudu ti už říkat pan Henchard. Teď mi to připadá všechno jasné. Opravdu, tatínku. Vždyť bys jinak pro mě neudělal ani zdaleka to, co jsi pro mě dělal, nemohla bych se tak zařídit po svém a nedával bys mi tolik dárků, kdybych byla jen tvoje schovanka! Pan Newson — kterého si matka vzala takovým podivným omylem,“ (Henchard byl rád, že neřekl celou pravdu,) „byl moc, moc hodný,“ (mluvila se slzami v očích) „ale to není ono jako být opravdu otcem. Tak, tatínku, snídaně je na stole!“ dodala vesele.

Henchard se sklonil a políbil ji na tvář. Tuto chvíli a ten

pohyb si představoval se vzrušením a radostí po celé měsíce, a když přišla, byla to pro něj jen ubohá nechutnost. Vrátil se k matce hlavně kvůli dceři a sklidil za to jen takový prach a popel.

«20»

Ze všech nepochopitelných záhad, jímž byla kdy která dívka vystavena, těžko by se našla záhada podobná obratu, který následoval po večeru, kdy Henchard řekl ElizabethJane, že je jejím otcem. Mluvil vzrušeně a s takovým zápalem, že si byla skoro jistá jeho vřelou náklonností. A nastojte! Hned další den a pak už natrvalo se k ní choval tak odměřeně jako nikdy předtím.

Jeho chlad se v krátké době proměnil v nedůtklivost. Jedním z prohřešků ElizabethJane bylo občasné užívání malebných slov z nářečí — která ovšem platila jako skvrny křupanství nájemné tváři vyššího stavu.

Byl právě čas večeře — vídali se teď jen u jídla — , a když vstával od stolu, chtěla mu ElizabethJane něco ukázat a zadržela ho slovy: „Podřepíš tu ještě chvíli, tatínku? Hned to přinesu.“

„Podřepíš tu!“ vyjel na ni. „Bože můj, jestli chceš takhle mluvit, můžeš jít rovnou krmit prasata.“

Zrudla hanbou a pokořením.

„Chtěla jsem říct, jestli nikam nepospícháš,“ opravila se tiše pokorným hlasem. „Vím, že si mám dávat pozor.“

Nic na to neřekl a vyšel ze dveří.

Ostrá výtka nevyzněla naprázdno a v budoucnosti si dávala pozor, aby místo „nejčko“ vždycky řekla „teď“; přestala mluvit o „brundibárech“, zvykla si na čmeláky; neříkala, že mladí lidé „spolu mluví“, nýbrž že jsou spolu „zasnoubeni“; postupně se naučila říkat „lupinus“ místo „vlčinec“, a když špatně spala, neříkala už ráno služebným, že ji „tlačila můra“, ale že „trpěla nevolností“.

Líčením těchto změn však předbíháme událostem. Henchard, sám nevzdělaný, byl nelítostným kritikem nedostatků této bezúhonné dívky — a bylo jich už opravdu pramálo, neboť se bez oddechu vzdělávala četbou. Další nezasloužený kříž ji čekal kvůli rukopisu. Jednou večer šla kolem jídelny a vzpomněla si, že tam něco potřebuje. Teprve když otevřela dveře, viděla, že

uvnitř sedl starosta s nějakým hostem zabráni do obchodního jednání.

„ElizabethJane,” obrátil se na ni, „pojd nám sem něco pomoct — potřebujeme s tímhle pánem sepsat smlouvu. Pero není nic pro mě, mám moc těžkou ruku.“

„A se mnou to není o nic lepší,“ připojil se návštěvník.

Přinesla si podložku, papír a inkoust a posadila se.

„Tak piš — smlouva uzavřená šestnáctého dne měsíce října — “

Pero se sloním krokem rozběhlo po papíře. Elizabeth psala svérázně výrazným kulatým písmem, které však v oněch dobách puncovalo ženu na Minervu. V módě bylo tehdy něco docela jiného: Henchard byl přesvědčen, že dobře vychovaná mladá dívka má dámský rukopis — a víc než to, věřil, že drobná špičatá písmena jsou vrozeným a neoddělitelným projevem zjemnělého ženství. Proto tedy, když místo aby psala jako princezna Ida —

jež jako žitné pole

sklání své klasy před větry z východu, namalovala ElizabethJane řádku vězeňských koulí a pytlů s pískem, zrudl hanbou po kořínky vlasů, řekl stroze: „Nech to — dopíšu to sám,“ a vykázal ji z pokoje.

Dívčina ochota a nesobeckost se stala její zkázou. Musíme přiznat, že občas byla až zbytečně a přehnaně ochotná vykonávat podřadné práce. Místo aby zazvonila na služebnou, sama běžela do kuchyně, „aby Phoebe nemusela dvakrát po schodech“. Když kočka převrhla kbelík uhlí, klekla Elizabeth na zem a uhlí zametla. Komorné děkovala za každou maličkost až do dne, kdy sotva komorná vyšla z pokoje, Henchard vybuchl: „Bože na nebesích, kdy už necháš toho věčného děkování, jako by ta holka byla bůhvíkdo! Nezapomínej, že jí platím pěknou řádku liber ročně, aby ti sloužila!“ Jeho slova zasáhla ElizabethJane tak viditelně, že za pár minut svého křiku litoval a omluvil se, že to nemyslel tak zle.

Tyto malé domácí šarvátky byly jen sondy, které spíš naznačovaly, než odhalovaly, co probíhá pod povrchem. Elizabeth se však Henchardových výbuchů hrozila mnohem méně než jeho chladu. Odměřenost v chování, která se stále prohlubovala, jí zvěstovala smutný fakt, že jeho náklonnosti k ní neustále ubývá. Čím zajímavější byl její zevnějšek a vytříbenější způsoby — díky ušlechtilým vlivům, které moudře vyhledávala — , tím víc se zdála prohlubovat propast jejich odcizení. Občas ho přistihla, že se na ni znechuceně mračí, a to bylo víc, než mohla

snést. Jelikož neznala jeho tajemství, připadalo jí jako krutý výsměch, že vzbudila jeho nevoli právě v době, kdy přijala jeho příjmení.

Ale měly nastat ještě horší časy. Po nějakou dobu nosívala teď ElizabethJane odpoledne trochu moštu nebo piva a chléb se sýrem Nance Mockridgeové, která na dvoře připravovala provazy na svazování sena. Nance přijímala zpočátku tuto pozornost s vděčností, později jako samozřejmost. Když byl jednou Henchard odpoledne na obchůzce mezi hospodářskými budovami, uviděl nevlastní dceru, jak jde do stodoly, a protože nikde nebylo místečka, na které by jídlo postavila, začala dávat dohromady dvě otýpky sena jako stůl. Mockridgeová nad ní stála s rukama v bok a přihlížela, jaké se kvůli ní dělají přípravy.

„ElizabethJane, pojď sem,“ řekl Henchard a dívka hned poslechla.

„Co se, k čertu, tak snižuješ?“ stěží potlačoval zlost. „Copak jsme o tom už stokrát nemluvili? No co? Děláš ze sebe služku vobyčejný dělnici a ke všemu takový ženský! Ty mě chceš načisto zneuctít!“

Mluvil dost nahlas, Nance ho ve stodole slyšela a jeho pohana ji dopálila. Došla ke dveřím a bez ohledu na následky svého činu křikla: „Co se toho tejče, pane Henchard, tak tady slečinka posluhovala už horšim!“

„To má tedy v sobě víc lásky k bližnímu než rozumu,“ odpověděl Henchard.

„Kdepak, co jich vede. Jakápak dobročinnost, penízky! Pracovala tady u nás ve městě ve veřejným výčepu.“

„To není pravda!“ odsekl Henchard.

„Jen se jí zeptaj,“ vybídla ho Nance a přeložila ruce tak, aby se mohla pohodlně škrábat na loktech.

Henchard se otočil k ElizabethJane, na jejímž obličeji, zjemnělém pěstěním do růžová, by se teď krve nedořezal. „Co to má znamenat? Jsou to babské řeči nebo pravda?“

„Pravda,“ přiznala ElizabethJane. „Ale já jsem — “

„Dělalas to nebo ne? A kde?“

„U tří námořníků, jen jeden večer a jen na chvilinku, když jsme tam bydlely.“

Nance se na Hencharda vítězoslavně ušklíbla a odplula do stodoly. Počítala, že stejně půjde na hodinu, proto se rozhodla dobýt slavné vítězství. Avšak Henchard se o propuštění vůbec nezmínil. Vzhledem ke své minulosti byl až přemrštěně citlivý a tvářil se teď jako člověk, jehož důstojnost je pošlapána a zni-

čena. Elizabeth šla za ním do domu jako odsouzenec. Ale doma ho nenašla a ten den už ho vůbec nespatřila.

Ačkoli se tato příhoda nikdy předtím nedonesla k jeho uším, vzal si teď Henchard do hlavy, že poškodila jeho pověst i postavení, a kdykoli teď dívku, s níž neměl nic společného, potkal, vyloženě si ji ošklivil. Obědval většinou se statkáři při obchodech v jednom ze dvou hlavních hotelů a ElizabethJane nechával úplně opuštěnou. Kdyby byl věděl, jak tráví ty osamělé hodiny, byl by možná změnil svůj úsudek o jejím charakteru. Četla bez ustání, dělala si poznámky a s neúnavnou houževnatostí se snažila pamatovat si fakta — nepovolila, neustoupila od úkolu, který si sama uložila. Podnícena zájmem o římské památky města, v němž žila, pustila se do studia latiny. „Nebudu-li dost vzdělaná, nesmí to být moje vina,“ říkávala si a po broskvových tvářích se jí tu a tam skutálela slza, když si nevěděla rady se záhadně se tvářícími problémy v dílech, která studovala.

A tak tu žila, mlčenlivá, přemýšlivá, s hlubokýma šedýma očima, a neměla kolem sebe jedinou spřízněnou duši. Statečně potlačila probuzený zájem o Farfraea, protože se zdál jednostranný, nemoudrý a pro dívku nevhodný. Je pravda, že z důvodů, které znala jen ona sama, se po Farfraeově propuštění přestěhovala ze svého oblíbeného zadního pokoje s výhledem na dvůr do přední místnosti s vyhlídkou na ulici. Co však se onoho mladého muže týče, když šel kolem, ani hlavu neotočil.

Blížila se už pomalu zima a vzhledem k nestálému počasí byla Elizabeth ještě víc uvázána doma. Ale začátkem zimy bylo v Casterbridgi přece jen pár hezkých dní — pár dní, kdy nebesa odpočívala po řádění bouří od jihozápadu, kdy vysvitlo slunce a vzduch byl hebký jako samet. Elizabeth využila této pohody k pravidelným návštěvám místa, kde odpočívala její matka, — dosud používaného pohřebiště z dob, kdy Casterbridge byla osadou britsko-římskou. Prach paní Henchardové se tam mísil s prachem žen, které odpočívaly ozdobeny skleněnými jehlicemi do vlasů a jantarovými náhrdelníky, a mužů, kteří měli pod jazykem mince císaře Hadriána a obou Konstantinů.

Chodila na hřbitov kolem půl desáté — v době, kdy ulice byly opuštěné jako ulice Karnaku. Obchod už dávno zapadl do denních kolejí a Zábava se ještě nedostavila. A tak ElizabethJane kráčela čtouc, anebo se jen dívala přes okraj knihy a přemýšlela, až došla na hřbitov.

Když se blížila k matčině hrobu, spatřila uprostřed vysypané

cesty osamělou postavu v černém. Také si četla, ale nikoli v knize: upoutal ji nápis na pomníku paní Henchardové. Byla rovněž ve smutku jako Elizabeth, asi stejně stará a stejně velká, takže mohla být zjevením nebo dvojnicí nebýt toho, že to byla dáma mnohem krásnější a mnohem lépe oblečená. Ačkoli si Elizabeth až na občasný rozmar nebo významnou příležitost na oblečení zvlášť nepotrpěla, nemohla odtrhnout oči od vkusného a dokonalého zevnějšku té dámy. Také držení těla prozrazovalo jakousi vrozenou pružnost, která vylučovala hranatost pohybů. ElizabethJane stála jako omráčená, neboť si myslela, že taková dokonalost snad ani neexistuje. Zdálo sejí, že její svěžest a půvab mizí v přítomnosti této cizinky. A to všechno tváří v tvář skutečnosti, že ElizabethJane byla ušlechtile krásná! Ale tahle dáma byla prostě okouzlující.

Kdyby byla závistivá, mohla k té ženě pocítit zášť, ale nic takového se nestalo — Elizabeth se na ni dívala s potěšením. Napadlo ji, odkud se asi ta dáma vzala. Těžkopádná chůze, svědčící o počestné domáckosti, a dva druhy oblékání — prostý a nevkusný — , které v místě vládly společnou rukou, vyloučily možnost, že je to postava ženy z Casterbridge, i kdyby to nebyla napověděla kniha, kterou držela v ruce a která připomínala průvodce.

Po chvíli se cizí dáma odtrhla od pomníku paní Henchardové a zmizela za hřbitovní zdí. ElizabethJane došla ke hrobu. Byly u něho dvě zřetelné stopy, které prozrazovaly, že tu ta dáma stála hezky dlouho. Elizabeth šla domů a lámala si hlavu nad touto příhodou asi se stejným úspěchem, jako kdyby uvažovala nad záhadou duhy, polární záře, vzácného motýla nebo kameje.

Venku jí bylo dobře, zato doma se jí opět nevedlo. Henchard, jehož dvouleté starostenství právě končilo, se dozvěděl, že nebude navržen na uprázdněné místo staršího radního, a navíc že Farfrae se patrně stane členem městské rady. Tyto zvěsti rozjitřily a otrávily jeho mysl ještě víc než nešťastné odhalení, že Elizabeth posluhovala ve městě, kde on byl starostou. Osobně se na celou tu příhodu vyptal a dozvěděl se, že se tak ponížila právě před tím zrádným nadutcem, před Donaldem Farfraem. Ačkoli paní Stannidgeová zřejmě nepřikládala této epizodě žádnou váhu a veselé kopy od Tří námořníků ji už dávno stáhly z přetřesu, Henchardova zaslepená pýcha šla tak daleko, že tento jednoduchý akt šetrnosti nepovažoval za nic menšího než společenský skandál.

Od chvíle, kdy jeho žena se svou dcerou přišly do města,

viselo ve vzduchu cosi zlověstného. Večeře mezi přáteli u Královského znaku byla Henchardovým Slavkovem: od té doby se mu sice ještě tu a tam něco povedlo, ale jeho hvězda už zapadala. Nepočítají s ním mezi starší radní — šlechtu města — , jak dozajista očekával, a toto vědomí ho zatvrdilo vůči celému světu.

„Tak co, kde jsi byla?“ spustil na ni úsečně.

„Procházela jsem se na Promenádě a byla jsem na hřbitově, tatínku, až jsem celá uondaná.“ Chytila se rukou za ústa, ale už bylo pozdě.

Po všech nezdarech dne to byla pro Hencharda poslední kapka. „Takhle mi mluvit nebudeš, slyšelas!“ zahřměl na ni. „Uondaná, podívejme se. Člověk by si pomyslel, že jdeš rovnou z pole! Jeden den se dozvím, že posluhuješ po hospodách, a pak tě slyším mluvit jako pohůnka. Jestli to takhle půjde dál, není v tomhle domě pro nás dva dost místa.“

Jediná příjemná myšlenka, která po takovém výstupu pomohla ElizabethJane usnout, byla vzpomínka na tu dámu a naděje, že ji snad neviděla naposled.

Henchard byl ještě vzhůru a uvažoval o tom, jak bylo pošetilé, když ze žárlivosti Farfraeovi zakázal, aby se dvořil tomuhle děvčeti, které není jeho. Kdyby jim býval dovolil se stýkat, už mu tu nemusela překážet. Nakonec vyskočil, šel k psacímu stolku a s pocitem zadostiučinění si řekl: „Určitě si pomyslí, že to znamená krok ke smíru a věno, a ve snu ho nenapadne, že se jí chci zbavit a na věno nemám ani pomyšlení!“ Pak napsal tento vzkaz:

Pane,

po zralé úvaze jsem se rozhodl, že nebudu stát v cestě Vašemu dvoření, jestliže se dosud zajímáte o ElizabethJane. Beru zpět svůj zákaz s jedinou podmínkou — nebudete se s ní scházet v mém domě.

Váš M. Henchard

Protože počasí bylo opět příznivé, zastihlo následující ráno ElizabethJane opět na hřbitově. Rozhlížela se po cizí dámě a vyplašilo ji, když viděla, že jde kolem hřbitovních vrat Farfrae. Na okamžik vzhlédl od svého zápisníku, kam si psal nějaká čísla. Jestli si jí všiml, nedal to na sobě znát a zašel.

Nepřiměřeně zdrcena představou vlastní zbytečnosti, pomyslila si ElizabethJane, že jí Farfrae nejspíš pohrdá, a sklíčeně se posadila na lavičku. S bolestí v srdci uvažovala, co jí zbývá, a nakonec si nahlas povzdechla: „Maminko, proč jsem taky neumřela!“

Za lavičkou byla pod hřbitovní zdí cestička, kudy se občas chodilo místo po sypané cestě. Někdo položil na lavičku ruku. ElizabethJane se ohlédla a viděla, že se nad ní skryta závojem sklání tvář mladé ženy, kterou tu viděla včera.

ElizabethJane tonula v rozpacích, protože neznámá jistě musela její povzdech slyšet, ale nebyly to rozpaky nepříjemné. „Ano, slyšela jsem vás,“ řekla cizinka a podívala se na ElizabethJane. „Co se vám stalo?“

„To nemůžu říct,“ odpověděla Elizabeth a zakryla si rukou tvář, aby nebylo vidět její ruměnec.

Několik minut zůstaly bez hnutí a žádná nepromluvila. Pak Elizabeth cítila, že se mladá dáma posadila na lavičku vedle ní.

„Už vím, jak to asi je,“ začala. „To je vaše matka,“ mávla rukou k pomníku. Elizabeth k ní vzhlédla, jako by se chtěla přesvědčit, jestli k ní může mít důvěru. Chování té dámy bylo tak případné a plné pochopení, že k ní pojala důvěru. „To byla moje maminka,“ řekla a dodala, „moje jediná přítelkyně.“

„A co váš otec, pan Henchard? Žije ještě?“

„Ano, žije,“ odpověděla ElizabethJane.

„A není na vás hodný?“

„Nechci si na něj stěžovat.“

„Došlo mezi vámi k nějakému nedorozumění, viďte?“

„Tak trochu.“

„A nebyla to náhodnou vaše vina?“ pátrala cizinka.

„Určitě — a velká,“ povzdechla si skromná ElizabethJane. „Zametala jsem uhlí místo služebných a říkala jsem, že jsem uondaná — to ho moc zlobilo.“

Po takové odpovědi byla dáma ještě účastnější. „Víte, jaký to na mě dělá dojem?“ řekla pohotově. „Váš otec je asi vznětlivý člověk, trochu pyšný — možná ctižádostivý, ale není zlý.“ Bylo až podivné, jak se zdráhala Hencharda očernit, ačkoli stranila ElizabethJane.

„To ne, vůbec není zlý,“ souhlasila poctivá dívka. „Až donedávna byl ke mně moc laskavý — dokud neumřela maminka. Ale jistě ho to i tehdy stálo hodně přemáhání. Bojím se, že to je všechno kvůli nedostatkům, které pramení z minulosti.“ „Jaká je vaše minulost?“

ElizabethJane se pátravě zadívala na tazatelku. Když viděla, že se na ni dívá, sklopila oči, ale za chvíli se přemohla a zase je zvedla. „Moje minulost není ani veselá, ani zajímavá,“ řekla. „Ale povím vám o ní, jestli to opravdu chcete slyšet.“

Dáma ji ujistila o svém zájmu a ElizabethJane vyprávěla

o svém životě, co o něm věděla, což bylo v podstatě pravda až na obchod na Jarmarku, který v rodinné historii chyběl.

K jejímu velikému překvapení se její nová přítelkyně ničemu nedivila. To jí dodalo mysli a dobrá nálada ji neopustila až do chvíle, kdy musela pomýšlet na návrat domů, kde se jí v poslední době dostalo tak hrubého zacházení.

„Jak se tam mám vrátit?“ přemýšlela nahlas. „Je to vůbec možné? Ale kam bych se obrátila?“

„Možná že zanedlouho bude zas všechno v pořádku,“ těšila jí přítelkyně. „Myslím, že byste neměla chodit daleko. Co byste říkala tomuhle návrhu: Budu potřebovat někoho do svého domu, částečně jako hospodyni, částečně jako společnici. Nechtěla byste jít ke mně? Možná že ovšem — “

„Ano, chtěla,“ vyhrkla ElizabethJane se slzami v očích. „Moc bych chtěla. Udělám cokoli, abych byla nezávislá, pak mě možná tatínek zas bude mít rád. Ale —

„Co je?“

„Ale nejsem vzdělaná a vaše společnice jistě musí být vzdělaná.“

„To není nutné.“

„Ne? Ale já se někdy spletu a mluvím venkovsky.“

„To nevadí, aspoň se něco přiučím.“

„A — ach, určitě neobstojím,“ usmála se nešťastně. „Naučila jsem se psát velkým písmem, ne dámskou rukou. Vy budete určitě chtít někoho s dámským rukopisem.“

„Proč? Vůbec ne.“

„Myslíte, že není nutné psát dámským rukopisem?“ rozzářila se Elizabeth.

„Co vás to napadá!“

„Ale kde bydlíte?“

„V Casterbridgi, totiž lépe řečeno budu tu bydlet od dnešního poledne.“

ElizabethJane se podivila.

„Pár dní jsem teď byla v Budmouthu, zatímco mi tu dávali dům do pořádku. Stěhuji se do místa, kterému říkají High-Place Halí, — je to ten starý kamenný dům v uličce k tržišti. Všechno ještě není hotové, ale pár pokojů už bude v pořádku. Dnes tam budu poprvé spát. Rozmyslete si můj návrh a přijďte sem za týden oznámit mi výsledek.“

ElizabethJane se rozzářila vidinou vysvobození z nesnesitelné situace a radostně souhlasila. Rozešly se u hřbitovních vrat.

«21»

Stejně jako naučení neustále opakované od dětství zůstává prakticky bez náplně, dokud je nezhmotní nějaká zkušenost dospělosti, tak si nyní ElizabethJane poprvé uvědomila High-Place Hall, ačkoli o tomto domě slýchala při různých příležitostech.

Až do večera nepřemýšlela o ničem jiném než o neznámé, o tom domě a o možnosti v něm žít. Odpoledne šla do města zaplatit pár účtů a obstarat drobné nákupy a přitom se dozvěděla, že to, co pro ni bylo objevem, je námětem každodenních debat na ulici. High-Place Halí se upravuje a brzy se tam nastěhuje nějaká dáma. Všichni obchodníci to už věděli a v duchu počítali s tím, že se stane jejich zákaznicí.

ElizabethJane ovšem mohla ke zprávě pro ni tak nové dodat poslední trumf: dáma přijela už dnes.

Když se rozsvítila světla, ale nebyla ještě taková tma, aby zmizela silueta komínů, štítů a střech, měla ElizabethJane pocit — téměř jako mívají milenci — , že se musí podívat na High-Place Halí. Vydala se tím směrem.

Panské sídlo se šedou fasádou bylo jediným sídlem tohoto druhu tak blízko středu města. Na první pohled vynikaly jeho charakteristické rysy venkovského sídla — ptačí hnízda za komíny, vlhká zákoutí, kde rostou houby, a nerovný povrch, jak vyšel rovnou z rukou Přírody. V noci vrhala světla lamp černé stíny kolemjdoucích na šeré zdi.

Dnes večer se všude povalovala sláma a všechno bylo v onom nepořádku, který provází příchod nového majitele. Dům byl postaven z kamene a byl příkladem důstojnosti, která se nezakládá na velkých rozměrech. Nevypadal aristokraticky, ani namyšleně, ale přesto si cizí člověk ze staré školy — ať už měl o těchto věcech jakoukoli představu — podvědomě řekl: „Krev ho postavila a Bohatství si v něm žije.“

A přesto se onen cizí člověk — pokud jde o to užívání — mýlil, protože — až do dnešního večera, kdy přijela nová paní, byl dům po několik let prázdný a i dříve byl pronajat jen občas. Nebylo těžké objevit příčinu jeho neoblíbenosti. Některá okna v domě vedla na tržiště a takový výhled z honosného domu nepovažovali eventuální zájemci za žádoucí a vhodný.

Elizabeth zvedla oči k oknům v poschodí a uviděla v nich světlo. Dáma tedy přijela. Dojem, který tato noblesní žena

udělala na dychtivou dívku, byl tak hluboký, že ji bavilo stát v protějším průjezdu a představovat si, co ta okouzlující dáma za protějšími zdmi asi dělá. Obdiv pro architekturu průčelí byl vzbuzen jen a jen obyvatelkou, kterou ukrývala. Avšak architektura si zasloužila obdiv nebo alespoň pozornost sama o sobě. Reprezentovala italský palladianismus a stejně jako většina staveb postavených od dob gotiky byla spíš kompilací než čistým stylem. Ale její promyšlenost byla působivá. Nebyla to stavba bohatá, ale uměřeně krásná. Vědomí, že architektura není o nic méně pomíjivá než všechny ostatní věci člověka, nedopustilo, aby přebujela.

Ještě před chvílí pobíhali sem tam sluhové s balíky a s krabicemi, takže dveře zůstaly dokořán jako veřejný průchod. Elizabeth vešla otevřenou branou do šera uvnitř, ale poděšena svou troufalostí hned vyběhla druhou brankou ve vysoké zdi, ohraničující zadní stranu dvora. S překvapením se octla v jedné z málo navštěvovaných městských uliček. Když si ve světle osamělé lampy prohlížela bránu, kterou unikla, všimla si, že je klenutá a velmi stará, starší než dům sám. Vrata byla okována a svorník v oblouku byl ozdoben emblémem. Původně na něm byl komický škleb a dal se dosud rozeznat, ale celé generace casterbridgeských kluků po něm házely kamením a mířily na otevřená ústa. Rty a čelisti byly otlučené, jako by je sežrala nějaká choroba. Při slabém světle blikavé lampy působila figura tak příšerně, že od ní Elizabeth odvrátila oči. Byl to jediný nepříznivý dojem, který si z návštěvy odnesla.

Poloha podivného starého vchodu a záhadně rozšklebený emblém vyvolávaly představu, že nejdůležitější věcí v historii tohoto sídla byly intriky. Uličkou se dalo nepozorovaně projít na kterékoli místo ve městě — do starého divadla, ke kůlu pro býka, na staré kohoutí zápasiště nebo k rybníčku, v němž kdysi mizela bezejmenná robátka. High-Place Hall se bez pochyby mohl chlubit svou minulostí.

Otočila se a chtěla se nejkratší cestou pustit domů, ale protože slyšela, že uličkou někdo přichází, a protože si nepřála, aby jí v tuto dobu někdo spatřil v těchto končinách, rychle se schovala. Protože neměla jinou možnost, ukryla se za cihlovým pilířem a čekala, až neznámý přejde a půjde dál svou cestou*

Kdyby se byla dívala, byla by překvapena. Uviděla by, že chodec zamířil rovnou do klenuté branky, a když se s rukou na závoře zastavil, ozářila mu lampa obličej. Byl to Henchard!

Ale ElizabethJane se krčila ve svém úkrytu a nic nepostřehla.

Henchard, který nevěděl o její přítomnosti víc než ona o jeho totožnosti, vešel dovnitř a zmizel ve tmě. Elizabeth podruhé vykročila do uličky a běžela domů, jak nejrychleji mohla.

Henchardovo peskování, které v ní probudilo neurotický strach, aby neudělala nic, co se pro dámu nesluší, způsobilo, že se v kritickém okamžiku navzájem nespatřili. Kdyby se byli setkali a poznali, mohlo to mít jisté následky — přinejmenším by si oba byli položili otázku: co tady vlastně ten druhý dělá?

Henchard, ať už dělal v domě oné dámy cokoli, přišel domů jen o několik minut později než ElizabethJane. Měla v plánu promluvit s ním o svém odchodu z domu ještě večer a události dnešního dne ji jen utvrdily v jejím rozhodnutí. Ale provedení plánu záviselo na jeho náladě a dívka napjatě čekala, jak se k ní bude chovat. Zjistila, že se změnil. Už nevypadal rozzlobeně, vypadal daleko hůř. Rozčilení vystřídala absolutní lhostejnost a jeho chlad ji povzbuzoval k odchodu ještě daleko víc než případná zuřivost.

„Tatínku, měl bys něco proti tomu, kdybych odešla ?“ zeptala se.

„Odešla! Ne — vůbec ne. Kam chceš jít?“

Napadlo ji, že je teď zbytečné a nevhodné prozrazovat cokoli o svých záměrech někomu, kdo o ni jeví tak nepatrný zájem. Dozvěděl by se to příliš brzy.

„Vím o místě, kde bych se mohla vzdělávat a kde bych mohla také něco dělat. Je to místo v domácnosti, kde bych měla příležitost studovat a vidět vytříbené způsoby.“

„Tak to proboha využij — když toho nemůžeš dosáhnout tady.“

„Nemáš nic proti tomu?“

„Já? Já! Ne, vůbec nic!“ Po chvíli dodal: „Ale sama nebudeš mít dost peněz na ten plán. Jestli chceš, rád ti dám nějaké kapesné, abys nemusela živořit z toho, co od těch vytříbených lidí dostaneš.“

Poděkovala mu za nabídku.

„Vyřídíme to pořádně,“ pokračoval po chvíli. „Chtěl bych, abys měla malý roční důchod, abychom nezáviseli jeden na druhém. Bude ti to vyhovovat?“

„Určitě.“

„Tak já to zařídím ještě dnes.“ Zdálo se, že si oddechl, když se jí takhle zbavil, a že celá věc je vyřešena, alespoň pokud jde o ně dva.

Elizabeth už čekala jen na setkání s dámou.

Když přišel stanovený den i hodina, venku hustě mrholilo. ElizabethJane, která vyměnila bezstarostnou nezávislost za

práci a starost o sebe, si myslela, že tohle počasí je docela vhodné pro její zapadající slávu, ale nebyla si jista, zda se do takového nečasu bude chtít její přítelkyni. Šla do místnosti, kde ode dne jejího příchodu visely přezůvky, sundala je, načernila a obula se do nich jako za starých časů. Vzala si plášť a deštník a vyrazila na místo schůzky rozhodnuta, že když dáma nepřijde, půjde za ní přímo do jejího domu.

Jedna strana hřbitova — odkud obvykle foukal vítr — byla chráněna starodávnou hliněnou zdí s doškovou stříškou, která přečnívala asi o dvě stopy. Na konci zdi stála stodola a seníky patřící ke dvoru, na němž se před mnoha měsíci setkala Elizabeth s Farfraem. Pod doškovým přístřeškem spatřila postavu. Mladá dáma tedy přišla. Její přítomnost tak přesáhla naděje, které dívka chovala, že se až začala svého štěstí bát. Střízlivost ustoupila na chvíli fantazii. Zde, na hřbitově starém jako sama civilizace, v nejhorším počasí, jaké si lze představit, stojí neznámá žena zvláštní podmanivé krásy. V její přítomnosti jako by bylo cosi ďábelského. Elizabeth však přesto kráčela dál směrem ke kostelní věži, na jejímž vrcholu řinčelo lano stožáru na prapor. Došla až ke zdi.

Dáma vypadala tak mile, že Elizabeth zapomněla na svoji představu. „Tak co, rozhodla jste se?“ oslovila dívku a pod černým závojem, který jí zahaloval obličej, zasvítily její bílé zuby.

„Ano, rozhodla,“ přisvědčila dívka dychtivě.

„Váš otec s tím souhlasí?“

„Ano.“

„Tak pojďte ke mně.“

„Hned — kdy chcete. Chtěla jsem pro vás poslat, protože mě 5 napadlo, že se neodvážíte vyjít v takovém větru. Ale protože se ráda dostanu na vzduch, řekla jsem si, že nejdřív počkám a pak se uvidí.“

„Mě to také napadlo.“

„Tak vidíte, jak se shodneme! Můžete přijít už dnes? V domě je pusto a prázdno, ráda bych tam měla živou duši.“

„Myslím, že bych se stačila vypravit,“ odpověděla dívka zamyšleně.

V tu chvíli k nim vítr a déšť přinesl přes zeď útržky hovoru — „pytle“, „mlácení“, „plevy“, „na trh příští sobotu“ — , ale věty se v poryvech větru rozpadaly stejně jako obličej v popraskaném zrcadle. Obě ženy naslouchaly.

„Kdo je to?“ zeptala se dáma.

„Jeden z nich je můj otec. Patří mu tenhle dvůr i stodoly.“ Dáma zřejmě zapomněla, proč sem přišla, a poslouchala podrobnosti týkající se obchodování s obilím. Nakonec se zeptala: „Řekla jste mu, kam odcházíte?“

„Ne.“

„Ach — proč ne?“

„Myslela jsem, že bude lepší, když se nejdřív dostanu z domova — otec je hodné náladový.“

„Snad jste udělala dobře… Ale vždyť jsem vám ještě vůbec neřekla, jak se jmenuji! Jsem slečna Templemanová… Co myslíte, už odešli?“

„Ne, šli na sýpku.“

„Začíná tu být moc vlhko. Budu na vás čekat dnes večer, řekněme v šest, ano?“

„Kudy mám přijít, slečno?“

„Hlavním vchodem — bránou. Pokud vím, jiný tam není.“ Elizabeth myslela na branku vedoucí do uličky.

„Když jste se otci dosud nezmínila, kam půjdete, raději mu to ještě neříkejte. Člověk neví, třeba by si mohl své rozhodnutí rozmyslet.“

ElizabethJane potřásla hlavou. „Taky jsem o tom uvažovala, ale nemám z toho strach,“ řekla smutně. „Je ke mně úplně chladný.“

„Dobrá, tak tedy v šest.“

Když vyšly na cestu a rozešly se, jen s námahou udržely deštníky proti větru. Dáma se však přesto rozhlédla otevřenými vraty po Henchardově dvoře, když šla kolem, dokonce se na vteřinku zastavila, ale nikoho tam nebylo vidět. Jen stohy, hrbatou stodolu porostlou mechem a sýpku tyčící se před věží, na níž dosud drnčel stožár.

Henchard neměl sebemenší podezření, že Elizabeth bude jednat tak rychle. Proto byl překvapen, když se před šestou vracel domů a už od Královského znaku viděl, jak před domem stojí kočár a Elizabeth do něho nastupuje i s drobnými zavazadly a krabicemi.

„Tatínku, vždyť jsi říkal, že smím jít!“ vysvětlila své počínání z okna kočáru.

„Říkal! — ano. Ale já myslel, že to bude příští měsíc nebo až za rok. Bože, ty to bereš hopem! Tak takhle se mnou budeš jednat po tom všem, co jsem pro tebe udělal?“

„Tatínku, jak to můžeš říct! To je nespravedlivé!“ zvolala odvážně.

„Jen si dělej, co chceš,“ odpověděl. Vešel do domu, a když viděl, že ještě neodnesli všechny její věci, šel se podívat do jejího pokoje. Nevstoupil tam ode dne, co se do něho nastěhovala. Všude byly patrné stopy její péče, její touhy po vylepšení, ať už to byly knihy, kresby, mapy nebo drobné úpravy, které prozrazovaly vkus. Henchard o tom všem neměl ani zdání. Hleděl kolem sebe a náhle se otočil a vyběhl před dům.

„Podívej,“ řekl změněným hlasem — teď už ji nikdy neoslovoval jménem — „neodcházej odtud. Možná že jsem ti řekl něco hrubého, ale já se kvůli tobě strašně trápil — mám pro to své důvody.“

„Kvůli mně?“ zeptala se účastně. „Co jsem udělala?“

„Teď o tom nemůžu mluvit. Ale když s tím přestaneš a budeš se mnou žít jako dcera, jednou ti to povím.“

Jeho návrh přišel pět minut po dvanácté. Seděla v kočáře a v duchu už byla u dámy, jejíž chování ji tak okouzlovalo. „Tatínku,“ řekla co nejohleduplněji, „myslím, že bude lepší pro nás oba, když teď odejdu. Nemusím tam být dlouho a nebudu také daleko. Když ti budu moc chybět, mohu se brzy vrátit.“

Kývl jen tak, aby dal najevo, že přijímá její rozhodnutí. „Říkáš, že nebudeš daleko. A jakou budeš mít adresu, kdybych ti chtěl napsat? Anebo mi do toho nic není?“

„Ale samozřejmě. Je to tady ve městě — High-Place Hall.“ „Kde?“ zeptal se znovu Henchard a tvář se mu vyjasnila. Opakovala to ještě jednou. Henchard se nepohnul, ani nepromluvil a zamával jí co nejpřátelštěji. Dala kočímu znamení, aby vyjel.

«22»

Vraťme se na chvíli k předešlé noci, abychom si vysvětlili Henchardovo počínání.

Ve chvíli, kdy ElizabethJane plánovala nepozorovaný odchod na výzvědy k obydlí dámy, která ji tak zaujala, dostal Henchard dopis a vůbec ho nepřekvapilo, když poznal charakteristické tahy Lucettina rukopisu. Sebeovládání a snaha zapomenout na předešlé svazky ji už zcela opustily. Psala téměř stejně lehkovážně jako na počátku jejich známosti.

High-Place Halí

Můj milý pane Hencharde,

nic se nelekejte. Přijela jsem do Casterbridge pro Vaše i své dobro, jak doufám — jak dlouho se zdržím, těžko říci. Záleží to na někom jiném! Je to muž, obchodník, starosta města a člověk, který má největší právo na mou náklonnost.

A teď zcela vážně, mon ami, nejsem už tak lehkomyslná, jak se Ti podle dopisu zdá. Přijela jsem, protože jsem se doslechla o smrti Tvé ženy, kterou jsi považoval za mrtvou už před tolika lety! Chudák, byla to trpitelka, třebaže si nestěžovala, a i když nevynikala moudrostí, nebyla duševně zaostalá. Jsem ráda, že ses k ní zachoval spravedlivě. Ale jakmile jsem se dozvěděla, že už není mezi námi, ozvalo se naléhavě mé svědomí, abych se pokusila rozptýlit stín, který moje étourderie vrhla na mé jméno, a požádala Tě, abys dodržel slib, který jsi mi dal. Doufám, že jsi stejné mysli a že podnikneš kroky k takovému zakončení. Jelikož jsem ovšem nevěděla, v jakém jsi postavení a co se stalo od našeho odloučení, rozhodla jsem se, že se tu usadím, dřív než se s Tebou spojím.

Máš na to patrně stejný názor. Za několik dní se s Tebou budu moci setkat. Do té doby nashledanou.

Tvá Lucetta

P. S. Nemohla jsem dodržet schůzku při projíždění Casterbridge, jak jsem tehdy psala. Rodinná událost změnila všechny mé plány. Určitě Tě překvapí, co se stalo.

Henchard se doslechl, že High-Place Hall se připravuje pro nového nájemce. Zeptal se trochu nejistě prvního člověka, kterého potkal: „Kdopak se to tam stěhuje?“

„Nějaká dáma, myslím, že se jmenuje Templemanová,“ odpověděl tázaný.

Henchard se nad tím zamyslil: „To je myslím nějaká příbuzná Lucetty. Ano, je to tak, musím Lucetté vrátit její dobré jméno.“ Říkal si to bez stísněného pocitu, jenž dříve provázíval čin, který nyní považoval za morální povinnost. Myslel na to se zájmem, ne-li přímo s vřelými pocity. Hořké zklamání, když se dozvěděl, že ElizabethJane není jeho dítě a že je tedy bezdětný člověk, v něm zanechalo citové prázdno, které podvědomě toužil vyplnit. V tomto stavu, ne v silném citovém vzrušení, kráčel uličkou k zadnímu vchodu, kde se málem střetl s ElizabethJane. Vešel až na dvůr a otázal se člověka, který tam vybaloval porcelán z koše, jestli tam bydlí slečna Le Sueurová. Když

se seznámili, vystupovala totiž Lucetta — nebo Lucette, jak si tehdy říkala — pod tím jménem.

Muž odpověděl záporně — bydlí tu jen slečna Templemanová. Henchard tedy odešel, domnívaje se, že se Lucetta ještě nenastěhovala.

V tomto stavu probuzeného zájmu ho zastihl nazítří odjezd ElizabethJane. Když slyšel její novou adresu, napadlo ho, že Lucetta a slečna Templemanová je jedna a táž osoba, neboť si vzpomněl, že v době jejich důvěrného přátelství před ním vyslovila toto jméno ve spojitosti s jakousi bohatou příbuznou, kterou on považoval za poněkud mytickou bytost. Ačkoliv nevyhledával bohaté partie, přece jen představa, že díky štědré závěti této příbuzné se z Lucetty stala dáma, umocnila kouzlo její přitažlivosti. Blížil se stojatým vodám středního věku, kdy se mysl oddává čím dál tím víc hmotným věcem.

Avšak nebylo souzeno, aby zůstal dlouho v nejistotě. Lucetta zřejmě psala s vášní, jak bylo vidět z přívalu dopisů po onom fiasku jejich plánovaného sňatku, a tak jen ElizabethJane odjela, byla do starostova domu doručena další zpráva z High-Place Hall.

„Už jsem se usadila a cítím se dobře,“ psala, „ačkoli stěhování bylo hodně únavné. Patrně už sis domyslel, co Ti teď chci říci, nebo ne? Moje dobrá tetička, vdova po bankéři Templemanovi, o jejíž existenci a ještě víc o jejím bohatství jsi kdysi pochyboval, nedávno zemřela a část svého majetku odkázala mně. Nebudu Tě zatěžovat dalšími podrobnostmi kromě jedné — přijala jsem její jméno, abych se zbavila svého a všech nepravostí, které se k němu váží.

Jsem teď svou paní a rozhodla jsem se usadit v Casterbridgi — najala jsem si High-Place Hall — , protože se tak přinejmenším vyhneš obtížím, budeš-li mě chtít navštívit. Nejdřív jsem Ti o těchto změnách ve svém životě vůbec nechtěla nic říct a prostě Tě potkat na ulici, ale pak mě napadlo, že takhle to bude lepší.

Už taky asi víš o mé dohodě s Tvou dcerou a jistě ses zasmál mé — jak to nazvat — lsti z lásky, s níž jsem ji přiměla, aby bydlela u mě. Ale dohromady nás svedla skutečná náhoda. Doufám, Michaeli, že chápeš, proč jsem to udělala? — inu, abys ji sem mohl chodit navštěvovat a tak se přirozeně spřátelit i se mnou. Je to hodná a milá dívka a myslí si, že jsi s ní jednal zbytečně přísně. Možná že ses trochu unáhlil, ale jistě ne úmyslně. Nekárám Tě za to, protože jinak by se ke mně nedostala.

Končím ve spěchu, Tvá Lucetta“

Po takových zprávách stísněná Henchardova duše pookřála. Zůstal zasněně sedět u jídelního stolu a téměř mechanicky přenesl city, které uhasínaly od doby, kdy se mu odcizila ElizabethJane i Donald Farfrae, na Lucettu. Bylo jasné, že je velmi nakloněna myšlence na sňatek. A co jiného se dalo čekat od ženy, která mu kdysi věnovala všechen svůj čas i své srdce bez ohledu na to, co tomu lidé řeknou, až tím ztratila svou dobrou pověst? Možná že ji sem vede nejen láska, ale i svědomí. A tomu se nemohl divit.

„Ta se vyzná!“ usmál se při pomyšlení, jak Lucetta dovedně provedla tah s ElizabethJane.

Byl by rád Lucettu viděl a rozhodl se, že ji hned navštíví. Nasadil si klobouk a šel. Dorazil k jejímu domu mezi osmou a devátou. Dozvěděl se, že slečna Templemanová je dnes večer zadána, ale že ho s radostí přijme zítra.

„To je najednou noblesa!“ řekl si Henchard. „Když si pomyslím, že jsme — Koneckonců nemohla tušit, že přijde, proto přijal odmítnutí s klidem. Avšak rozhodl se, že k ní druhý den nepůjde. „Ty ženské — není v nich kouska přímosti!“ povzdechl si.

Sledujme nyní proud Henchardových myšlenek jako klíč k rozřešení záhady a podívejme se, co se toho večera dělo uvnitř panského domu.

Když ElizabethJane přijela, přijala ji jakási starší žena a flegmaticky ji vyzvala, aby šla nahoru a odložila si. Dívka upřímně odpověděla, že nechce nikoho obtěžovat, a začala si svlékat pláštěnku a klobouk v chodbě. Nato ji žena dovedla ke dveřím na prvním odpočívadle a další cestu si musela hledat sama.

Pokoj, do kterého vešla, byl velmi pěkně zařízen jako budoár nebo malý přijímací salón a na pohovce s dvěma válcovými opěradly napůl seděla á napůl ležela hezká tmavovlasá žena s velikýma očima, která rozhodně nezapřela francouzské předky z té či oné strany. Byla patrně o pár let starší než Elizabeth a obličej jí zvýrazňovaly jiskrné oči. Před pohovkou stál stoleček s rozloženými kartami.

Hověla si úplně nenuceně, ale jakmile zaslechla otvírat dveře, vymrštila se jak natažené pero.

Když zjistila, že je to Elizabeth, hned ji všechna zdrženlivost opustila a bezstarostně se jí rozběhla vstříc téměř poskokem, který jen díky vrozenému půvabu nepůsobil trapně.

„Co že jdete tak pozdě?“ zeptala se a vzala ElizabethJane za ruce.

„Musela jsem zabalit tolik věcí!“

„Vždyť jste taky polomrtvá únavou. Musím vás rozptýlit. Ukážu vám pár triků, které jsem se naučila k ukrácení dlouhé chvíle. Posaďte se a odpočiňte si.“ Přitáhla stolek před ElizabethJane, sebrala karty, začala je rychle rozdávat a požádala dívku, aby si jich několik vybrala.

„Tak už je máte?“ zeptala se, když odhodila poslední kartu. „Ne,“ zakoktala Elizabeth duchem nepřítomná. „Úplně jsem zapomněla — myslela jsem na — na vás a na sebe — a že to je divné, že jsem opravdu tady.“

Slečna Templemanová si ji zkoumavě prohlédla a položila karty na stůl. „To nevadí,“ řekla. „Sedněte si tady u mě, já se položím a můžeme si povídat.“

ElizabethJane s radostí přitáhla židlí k hlavám pohovky. Bylo zřejmé, že ačkoli je věkem mladší než hostitelka, její chování a celkový pohled na svět je zřejmě vyzrálejší. Slečna Templemanová uvolněně klesla na pohovku jako dřív, položila si ruku na čelo — pohybem známé kresby Tizianovy — a ležíc na zádech, mluvila na Elizabeth přes ruku.

„Musím vám něco říci,“ začala. „A ráda bych věděla, jestli vás to už samotnou nenapadlo. Jsem majitelkou panského domu a jistého jmění teprve krátkou dobu.“

„Teprve krátkou dobu?“ opakovala Elizabeth a rozzářená tvář trochu pohasla.

„Jako děvče jsem žila s otcem v posádkových městech a na různých jiných místech, takže jsem vždycky byla roztěkaná a nikde jsem nebyla doma. Otec byl důstojníkem v armádě. Nebyla bych se o tom zmiňovala, kdybych si nemyslela, že bude lepší, když se dozvíte pravdu.“

„Ano, ano.“ Elizabeth zamyšleným pohledem přejela po pokoji. Podívala se na malé čtverhranné piano s mosaznou intarzií, na záclony, lampu, na plavé a černovlasé krále a královny na kartách a nakonec na obrácený obličej Lucetty Templemanové, jejíž velké zářivé oči měly shora tak podivný půvab.

Elizabeth byla v poslední době až chorobně posedlá touhou po vzdělání. „Vy jistě mluvíte plynně francouzský i italsky,“ řekla. „Zato já jsem se sotva prokousala počátky latiny.“

„Co se toho týče, na ostrově, kde jsem se narodila, si nikdo ze znalosti francouzštiny nedělá velkou čest, spíš naopak.“ „Kde jste se narodila?“

Slečna Templemanová se zarazila a pak odpověděla: „Na Jersey! Tam se mluví po jedné straně ulice francouzský, po

druhé anglicky a oběma řečmi uprostřed. Ale odstěhovali jsme se odtamtud už hodně dávno. Moje rodina ve skutečností pochází z Bathu, ačkoli moji předkové z Jersey nejsou o nic horší než lidi v Anglii. Byla to stará rodina Le Sueurů, která ve své době dokázala velké věcí. Po otcově smrti jsem se na Jersey zase vrátila. Ale já si na minulost nepotrpím a jsem Angličanka ve všem všudy.“

Lucettina opatrnost na chvíli ustoupila sdílnosti. Přijela do Casterbridge jako dáma z Bathu a měla pádné důvody vyloučit Jersey ze svého života. Ale v přítomností Elizabeth se cítila tak volně, že porušila své dobrovolné rozhodnutí.

Sotva se to mohlo stát ve vhodnější chvíli. Mohla si být jistá, že se její slova nedostanou k dalšímu uchu, a nadále si dávala takový pozor, že se zdálo nemožné, aby ji někdo ztotožňoval s onou mladou ženou, která byla na Jersey věrnou družkou Hencharda v jeho těžké nemoci. Trochu ji zlobilo, že kvůli zahlazení stop musela násilně potlačit každé francouzské slovo, které jí občas přišlo na jazyk rychleji než jeho anglická podoba. Spolkla je stejně rychle, jako provinilý apoštol, když ho obvinili: „Řeč tvá tě usvědčuje!“

Druhý den bylo zřejmé, že Lucetta někoho očekává. Nastrojila se pro pana Hencharda a celé dopoledne netrpělivě očekávala jeho příchod. Nepřišel a Lucetta čekala ještě celé odpoledne. Neřekla však ElizabethJane, že ten, kterého očekává, je její nevlastní otec.

Seděly spolu v pokoji Lucettina velkého kamenného domu, síťovaly každá u jednoho okna a vyhlížely na tržiště, které poskytovalo živý obraz. Elizabeth postřehla otcův klobouk mezi ostatními a netušila, že Lucetta sleduje týž předmět s daleko větším zájmem. Henchard přecházel v davu, který se v této chvíli hemžil jako mraveniště; klidněji a volněji bylo jen mezi Stánky s ovocem a zeleninou. Rolníci většinou zavrhli pochmurnou a uzavřenou jednací síň, kterou měli k dispozici v hotelu, a dávali přednost jednání v otevřeném carrefour, třebaže se strkali ze všech stran a každou chvíli je mohlo něco přejet. Nahrnuli se sem v určený den v týdnu a vytvořili svůj vlastní svět pracovních kamaší, honáckých prutů a pytlíků se vzorky obilí. Byli to muži, jejichž břicha se zdvihala jako horské svahy, při chůzi se klátili jako stromy v listopadových vichřicích, mluvili rukama nohama, ruce cpali do kapes nejspodnější vesty a obličeje jim sálaly tropickým vedrem. Ačkoli doma se výraz jejich tváře měnil s ročním obdobím, na trhu pláli po celý rok jako rozžhavené koule.

Veškeré šatstvo se tu nosilo jako nutná zbytečnost, která je člověku jen na obtíž. Pár lidí bylo oblečeno pěkně, ale většina na sebe v tomto směru nedbala vůbec a chodila v šatech, které poctivě zaznamenávaly stopy činnosti svého nositele, pustošivý vliv slunce a denní boj o chléb za mnoho posledních let. A přitom měli po kapsách otrhané šekové knížky z nedaleké banky a jejich konta nikdy neklesla pod čtyřmístná čísla. Tyhle pokroucené figurky ve skutečnosti reprezentovaly hotový kapitál, peníze, které jsou po ruce — ne šlechtické sliby na zaplacení do roka, anebo šeky nekryté bankou, jak se často stává v případě svobodných povolání — hotové peníze v jejich mohutných, upracovaných rukou.

Toho dne se uprostřed davu objevilo pár vzrostlých jabloní. Zdálo se, že vyrostly před očima, dokud se člověk nepodíval blíž a nezjistil, že je podpírají muži z ovocnářské oblasti, kteří je přinesli na prodej i s půdou na svých bagančatech. ElizabethJane je neviděla poprvé, a proto řekla: „Ráda bych věděla, jestli sem nosí pořád stejné stromy!“

„Jaké stromy?“ zeptala se Lucetta, ale nespustila oči z Hencharda.

Elizabeth odpověděla neurčitě, protože její pozornost upoutalo něco jiného. Za jedním stromem stál Farfrae a nad pytlíkem vzorků živě-rozmlouval s nějakým statkářem. Henchard postupoval také tím směrem, až se náhodou střetl s mladíkem, jehož obličej vyjadřoval otázku: „Mluvíme spolu?“

Viděla, jak otčím blýskl očima: „Ne!“ a povzdychla si.

„Máte tu někoho známého?“ zeptala se Lucetta.

„Ne, ne,“ odpověděla její společnice a obličejem jí přelétl ruměnec.

Farfrae byl naštěstí za stromem.

Lucetta se na ni zpříma podívala: „Opravdu ne?“

„Opravdu,“ odpověděla ElizabethJane.

Lucetta znovu vyhlédla z okna. „To jsou všechno rolníci, viďte?“

„Ne. Tamhle je pan Bulge — má obchod s vínem. Tamhle pan Benjamin Brownlet je koňský handlíř. Kitsen má chov prasat, Yopper je dražebník, jsou tady sládci a mlynáři — a jiní.“ Farfrae stál už zase na dohled, ale o něm se nezmínila.

Sobotní odpoledne uběhlo jako voda. Na tržišti po rušném jednání a prohlížení vzorků nastala doba odpočinku, každý si ještě chvíli popovídal a chystal se domů. Henchard, ačkoli byl

tak blízko, se u Lucetty nezastavil. Pomyslela si, že má mnoho práce a že přijde nejspíš v neděli nebo v pondělí.

Dny míjely, Lucetta se pořád strojila s úzkostlivou péčí, ale návštěvník nepřicházel. Pomalu ztrácela naději. Řekněme si raději hned, že Lucetta už nechovala k Henchardovi onu vřelou oddanost jako na počátku známosti. Nešťastná shoda okolností plamen její lásky hodně ochladila. Avšak zbývala ještě stálá touha, aby si ji vzal a vrátil jí dobré jméno — což samo o sobě bylo dost velkým štěstím, aby stálo za námahu. Měla na své straně všechny společenské důvody, aby se konala svatba, a ani Henchard neměl jedinou světskou překážku, pro kterou by musel svatbu odkládat, když teď Lucetta byla bohatá.

V úterý bylo Hromnic a konal se velký trh. Při snídani řekla Lucetta odměřeně ElizabethJane: „Dnes se na vás asi přijde podívat otec. Předpokládám, že bude tady pod námi s ostatními obchodníky obilím.“

Elizabeth potřásla hlavou: „Nepřijde.“

„Proč?“

„Zatvrdil se proti mně,“ odpověděla přiškrceným hlasem.

„Byla vaše rozepře hlubší, než jste mi svěřila?“

Elizabeth chtěla ochránit člověka, o němž si myslela, že je jejím otcem, před obviněním z nepřirozené zášti, a proto odpověděla: „Ano.“

„Takže místu, kde jste vy, se vyhýbá jako čert kříži?“

Elizabeth smutně přikývla.

Lucetta vytřeštila oči, stáhla krásné obočí i rty a hystericky se rozeštkala. To je konec — chytře vymyšlený plán se zhroutil v troskách.

„Milá slečno Templemanová — co je vám?“ zvolala její společnice.

„Jsem ráda, že tu jste se mnou!“ řekla Lucetta, jakmile mohla promluvit.

„A já jsem ráda s vámi,“ konejšila ji Elizabeth.

„Ale — ale,“ nedokončila větu, protože to znamenalo prozradit, že jestliže je Henchard proti dívce tak bytostně zaujat, jak se zdá, musí se ElizabethJane zbavit — je to nepříjemné, ale nutné.

Rozhodla se pro prozatímní opatření. „Slečno Henchardová, mohla byste mi po snídani něco obstarat? — To jste moc hodná. Došla byste objednat…“ vymyslela si pochůzky po různých obchodech, aby ElizabethJane byla zaneprázdněna nejméně na dvě hodiny.

„A byla jste už v muzeu?“

ElizabethJane v muzeu nebyla.

„Tak se tam hned musíte jít podívat. Zajděte tam ještě dnes, až všechno obstaráte. Muzeum je ve starém domě v jedné menší ulici — zapomněla jsem kde — , ale to jistě najdete. Uvidíte spoustu zajímavých věcí — kostry, zuby, staré hrnce a pánve, boty, škorně, ptačí vejce — moc se poučíte. Zůstaňte tam, dokud vás nevyžene hlad.“

Elizabeth se spěšně oblékla a odešla. „Proč se mě dnes asi chce zbavit,“ smutně přemýšlela cestou. Elizabeth byla jen prostá dívka, ale pochopila, že nejde o pochůzky ani o vzdělání, nýbrž o její nepřítomnost, a lámala si hlavu o důvodu tohoto jednání.

Nebyla pryč ani deset minut, když jiná z Lucettiných služebných běžela se vzkazem k Henchardovi. Stálo v něm:

„Milý Michaeli, dnes budeš nejméně dvě až tři hodiny v blízkosti mého domu za obchodem, buď tedy tak hodný a zastav se. Trápí mě, že jsi ještě nepřišel, a chvěji se úzkostí, aby nevyšel najevo můj nerozumný svazek s Tebou — zvláště nyní, když mě bohatství tety vyneslo v očích společnosti. Možná že mě zanedbáváš kvůli své dceři, proto jsem ji dnes poslala na celé dopoledne pryč. Řekni, že jdeš obchodně — budu určitě sama.

Lucetta“

Když se služebná vrátila, vydala paní příkazy, přijde-li nějaký pán, aby ho ihned uvedli, šla do svého pokoje a čekala.

V jádru srdce jí už mnoho nezáleželo na tom, jestli Hencharda uvidí, — byla unavená jeho odklady, ale nedalo se nic jiného dělat. Povzdechla si a malebně se usadila na křesle — nejdřív tak, pak zas onak, aby jí hlavu ozářilo světlo. Pak se položila na pohovku v nedbalé póze, která jí tak slušela, a s paží na čele hleděla ke dveřím. Takhle to bude nejlepší, rozhodla se a zůstala bez hnutí, dokud nezaslechla na schodech mužské kroky. V tu chvíli zapomněla na malebnou pózu (neboť Příroda dosud vítězí nad Uměním) vyskočila, rozběhla se a v záchvatu strachu se schovala za záclonu. Ačkoli její vášeň už opadala, chvěla se vzrušením — neviděla se s Henchardem od chvíle, kdy se spolu nakrátko (jak předpokládala) loučili na Jersey.

Slyšela, jak služebná uvádí návštěvníka do pokoje, jak za ním zavírá dveře a nechává ho o samotě, aby si vyhledal její paní. Lucetta odhodila záclonu a nervózně pozdravila. Muž, který stál před ní, nebyl Henchard.

«23»

Lucettu skutečně napadlo, právě když se chystala skrýt, že to možná nebude Henchard, ale na ústup už bylo příliš pozdě.

Návštěvník byl o mnoho mladší než starosta, světlovlasý, štíhlý, jemný, hezký. Měl na sobě statkářské plátěné kamaše s bílými knoflíčky, vyleštěné boty se spoustou háčků pro tkaničky, kalhoty ze světlého kordu a vestu a kabát z černého sametu; v ruce držel bičík s postříbřenou rukojetí. Lucetta se začervenala a s podivnou směsí nelibosti a smíchu ve tváři řekla: „Ach, promiňte, spletla jsem se.“

Návštěvník se naopak ani trochu neusmál.

„Velice se omlouvám! Přišel jsem se zeptat na slečnu Henchardovou, a oni mě uvedli sem. Nebyl bych vás tak nezpůsobně přepadl, kdybych to byl věděl!“

„Ale nezpůsobná jsem byla já!“ odpověděla.

„Nepřišel jsem tedy do správného domu, slečno?“ zeptal se Farfrae, který v rozpacích pomrkával a nervózně si poklepával bičíkem po kamaších.

„Ne, pane, jste na správné adrese — posaďte se. Musíte se přece posadit, když už jste tady,“ vyzvala ho Lucetta vlídně, aby mu pomohla z rozpaků. „Slečna Henchardová přijde okamžitě.“

To nebyla doslova pravda, ale něco na mladém muži — ona severská křehkost, strohost a kouzlo, jaké mívá dobře udělaný hudební nástroj a které na první pohled vzbudily zájem v Henchardovi, v Elizabeth i ve veselé chásce od Tří námořníků, způsobily, že jeho neočekávaný příchod Lucettu zaujal. Zaváhal, podíval se na židli, pomyslil si, že v tom nemůže být skryto žádné nebezpečí (ačkoli bylo), a sedl si.

Farfraeův náhlý příchod byl výsledkem Henchardova povolení navštívit Elizabeth, chce-li se jí dvořit. Zpočátku na Henchardův strohý dopis ani nepomyslel, ale mimořádně dobré obchodní transakce způsobily, že byl teď zadobře kde s kým a mohl se tedy oženit. A kdo by mohl být milejší, hospodárnější a v každém směru přijatelnější než ElizabethJane? Důsledkem tohoto svazku by kromě jejích vlastních předností přirozeně bylo i usmíření s bývalým přítelem Henchardem. Odpustil proto starostovi jeho břitké jednání, dnes ráno se cestou na trh stavil u něho v domě a tam se dozvěděl, že Elizabeth bydlí u slečny Templemanové. Poněkud zaražen tím, že ji nenašel doma čekat na svou návštěvu — jaké představy mají muži! — , spěchal do High-Place Hallu, aby se tam nesešel s Elizabeth, ale s její paní.

„Dnes je trh hodně velký,“ řekla, když — jak se dalo čekat — jejich navzájem se vyhýbající pohledy utkvěly na pestrém výjevu pod okny. „Ta spousta vašich trhů a jarmarků mě zajímá. Kolik mne toho napadne za tu chvíli, co je odsud sleduji!“

Zdálo se, že Farfrae neví, co odpovědět, a tak seděli a zvenčí k nim doléhalo šumění — hlasy vlnek na neklidném moři, tu a tam se některá ozvala silněji. „Díváte se často ven?“ zeptal se. „Ano — velmi často.“

„Hledáte někoho známého?“

Co ji vedlo k tomu, aby odpověděla následujícím způsobem? „Dívám se jen na to hemžení. Ale,“ pokračovala a mile se k němu obrátila, „teď možná budu — budu moci hledat vás. Býváte tam vždycky, že? Ach — vždyť já to nemyslím vážně! Ale je to zábavné hledat v davu někoho známého, i když s ním nechceme mluvit, člověk se tím zbaví té strašné deprese, která na něj padá, když je obklopen davem a nemá s ním žádné pojítko.“

„Připadáte si osamělá, slečno?“

„To nikdo nepochopí, jak strašně.“

„Ale říká se přece, že jste bohatá?“

„Jestli ano, pak nevím, jak mám své bohatství užívat. Přijela jsem do Casterbridge v domnění, že se mi tu bude líbit. Ale pochybuji o tom.“

„Odkud jste, slečno?“

„Bydlela jsem blízko Bathu.“

„A já blízko Edinburrghu,“ zabručel si. „Je lépe zůstat doma, to je pravda, ale člověk musí jít za chlebem. Škoda, ale vždycky je to tak! Já nemám co naříkat, letos se mi vedlo dobře. Moc dobře,“ pokračoval upřímně nadšeným tónem: „Vidíte toho člověka v drapovém kabátě? Nakoupil jsem od něho na podzim, když pšenice byla laciná, a pak, když cena trochu stoupla, prodal jsem všechno, co jsem měl! Měl jsem z toho jen malý zisk. Sedláci si obilí nechávali doma, i když jim krysy na sýpkách zívaly přežraností, a čekali na víc. Zrovna když jsem prodal, ceny šly dolů a já nakoupil zrno od těch, co čekali, laciněji než před tím. A pak,“ zvolal Farfrae vítězoslavně s rozzářeným obličejem, „jsem všechno prodal, když za pár týdnů ceny zase stouply! Ze jsem se spokojil s malými, ale častými zisky, brzy jsem měl pět set liber — na mou duši! — “ (udeřil pěstí do stolu,

neboť úplně zapomněl, kde je) — „a ostatní nemají vůbec nic, protože čekali!“

Lucetta si ho měřila s kritickým zájmem. Byl to pro ni nový typ člověka. Konečně se na ni podíval a jejich pohledy se setkaly. „Já vás tu okrádám o čas!“ vyhrkl.

„Vůbec ne,“ řekla a trochu se začervenala.

„Opravdu ne?“

„Naopak. Velice mě zajímáte.“

Nyní se začervenal zase Farfrae.

„Myslím tím vás všechny ze Skotska,“ opravila se rychle. „Nemáte v sobě extrémy lidí z jihu. My obyčejní lidé jsme všichni nějací — prudcí nebo uvážliví, milí nebo chladní. A vy máte v sobě obě ty povahy zároveň.“

„Jak to myslíte? Měla byste mi to přesně vysvětlit, slečno.“ „Jste plní života — a myslíte na to, jak se prosadit. A za chvíli jste skleslí — a myslíte na Skotsko a na své přátele.“ „Ano. Někdy myslím na domov!“ odpověděl prostě.

„Já také — pokud to jde. Ale já jsem se narodila ve starém domě, který strhli, když něco přestavovali, a tak už nemám skoro ani na co vzpomínat.“

Lucetta se nepřiznala, že dům stával v St. Helier, ne v Bathu. „Ale hory, mlhy a skály, ty tam jsou! Ty vám domov nepřipomínají?“

Zavrtěla hlavou.

„Mně ano — mně připomínají,“ zamumlal pro sebe. Bylo vidět, jak se v duchu přenesl daleko na sever. Ať už příčiny byly národnostní nebo osobní, Lucetta měla pravdu, když mluvila o zajímavé dvojkolejnosti Farfraeova života — obchodního a citového; oba se často od sebe hodně lišily. Tyto protiklady vystupovaly jako různobarevné prameny pestré šňůry: proplétaly se, ale navzájem se nemísily.

„Chtěl byste se tam vrátit, viďte?“

„Nechtěl, slečno,“ prudce se probral Farfrae.

Tržiště pod okny bylo v této chvíli přeplněné a hlučné. Byl to výroční trh, na němž se najímají zemědělští dělníci, a velice se lišil od trhu, který se konal o pár dní dříve. V podstatě to byl svědě hnědý zástup s bílými skvrnami — hloučky dělníků čekajících na práci. Vysoké klobouky žen, připomínající plachty vozů, bavlněné šaty a kostkované šály se mísily s pracovními halenami povozníků, protože i ti se dávali najímat. Uprostřed lidí na chodníku v rohu stál starý pastýř, který přitahoval Lucettu a Farfraea svou nehybností. Byl to na první pohled uštvaný

člověk. Život na něj doléhal těžce od samého počátku, protože ho osud obdařil drobnou postavou. Těžkou prací a léty byl tak sehnutý, že zezadu skoro nebylo vidět jeho hlavu. Zabodl si hůl do stoky a opíral se o rukojeť vyleštěnou do běla dlouholetým sevřením. Úplně zapomněl, kde je a proč sem přišel, a díval se upřeně do země. Kousek od něho se odbývalo jednání, které se ho týkalo, ale on neposlouchal; vypadalo to, jako by se mu hlavou honily příjemné vzpomínky na úspěchy mládí, kdy mu jeho schopnosti otvíraly cestu na každý statek.

Jednání probíhalo mezi sedlákem ze vzdáleného hrabství . a synem starého pastýře — a v tom byla také celá potíž. Sedlák nechtěl mléko bez smetany, jinými slovy, nechtěl starce bez mladíka, a mladík měl na statku, kde právě sloužil, děvče. To stálo vedle a sledovalo jednání s bledými rty.

„Hrozně mě mrzí, že musím pryč, Nelly,“ řekl mládenec s dojetím. „Ale sama vidíš, že nemůžu nechat otce vo hladu, a na Panenku Marii ho vyženou. Vždyť je to jen pětatřicet mil.“ Dívce se roztřásly rty. „Pětatřicet mil!“ vyhrkla. „Taková dálka! Už tě nikdá neuvidím!“ Byla to opravdu beznadějná dálka pro Amorův magnet, mladí lidé v Casterbridgi byli stejní jako jinde.

„Ne! Určitě ne — už nikdy!“ trvala na svém, když jí stiskl ruku, a obrátila se směrem k Lucettinu domu, aby ukryla pláč. Sedlák řekl, že si to mladík má během půl hodiny rozmyslet, a odešel od naříkající skupiny.

Lucetta pohlédla na Donalda s očima plnýma slz. Byla překvapena, že mu také oči zvlhly při tom pohledu.

„To je kruté!“ řekla celá rozrušená. „Milenci by neměli být takhle odlučováni! Kdyby bylo po mém, nechala bych lidi, aby se milovali a žili podle svého!“

„Snad bych mohl zařídit, aby se nemuseli rozejít,“ řekl Farfrae. „Potřebuju mladého vozku a starého bych mohl vzít taky — určitě! Vždyť už skoro nic nesní a nějakou práci mu najdu.“ „Vy jste tak hodný!“ vykřikla radostně. „Běžte jim to říct a pak mi povíte, jestli to dobře dopadlo!“

Farfrae vyšel z domu a Lucetta pozorovala, jak mluví s těmi lidmi. Všem se rozjasnily tváře — a brzy si plácli. Jakmile se dohodli, Farfrae se vrátil.

„Udělal jste opravdu dobrý skutek,“ chválila ho Lucetta. „Já jsem se rozhodla, že všechno moje služebnictvo může mít milence, bude-li chtít. Rozhodněte se také tak!“

Farfrae zvážněl a zavrtěl hlavou. „Musím být trochu přísnější,“ řekl.

„Proč?“

„Vy jste — žena v zajištěném postavení a já jen obchodník senem a obilím.“

„Jsem velice ctižádostivá žena.“

„Já se nemůžu vyjádřit. Neumím mluvit s dámami, ať jsou ctižádostivé nebo ne,“ litoval Donald zcela upřímně. „Snažím se s lidmi jednat slušně — nic víc!“

„Vím, že jste takový, jak říkáte,“ odpověděla rozumně, aby získala vrch při takové sdílnosti. Po tomto odhalení nitra vyhlédl Farfrae opět na pestrý dav na tržišti.

Dva sedláci se spolu zastavili tak blízko pod oknem, že bylo slyšet jejich rozhovor stejně dobře jako ten předchozí.

„Viděl jsi dneska mladýho Farfraea?“ ptal se jeden. „Slíbil, že se sejdem úderem dvanáctý, ale už jsem párkrát prošel tržiště křížem krážem a nikde po něm ani památky — a von přece dycky dodrží slovo.“

„Úplně jsem na to zapomněl,“ zabručel Farfrae.

„To tedy musíte jít, že?“

„Ano,“ odpověděl, ale přesto se nezvedl.

„Měl byste jít,“ naléhala. „Přijdete o zákazníka.“

„Slečno Templemanová, já se na vás budu zlobit,“ vyhrkl. „Tak nechoďte. Zdržíte se ještě chvíli?“

Podíval se rozčileně na sedláka, který ho hledal a který právě zlostně přešel kolem místa, kde stál Henchard, rozhlédl se po místnosti a pak se podíval na ni. „Rád bych tu zůstal, ale bohužel musím jít! Obchod se nemá zanedbávat, že?“

„Ani na vteřinku.“

„Máte pravdu. Přijdu jindy — jestli smím?“

„Samozřejmě,“ odpověděla. „Naše setkám’ je velice zvláštní.“ „Něco takového, na co člověk vzpomíná, když je sám.“

„To nevím. Koneckonců vždyť na tom vlastně nic není.“ „To ne, to bych neřekl!“

„Ať to bylo co chtělo, už je to pryč a vás volá obchod.“ „Ano. Trh — obchod! Kdyby radši žádný nebyl.“

Lucetta se málem rozesmála — ráda by se dala do smíchu, ale cítila najednou jakési pohnutí. „Vy jste se ale změnil!“ zvolala. „To byste neměl.“

„Nikdy dřív mě nic takového nenapadlo,“ přiznal Skot a omluvil se za svou slabost zahanbeným pohledem. „To všechno až tady, když jsem vás uviděl.“

„Jestli je to tím, neměl byste se na mě už ani podívat. Bože, mám pocit, že jsem vám uškodila!“

„Ať se podívám nebo nepodívám, stejně vás v duchu budu mít před očima. Tak já už jdu — děkuji za pohostinství.“

„Děkuji za návštěvu.“

„Snad se zas vpravím do toho obchodování, vždyť jsem vypadl jen na pár minut. Ale nevím, nevím!“

Když už byl na odchodu, prudce se k němu obrátila: „Časem uslyšíte, jak se o mně v Casterbridgi mluví. Až vám někdo řekne, že jsem koketa — a je to díky některým událostem v mém životě pravděpodobné — nevěřte mu, není to pravda.“

„Přísahám, že nebudu!“ řekl vroucně.

Tak to tedy bylo s těmi dvěma.

Lucetta v mladíkovi probudila nadšení, které se blížilo něžnému citu, a on pro ni neznamenal nový druh zábavy, ale vzbudil v ní vážný zájem. Proč se to stalo? To neuměli vysvětlit.

V mládí by Lucetta sotva pohlédla na obchodníka. Ale její proměnlivé úspěchy a pletky s Henchardem změnily její názor na společenské postavení. Když byla chudá, společnost, do níž patřila, ji zavrhla, a proto se teď neměla chuť do ní vracet. Její srdce toužilo po bezpečném hnízdě, do něhož by mohlo vletět a v klidu v něm žít. Neohlížela se na to, bude-li hladké nebo drsné, hlavně když v něm bude teplo.

Když Farfrae odcházel, ani ho nenapadlo, že původně přišel za ElizabethJane. Lucetta pozorovala z okna, jak se prodírá shlukem sedláků a jejich čeledínů. Podle chování poznala, že ví o jejích pohledech, a byl jí milý svou skromností — i rozpaky, s nimiž se ptal, zda ji smí znovu navštívit. Vešel do tržnice a zmizel jí z očí.

Za tři minuty, když už odešla od okna, se domem rozlehly údery — ne početné, ale silné — a vešla komorná.

„Pan starosta,“ ohlásila.

Lucetta se pohodlně opřela v křesle a zasněně se dívala na svoji ruku. Neodpověděla hned, takže komorná opakovala hlášení a dodala: „Nemá prý moc času.“

„Ale! Řekněte mu tedy, že mě dnes bolí hlava a nehodlám ho zdržovat.“

Dole vzkaz vyřídili a ozvalo se bouchnutí dveří.

Lucetta přišla do Casterbridge, aby oživila Henchardovu náklonnost. Podařilo se jí to, ale výsledek ji najednou nezajímal.

Změnila svůj ranní názor, že jí ElizabethJane stojí v cestě, a už si nemyslela tak určitě, že se jí kvůli jejímu otčímovi musí zbavit. Když dívka, která neměla o těchto proměnách zdání,

vešla, Lucetta k ní přistoupila a řekla naprosto upřímně: „Jsem ráda, že jste tady. Zůstanete u mě hodně dlouho, viďte?“

Elizabeth jako hlídací pes, který bude odhánět otce — to je nápad! Ta myšlenka není špatná! Henchard ji v poslední době zanedbával, přestože ji v minulosti tolik zkompromitoval. Je znovu svobodný a ví, že ona je bohatá, tak proč nepřijal okamžitě a srdečně její pozvání? To bylo to nejmenší, co mohl udělat.

City se v ní bouřily a opadaly a jejich prudkost ji plnila dohady. Tolik nových zážitků za jediný den!

«24»

Chudák ElizabethJane neměla ani tušení, jak její zlá sudička v zárodku zadusila přízeň, kterou jí věnoval Donald Farfrae, a radovala se, že si Lucetta přeje, aby s ní zůstala, jak dlouho bude chtít.

Neboť kromě toho, že Lucettin dům byl nyní jejím jediným domovem, byl z něho nádherný výhled na tržiště, které přitahovalo ElizabethJane stejně jako její paní. Carrefour bylo otevřené prostranství podle všech pravidel divadelních dramat, kde se všechny události nějakým způsobem dotknou nejbližších usedlíků. Statkáři, obchodníci, mlékaři, šarlatáni a podomní obchodníci je každý týden zaplnili do posledního místečka a k večeru zas odešli. Trh byl zenitem jejich oběžné dráhy.

Obě mladé ženy jako by teď uznávaly jen soboty. Citově jako by v jiné dny ani nežily. Třebaže rády leckams vycházely, v den, kdy se konal trh, byly určitě doma. Obě pokradmu pozorovaly z okna Farfraeovu hlavu a ramena. Do obličeje mu viděly zřídka, neboť buď z přirozeného ostychu, nebo aby se nerozptyloval v obchodním jednání, k jejich oknům ani okem nepohlédl.

A tak týdny ubíhaly, až jedno sobotní ráno přineslo nový rozruch. Elizabeth i Lucetta právě seděly u snídaně, když přišel pro paní domu balík z Londýna a v něm dvoje šaty. Lucetta zavolala ElizabethJane od jídla, a když Elizabeth vstoupila do pokoje své přítelkyně, spatřila šaty rozložené na posteli. Jedny byly v barvě zralých třešní, druhé o něco světlejší, u každého rukávu ležela rukavička, nad výstřihem klobouk, přes rukavičky slunečník a vedle těch naznačených lidských postav stála Lucetta a zářila spokojeností.

„Já bych o tom tolik nedumala,“ řekla Elizabeth, když viděla, jak se Lucetta trápí otázkou, které jí budou lépe slušet.

„Ale rozhodnout se pro nové šaty je tak těžké,“ namítla Lucetta. „Po celé letošní jaro budu buď taková (ukázala na jednu figurínu) anebo úplné jiná (ukázala na druhou), a přitom se může ukázat, že jedny z těch šatů, těžko říci které, se pro mě vůbec nehodí.“

Nakonec se slečna Templemanová rozhodla pro zralé třešně, ať už to dopadne jak chce. Šaty padly bezvadně a Lucetta v nich vešla do salónu a Elizabeth za ní.

To dopoledne bylo neobvykle krásně na tak časnou roční dobu. Slunce ozařovalo domy i chodník naproti Lucettinu sídlu a jasná záře se odrážela i do jejích pokojů. V ulici zarachotila kola a nehybná záře se najednou proměnila v řadu fantastických odlesků promítnutých na strop. Obě dívky se otočily k oknu. Přímo proti nim zastavilo podivné vozidlo, jako by je tam někdo vystavil.

Byl to moderní zemědělský stroj, ve své nové podobě zcela neznámý v této části země, kde se dosud pracovalo jako za časů anglosaských království. Způsobil proto na tržišti asi stejnou senzaci, jako kdyby na Charring Crossu v Londýně přistál létací stroj. Rolníci se shlukli kolem, ženy se stáhly poblíž a děti na něj vylezly. Stroj byl natřen svítivě zelenou, žlutou a červenou barvou, trochu se podobal sršni, trochu luční kobylce a trochu mořskému korýši, zvětšeným do nemožnosti. Nebo se dal také přirovnat k postavenému hudebnímu nástroji bez přední desky. Tak připadal Lucettě. „Vždyť to vypadá jako vesnické piano,“ zvolala.

„Je to něco na obilí,“ řekla Elizabeth.

„Koho asi napadlo to sem přivézt?“

A obě si myslely, že tím novátorem je pravděpodobně Donald Farfrae, který sice sám nesedlačil, ale byl dobře obeznámen se vším zemědělským podnikáním. A taky jako na zavolanou se objevil u stroje, prohlédl si ho, obešel ho kolem dokola a počínal si, jako by ho neviděl poprvé. Oběma pozorovatelkám se při jeho příchodu rozbušilo srdce, Elizabeth dokonce odešla od okna a stála u stěny, jako by ji zaujalo dřevěné obložení. Vlastně ani nevěděla, co dělá, dokud Lucetta, rozjařená radostí z nových šatů a z pohledu na Donalda, nenavrhla: „Pojďme si taky prohlédnout ten divný stroj.“

ElizabethJane si v minutě nasadila klobouk a přehodila šál a vyšly spolu na ulici. Mezi sešlostí zemědělců, kteří se tísnili

kolem, jediným oprávněným majitelem nového stroje se zdála být Lucetta, protože ona jediná se k němu mohla rovnat barevností.

Obě dívky si zvědavě prohlížely secí stroj — okukovaly řady kónických trubic zapadajících do sebe, malé lopatky podobné otáčivým lžičkám na sůl, které házely semeno do hrdel trubic, kudy se sypalo na zem, — až najednou někdo řekl:

„Dobré jitro, ElizabethJane.“ Zdvihla oči a uviděla otčíma.

Pozdravil úsečně, ale trochu moc hlučně, a ElizabethJane, jejíž klid byl najednou ten tam, vyhrkla: „To je ta dáma, u které jsem, tatínku — slečna Templemanová.“

Henchard zvedl ruku ke klobouku a opsal jím rozmáchlý oblouk až ke kolenům. Slečna Templemanová se uklonila. „Těší mě, že vás poznávám, pane Hencharde,“ řekla. „To je divný stroj.“

„Je,“ odpověděl Henchard a začal jim na stroji něco vysvětlovat, ale očividně se přitom tomu vynálezu posmíval.

„Kdo to sem přivezl?“ zeptala se Lucetta.

„Na to se mě neptejte,“ odpověděl Henchard. „Ta věc — ale co, stejně to není k ničemu. Přivez to sem náš strojník na doporučení jednoho potrhlého šťourala, který si myslí — “ V tu chvíli zachytil. prosebný pohled ElizabethJane a zarazil se, neboť si patrně pomyslel, že námluvy slibně pokračují.

Otočil se a chystal se k odchodu. V tu chvíli se jeho schovance zdálo, že má halucinace. Z Henchardových rtů jako by vycházel šepot, v němž rozeznala výčitku: „Ty jsi mě odmítla přijmout!“ určenou Lucettě. Nevěřila svým uším, že je pronesl otčím, pokud ovšem neplatily některé venkovance, kterých tu bylo kolem plno. Lucetta neodpověděla a v následujícím okamžiku všechno pomyšlení na tu příhodu zaplašila písnička, která se ozvala odněkud z vnitřku stroje. Henchard zašel do budovy tržnice a obě ženy se obrátily k secímu stroji. Zahlédly za ním skloněná záda muže, který s hlavou v útrobách stroje zkoumal jeho průhledná tajemství a přitom si zpíval —

{„K večeru v létě se to stalo, slunce už málem zapadalo, přes kopce děvče putovalo, do Gowrie přišla Kitty.“}

ElizabethJane ihned vytušila, kdo si to zpívá, a zatvářila se provinile, ačkoli sama nevěděla proč. Pak ho poznala i Lucetta,

a protože se lépe ovládala, řekla šelmovsky: „Stroj, který seje a zpívá? To tu ještě nebylo!“

Mladý muž konečně prohlédl všechno, co chtěl, napřímil se a jejich oči se nad strojem setkaly.

„Taky se díváme na ten zázrak,“ řekla slečna Templemanová, „ale prakticky to není k ničemu, že?“ dodala, spoléhajíc na Henchardův názor.

„K ničemu? Právě naopak!“ odpověděl Farfrae vážně. „Způsobí to převrat v setí obilí po celém kraji! Už se nebude sít rozhozem a zrní nebude padat na cestu, do křoví a kam nepatří. Každé zrnko padne na určené místo a nikam jinam!“

„To ale zapadne příběh o rozsévači,“ poznamenala ElizabethJane, protože věděla, že ve znalosti bible se už Farfraeovi vyrovná. „ ,Kdo šetří větru, nebude síti‘, jak praví Kazatel, ale jeho slova už budou platit jen obrazně. Všechno se mění!“

„Pravda, pravda… a musí to tak být!“ připustil Donald a zadíval se do dálky nepřítomným pohledem. „Ale na východě a na severu Anglie jsou už stroje docela běžné,“ dodal omluvně.

Lucetta se cítila vyřazena z jejich rozjímání, protože její znalost Písma byla chatrná. „Je ten stroj váš?“ zeptala se Farfraea.

„Ne, ne, slečno,“ odpověděl uctivě, a jak na něj promluvila, celý zrozpačitěl, ačkoliv s ElizabethJane rozmlouval bez obtíží. „Ne, ne, já jsem jen navrhl, aby se stroj koupil.“

Všichni se odmlčeli a Farfrae očividně vnímal jen Lucettu, jako by se od ElizabethJane přesunul do zářivějších sfér života, kam ona nepatřila. Lucetta postřehla, jak je nesvůj, jak v něm bojuje obchodník s nápadníkem, a vesele mu pomohla z rozpaků —

„Tak už kvůli nám nezanedbávejte ten zázrak,“ zvolala a vrátila se domů následována svou společnicí.

ElizabethJane měla dojem, že jim překážela, ačkoliv si neuměla vysvětlit proč. Když se znovu posadily v obývacím pokoji, Lucetta jí podala částečné vysvětlení: „Už jsem při jedné příležitosti s panem Farfraeem mluvila, takže se vlastně známe.“ Celý den byla na ElizabethJane neobyčejně vlídná. Pozorovaly spolu, jak se tržiště plní a zase vyprazdňuje, když se slunce začalo sklánět na obloze k hornímu konci města a jeho paprsky klouzaly po ulicích a proudily dlouhým průjezdem z jednoho konce na druhý. Jezdci a povozy odjeli, a chodci ovládli pole. Trh zaplavili zemědělští dělníci z okolních vesnic, kteří přišli se ženami a dětmi na celotýdenní nákup, a místo drkotání kol a cinkotu koňských podkov, který se tu rozléhal ráno, bylo slyšet

šoupání armády nohou. Odvezli stroje, odešli statkáři a celá zámožná vrstva. Obchod ve městě dostal jinou tvář: na místo zásob ve velkém nastoupilo drobné zboží, a kde se dříve házelo librami, stačily nyní pence.

Lucetta a Elizabeth nezavřely okenice a pozorovaly trh dál, třebaže už bylo tma a v ulicích svítily lampy. Při slabé záři ohně se jim také líp povídalo.

„Váš otec se k vám chová zdrženlivě,“ začala Lucetta. „Ano,“ odpověděla ElizabethJane, a protože už pustila z hlavy záhadu Henchardových slov k Lucettě, pokračovala: „Tatínek si myslí, že nemám dobré způsoby a že se nehodím do lepší společnosti. Neumíte si představit, jak se snažím být taková, jak si přeje, ale všechno marno. Moje neštěstí začalo, když se maminka s tatínkem rozešla. Nemáte zdání, co to znamená, když má člověk ve svém osudu takový škraloup.“

Lucetta se při těch slovech schoulila jako poraněné zvíře. „Nemám — ne přesně jako vy,“ řekla, „ale člověk může zažít pokoření — nebo hanbu — i jiným způsobem.“

„Už se vám to někdy stalo?“ zeptala se nevinně její společnice. „Ne, ne,“ pospíšila si Lucetta s odpovědí. „Jen mě tak napadlo — někdy se přece stává, že se ženy octnou před veřejností v divném světle, třebaže to není jejich vina.“

„To se pak jistě trápí.“

„A mají strach, že jimi ostatní ženy opovrhují.“

„Nemyslím, že jimi opovrhují. Ale možná že je nemají rády a neváží si jich.“

Lucetta se schoulila ještě víc. Ani v Casterbridgi neměla jistotu, že její minulost nevyjde najevo. Vždyť Henchard jí ještě nevrátil lavinu dopisů, kterou ho zaplavila ve svém poblouznění. Možná že už je zničil, ale přesto litovala, že je vůbec kdy napsala.

Setkání s Farfraeem a jeho chování k Lucettě přimělo přemýšlivou ElizabethJane, aby si bedlivěji všímala své oslňující a roztomilé společnice. O pár dní později zachytila Lucettin pohled, když odcházela z domu, a poznala, že slečna Templemanová v sobě živí naději na setkání s hezkým Skotem. Dalo se to vyčíst z výrazu jejích očí i tváře a ElizabethJane už hodně; pronikla do této abecedy. Lucetta kolem ní prošla k domovním dveřím a vyšla na ulici.

ElizabethJane posedl prorocký duch, vedl ji, aby se posadila u krbu a podle známých faktů předvídala události tak jistě, jako by se jich sama účastnila. A tak v duchu sledovala Lucettu,

jak se jakoby náhodou potkává s Donaldem, a viděla na jeho tváři onen zvláštní výraz, který měl, když mluvil se ženami, tentokrát mnohonásobně zvýrazněný, protože mluvil s Lucettou. Živě si představila jeho vášnivé zaujetí; spatřila, jak váhají, protože je mučí odloučení, a přitom nechtějí, aby je někdo spolu viděl; představila si, jak si podávají ruce a rozcházejí se zdánlivě chladně, pokud se celkového chování týče, ale ve tváři se jim mihne jiskra vášně, kterou postřehnou jen oni sami. Naše bystrá a mlčenlivá čarodějka ještě neskončila, když za ní bez hlesu stanula Lucetta a vytrhla ji ze snění.

Všechno se stalo tak, jak to viděla — to mohla na místě odpřisáhnout. Lucettiny oči plály jasněji než obvykle a tváře jí hořely.

„Potkala jste pana Farfraea,“ ozvala se Elizabeth.

„Ano,“ řekla Lucetta. „Jak to víte?“

Poklekla u krbu a celá rozrušená vzala přítelkyni za ruce. Ale nezmínila se, kdy a jak ho viděla, ani co říkal.

V noci sebou neklidně házela a ráno měla horečku. Při snídani řekla své společnici, že jí něco leží v hlavě — věc, která se týká osoby jí velmi blízké. Elizabeth projevila upřímný zájem i porozumění.

„Ta osoba — jistá dáma — kdysi obdivovala jednoho muže

— byla mu oddána z celého srdce,“ začala zkusmo.

„Ach tak!“

„Byli si blízcí — velmi blízcí, ačkoli on na ni nemyslel tolik jako ona na něho. Ale v jistém rozpoložení jí navrhl, že si ji vezme za ženu, aby se jí nějak odvděčil. Souhlasila. Ale než došlo ke sňatku, zmařila jej neočekávaná překážka. Jelikož se však s tímto mužem tak kompromitovala, cítila, že nemůže patřit jinému, ani kdyby chtěla, protože jí to nedovolí svědomí. Pak se dlouhou dobu neviděli, ani o sobě neslyšeli a jí se zdálo, že má všechny cesty do života zavřené.“

„Chudinka!“

„Co ta všechno kvůli němu vytrpěla, ačkoli musím dodat, že opravdu nemohl za to, co se stalo. Nakonec překážka, která je rozdělila, byla zásahem vyšší moci odstraněna a on si pro ni přišel.“

„Tak ji přece potkalo štěstí!“

„Jenže mezitím — má osudem zkoušená přítelkyně — potkala muže, kterého měla mnohem radši. A tady se dostávám k otázce: může ve vší počestnosti toho prvního odmítnout?“

„Tak toho nového má radši — to je zlé!“

„To je,“ souhlasila Lucetta a ztrápeně pozorovala, jak u městské pumpy pumpuje nějaký chlapec vodu. „To je zlé! Ale nesmíte zapomínat, že se dostala do ošidného postavení s tím prvním jen podivnou náhodou, že to byl člověk méně vzdělaný a hrubšího chování než ten druhý a že u něj postupně objevila charakterové vlastnosti, které jí ho ukázaly v horším svědě, než jak si ho představovala, takže začala pochybovat, zda by byl dobrým manželem.“

„Nevím, co říct,“ zamyslela se ElizabethJane. „Na to je těžká odpověď. To může rozhodnout jen papež!“

„Zdá se mi, že nechcete odpovědět,“ naléhala Lucetta prosebným tónem, z něhož se dalo vytušit, jak jí záleží na úsudku její společnice.

„Máte pravdu, slečno Templemanová,“ přiznala se ElizabethJane. „Raději bych se k tomu nevyjádřila.“

Přesto bylo vidět, že se Lucettě ulevilo, když se mohla vypovídat, a hlava už ji tolik nebolela. „Přineste mi zrcadlo. Jak vypadám?“ zeptala se malátně.

„Trochu ustaraně,“ odpověděla Elizabeth a prohlížela si ji, jako zkoumá kritik originál nejistého autorství. Přinesla zrcadlo, aby se na sebe mohla podívat Lucetta, a ta je dychtivě popadla.

„Jestlipak už je na mně vidět, že stárnu,“ řekla po chvíli.

„Ani ne.“

„Kde to je nejhorší?“

„Pod očima — začínají se vám dělat tmavé kruhy.“

„Vím o tom, je to mé nejcitlivější místo. Jak dlouho myslíte, že to se mnou ještě půjde, než budu stará a ošklivá?“

Nastala podivná situace, v níž mladší Elizabeth vystupovala v roli ženy moudré a zkušené. „Možná pět let,“ usoudila, „a povedete-li klidný život, možná i deset. Bez milence můžete počítat s deseti.“

Lucetta se nad tím zamyslela, jako by šlo o nestranný, ale nezměnitelný rozsudek. O tom příběhu dojemné oddanosti, který zběžně načrtla jako dávný zážitek třetí osoby, se už nezmínila, a Elizabeth, která navzdory své životní filosofii byla velmi útlocitná, se té noci trápila na lůžku myšlenkou, že její hezká a bohatá Lucetta k ní nemá důvěru, protože jí nesvěřila jména a podrobnosti svého doznání. Neboť ElizabethJane se nedala ošálit tou „třetí osobou“ Lucettina příběhu.

«25»

Další fází Henchardova zavržení v Lucettině srdci byl Farfraeův rozpačitý pokus o návštěvu. Konvenčně vzato hovořil jak se slečnou Templemanovou, tak s její společnicí; ve skutečnosti to však vypadalo spíš tak, jako by Elizabeth v místnosti vůbec nebyla. Donald jako by ji vůbec nevnímal a její bystré poznámky odbýval jednoslabičnými odpověďmi. Očima i celou bytostí se soustředil na ženu, která se mohla honosit próteovštější škálou postojů, nálad, názorů, a dokonce i zásad než Elizabeth. Lucetta se ji neustále pokoušela zatáhnout do debaty, ale Elizabeth byla pořád tím nepříjemným třetím, který zůstává stranou.

Dcera Susany Henchardové snášela utrpení, které jí působilo takovéto zacházení, stejně, jako Snášela i horší věci, a při nejbližší příležitosti odešla z pokoje, kde se cítila zbytečná, aniž si toho kdo všiml. Náš Skot nevypadal vůbec jako ten Farfrae, který se s ní procházel a který s ní tančil v oné nepostřehnutelné chvíli mezi láskou a přátelstvím — v jediném období lásky, o němž lze tvrdit, že není znepříjemňováno bolestí.

Se sebezapřením hleděla z okna svého pokoje a uvažovala o svém osudu, jako by byl napsán na střeše blízké kostelní věže. Nakonec udeřila dlaní do rámu okna a řekla: „Donald je ten druhý muž z příběhu, který mi vyprávěla!“

Po celou tu dobu rozdmýchávaly okolnosti v Henchardovi jeho doutnající cit. Přišel na to, že mladá žena, ke které kdysi pociťoval jakýsi soucit, rozumem mezitím téměř potlačený, nabyla teď na ceně jistou nepřístupností a vyspělejší krásou a byla by tou pravou bytostí, která by mu zpříjemňovala život. Každý den se znovu přesvědčoval o tom, že nemá naději získat ji povýšeností; sklonil se tedy a znovu ji navštívil v době, kdy ElizabethJane nebyla doma.

Kráčel k ní těžkým, skoro nemotorným krokem, upíral na ni zjihlý pohled — který vedle Farfraeova sklopeného zraku zářil jako slunce vedle měsíce — a choval se — což nebylo nepřirozené

— důvěrně přátelsky. Ale ona ve svém novém postavení vypadala tak změněná a podala mu ruku s tak chladnou zdvořilostí, že mu to vzalo dech. Posadil se. Neměl ani zdání o módě, ale přesto si vedle té, kterou až dosud pokládal téměř za svůj majetek, uvědomoval svou neotesanost. Lucetta řekla cosi o tom, jak je od

něho milé, že přišel na návštěvu. To mu dodalo sil. Podíval se na ni nechápavě a zapomněl na své rozpaky.

„Proč bych nepřišel, Lucetto?“ řekl. „Co má všechno tohle upejpání znamenat? Víš přece, že jsem nemohl nic udělat, i kdybych byl chtěl — chci říct, i kdybych po tom z celého srdce toužil. Přišel jsem ti říct, že jakmile to slušnost dovolí, jsem ochoten dát ti své jméno výměnou za tvou oddanost a za všechno, co jsi pro ni ztratila. Můžeš určit datum, které budeš sama považovat za nejvhodnější; víš o těch věcech víc než já.“

„Ještě je příliš brzy,“ řekla vyhýbavě.

„Ano, myslím, že máš pravdu. Víš, hned jak chudák Susan umřela, říkal jsem si, že po tom všem, co se mezi námi stalo, je mou povinností nic zbytečně neodkládat a dát všechno do pořádku. Ale přesto na tebe teď nenaléhám — vždyť víš, jak mi je kvůli těm tvým penězům.“ Hlas mu pomalu slábl. Uvědomil si, jak v této místnosti jeho přízvuk i chování působí najednou neotesaně, ačkoli na ulici by si toho nikdo nevšiml. Rozhlédl se po novém vkusném zařízení, kterým se ve svém pokoji obklopila.

„V životě by mě nenapadlo, že se takovýhle nábytek dá koupit v Casterbridgi,“ řekl.

„Také že ne,“ odpověděla. „A nepůjde to ani za padesát let. Dala jsem si ho přivézt na voze se čtyřspřežím.“

„Hm. Žiješ tedy zřejmě z kapitálu.“

„Ale kdepak, nežiju.“

„Tím líp. Ale faktem zůstává, že si před tebou takhle připadám trochu divně.“

„Proč?“

Odpověď nikdo nečekal, a Henchard také neodpověděl. „Víš, Lucetto,“ pokračoval, „že bych tohle bohatství nepřál nikomu na světě víc než tobě, a taky myslím, že ze všech lidí se hodí nejvíc právě k tobě.“ Podíval se na ni s tak srdečným obdivem, až se trochu odtáhla, přestože ho tak dobře znala.

„Za to jsem ti velmi vděčná,“ řekla spíš ze zvyku, aby řeč nestála. Bylo zřejmé, že jejich náklonnost skončila, a Henchard dal okamžitě najevo svůj vztek — nikdo to neuměl rychleji než on.

„Snad ano, snad ne. Ale i když to, co říkám, asi nebude tak vybroušené, jak sis v poslední době zvykla, je to pravda, milostslečno Lucetto.“

„Mluvíš se mnou hrubě,“ odsekla Lucetta a v očích se jí blýskalo.

„Vůbec ne!“ křičel Henchard. „Já se s tebou nechci hádat. Přišel jsem s poctivým návrhem, jak zavřít ústa tvým známým z Jersey, a ty bys mi měla být vděčná.“

„Jak to můžeš říct!“ odpověděla celá rozčilená. „Víš sám, že jsem se dopustila jen toho, že jsem se do tebe zbláznila jako malá holka a nestarala jsem se, co tomu řeknou lidé. Sama před sebou jsem se nedopustila ničeho po celou tu dobu, co mne obviňovali. Jak můžeš být se vším tak brzy hotov! Vytrpěla jsem si dost, když jsi mi napsal o návratu své ženy a o tom, že si mě tedy nevezmeš. A jestli jsem teď trochu nezávislá, je to určitě jen moje vlastní zásluha!“

„Ano, to je pravda,“ odpověděl. „Jenže lidé tě neposuzují podle toho, co je pravda, ale podle toho, co vidí. Proto si myslím, že by sis mě měla vzít — pro svoje vlastní dobré jméno. I tady se lidé mohou dozvědět, co ví na tvém rodném Jersey každý.“ „Pořád to Jersey! Já jsem Angličanka!“

„No dobrá. Tak co mi odpovíš?“

Poprvé za dobu jejich známosti měla Lucetta vrch, ale přesto nespěchala. „Nechrne to prozatím být,“ řekla trochu zaraženě. „Chovej se ke mně jako ke známé — já se budu chovat také tak. Čas…“ zarazila se. On neřekl nic, protože se už příliš dobře znali a nenutili jeden druhého do řeči, když neměli chuť.

„Tak odtud tedy vítr vane?“ řekl po chvíli a kývl hlavou jakoby na souhlas svým vlastním myšlenkám.

Místnost na chvíli zalila žlutá záplava odraženého světla. Způsobila to fůra čerstvého sena, označená Farfraeovým jménem, která právě projela kolem. Vedle vozu jel na koni sám Farfrae. Lucetta vypadala — jako vypadá každá žena, před níž se jako zjevení objeví muž, kterého miluje.

Kdyby se byl Henchard ohlédl a vyklonil se z okna, byl by odhalil tajemství její nepřístupnosti. Ale Henchard, který v duchu uvažoval, co její slova vlastně znamenají, hleděl do země tak zarytě, že si vzrušení na Lucettině tváři vůbec nevšiml.

„To bych si byl nepomyslel — to bych si byl o ženských nepomyslel!“ pronesl důrazně, vstal a probral se ze své strnulosti. Lucettě tolik záleželo na tom, aby neuhodl ani stín pravdy, že ho požádala, aby ještě chvíli zůstal. Nabídla mu jablka a trvala na tom, že mu jedno oloupe.

Henchard je odmítl. „Kdepak, to není nic pro mě,“ řekl suše a zamířil ke dveřím. Obrátil se k ní.

„Přišla jsi do Casterbridge jenom kvůli mně,“ řekl. „Teď jsi tady a moje návrhy tě nezajímají!“

Henchard ještě ani nesešel se schodů a Lucetta se vrhla na pohovku a zase vyskočila v záchvatu vzteku. „Toho já mám milovat!“ vykřikla, „vždyť se neumí ani ovládat. Musela bych být blázen, abych si ho uvázala na krk, když to vím. Nebudu otročit minulosti — budu milovat, koho budu chtít!“

Dalo by se očekávat, že zamíří výš než k Farfraeovi, když se rozhodla opustit Hencharda. Ale Lucetta o ničem nepřemýšlela: bála se výčitek lidí, mezi nimiž dříve žila; příbuzné neměla a s vrozenou lehkomyslností se vrhla vděčně na to, co jí osud nabízel.

ElizabethJane, která pozorovala Lucettu mezi jejími dvěma nápadníky s křišťálových sfér přímočaré prostoty, neuniklo, že otec, jak mu říkala, i Donald Farfrae byli do její přítelkyně zamilovaní den ode dne zoufaleji. U Farfraea to byla přirozená vášeň mládí. U Hencharda uměle rozněcovaná žádost zralého věku.

Bolest, kterou jí působila jejich absolutní nevšímavost, občas polevila, když si uvědomila směšnost jejich počínání. Stačilo, aby se Lucetta škrábla do prstu, a oni už dělali, jako by umírala; když byla Elizabeth vážně nemocná, řekli několik konvenčních slov útěchy a okamžitě na to zapomněli. Na Henchardovi ji navíc trápilo, že v ní nevidí dceru. Nechápala, proč se o ni přestal zajímat hned po tom, co se prohlásil za jejího otce. Farfraeovo chování považovala za přirozené, když si to nezaujatě promyslela. Čím byla ve srovnání s Lucettou? — jen jednou z „obyčejných krás noci“,*) když svítí měsíc.

Po takové lekci se už naučila vzdát se všeho. Věděla, že lidská přání ztroskotávají každý den, stejně jako zapadá slunce. Pokud ji život na zemi naučil něco ze školské filosofie, nejlépe ji seznámil právě s tímto poznatkem. Její zkušenost se však dosud skládala spíš z řady náhrad než z čistých neúspěchů. Vždycky to dopadlo tak, že se jí nedostalo toho, co si přála, a že se jí dostalo toho, co si nepřála. Takže si teď s vrozeným citem pro rovnováhu vybavovala zašlé dny, kdy se k ní Donald choval jako její nápadník, a čekala, co nepříjemného jí Nebesa sešlou místo něho.

* Sir Henry Watton: Alžběta česká (Elizabeth of Bohemia)

«26»

Jednoho krásného jitra se Henchard setkal s Farfraeem v kaštanové aleji obepínající hradby na jižní straně města. Oba právě časně posnídali, nikde nablízku nebylo ještě živé duše. Henchard si četl dopis, kterým mu Lucetta odpověděla na jeho vzkaz a v němž se omlouvala, že se s ním hned nesetkala podruhé, jak si přál.

Donald se za nynějšího napětí, které mezi nimi vládlo, nechtěl pouštět s bývalým přítelem do hovoru, ale zároveň ho nedokázal minout s přezíravým mlčením. Kývl hlavou a Henchard mu odpověděl stejným způsobem. Ušli oba několik kroků, když se ozvalo: „Farfraei!“ Henchard se zastavil a otočil se za Donaldem.

„Pamatujete se,“ řekl Henchard, jako by mluvil k nějaké myšlence, ne k přítomnému člověku, „pamatujete se na mé vyprávění o té druhé ženě — o té, co tolik trpěla za to, že se se mnou lehkomyslně sblížila?“

„Pamatuju,“ řekl Farfrae.

„Pamatujete si, co jsem vám řekl o tom, jak to všechno začalo a skončilo?“

„Ano.“

„Navrhl jsem, že si ji vezmu, když mi v tom teď nic nebrání, ale ona mě už nechce. Ptám se vás, co si o ní myslíte?“

„Myslím, že k ní nemáte žádné závazky,“ řekl Farfrae srdečným tónem.

„To tedy ne,“ řekl Henchard a pokračoval svou cestou.

Protože tuto otázku položil, když vzhlédl od dopisu, Farfraea ani nenapadlo, že provinilou je Lucetta. Její nynější postavení se ostatně natolik lišilo od postavení ženy, o které kdysi mluvil Henchard, že o totožnosti nemohl mít ani zdání. A Henchard se zase na základě Farfraeových slov a jeho chování zbavil podezření, které mu blesklo hlavou. Nejsou tedy sokové.

Byl pevně přesvědčen, že má soka.

Cítil to z Lucettina chování i z jejích dopisů. Působila proti němu jakási síla, takže kdykoli se k ní snažil přiblížit, měl pocit, že ho proud unáší stranou. Byl si stále jistější, že to není jen nějaký kapřic. I její okna se blýskala, jako by ho vyháněla, a záclony visely potutelně, jako by ukrývaly někoho, kdo ho vytlačuje. Aby zjistil, kdo to je — zda Farfrae nebo někdo jiný — udělal

všechno, aby ji mohl znovu navštívit, a nakonec se mu to podařilo.

Když přinesli čaj, začal se opatrně vyptávat, jestli zná pana Farfraea.

Prohlásila, že ho samozřejmě zná, vždyť zná v Casterbridgi už skoro každého, když žije na takovém místě ve středu města, kde je všechno jako na dlani.

„Je to příjemný mladík,“ řekl Henchard.

„Ano,“ přisvědčila Lucetta.

„Známe ho obě,“ vložila se do řeči ElizabethJane, aby pomohla své přítelkyni z rozpaků, které vytušila.

Vtom kdosi zaklepal, přesně řečeno, někdo zaklepal třikrát dlouze a jednou krátce.

„Takhle klepe někdo, kdo je namíchaný tak napůl — napůl inteligentní a napůl prostoduchý,“ řekl si Henchard. „Nepřekvapilo by mě, kdyby to byl on.“ A za několik minut samozřejmě vešel Donald.

Lucetta byla nervózní a chvílemi se červenala. Henchardovo podezření rostlo, přestože pro ně neměl žádný přesvědčivý důkaz.

V této trapné situaci neměl daleko k zuřivosti. Vždyť tahle žena mu vyčítala, že ji zkompromitoval a opustil, činila si kvůli tomu nároky na jeho pozornost, čekala na něj a při první vhodné příležitosti přijela a žádala, aby jí sňatkem pomohl z nepříjemné situace, do níž se kvůli němu dostala. A teď s ní sedí u čaje, netouží po ničem jiném než po tom, aby upoutal její pozornost, a pro samou žárlivost má druhého přítomného muže za lumpa jako nějaký bláznivý mladík.

Seděli strnule vedle sebe v šeřící se místnosti jako na obraze nějakého toskánského mistra, zobrazujícím dva mučedníky večeřející v Emauzích. Lucetta, třetí a posvátná postava, seděla naproti nim; ElizabethJane, které se celá věc netýkala a která s nimi neseděla, mohla všechno zpovzdáli sledovat jako evangelista, který vše zapisuje. Dlouhé chvíle vládlo v pokoji mlčení, přerušované cinkáním lžiček o porcelán, klapáním podpatků na chodníku pod okny, skřípotem koleček nebo vozů, hvízdáním povozníků, šploucháním vody v okovech u studny na druhé straně ulice, pozdravy, které si vyměňovali mezi sebou sousedé, a vrzáním postrojů na volech, kteří si vezli večerní krmení.

„Ještě chleba s máslem?“ zeptala se Lucetta Hencharda i Farfraea zároveň a podávala směrem k nim talíř s namazanými dlouhými krajíčky. Henchard uchopil krajíc za jeden konec a Donald za druhý, neboť oba si byli jisti, že vybídnutí patřilo jim, a krajíc se rozlomil na polovinu.

„Ach odpusťte!“ zvolala Lucetta a tvář se jí nervózně stáhla. Farfrae se pokusil o úsměv; byl příliš zamilovaný a viděl tedy příhodu jen v tragickém světle.

„Všichni tři jsou směšní!“ pomyslela si ElizabethJane. Henchard odešel se spoustou dohadů — ač je nemohl zdůvodnit — , že jeho soupeřem je Farfrae, ale zase neměl jistotu. Zato ElizabethJane bylo nad slunce jasnější, že Donald a Lucetta jsou do sebe zamilovaní. Přes všechnu opatrnost se Lucetta několikrát neubránila pohledu, který přeletěl na Farfraeovou tvář jako pták do hnízda. Jenže Henchard byl stvořen příliš hrubě na to, aby si za šera všiml takových drobností, které byly pro něho bzučením hmyzu, jež lidské ucho není schopno zachytit.

Byl však vyveden z klidu. A podvědomý pocit soupeření v lásce se připojil k otevřené konkurenci v obchodech. K hrubému materialismu tohoto soupeření přistoupila rozpálená duše.

Takto oživené nepřátelství vyústilo v čin: Henchard poslal pro Joppa, bývalého správce, který musel uvolnit místo Farfraeovi. Vídal se s tímto člověkem na ulicích, všiml si, že jeho oblek je výrazem nouze, doslechl se, že bydlí na Mixen Lane — v zapadlém městském brlohu, v tomto pis alter mezi casterbridgeskými příbytky — , což samo o sobě bylo důkazem, že se Jopp dostal do takové situace, kdy se nebude ohlížet na nějaké maličkosti.

Jopp se dostavil po setmění, prošel dvorem a potmě našel cestu mezi senem a slámou do kanceláře, kde ho Henchard o samotě očekával.

„Už zase nemám správce,“ řekl obchodník. „Máte nějaké místo?“

„Jenom žebrám, pane.“

„Kolik budete chtít?“

Jopp řekl velice nízkou částku.

„Kdy můžete nastoupit?“

„Od hodiny, pane,“ řekl Jopp, který si samým postáváním po nárožích oblýskal rukávy; často pozoroval Hencharda na tržišti, vážil jeho vlastnosti, poznával ho jako člověk, který nemá co na práci a může tedy poznat zaměstnaného lépe, než se zná on sám. Kromě toho byl Jopp mimo mlčenlivé ElizabethJane jediným člověkem v Casterbridgi, který věděl, že Lucetta přišla najisto z Jersey, a ne odněkud z Bathu. „Taky jsem byl na Jersey, pane,“ pokračoval. „Bydlel sem tam, když jste tam jezdíval za obchodem. Ano, ano — často jsem vás tam vídal.“

„Vážně? Tak vidíte! Jsme dohodnuti. Doporučení, která jste

mi ukázal, když jste se o to místo ucházel prvně, mi stačí.“ Hencharda zřejmě nenapadlo, že se lidský charakter v dobách nouze kazí. Jopp řekl: „Děkuju vám,“ a napřímil se s vědomím, že konečně je na tomto místě doma.

„Teď ale musím udělat jednu věc,“ řekl Henchard a upřel svůj pronikavý pohled na Joppovu tvář, „protože jsem největší obchodník obilím v téhle končině. Toho Skota, který se tak drze pouští do konkurence, musíme klepnout přes prsty. Slyšíte mě? My dva nemůžeme dýchat stejný vzduch — to je jasné.“ „Toho už jsem si všiml,“ řekl Jopp.

„Já ovšem mám na mysli poctivou konkurenci,“ pokračoval Henchard. „Ale přitom tvrdou a nesmlouvavou — radši víc než míň. Nějaký riskantní nákup, na jaký nejsou sedláci zvyklí, a zakroutit mu krk — vykrvácet ho. Nezapomínejte, že mám kapitál a můžu si to dovolit.“

„Já jsem pro všema deseti,“ řekl nový šafář. Jopp neměl Farfraea rád, protože ho kdysi připravil o místo, avšak tím, že si z něho Henchard udělal povolný nástroj, získal v něm zároveň toho nejméně spolehlivého člověka do obchodu.

„Někdy si myslím,“ dodal, „že musí mít doma brejle, kterýma vidí, jak bude napřesrok. Protože na co sáhne, to mu nese.“ „Slušný člověk opravdu může těžko pochopit, jak to dělá, ale my se mu musíme dostat na kobylku. Koupíme laciněji, prodáme dráž, a tak se ho zbavíme.“

Pak se pustili do podrobností svého plánu a rozešli se až hodně pozdě.

Elizabeth se náhodou doslechla, že Jopp dostal místo u jejího otčíma. Byla tak naprosto přesvědčena, že se na toto místo nehodí, že to Henchardovi, riskujíc, že ho rozhněvá, při setkání otevřeně řekla. Nemělo to však žádný smysl. Henchard ji stroze odbyl.

Zdálo se, že počasí jejich plánu přeje. Bylo to v dobách těsně předtím, než zahraniční konkurence zrevolucionalizovala obchodování s obilím, a kdy ceny pšenice jako po celé předchozí věky závisely zcela na domácí úrodě. Špatné žně nebo vyhlídky na špatnou sklizeň během několika týdnů zdvojnásobily cenu obilí, kdežto naděje na dobrou úrodu způsobila prudký pokles ceny. Tehdejší ceny se podobaly silnicím té doby — byly příkré a stoupání a klesání záviselo zcela na místních podmínkách, o technických zásazích a vyrovnávání nemohlo být řeči.

Sedlákovy příjmy závisely na úrodě pšenice, která byla právě v dohledu, úroda zase na počasí. Sedlák se tedy stal živým baro-

metrem, věčně zahleděným na oblohu a na vítr. Počasí doma bylo pro něho nejdůležitější, počasí v jiných hrabstvích ho nezajímalo. I spousta venkovského obyvatelstva, která nesedlačila, si boha počasí vážila daleko víc než nyní. Cit tehdejších venkovanů pro tyto záležitosti byl tak silný, že si to dnes už ani neumíme představit. Neměli daleko k tomu, aby se váleli po zemi a naříkali, když přišel nevhod déšť nebo bouřka, které jako Alastor zasáhly nejvíc právě ty, jejichž jediným zločinem byla chudoba.

Od začátku léta sledovali korouhvičku s dychtivostí, s jakou v předpokoji sleduje člověk čekající na přijetí kliku. Slunce jim zvedalo náladu, při drobném dešti vystřízlivěli, týdny vytrvalých lijáků je přiváděly k šílenství. Počasí, které dnes považují za nepříjemné, bylo pro ně tehdy zločinem.

Byl červen a počasí bylo velice nepříznivé. Casterbridge, která byla odjakživa strunou, udávající tón okolním vesnicím a usedlostem, byla jako vymetená. Ve výkladech se místo nového zboží objevilo staré, loni v létě neprodané: výměnné háky, křivé hrábě, dlouho skladované kamaše, časem ztuhlé gumáky, všechno oprášené, aby to vypadalo co možná nejnověji.

Henchard s Joppem z toho vyčetli, že úroda bude mizerná, a rozhodli se na tom zjištění založit svou strategii proti Farfraeovi. Ale než se pustili do díla, chtěl Henchard — jako mnoho jiných

— mít jistotu v tom, co bylo jen velice nepravděpodobné. Byl — jak už takoví paličatí lidé bývají — pověrčivý a nosil v hlavě nápad, který neprozradil dokonce ani Joppovi.

Na jedné samotě, několik mil od města — bylo to místo tak zastrčené, že jiné samoty jsou proti tomu frekventovaným místem — , žil člověk vyhlášený svým uměním hádat a předpovídat počasí. Cesta vedoucí k jeho domku se všelijak kroutila a za současného špatného počasí byla téměř nesjízdná. Jednoho večera, kdy pršelo tak hustě, že kapky bubnující na břečťan a vavřín zněly jako vzdálená střelba z mušket a kdy nebylo nic podezřelého na tom, že se bdi venku zabalili, až jim oči sotva koukaly, putovala taková zahalená postava směrem k lískoví, obklopujícímu prorokovu chatrč. Hlavní silnice přešla v alej, alej v polní cestu, polní cesta v pěšinu a pěšina v zarostlý chodníček. Osamělý chodec chvílemi uklouzl, klopýtal přes překážky, které mu stavělo do cesty ostružiní, až se nakonec dostal k domku se zahrádkou obehnanou vysokým a hustým živým plotem. Poměrně velký domek si majitel postavil vlastníma rukama z hlíny a pokryl jej také vlastnoručně došky. Bydlel tu odjakživa a chtěl tu zřejmě taky umřít.

Živ byl z toho, co mu lidé tajně přinesli. Neboť ačkoli se lidé z okolí jeho názorům vysmívali a se sebevědomým výrazem ve tváři říkali ,,Na tom nic není,“ jen málokteří nevěřili v jeho tajemné schopnosti. Kdykoli k němu přišli pro radu, dělali to „ze zvědavosti“. Když mu platili, říkali podle okolností: „Jen taková maličkost k vánocům,“ nebo „Přinesli jsme vejslužku“.

Byl by viděl raději víc peněz a méně výsměchu, ale svou neotřesitelnou vírou se povznášel nad neodůvodněnou ironii. Jak už bylo řečeno, měl z čeho žít; lidé se o něho starali, třebaže s otočenými zády. často se divil, jak to přijde, že v jeho domku se lidé přiznají k tak málo věcem a věří tak moc, zatímco v kostele jsou samá zpověď a nevěří skoro vůbec.

Za zády mu říkali kvůli jeho slávě „Bystrozrakej“; ale oslovovali ho „pane“ Fall.

Živý plot tvořil nad vchodem do zahrádky klenutý oblouk a vrátka vypadala jako zasazená do zdi. Náš vysoký chodec se před nimi zastavil, ovázal si obličej kapesníkem, jako by ho bolely zuby, a vešel na cestičku. Okenice nebyly zavřeny a bylo vidět, jak si věštec uvnitř vaří večeři.

Příchozí zaklepal a Fall otevřel se svíčkou v ruce. Návštěvník ucouvl před světlem a důvěrně řekl: „Mohl bych s vámi mluvit?“ Když ho domácí pozval dál, odpověděl zdejší formulí: „Jdu jen tak na skok, nepůjdu dovnitř,“ takže hostiteli nezbývalo nic jiného než vyjít ven. Postavil svíčku na roh truhly, sundal klobouk s hřebíku, zavřel za sebou dveře a vyšel k neznámému.

„Už dávno jsem slyšel, že umíte — tamtu věc,“ začal příchozí, který se ze všech sil snažil zapřít svou totožnost.

„Může bejt, pane Henchard,“ odpověděl meteorolog.

„Proč mi tak říkáte?“ zeptal se znepokojený návštěvník.

„Protože se tak jmenujete, čekal sem stejně, že přijdete, tak na vás čekám, a protože sem myslel, že budete po cestě vyhládlej, vyndal jsem rovnou dva talíře — podívejte.“ Otevřel dveře a na stole opravdu ležel druhý talíř, příbor, hrnek a u stolu stála druhá židle.

Henchard si připadal jako Saul u Samuela; chvíli mlčel, pak odhodil upjatost a řekl: „Tak jsem tedy nepřišel zbytečně… Umíte například zaříkat bradavice?“

„Snadno.“

„Vyléčit posedlé?“

„To jsem už dělal — a jde to — , ale musí nosit dnem i nocí u sebe pytlík s ropuchou.“

„Předpovídat počasí?“

„To dá čas a námahu.”

„Tady máte,“ řekl Henchard. „Je to koruna. Jaké bude počasí o žních? Kdy mi to budete moct říct?“

„Už sem vo tom přemejšlel a můžu vám to říct teda hned.“ (Ve skutečnosti k němu už se stejnou otázkou přišlo pět jiných sedláků z různých končin.) „Podle měsíce, podle slunce a podle hvězd, podle mraků, podle větru, stromů a trávy, podle svíčky a podle vlaštovek, podle bylinek, zrovna jako podle kočičích očí, podle havranů, podle pijavek, pavouků a hnoje bude posledních čtrnáct dní v srpnu samá bouřka a déšť.“

„Ale to ještě nevíte jistě?“

„Vím to jistě, pokud se člověk v tomhle nejistým světě může na něco spolehnout. Letos na podzim to bude v Anglii vypadat spíš jako v apoklypse. Mám vám to říct podrobně na den?“ „Kdepak,“ řekl Henchard. „Já totiž předpovědím vůbec nevěřím, to je až to poslední, čím se řídím, ale…“

„Nevěříte… no jo… já vím,“ řekl Bystrozraký bez stopy pohrdání. „Dal jste mi korunu, protože jich máte dost. Ale pojďte ke mně na večeři, máte přece dost času.“

Henchard by byl rád šel, protože vůně dušeného masa k němu vanula a vábila ho tak bezprostředně, že rozeznával maso, cibuli, pepř a koření. Ale sednout si s ním jen tak bez okolků by znamenalo uznat ho jednoznačně za apoštola předvídání počasí, a tak Henchard odmítl a odešel.

Příští sobotu nakoupil Henchard takovou spoustu zrní, že se o tom začalo povídat mezi sousedy — advokátem, doktorem a obchodníkem vínem. A stejně nakupoval dál při každé příležitosti. Když jeho sýpky přetékaly k prasknutí, všechny korouhvičky v Casterbridgi zaskřípaly a obrátily se jiným směrem, jako by je jihozápad už omrzel. Počasí se změnilo; slunce, které po celé týdny připomínalo cín, bylo najednou jak z topasu. Nebeská modř se proměnila z flegmatika na sangvinika bohatá úroda byla téměř jistá a ceny prudce poklesly.

Všechny tyto změny, tak příjemné nezaujatému pozorovateli, byly pro přepočítavšího se obchodníka nesnesitelné. Připomněly mu, co už dávno dobře věděl — hra se zelenými čtverci polí je stejně hazardní jako se zelenými kartami v kasinu.

Henchard vsadil na špatné počasí a jasně prohrál. Spletl si -potopu s odlivem. Uzavřel dohody v takovém rozsahu, že vyrovnání se nedalo odkládat, a aby mohl platit, musel rozprodat obilí, které nedávno nakoupil, se ztrátou mnoha šilinků za

metrák. Většinu zrní ani neviděl, protože je dosud ani nepřivezli ze stodol vzdálených kolik mil. Měl tedy obrovské ztráty.

V parnu prvních srpnových dnů se na trhu setkal s Farfraeem, Farfrae věděl o jeho obchodech (ačkoli netušil, že měly postihnout především jeho), a vyjádřil mu své politování, třebaže od rozhovoru na Jižní promenádě spolu sotva promluvili. Henchardovi byl v té chvíli soucit zřejmě nepříjemný a okamžitě nasadil bezstarostný tón.

„Ale vždyť vlastně o nic nejde!“ křičel s chtěnou ledabylostí. „To se přece stává! Vím, že se o mně poslední dobou říká, že jsem na huntě, ale copak se to ještě nikomu nestalo? Vždyť to není ani tak zlé, jak lidi říkají. To bych musel být na hlavu padlý, aby mi vadilo riziko podniku!“

Ale přesto šel dnes do banky z důvodů, které ho tam ještě nikdy předtím nepřivedly — a musel zkroušeně prosedět spoustu času u ředitele. Za chvíli se už rozkřiklo, že mnoho nemovitostí a rozsáhlé zásoby, které patřily Henchardovi ve městě a okolí, přešly do vlastnictví jeho bankéřů.

Když vyšel před banku, potkal Joppa. Nic dobrého nevěstící transakce, která byla právě uzavřena, rozjitřila ránu, již Henchardovi ráno zasadil Farfraeův soucit. Obchodník v něm viděl zastřený výsměch. Jopp tedy mohl počítat se vším, jenom ne s přívětivostí, Právě smekal klobouk, utíral si čelo a chtěl říci nějakému známému: „To máme dneska horko.“

„Můžete se utírat pořád dokola a říkat si ,To máme dneska horko’, vy ano!“ zařval Henchard a přitiskl Joppa ke zdi. „Nebýt vaší pitomý rady, moh to být krásný den! Proč jsi mě v tom nechal, co? — vždyť stačilo slovíčko, a byl bych si to pořádně rozmyslel! O počasí má člověk jistotu až druhý den!“

„Já vám, pane, radil, abyste udělal, co bude podle vás nejlepší.“

„To je výborná rada! Čím dřív jí posloužíš někomu jinému, tím líp.“ Stejným tónem pokračoval dál, až nakonec Joppa propustil, otočil, se a odešel.

„Budete toho litovat, pane, pořádně litovat!“ řekl Jopp, který celý zelený hleděl za obchodníkem, jak mizí v davu na tržišti.

«27»

Zně byly za dveřmi. Ceny byly nízké a Farfrae nakupoval. Místní sedláci jako obvykle příliš počítali s rozmary počasí a (podle Farfraeova názoru) zacházeli do opačného extrému — prodávali příliš bezhlavě, až příliš jistě počítali s dobrou úrodou. Nakupoval tedy dál loňské obilí za směšné ceny, protože loňská sklizeň nebyla sice bohatá, ale zato bylo zrno mimořádně kvalitní.

Když Henchard tak katastrofálně zkazil své obchody a zbavil se tíživých zásob s obrovskými ztrátami, začaly žně. Tři dny bylo nádherné počasí a pak… „Co jestli ten zatracenej čaroděj má přece jen pravdu!“ řekl si Henchard.

Sotva se lidé začali ohánět srpy, měli najednou pocit, jako by všude ve vzduchu sama od sebe vyrostla řeřicha. Když vyšli z domů, cítili vzduch na tvářích jako vlhký flanel. Foukal prudký, teplý vítr a na oknech bylo z dálky vidět jednotlivé řídké dešťové kapky: občas se prudce vyjasnilo, jako když se rychle otevře vějíř, slunce vrhlo na podlahu bledý, bezbarvý stín okenních rámů a zmizelo stejně náhle, jako se objevilo.

Od té chvíle bylo zřejmé, že sklizeň nebude zdaleka tak dobrá, jak se zdálo. Kdyby byl Henchard počkal dost dlouho, mohl alespoň zabránit ztrátám. Ale trpělivost byla jeho povaze cizí. Když se teď karta obracela, neudělal vůbec nic. Zdálo se, že se kloní k názoru, že proti němu pracuje jakási síla.

„Rád bych věděl,“ ptal se sám sebe zasažen strachem z věcí nadpřirozených, „rád bych věděl, jestli si někdo udělal moji voskovou figurku, anebo namíchal nějaký lektvar, aby mě uhranul! Nevěřím na takové věci, ale co když to někdo udělal!“ Ani on sám však nedokázal uvěřit, že by tím černokněžníkem mohl být Farfrae. Chvíle pověrčivého strachu přicházely na Hencharda v okamžicích duševní deprese, kdy ho opouštěl veškerý zdravý úsudek.

Donaldu Farfraeovi se mezitím dařilo. Nakoupil za tak nízké ceny, že i při nynějším mírném vzestupu získal spoustu peněz.

„Za chvíli to dotáhne na starostu!“ řekl Henchard. Ze všech lidí by právě pro něho bylo nejtěžší kráčet za triumfátorským vozem vezoucím mladého muže na Kapitol.

Soupeření pánů se přeneslo i na obyčejné lidi.

Stíny zářijové noci se snesly na Casterbridge; hodiny odbily

půl deváté a vyšel měsíc. Ulice ve městě byly na tak brzkou hodinu podivně tiché. Najednou se však rozlehly rolničky a skřípot těžkých kol. Pak se před Lucettiným domem ozvaly rozčilené hlasy. Elizabeth i její paní běžely k oknu a vytáhly roletu.

Radnice s tržnicí těsně sousedily s kostelem. Jejich přízemí však oddělovala klenutím krytá cesta, vedoucí na rozsáhlé prostranství zvané Býčí kůl. Uprostřed něho stál kamenný sloup, k němuž kdysi uvazovali voly, aby je uklidnili, než je vedle na jatkách porazí. V rohu stál pranýř.

Ulička, která sem vedla, byla právě ucpána dvěma žebřiňáky taženými čtyřspřežím, z nichž jeden byl naložen balíky sena. Přední koně se už do sebe zapletli. Dalo se tudy projet, ovšem jen s prázdnými vozy; když byly naloženy až do poschodí domů, nemohla o tom být řeč.

„Určitě jsi to udělal schválně!“ křičel Farfraeův vozka. „V takhle tichým večeru jsi musel slyšet rolničky na půl míle!“

„Dyby sis hleděl svýho a nejezdil jak blázen, moh si mě vidět!“ útočil rozzuřený Henchardův zaměstnanec.

Podle silničních pravidel to ovšem vypadalo spíš tak, že vina byla na Henchardově vozkovi, a tak se pokusil vycouvat do Hlavní ulice. Narazil přitom zadním kolem na hřbitovní zeď, celý vysoký náklad se převrhl a dvě kola vozu a nohy náručního koně vylétly do vzduchu.

Místo aby se vozkové pokusili usadit vůz a znovu jej naložili, pustili se do sebe pěstmi. Než skončilo první kolo, objevil se na scéně Henchard, pro něhož někdo mezitím doběhl.

Henchard rváče popadl za límce a roztrhl je od sebe a s námahou vyprostil ležícího koně. Pak se začal vyptávat, jak to bylo, a když viděl, jak dopadl jeho vůz i náklad, začal zuřivě obviňovat Farfraeova vozku.

Lucetta a ElizabethJane mezitím doběhly na roh ulice, odkud uviděly v měsíčním světle čerstvou hromadu sena, a obešly Hencharda i vozky. Obě ženy byly jedinými svědky, jak k nehodě došlo, a Lucetta promluvila.

„Já to viděla, pane Hencharde,“ vykřikla, „zavinil to váš člověk!“

Henchard přestal nadávat a otočil se. „Promiňte, já si vás nevšiml, slečno Templemanová,“ řekl. „Tak můj člověk to zavinil? Podívejme se! S prominutím to bylo obráceně. Ten druhý vůz je prázdný a měl tedy počkat.“

„Já to také viděla,“ vložila se do řeči ElizabethJane. „A vím jistě, že tomu nešlo zabránit.“

„Jim nemůžete věřit!“ bručel Henchardův vozka.

„Proč ne?“ zeptal se ostře Henchard.

„To máte tak, pane Henchard, všechny ženský letěj na Farfraea — je to takovej pitoměj floutek, zblázní každej hlavu, že pak nerozezná černý vod bílýho!“

„Víš, kdo je ta dáma, o které takhle mluvíš? Víš, že se o ni zajímám? Dej si pozor!“

„Ne. Já nevim vo ničem, jen vo vosmi šilinkách, co dostávám každou sobotu.“

„A víš, že o tom pan Farfrae dobře ví? Jako obchodník má ostré lokty, ale něco tak zákeřného by neudělal.“

Ať už Lucetta vyslechla tuto přízemní debatu nebo ne, její bílá postava zmizela v domě a dveře se zavřely dřív, než mohl Henchard pokračovat v rozhovoru. To bylo nepříjemné, protože byl už i tak dost rozčilen tím, co říkal jeho vozka, a chtěl s ní mluvit o samotě. Zatímco přemýšlel, objevil se starý strážník.

„Dohlídni na to, ať po tom seně nikdo nejezdí, Stubberde,“ řekl obchodník. „Musí to počkat do rána, protože všichni jsou ještě na poli. A kdyby tudy chtěl někdo projet, řekni mu, že to musí objet zadem, postranní uličkou… Máš někoho v šatlavě?“ „Mám. Celkem jednu osobu, pane.“

„Koho?“

„Takovou starou tulačku, nadávala a působila hrozný pohoršení u kostela — jako by to byl veřejnej hajzl! To je všecko, pane.“ „To je pěkné. Starosta je zrovna pryč, že?“

„Ano.“

„Tak já tam přijdu. Nezapomeň dohlédnout na to seno. Dobrou noc.“

Henchard se mezitím rozhodl navštívit Lucettu, přestože před ním utekla, a zaklepal na dveře.

Místo odpovědi mu vyřídili, že slečna Templemanová lituje, ale že už je pro tento večer zadána.

Henchard přešel na druhou stranu ulice a stál zamyšleně vedle svého sena, kolem něhož obcházel starý strážník a od něhož odváděli koně. Měsíc nesvítil příliš jasně a lampy nebyly dosud rozsvíceny. Henchard vešel do podloubí, pod nímž vedla ulička k Býčímu kůlu, a pozoroval odtud dveře Lucettina domu.

V její ložnici blikaly svíčky, což bylo znamením, že se obléká na schůzku, což mohlo v tuto hodinu znamenat mnoho. Světla zhasla, hodiny odbily devátou a zároveň přišel z druhé strany Farfrae a zaklepal. Bylo jasné, že na něho čekala za dveřmi, protože sama ihned otevřela. Odešli spolu zadní uličkou, aby

se vyhnuli Hlavní ulici. Henchard chtěl vědět, kam půjdou, a rozhodl se, že půjde za nimi.

Žně se pro rozmary počasí zdržely natolik, že kdykoli bylo aspoň trochu hezky, všechny ruce se namáhaly, aby zachránily, co se dá. Protože se dny už válem krátily, pracovalo se i při měsíčku. Pšeničná pole sousedící ze dvou stran se čtvercem, který zabíralo město Casterbridge, byla této noci oživena spoustou ženců. Jejich křik a smích slyšel Henchard až k tržnici, kde se zastavil, když podle směru, kterým se Lucetta s Donaldem dali, zjistil, kam mají namířeno.

Téměř celé město bylo na polích. Casterbridgeští občané si dosud uchovali primitivní zvyk pomáhat jeden druhému v čas potřeby, a proto měla většina obyvatel na sklizni stejný zájem jako těch pár rolníků z Durnoverského předměstí, kterým patřila.

Henchard došel nakonec uličky, prošel ztemnělým stromořadím na hradbách, seběhl po zeleném náspu a octl se na strništi.

V záplavě žluti vyrůstaly panáky jako stany a ty vzdálenější se ztrácely ve stínu.

Došel na místo, v jehož blízkosti nikdo nepracoval; viděl jen ty dva, jak se proplétají mezi panáky. Nestarali se o to, kam jdou, a tak se had jejich cesty brzy začal plazit směrem k Henchardovi. Takové setkání by bylo trapné, a Henchard se tedy schoval do nejbližšího mandelů.

„Mluvte, o čem chcete,“ řekla Lucetta, „já vám to dovolím.“ „Tak tedy,“ odpověděl Farfrae s nezaměnitelnou prostotou zamilovaného, jakou od něho Henchard ještě nikdy neslyšel, „určitě se o vás mnoho mužů uchází pro vaše postavení, bohatství, nadání a krásu. Odoláte pokušení, kterému jsou vystaveny všechny ženy obletované ctiteli, a bude vám stačit jen ten, kterého budete mít doma?“

„A bude to ten pán, který právě mluví?“ smála se. „A co dál, pane?“

„Mám strach, že kvůli tomu, co cítím, zapomenu na slušnost!“ „Ale to potom v sobě nikdy žádnou mít nebudete, když na ni pro tohle zapomínáte.“ Po několika slovech, která Henchard nezachytil, dodala: „Víte jistě, že nebudete žárlit?“

Farfrae ji ujistil o opaku tím, že ji vzal za ruku.

„Donalde, můžeš si být jist, že miluji jen tebe,“ řekla. „Ale chtěla bych mít v některých věcech svobodu.“

„Ve všem! Na co přesně myslíš?“

„Třeba kdybych najednou nechtěla žít v Casterbridgi — kdybych měla pocit, že tu nemohu být šťastná?“

Odpověď už Henchard neslyšel. Byl by se mohl dozvědět víc, ale už se dál nenamáhal hrát si na špicla. Donald s Lucettou šli k místu, kde lidé nakládali snopy — tucet za minutu — na vozy, které je svážely.

Lucetta jinak nedala, jakmile se přiblížili k lidem, rozloučila se s Donaldem. Farfrae jim potřeboval cosi říci a přemlouval ji, aby se chvíli zdržela, avšak Lucetta trvala na svém a vydala se domů sama.

Henchard šel za ní. Byl v takovém duševním rozpoložení, že na dveře jejího domu ani nezaklepal, otevřel si a šel rovnou do salónu v domnění, že ji tam najde. Ale místnost byla prázdná a on si uvědomil, že ji asi v rozčilení předešel. Nemusel však dlouho čekat, za chvíli uslyšel v hale šustit šaty a pak se tiše zavřely dveře. Za okamžik vešla Lucetta do salónu.

Světlo svítilo tak slabě, že si zpočátku Hencharda nevšimla. Když ho uviděla, vykřikla slabě a jakoby hrůzou.

„Proč mě tak děsíš?“ vyhrkla celá červená. „Už je deset pryč, nemáš právo chodit sem tak pozdě.“

„Vidíš, to mě nenapadlo! Ale mám pro to pádný důvod. Copak se já musím tak moc ohlížet na slušnost a konvence?“

„Už je příliš pozdě na slušnost, už jsi mě stejně urazil.“

„Já tu byl už před hodinou a ty jsi mě nechtěla vidět; myslel jsem, že teď budeš doma. Ty ubližuješ mně, Lucetto. Neměla bys mě takhle zavrhovat. Chtěl jsem ti připomenout nějakou maličkost, na kterou zřejmě zapomínáš.“

Klesla do křesla a zbledla.

„Nechci to slyšet — nechci!“ řekla s hlavou v dlaních a on stál těsně vedle ní — začal hovořit o starých časech na Jersey.

„Ale měla by sis to poslechnout,“ řekl.

„Špatně to dopadlo, a kvůli tobě! Proč mě nenecháš na pokoji, když mě to stálo už tolik utrpení! Kdybych věřila, že jsi mě požádal o ruku jen z lásky, cítila bych se ti zavázána. Ale brzy jsem přišla na to, že jsi to udělal jen ze soucitu — skoro jako nepříjemnou povinnost — protože jsem na tebe byla hodná a kompromitovala jsem se kvůli tobě a ty sis myslel, že mi to musíš vynahradit. Pak už jsem o tebe tolik nestála.“

„Tak proč jsi mě znovu vyhledala?“

„Myslela jsem, že si tě musím vzít pro klid svědomí, když jsi ovdověl — i když jsem tě už neměla moc ráda.“

„Proč si to nemyslíš teď?“

Lucetta mlčela. Bylo příliš zřejmé, že svědomí vládlo, dokud nepřišla láska a nezmocnila se vlády sama. Lucetta si to uvědo-

mila a zapomněla v té chvíli na svůj do jisté míry oprávněný argument — totiž na to, jak Henchardovou povahovou nestálostí omlouvala svou neochotu svěřit svou budoucnost do jeho rukou, když jim už jednou unikla. Jediné, na co se zmohla, bylo: „Tehdy jsem byla chudá, ale teď se mé postavení změnilo a já sama jsem úplně jiný člověk.“

„To ano. A proto je mi to trapné. Ale mně nejde o tvé peníze. Naprosto souhlasím s tím, aby sis ponechala všechno, co ti patří, sama pro sebe. A kromě toho to není žádný důvod. Ten člověk, na kterého myslíš, není o nic lepší než já.“

„Kdybys byl jako on, odešel bys!“ vykřikla rozčileně.

To Hencharda popudilo. „Nemůžeš mě čestně odmítnout,“ řekl. „Jestli mi ještě dnes před svědky neslíbíš, že si mě vezmeš, řeknu všem o našich intimních stycích!“

V očích se jí usadila rezignace. Henchard si všiml její bolesti, a kdyby se byla Lucetta zamilovala do kohokoli jiného kromě Farfraea, byl by k ní okamžitě pocítil lítost. Ale sok byl zelenáč (jak mu říkal Henchard), který se vyšplhal nahoru po jeho zádech, a nemohl mu tedy prokazovat žádné milosti.

Beze slova zazvonila a poslala pro ElizabethJane. Ta vstala od knih a okamžitě šla dolů. Když uviděla Hencharda, přistoupila k němu s úctou.

„ElizabethJane,“ řekl a vzal ji za ruku, „chci, abys slyšela, co teď Lucetta řekne.“ A obrátil se k Lucettě: „Chceš se za mne provdat nebo ne?“

„Jestliže si to… přeješ, musím!“

„Říkáš tedy ano?“

„Říkám.“

Sotva to dořekla, padla do mdlob.

„Co strašného ji nutí, aby to řekla, tatínku, když ji to tak mučí?“ zeptala se Elizabeth a klekla si k Lucettě. „Nenuť ji, aby dělala něco, co nechce! Znám ji a vím, že toho mnoho nesnese.“ „Nebuď hloupá!“ odsekl suše Henchard. „Tím slibem ho získáš pro sebe, jestli po něm toužíš.“

V tom okamžiku se Lucetta zřejmě probrala a vyhrkla: „Koho? O kom to mluvíte?“ křičela.

„Já o nikom,“ řekla Elizabeth pevně.

„No dobrá. Tak je to teda moje chyba,“ řekl Henchard. „Ale jde o mě a o slečnu Templemanovou. Souhlasí s tím, že se za mne provdá.“

„Už o tom teď nemluv,“ prosila Elizabeth a držela Lucettu za ruku.

„Nebudu, když to slíbí,“ odpověděl Henchard.

„Vždyť jsem to už udělala,“ naříkala Lucetta a celá se třásla slabostí a utrpením. „Michaeli, už o tom, prosím tě, nemluv!“

„Nebudu,“ řekl, sebral klobouk a odešel.

ElizabethJane pořád ještě klečela vedle Lucetty. „Co to znamená?“ zeptala se. „Říkáte mému otci Michaeli, jako byste se dobře znali. A jak to, že má nad vámi takovou moc, že mu slíbíte sňatek proti své vůli? Máte přede mnou spoustu tajemství, viďte!“

„Vy možná přede mnou také,“ šeptala Lucetta se zavřenýma očima. Snažila se přemýšlet, ale vůbec ji nenapadlo, že tajemství Elizabethina srdce se týká mladíka, který zajal její.

„Já bych vám nikdy neublížila!“ řekla Elizabeth, která se musela moc přemáhat, aby nevybuchlá vzrušením. „Nechápu, jak vám otec může takhle poroučet; vůbec se mi to od něho nelíbí. Půjdu za ním a řeknu mu, aby vás toho slibu zprostil.“ „Ne, nechoďte,“ řekla Lucetta. „Nechte to být.“

«28»

Druhý den ráno šel Henchard kolem Lucettina domu na radnici, neboť byl dosud smírčím soudcem a měl se účastnit projednání případů zadržených osob. Vzhlédl k jejím oknům, ale nebylo nic vidět.

Ve funkci smírčího soudce působil možná Henchard na první pohled ještě nevhodnějším dojmem než sama Povrchnost nebo Mlčení. Ale jeho hrubozrnná a pohotová vnímavost, jeho kovářská přímost mu často posloužila lépe než důkladné právní vzdělání, pokud šlo o tak prosté případy, jaké tady procházely jeho rukama. Starosta dr. Chalkfield nebyl dnes přítomný, a tak obchodník obilím usedl na jeho vysokém křesle a pohledem dosud nepřítomně těkal po kamenném průčelí Lucettina domu.

Měl se projednávat jen jeden případ a obžalovaná už stála před ním. Byla to stařena s obličejem plným skvrn. Měla na sobě šál nepopsatelné barvy, jakou nelze vyrobit — ani hnědožlutá, ani rudohnědá, ani oříšková, ani popelavá — umaštěný černý klobouk, který zřejmě pocházel ze země žalmistovy, kde s oblaků padá omastek, a zástěru, která zřejmě bývala až donedávna bílá a v každém případě se dosud odrážela od ostatního

oděvu. Ze ženina přímého držení bylo patrné, že nepochází ani z vesnice, ani z nějakého venkovského městečka.

Pokukovala zvědavě po Henchardovi i po druhém soudci. Henchard si ji také prohlédl, na okamžik se zarazil, jako by mu cosi vzdáleně připomínala, ale okamžitě na to zas zapomněl. „Tak co vlastně provedla?“ řekl a zahleděl se do protokolu.

„Je obviněna, pane, že způsobila veřejný pohoršení,“ vyhrkl Stubberd.

„A kde to provedla?“ zeptal se druhý soudce.

„U kostela, pane, akorát u kostela, jako by si nemohla zajít někam jinam! — Přistih sem ji při činu, Ctihodnosti.“

„Tak počkejte,“ řekl Henchard, „nejdřív si poslechneme, jak to bylo.“

Stubberd byl vzat do přísahy, soudní zapisovatel se chopil pera, neboť Henchard jím příliš nevládl, a strážník spustil:

„Zaslech jsem nezákonnej hluk, když jsem šel po ulici za pět minut půl dvanáctý zmíněný noci pátýho dne v měsíci našeho Pána. Když jsem…“

„Pomaleji, Stubberde,“ ozval se písař.

Strážník čekal, oči upřené na zapisovatelovo pero, a když písař dopsal a řekl „dobrý“, pokračoval: „Když jsem došel na místo, viděl jsem obviněnou na jiným místě, přesně řečeno u okapní roury.“ Udělal přestávku a znovu sledoval zapisovatelovo pero.

„U okapu, dobře. Dál, Stubberde.“

„Kteréžto místo bylo vzdáleno dvanáct stop a devět palců nebo tak nějak od místa, kde jsem…“ Stubberd se znovu odmlčel, aby nepředbíhal pero, a protože znal své svědectví nazpaměť, bylo mu jedno, kde přestane.

„Proti tomu protestuju,“ promluvila stařena, „místo vzdálený dvanáct stop devět palců nebo tak nějak, to nic nedokazuje!“

Soudcové se poradili a druhý z nich prohlásil, že soud je toho názoru, že dvanáct stop a devět palců od člověka vzatého do přísahy se připouští.

Stubberd pohlédl s potlačovaným zadostiučiněním na stařenu a pokračoval: „Stál já sám. Překážela dosti nebezpečně v cestě, a když jsem se přibližoval, dopustila se přestupku a napadla mě.“

„Napadla mě… Dobře, a co řekla?“

„Řekla: ,Dej pryč tu lucernu,1 povídá.“

„Dobře.“

„Povídá: ,Neslyšíš, ty hlavo skopová? Dej pryč tu lucernu.

Už jsem popletla hlavu větším fešákům, než jseš ty, ty b… če, to si tedy piš, ty sviňáku, povídá.“

„Protestuju!“ přerušila ho stařena. „Neslyšela jsem, co jsem řekla, a když to neslyším, tak to není svědectví.“

Soud se znovu poradil, nahlédl do nějaké knihy, a nakonec dovolil Stubberdovi, aby pokračoval. Stařena totiž v soudních síních strávila víc času než sami soudcové, takže si před ní museli dávat pozor. Když Stubberd pořád vedl svou, Henchard ho netrpělivě přerušil: „Už máme dost toho zatracenýho huhlání! Mluvte jako chlap, nebo toho nechte!“ Obrátil se k ženě a řekl: „Chcete se ho na něco zeptat nebo něco říct?“

„Ano,“ řekla a v očích se jí zablesklo; zapisovatel namočil pero. „Asi před dvaceti lety sem prodávala vovesnou kaši ve stanu na weydonským jarmarku…“

„Asi před dvaceti léty — to tedy začínáte od Adama; doufám, že se dostanete až ke stvoření světa!“ vysmíval se zapisovatel.

Zato Henchard zíral a úplně zapomněl na to, co je svědectví a co ne.

„Nějaký člověk se ženou a dítětem přišel do mýho stanu,“ pokračovala žena. „Sedli si a dali si misku. Panebože, já na tom tenkrát byla líp, protože jsem pašovala pití ve velkým. Kdo chtěl, dostal do kaše rum. Dala jsem ho i tomu mužskýmu a von chtěl znova a znova, až se nakonec pohádal se svojí ženou a řek, že ji prodá tomu, kdo dá nejvíc. Přišel nějakej námořník a nabíd za ni pět guinejí, zaplatil a vodved si ji s sebou. A ten mužskej, co takhle prodal svoji ženu, je ten pán, co sedí tady na tom velkým křesle.“ Kývla hlavou směrem k Henchardovi a založila si ruce.

Všichni se obrátili na Hencharda. Jeho obličej vypadal, jako by mu nepatřil a jako by ho posypal popelem. „Nejsme tu od toho, abychom poslouchali vaše životní zážitky,“ řekl druhý soudce ostře do ticha, které následovalo. „Ptali jsme se, jestli máte co říci k vlastnímu případu.“

„To se toho případu týká. Dokazuje to, že von není lepší než já, a nemá právo mě tu soudit.“

„To jste si vymyslela,“ řekl zapisovatel. „Tak buďte radši zticha!“

„Ne — je to pravda.“ Tato slova pronesl Henchard. „Je to pravda, jako že je Pámbu nade mnou,“ dodal pomalu. „Na mou duši to dokazuje, že nejsem lepší než ona! A rozsudek nechám na vás, abych nepodlehl pokušení se jí pomstít.“

Vzrušení v soudní síni bylo nepopsatelné. Henchard vstal

z křesla a odcházel zástupem lidí, kterých se dnes na schodišti a před budovou shromáždilo víc než obvykle, neboť stará prodavačka kaše zřejmě upozornila obyvatele uličky, v níž od svého příchodu bydlela, že zná pár podivných příhod ze života zdejšího velkého pána, pana Hencharda, a že si je nenechá pro sebe. Proto sem všichni přišli.

„Proč je dnes před radnicí tolik čumilů?“ ptala se Lucetta služky, když přelíčení skončilo. Vstala pozdě a zrovna vyhlédla z okna.

„Prosím, slečno, to je kvůli panu Henchardovi. Nějaká ženská tam dokázala, že předtím, než zbohatnul, prodal svoji ženu za pět guinejí v boudě na jarmarku.“

Ačkoli jí Henchard mnohokrát vyprávěl, jak před mnoha léty ztratil svou ženu, kterou považoval za mrtvou, nikdy se nezmínil o skutečné příčině jejich rozchodu. Lucetta tedy slyšela tento příběh poprvé.

Přemýšlela o slibu, který na ní včera večer vynutil, a na tváři se jí postupně usadilo zoufalství. Henchard byl tedy ve skutečnosti takovýhle. Pro ženu, která se má svěřit do jeho rukou, to bylo strašné poznání.

Přes den si vyšla do Arény i na jiná místa a vrátila se až před setměním. Když doma potkala ElizabethJane, řekla jí, že se rozhodla na pár dní odjet k moři — do Port-Bredy, protože v Casterbridgi je tak smutno.

Elizabeth ji v tom utvrzovala, neboť si všimla, že je bledá a rozrušená, a doufala, že jí změna prospěje. Neubránila se však podezření, že smutek, který na Lucettu padá z Casterbridge, je způsoben tím, že Farfrae není doma.

Elizabeth vypravila přítelkyni do Port-Bredy a vzala si do jejího návratu na starost celý dům. Asi po třech dnech, kdy bez přestávky pršelo, přišel Henchard. Tvářil se nespokojeně, když slyšel, že Lucetta není doma, a přestože pokýval s předstíranou lhostejností hlavou, když odcházel, mnul si podrážděně bradu.

Druhý den přišel znovu. „Už se vrátila?“ zeptal se.

„Ano. Dnes ráno,“ odpověděla jeho schovanka. „Ale není doma. Šla se projít po cestě na Port-Bredy. Vrátí se ještě za světla.“

Po několika slovech, jimiž prozradil svůj neklid a netrpělivost, zase odešel.

$$$

«29»

V tu dobu se Lucetta procházela po cestě vedoucí do Port-Bredy, jak o tom ElizabethJane mluvila. Bylo divné, že si vyšla na procházku právě na cestu, po níž se teprve před třemi hodinami vrátila do Casterbridge — pokud může být vůbec něco divného na sledu jevů, z nichž každý má svou zřetelnou příčinu. Bylo to v den výročního trhu — v sobotu — a Farfrae tentokrát chyběl na svém místě v tržnici. Přesto všichni věděli, že se do večera vrátí — „na neděli“, jak se v Casterbridgi říkalo.

Lucetta došla až na konec stromořadí, které do určité vzdálenosti vroubilo všechny silnice vedoucí do města. Tato vzdálenost se rovnala jedné míli; tam se zastavila.

Místo bylo v proláklině mezi dvěma nízkými pahorky a silnice, vedoucí dosud tak, jak ji postavili Římané, se táhla rovně jako šňůra až ke kopcům na obzoru. Nikde nebyl jediný strom ani živý plot a silnice vypadala na zvlněné ploše polí jako pruh na rozevlátých šatech. V blízkosti stála stodola — jediná budova v dohledu.

Lucetta upírala pohled na mizející cestu, ale tam se nic nepohnulo — ani ten nejmenší prášek. Povzdechla si — „Donalde!“ a obrátila se na zpáteční cestu.

Z této strany se k ní však kdosi blížil — byla to ElizabethJane.

Lucetta, přestože byla sama, vypadala trochu nesvá. Elizabeth, jakmile poznala přítelkyni, se už z dálky tvářila přívětivě. „Najednou mě napadlo, že vám půjdu naproti,“ řekla s úsměvem.

Neočekávaná událost způsobila, že se Lucetta k odpovědi nedostala. Na místě, kde stály, se křižovala se silnicí polní cesta a po té se k nim blížil býk. Protože byly obráceny na druhou stranu, dříve si ho nevšimly.

Koncem roku bývala Casterbridge domovem spousty dobytka, který se zde pěstoval v obrovském množství a byl postrachem všech rodin v Casterbridgi a v okolí. V tomto období honili velká stáda sem a tam, neboť byla doba prodeje, a ženy a děti musely neustále prchat před těmito rohatými nestvůrami. Normálně by byl dobytek docela klidný, ale v Casterbridgi měli ve zvyku honit dobytek s hurónským řevem a gestikulací a za pomoci klacků a toulavých psů udělali všechno pro to, aby rozzuřili jankovité a vyděsili mírné kusy. Bylo naprosto běžné, že hospodář našel průjezd ve svém domě plný dětí, chův, starších žen a školaček, které se omlouvaly: „Po ulici běžel býk.“

Lucetta a Elizabeth nerozhodně pozorovaly zvíře, které se k nim nejistě blížilo. Byl to pořádný kus, šedohnědý, třebaže právě zohyzděný kusy bláta na bocích. Měl silné rohy, na koncích chráněné mosazí; nozdry měl jako temžský tunel ze starých modelů pro děti. Mezi nimi měl v nose masívní měděný kruh, svařený a neodstranitelný jako Gurthův mosazný obojek. Ke kruhu byla připevněna asi metrová jasanová tyč, kterou býk kolem sebe mlátil jako cepem.

Dívky se polekaly, teprve když si všimly klátící se hole, protože si uvědomily, že býk je starý a příliš divoký na to, aby se dal hnát se stádem, a že tedy utekl. Tyč sloužila k tomu, aby ho honák mohl vést v bezpečné vzdálenosti od těla.

Rozhlížely se po nějakém útočišti nebo úkrytu a uviděly blízkou stodolu. Dokud se na býka dívaly, zdálo se, že mu je jedno, jak rychle jde; ale jakmile se rozběhly ke stodole, trhl hlavou a rozhodl se, že je pořádně prožene. Dívky se rozběhly ze všech sil a býk je zuřivě pronásledoval.

Stodola stála za rybníčkem pokrytým žabincem. Z obvyklých dvojích vrat byla otevřena jen ta bližší, s křídly zajištěnými tyčí. Dívky zamířily dovnitř. Vnitřek byl vzhledem k nedávnému mlácení prázdný, jen v jednom rohu stála hromada suchého jetele. Elizabeth odhadla situaci. „Musíme vylézt nahoru,“ řekla.

Ale dřív než tam doběhly, zaslechly, jak se býk přehnal rybníčkem a okamžitě vtrhl do stodoly, přičemž porazil tyč, která držela vrata; těžká vrata za ním zapadla a všichni tři byli uvězněni. Napálené zvíře je zpozorovalo a hnalo se do rohu, kde se schovaly. Dívky prchaly tak rychle, že jejich pronásledovatel stál ještě hlavou proti zdi, když ony byly už v polovině cesty na druhý konec. Než býkovi jeho délka dovolila, aby se otočil, byly už u druhé zdi, avšak honička pokračovala a horký vzduch z jeho nozder je ovíval jako scirocco a nezbyla jim ani vteřina na otevření dveří. Nelze říci, co by se bylo stalo, kdyby to trvalo ještě dál; ale po chvíli upoutalo pozornost jejich protivníka skřípění vrat a dovnitř vběhl nějaký muž. Uchopil býkovu tyč a zkroutil mu šíji, jako by mu chtěl urvat hlavu. Udělal to tak prudce, až se zdálo, že silná šíje zvířete změkla a napůl ochrnula; z nosu mu kapala krev. Promyšlená lidská pomůcka — kruh v nose — nebyla stvořena pro nápor brutální síly a zvíře ochablo.

Dívky v pološeru viděly, jak statný, rozhodný muž odvádí býka ven, a na světle poznaly Hencharda. Ten venku uvázal býka a vrátil se dovnitř, aby se postaral o Lucettu; Elizabeth-

Jane, která se vyšplhala na hromadu jetele, si nevšiml. Lucetta byla strachem bez sebe. Henchard ji vzal do náruče a odnášel ji ven.

„Ty jsi mě… zachránil!“ vzlykala, jakmile mohla promluvit.

„Oplatil jsem ti tvou laskavost,“ odpověděl něžně. „Ty jsi mě přece také zachránila.“

„Jak to, žes to byl ty… zrovna ty?“ zeptala se, nechávajíc jeho odpověď bez povšimnutí.

„Přišel jsem tě sem hledat. Už ti několik dní chci něco říct, ale tys byla pryč, takže jsem neměl příležitost. Ale ty teď asi nemůžeš mluvit?“

„To ne! Kde je Elizabeth?“

„Tady!“ volala pohřešovaná vesele, a nečekajíc na žebřík, sjela s kupy jetele na zem.

Henchard vedl Lucettu z jedné strany, ElizabethJane z druhé; šli po zvolna stoupající silnici. Došli na kopec a sestupovali dolů, když si Lucetta, která se mezitím vzpamatovala, vzpomněla, že ve stodole upustila rukávník.

„Doběhnu tam,“ řekla Elizabeth, „to nic není, nejsem vůbec unavená jako vy.“ Běžela tedy zpátky do stodoly a ti dva šli dál.

Elizabeth rukávník dlouho nehledala, neboť jak bylo tehdy v módě, zdaleka nebyl titěrný. Když odcházela, zastavila se a chvíli si prohlížela býka, který byl teď s krvácejícím nosem spíš k politování, protože mu zřejmě šlo o žert, ne o vraždu. Henchard zarazil jeho tyč do závěsu vrat a upevnil ji kouskem dřeva. Pak se obrátila a chtěla běžet za ostatními, ale z opačné strany spatřila přijíždět černozelenou bryčku řízenou Farfraeem.

To vysvětlovalo, proč se sem Lucetta vydala na procházku. Donald uviděl ElizabethJane, zastavil a v rychlosti vyslechl, co se stalo. Když se ElizabethJane zmínila o tom, jak byla Lucetta hrozně vyděšená, bylo na něm vidět rozrušení, jaké u něho Elizabeth nepamatovala. Okolnosti té příhody ho zaujaly natolik, že nevěděl, co dělá, a ani ho nenapadlo pomoci ElizabethJane do bryčky.

„Říkáte, že šla s panem Henchardem?“ zeptal se konečně.

„Ano. Vedl ji domů. Už tam skoro budou.“

„Víte jistě, že dojde domů?“

Elizabeth si tím byla naprosto jista.

„Váš otčím ji zachránil?“

„Určitě.“

Farfrac zpomalil a Elizabeth v duchu hádala proč. Donalda napadlo, že v této chvíli bude lépe ty dva nerušit. Henchard

zachránil Lucettu a bylo by nevděčné a nemoudré zavdat příčinu, aby v jeho přítomnosti projevila hlubší city k někomu jinému.

Protože vyčerpali téma rozmluvy, ElizabethJane začalo být nepříjemné sedět takhle vedle bývalého nápadníka, ale brzy uviděli ty dvě postavy docházet k okraji města. Žena se často obracela, ale Farfrae nepráskl do koní. Když došli k hradbám, zmizeli Henchard a jeho společnice v ulicích; Farfrae vysadil ElizabethJane, protože si to výslovně přála, a zajel do stáje.

Pak prošel zahradou do domu a našel svůj byt vzhůru nohama, všechna zavazadla v přízemí, poličky na knihy rozebrané. Ale zdálo se, že ho to v nejmenším nepřekvapilo. „Kdy už to všechno odvezou?“ zeptal se hospodyně, která na všechno dohlížela.

„Mám strach, že před vosmou to nebude,“ řekla. „Dyž my sme se dověděli, že se budete stěhovat, až dneska ráno, jináč bysme s tím byli už dávno hotovi.“

„No, vždyť to nevadí!“ povzbudil je Farfrae. „Když to nebude do osmi, nic se nestane. Ale nestůjte tu a nepovídejte, nebo z toho bude půlnoc.“ Pak vyšel hlavním vchodem a zamířil na ulici.

Mezitím měli Henchard s Lucettou zážitky jiného druhu. Když se Elizabeth vrátila pro rukávník, vyznal se obchodník upřímně Lucettě a držel ji přitom za ruku, ačkoli by se mu byla ráda vyvinula. „Milá Lucetto, v poslední době jsem tě moc chtěl vidět,“ řekl, „už od té doby, co jsme se viděli naposled! Přemýšlel jsem o tom, jak jsem na tobě vynutil ten slib. Řeklas mi tehdy, že kdybych byl muž, tak bych tě nenutil. To se mě hluboce dotklo. Uvědomil jsem si, že máš pravdu. Nechci tě udělat nešťastnou, a kdyby sis mě vzala hned teď, určitě by to tak dopadlo — to je mi jasné. Souhlasím tedy s časově neomezeným zasnoubením — aby se ten sňatek o pár let odložil.“

„Ale… ale… nemohla bych udělat něco jiného?“ zeptala se Lucetta. „Jsem ti velice vděčná — zachránil jsi mi život. Oplácíš mi zlé dobrým. Mám teď dost peněz. Mohla bych se ti nějak odvděčit za tvou dobrotu — nějak prakticky?“

Henchard přemýšlel. Tohle samozřejmě nečekal. „Mohla bys něco udělat, Lucetto,“ řekl. „Ale ne, jak ty to myslíš.“

„Tak co?“ zeptala se s novými pochybami.

„Musím ti nejdřív prozradit tajemství… Už jsi možná slyšela, že se mi letos nevedlo. Udělal jsem něco, co se mi ještě nestalo — ukvapil jsem se v obchodech a měl jsem ztráty. Kvůli tomu jsem se dostal do úzkých.“

„A chceš si ode mne půjčit?“

„Kdepak!“ odpověděl Henchard skoro vztekle. „Já ze žen-

ských netyju, i když se známe tak dobře jako my dva. Ne, Lucetto, ale můžeš udělat něco, abys mě zachránila: Můj hlavní věřitel je Grower, a jestli mě někdo zmáčkne, bude to zrovna on. Kdyby mi čtrnáct dní počkal, stačilo by to, abych se ze všeho vylízal. Dal by se k tomu přimět jediným způsobem — kdybys mu oznámila, že jsi moje nastávající — že se chceme během čtrnácti dní v tichosti vzít… Počkej, ještě nevíš všechno! Řekni mu to, prosím tě, takhle bez ohledu na to, jak dlouhé bude naše zasnoubení. Nikdo to nemusí vědět: mohla bys se mnou zajít za panem Growerem a dovolit mi, abych před ním mluvil, jako by to tak bylo. Požádáme ho, aby si naše oznámení nechal pro sebe. Pak určitě rád počká. Za čtrnáct dní už mu budu moct zaplatit a říct mu, že jsme svatbu odložili o rok nebo o dva. Ani noha ve městě nemusí vědět, jak jsi mi pomohla. Když pro mě chceš něco udělat, tady máš možnost.“

Bylo asi čtvrt hodiny před setměním, „červánky“, jak se lidově říká, a proto si Henchard hned nevšiml, jak jeho slova zapůsobila.

„Kdyby šlo o cokoli jiného,“ začala a na hlase jí bylo znát vyprahlost rtů.

„Ale vždyť je to taková maličkost!“ řekl vyčítavě. „Míň, než jsi sama nabídla — začátek toho, co jsi nedávno sama slíbila! Mohl jsem mu to říct sám, ale on by mi nevěřil.“

„Neříkám to proto, že bych nechtěla, ale proto, že absolutně nemohu,“ byla čím dál nešťastnější.

„Ty si dělal blázny!“ vybuchl. „Nutíš mě, abych si vynucoval, co jsi sama slíbila.“

„Nemohu!“ trvala zoufale na svém.

„Proč? Vždyť jsem tě sotva před chvílí zprostil slibu, abys to udělala hned.“

„Protože… on byl za svědka!“

„Za svědka? A při čem?“

„Když to musíš vědět… Nic mi nevyčítej!“

„Tak mi to vysvětli.“

„Za svědka na mé svatbě byl pan — Grower!“

„Na svatbě?“

„Ano. Na svatbě s panem Farfraem. Michaeli, už jsem jeho žena. Vzali jsem se tento týden v Port-Bredy. Věděli jsme, proč to neuděláme tady. Pan Grower byl za svědka, protože byl zrovna v Port-Bredy.“

Henchard stál jako solný sloup. Jeho mlčení ji tak děsilo, že mumlala něco o tom, že mu půjčí dostatečnou sumu, aby přežil těch osudných čtrnáct dm’.

„Ty sis ho vzala?“ řekl konečně Henchard. „Bože můj — ty sis ho vzala, když sis měla vzít mě?“

„Bylo to takhle,“ vysvětlovala se slzami v očích a třesoucím se hlasem. „Nebuď krutý! Mám ho tak ráda a měla jsem strach, že bys mu mohl vyprávět o tom, co mezi námi bylo — a to mě ničilo! A potom, když jsem ti dala slovo, doslechla jsem se, že jsi svou první ženu prodal na trhu jako koně nebo krávu! Jak jsem měla potom ten slib dodržet? Nemohla jsem riskovat život s tebou, byla bych si uvázala kámen na krk, kdybych si tě vzala po takovém skandálu. A věděla jsem, že ztratím Donalda, když si ho co nejdřív nezajistím — protože ty bys mu všechno řekl, jak jsi vyhrožoval, dokud bys měl naději, že si mě tím udržíš. Ale teď už to neuděláš, viď Michaeli, teď, když už nás nemůžeš rozdělit?“

Zatímco mluvil, donesl se k nim slavnostní hlahol zvonů od Sv. Petra a ulicí se rozléhal hřmot městské kapely proslavené svým bubeníkem.

„Takže tenhle tyátr dělají kvůli vám?“ zeptal se.

„Ano — myslím, že jim to řekl, anebo pan Grower… Mohu už jít? Můj — on se zdržel v Port-Bredy a poslal mě napřed.“ „Takže jsem dnes odpoledne zachránil život jeho ženy?“ „Ano, a bude ti za to vždycky vděčný.“

„To mě těší… ty falešnice!“ vybuchl Henchard. „Dalas mi slovo!“

„Ano. Ale z donucení a nevěděla jsem o všem, cos udělal…“ „Mám teď chuť se ti pořádně ^pomstít! Stačí jediný slovíčko novopečenýmu panu manželovi o tom, jak jsi mě sváděla, a tvoje štěstí praskne jako bublina!“

„Michaeli, slituj se nade mnou, buď šlechetný!“

„Ty si soucit nezasloužíš! Dřív ano, ale teď ne.“

„Pomohu ti zaplatit tvé dluhy.“

„Být dlužník Farfraeovy ženy — to teda ne! Jdi už ode mě, abych neřek ještě něco horšího. Jdi si domů!“

Zmizela mezi stromy Jižní promenády ve chvíli, kdy kapela zahnula za roh a ode všech kamenů a trámů se odrážela ozvěna oslavující její štěstí. Lucetta nevnímala, rozběhla se zadní uličkou a došla domů, aniž si jí kdo všiml.

«30»

Farfrae poslal vzkaz hospodyni, aby přestěhovali jeho věci ze starého bytu do Lucettina domu. Nebyla to těžká práce, ale trvala jí dlouho, protože tato dobrá žena každou chvíli přestala a znovu se divila události, o které byla před několika hodinami stručně informována dopisem.

Když Farfrae odjížděl z Port-Bredy, dal se jako John Gilpin zdržet důležitými obchodními partnery, protože byl mužem, který ani za výjimečných okolností nic nezanedbává. Kromě toho bylo výhodnější, aby se Lucetta vrátila dříve. Nikdo v jejím domě ještě neměl zdání o tom, co se mezitím událo, a bude tedy nejlépe, když ona sama tu zprávu oznámí a postará se o pokoje svého manžela. Najal tedy pro svou novomanželku kočár, řekl jí, kdy asi večer přijede, a sám odjel pár mil k jistým stohům pšenice a ječmene. To nám vysvětluje, proč mu po čtyřech hodinách odloučení šla naproti.

Když se rozešla s Henchardem, s vypětím všech sil se uklidnila, aby mohla přijmout Donalda, až se přistěhuje. Pomáhalo jí v tom vědomí, že je Donald její, ať se stane cokoli. Přišel půl hodiny po jejím návratu a ona ho přivítala s takovou úlevou a radostí, jako by se měsíc neviděli.

„Jednu věc jsem ještě neudělala, a je to velmi důležité,“ pronesla vážně, když skončila vyprávění o svém dobrodružství s býkem. „ElizabethJane ještě neví o našem sňatku.“

„Tys jí to neřekla?“ řekl Donald zamyšleně. „Svezl jsem ji, ale také jsem jí nic neřekl, protože jsem myslel, že se to už doslechla ve městě a že mi negratuluje jen proto, že se ostýchá.“ „Asi o tom ještě neslyšela. Hned k ní zajdu a zjistím to. Donalde, viď že ti nebude vadit, když tu bude bydlet jako dřív? Je taková tichá a do ničeho se neplete.“

„Samozřejmě že ne,“ odpověděl Farfrae, přestože se cítil trochu nesvůj. „Ale nevím, jestli o to bude stát.“

„určitě!“ zvolala Lucetta. „Myslím, že bude chtít. Vždyť chudinka nemá kam jít.“

Farfrae na ni pohlédl a viděl, že nevytušila tajemství své uzavřené přítelkyně. Měl ji za to ještě radši. „Zařiď to rozhodně, jak sama chceš,“ řekl. „Vždyť já se nastěhoval k tobě, a ne ty ke mně.“

„Hned jí to skočím říct,“ řekla Lucetta.

Když vyšla nahoru do Elizabethina pokoje, našla dívku, která si mezitím sundala plášť a klobouk, jak čte. Lucetta ihned poznala, že ještě nic neví.

„Nezastavila jsem se u vás, slečno Templemanová,“ řekla prostě. „Chtěla jsem se vás zeptat, jestli už jste se vzpamatovala z té hrůzy, ale viděla jsem, že máte návštěvu. Nevíte, proč ty zvony tolik vyzvánějí? A kapela také hraje. To musí mít někdo svatbu, anebo zkoušejí na vánoce.“

Lucetta neurčitě přisvědčila, posadila se vedle dívky a přemítavě se na ni zadívala. „Vy jste pořád tak sama,“ vyhrkla najednou, „ani nevíte, co se děje a o čem lidé mluví. Měla byste si jít občas popovídat s ostatními a nemusela byste se mě takhle ptát. Ale já vám teď chci něco říct.“

ElizabethJane odpověděla, že si to ráda poslechne, a soustředila se.

„Musím se vrátit daleko do minulosti,“ začala Lucetta a s každou slabikou na ní bylo patrnější, jak těžko hledá vhodná slova, aby vysvětlila celou věc té přemýšlivé dívce, sedící vedle ní. „Pamatujete se asi na tu zkoušku svědomí, o které jsem vám před časem vyprávěla — na ty dva nápadníky?“ Několika stručnými větami připomněla počátek příběhu, který tehdy vyprávěla.

„Ano — vzpomínám si na to, byl to příběh vaší přítelkyně,“ řekla Elizabeth suše a dívala se Lucettě do očí, jako by chtěla zjistit, jakou barvu mají její zorničky. „Dva nápadníci — jeden starý a druhý mladý: chtěla si vzít toho druhého, ale měla pocit, že by si měla vzít toho prvního. Zvolila tedy cestu zla stejně jako básník Ovidius, do kterého se zrovna dívám: „Video meliora proboque, deteriora sequor.“

„Ne, nedala se přece cestou zla!“ prudce se ohradila Lucetta. „Ale vy jste říkala, že ona… nebo spíš, jak já bych řekla, vy,“ odpověděla Elizabeth a odložila masku, „jste měla morální povinnost provdat se za toho prvního?“

Když Lucetta viděla, že ji ElizabethJane prohlédla, zrudla, ale zase se uklidnila a s úzkostí v hlase odpověděla:

„Tohle nikomu neřeknete, že ne, ElizabethJane?“ „Samozřejmě že ne, když si to nepřejete.“

„Tak tedy poslouchejte: Ta věc je daleko složitější a vlastně horší, než jak to vyplynulo z mého vyprávění. S tím prvním mužem jsem se sblížila za podivných okolností a měla jsem pocit, že bychom se měli vzít, protože jsme se dostali do lidských řečí. On si myslel, že je vdovec. O první manželce neslyšel mnoho let. Ale ona ve vrátila a my dva jsme se rozešli. Teď už je mrtvá

a její manžel za mnou znovu přišel a říkal, že provedeme svůj úmysl. Ale, ElizabethJane, tohle už je přece nová nabídka, já byla zproštěna všech slibů, když se objevila jeho první žena.“ „A nedala jste mu v poslední době své slovo znovu?“ zeptala se mladší žena. Uhodla, kdo je muž číslo jedna.

„Vynutil si je na mně vyhrůžkami.“

„Ano, to si umím představit. Ale já myslím, že když se někdo tak nešťastně sblíží s mužem, jako jste to udělala vy, tak si ho také má vzít, pokud tomu nic nebrání, i když to tenkrát nebyla vaše vina.“

Lucettina tvář povadla. „Vždyť se choval tak, že jsem se ho nakonec musela bát,“ bránila se. „Opravdu jsem se ho bála! A na to jsem přišla, až když jsem mu dala slovo podruhé.“ „Potom zbývá pro počestnou ženu už jen jedna možnost. Nesmíte se vdát.“

„Ale rozmyslete si to ještě jednou. Uvažte… “

„Jsem si tím jista,“ přerušila ji tvrdě její společnice. „Vím moc dobře, o koho se jedná. Je to můj otec a já tvrdím, že si musíte vzít buď jeho, anebo žádného jiného.“

Nesprávné jednání dráždilo ElizabethJane jako červená látka býka. Její neústupnost ve věcech správného postupu hraničila s krutostí. Protože si pamatovala na trápení své matky, všechno, co jen vzdáleně připomínalo nezvyklý krok, v ní budilo hrůzu, o jaké nemají lidé z dobrých rodin ani zdám’. „Musíte se provdat za pana Hencharda nebo za nikoho — ale určitě ne za toho druhého!“ pokračovala a rty se jí chvěly, jak o ně zápasily dvě vášně. „S tím nesouhlasím!“ vybuchla Lucetta.

„Na tom nezáleží, ale je to tak.“

Lucetta si zakryla oči pravou rukou, jako by se už nemohla bránit, a levou vztáhla k ElizabethJane.

„Vy jste si ho už vzala!“ vykřikla dívka a radostí vyskočila, když zahlédla Lucettin prst. „Kdy to bylo? Proč jste mi to neřekla, proč jste mě tak napínala? To jste udělala dobře! Byl kdysi na mou matku zlý, snad v opilosti. A někdy je přísný. Ale vy ho určitě svou krásou, bohatstvím a chováním ovládnete. Bude vás zbožňovat a všichni tři budeme šťastni!“

„Ach, ElizabethJane!“ zvolala Lucetta nešťastně. „Já si vzala někoho jiného! Byla jsem tak zoufalá — měla jsem takový strach, že budu muset udělat něco jiného — tolik jsem se děsila, že vyjdou najevo věci, kvůli nimž by mě přestal mít rád, že jsem se rozhodla udělat to hned, ať se stane cokoli, abych si zajistila štěstí třeba jenom na týden!“

„Vy jste si vzala… pana Farfraea!“ vykřikla Elizabeth tónem proroka Nathana.

Lucetta sklonila hlavu a sebrala se.

„Kvůli tomu vyzvánějí,“ řekla. „Můj manžel je dole. Bude tu bydlet, dokud si nenajdeme vhodnější dům. Řekla jsem mu, že chci, abyste tu žila jako předtím.“

„Musím si to rozmyslet o samotě,“ řekla dívka bez váhání a skvělým sebeovládáním se ubránila výbuchu svých citů.

„Tak dobře. Určitě budeme spolu šťastni.“

Lucetta se vrátila dolů k Donaldovi a potěšilo ji, když viděla, že se tam cítí jako doma. Její radost však kalil lehký neklid: ne kvůli přítelkyni ElizabethJane, protože její chování v ní nevzbudilo podezření, ale bála se Hencharda.

Dcera Susany Henchardové se okamžitě rozhodla, že v tomto domě nezůstane. Nejen že neschvalovala Lucettino jednání, ale cítila, že nemůže být tak blízko Farfraea, který ji kdysi téměř požádal o ruku.

K večeru se v rychlosti oblékla a odešla z domu. Ve městě se vyznala, a tak si za chvilku našla vhodný byt a vyjednala si, že se ihned nastěhuje. Potichu se vrátila, svlékla své krásné šaty a převlékla se do obyčejných. Krásné si musí schovat pro slavnostnější příležitosti, protože bude muset být od nynějška šetrná. Napsala vzkaz pro Lucettu, která trávila večer v soukromí s Donaldem, zavolala podomka, aby naložil její věci na vozík, a odešla do nového bytu. Byl v ulici, kde bydlel Henchard, téměř naproti jeho dveřím.

Posadila se a uvažovala o svých financích. Na to nejnutnější jí stačí malá suma, kterou jí každoročně poskytuje otčím. Dobře jí poslouží i to, že umí výborně plést, což se naučila v dětství u Newsona, když pletla sítě. A studium, kterému se vytrvale věnovala, jí poslouží možná ještě lépe.

Mezitím se o sňatku vědělo už po celé Casterbridgi. Debatovalo se o něm hlasitě na chodnících, soukromě nad pulty a rozpustile u Tří námořníků. Nejvíc všechny zajímalo, jestli Farfrae zanechá obchodů a bude žít za peníze své ženy jako soukromník, anebo jestli si zachová dostatek nezávislosti a zůstane u svého povolání bez ohledu na skvělý sňatek.

«31»

Výstup staré prodavačky kaše před smírčím soudcem se brzy rozkřikl a během čtyřiadvaceti hodin nebyl v Casterbridgi nikdo, kdo by nevěděl, jak před mnoha léty Henchard řádil na trhu ve Weydon-Priorsu. Všechno, k čemu si později pomohl a čím svůj tehdejší poklesek vynahradil, zaniklo v dramatickém žáru původního činu. Kdyby byla ta událost všeobecně známa odjakživa, možná že by se postupem času tradovala jen jako příliš bujný výstřelek mládí, anebo by se na ni hledělo jako na výjimečný případ mladíka, s nímž dospělý a řádný (i když trochu paličatý) měšťan nemá nic společného. Ale protože celá věc ležela jakoby pochovaná, nikdo si nevzpomněl na všechna léta, která mezitím uběhla, a cejch z dob mládí se jevil jako právě spáchaný zločin.

Přestože epizoda před soudem nestála za řeč, stala se bodem, který zvrátil Henchardovo štěstí. Toho dne — téměř onu minutu — překročil vrchol svého bohatství a vážnosti a začal prudce klesat. Bylo až zarážející, jak brzy ztratil svou pověst. Společensky stál na okraji propasti, a protože ukvapenými transakcemi ztratil i svou obchodní vážnost, rychlost jeho pádu se zvyšovala každou hodinu.

Díval se teď většinou na chodník před sebou a méně už na průčelí domů, více na kamaše než do očí lidem, kteří dřív klopili zrak před jeho pronikavým pohledem.

Nové okolnosti se spikly, aby ho zničily. Byl to špatný rok i pro ostatní a naprostý úpadek jednoho jeho dlužníka, jemuž velkoryse důvěřoval, dovršil zkázu Henchardova beztak už otřeseného úvěru. V tomto zoufalém postavení nedokázal udržet správný poměr mezi kvalitou vzorků a prodávaného zboží, který je podstatou obchodování s obilím. Na tom měl hlavní vinu jeden z jeho zaměstnanců, ten blahoslavený, který ve své nevědomosti pečlivě přebral vzorek podřadného zrna, kterého měl Henchard letos obrovské množství, a odstranil spoustu přerostlého, zatuchlého a snětí stiženého obilí. Kdyby to zrní bylo poctivě nabídnuto jako podřadné, nic by se bylo nestalo; ale obvinění z nepoctivosti právě v tuto chvíli zlomilo Henchardovi vaz.

Podrobnosti jeho pádu se nevymykají z běžného rámce. Jednou šla ElizabethJane kolem Královského znaku a viděla, že se tam hemží víc lidí, než je obvyklé v den, kdy se nekoná

trh. Jeden z přihlížejících ji informoval, poněkud překvapen, že o tom sama neví, že se zde úředně likviduje Henchardův bankrot. Bylo jí do pláče, a když jí řekl, že Henchard je v hotelu, chtěla jít za ním, ale Udě jí poradili, aby ho dnes nerušila.

Místnost, v níž se shromáždili věřitelé i bankrotář, měla okna do ulice; Henchard z jednoho zahlédl škvírou v kovové žaluzii ElizabethJane. Pohledávky byly oznámeny a věřitelé odcházeli. Když se objevila Elizabeth, Henchard se zamyslil; pak se obrátil od okna, a vztyčen nad ostatními, požádal ještě o chvilku pozornosti. Vypadal teď trochu jinak než na vrcholu své slávy — černé vlasy a vousy zůstaly stejné, ale všechno ostatní jakoby zpopelavělo.

„Pánové,“ řekl, „mimo položky, o nichž jsme jednali a které jsou uvedeny v majetkovém vyrovnání, existují ještě další. Patří vám právě tak jako všechno ostatní, co mám, a já vás o to nechci připravit.“ Když domluvil, vyndal z kapsy zlaté hodinky a položil je na stůl, pak peněženku — žlutý plátěný váček, jaký nosili všichni sedláci — , rozvázal jej a vysypal peníze na stůl vedle hodinek. Vzal je ještě jednou do ruky a sundal přívěsek, který mu z vlasů upletla a darovala Lucetta. „Teď máte úplně všechno, co mám,“ řekl. „A kvůli vám bych si přál, aby toho bylo víc.“

Věřitelé, téměř do jednoho sami sedláci, hleděli na hodinky, na peníze i z okna; pak promluvil sedlák James Everdene z Weatherbury.

„Kdepak, Hencharde,“ řekl přívětivě. „To my nechcem. Je to vod tebe poctivý, ale todle si nech. Co říkáte, sousedi, ste pro?“

„To se ví, my to nechcem,“ řekl Grower, jiný z věřitelů.

„Ať si to spánembohem nechá,“ bručel jiný ze zadní řady — mlčenlivý, rezervovaný mladý muž jménem Boldwood, a ostatní byli také jednohlasně pro.

„Tedy,“ řekl exekutor Henchardovi, „přestože se jedná o zoufalý případ, jsem nucen uznat, že jsem ještě neviděl poctivějšího bankrotáře. Potvrzuji, že vyrovnání bylo vypracováno s největší poctivostí; neměli jsme nejmenší potíže; nic jste neskrýval a nezatajil. Je naprosto zřetelné, že do této nešťastné situace jste se přivedl zbrklostí svých obchodů, ale pokud je mi známo, učinil jste, co jste mohl, abyste nikoho nepoškodil.“

Henchard byl dojat víc, než chtěl dát najevo, a otočil se znovu k oknu. Po exekutorových slovech následovalo souhlasné mručení a shromáždění se rozešli. Když zůstal sám, prohlížel si Henchard hodinky, které mu ponechali. „Vždyť mi právo-

platně patří — tak proč šije sakra nevzali? Nechci si nechat, co mi už nepatří.“ Dojat jakousi vzpomínkou, odnesl je rovnou přes ulici do hodinářství, prodal je za to, co hodinář nabídl, a stržený obnos donesl jednomu ze svých menších věřitelů, domkáři z Durnoveru, jehož finanční situace nebyla růžová.

Když všechen Henchardův majetek zapečetili a dražba byla v plném proudu, chovalo se k němu celé město, které ho donedávna tvrdě odsuzovalo, téměř soucitně. Když teď sousedé viděli před sebou jasně celý obraz Henchardovy kariéry a poznali, jak skvěle dokázal využít své vrozené energie, aby se vypracoval k bohatství a postavení z ničeho — víc si jako nádeník s košem, srpem a provázky do města nepřinesl začali ho obdivovat a litovat.

ElizabethJane se s ním nepodařilo setkat, ačkoli se o to ze všech sil snažila. Věřila v něj ještě teď, když nevěřil už nikdo, a chtěla mu dát najevo, že mu odpouští jeho hrubost, a ráda by mu pomohla v jeho trápení.

Psala mu; neodpověděl. Pak za ním šla do jeho domu — do toho velkého domu, v němž dříve žila tak šťastně — do domu se štítem z tmavých, sem tam glazurovaných cihel a se silnými došky — , avšak Henchard tam už nebydlel. Bývalý starosta opustil dům své slávy a odešel do Joppova domku vedle Převorského mlýna, do smutné končiny, kam zabloudil té noci, kdy zjistil, že není jeho dcerou. Vypravila se tedy tam.

Elizabeth připadalo divné, že se uchýlil právě sem, ale věděla, že v dobách nouze si člověk nemůže vybírat. Všude kolem rostly stromy, které vypadaly dost staré na to, aby byly zasázeny ještě mnichy, a náhon bývalého mlýna dosud vytvářel vodopád, který strašlivě hlučel už celá staletí. Samotný domek byl postaven z kamene bývalého kláštera; zbytky klenutí, svorníky a sloupy se mísily s obyčejným rumem.

V tomto domku, patřícím Joppovi, kterého Henchard kdysi zaměstnal, kterému nadával a vyhrožoval, a kterého nakonec vyhnal, měl teď bývalý obchodník jedinou místnost. Ale ani tady se nedalo s Elizabethiným otčímem promluvit.

„Ani dcera k němu nesmí?“ prosila Elizabeth.

„Nikdo — zatím: tak mi to rozkázal,“ řekl jí Jopp.

Vracela se kolem sýpek a seníků, které bývaly hlavním stanem Henchardova obchodu. Věděla, že tam už neporoučí, ale přesto hleděla na známou bránu s údivem. Henchardovo jméno bylo překryto vrstvou olovnaté barvy, avšak písmena nejasně prosvítala jako lodi v mlze. A nad tím vším se skvěl čerstvý bílý nápis — Farfrae.

Abel Whittle se povaloval u branky a Elizabeth se ho zeptala: „Tady to teď patří panu Farfraeovi?“

„Jó, slečno Henchardová,“ odpověděl, „pan Farfrae koupil firmu i se zaměstnancema, a je to pro nás lepší — i když vám bych to neměl říkat. Dřeme teď víc, ale zase se nemusíme bát. Dyť já jsem plešatej jen z toho strachu! Teď už není žádný honění, žádný třískání dveřma, žádný vyhrožování věčným zatracením; a i když mám vo šilink tejdně míň, jsem na tom teď líp, protože k čemu je vám všecko, když nemáte chvíli pokoj, slečno Henchardová?“

Tento postřeh byl obecně vzato pravdivý. A Henchardovo hospodářství, ochromené během likvidace jeho bankrotu, se rozběhlo na plné obrátky, jakmile přešlo do rukou nového majitele. Od té chvíle zdvíhaly kladky na řetězech plné pytle, ze dveří se natahovaly chlupaté ruce a vtahovaly zrno dovnitř; balíky sena putovaly pod střechu a zase zpátky a sušáky obilí praskaly; váhy a metr přišly ke slovu tam, kde se až dosud dělalo všechno od oka.

«32»

Na dolním konci Casterbridge stály dva mosty. Jeden, z omšelých cihel, stál hned na konci Hlavní ulice, tam, kde z této dopravní tepny odbočovala postranní cesta ústící do níže položených durnoverských uliček; okolí mostu bylo tedy místem, kde se stýkal blahobyt s chudobou. Druhý, kamenný most, ležel o kousek dál na téže cestě — vlastně už v polích, ale patřil ještě do obvodu města.

Vzhled mostů hovořil sám za sebe. Všechny jejich hrany byly zaobleny počasím a ještě generacemi chodců, jejichž paty a špičky se neklidně otíraly o zábradlí, kdykoli se tu zastavili, aby se zamysleli nad stavem věcí. Méně odolné cihly a kameny podlehly spojenému náporu ještě víc a prošlapovaly se. Kameny v nejvyšší vrstvě byly spojeny železnými kramlemi, protože se často stávalo, že je všelijací psanci vytrhávali a házeli do řeky, ačkoli soud dělal co mohl, aby tomu zabránil.

Neboť na těchto mostech vrcholila všechna neštěstí ve městě. Sem se uchylovali všichni, kdo ztroskotali v obchodě nebo v lásce, všichni, kdož propadli pití a zločinu. Proč si tito nešťastníci vybírali pro své meditace právě toto místo, proč se neopřeli

o nějaký plot, vrata nebo přelízku v polích, není zcela jasné.

Mezi těmi, kdo se uchylovali na bližší cihlový nebo na vzdálenější kamenný most, byl velký rozdíl. Horší povahy dávaly přednost bližšímu, hned na okraji města; nevadilo jim, že jsou na očích veřejnosti. Nikdo si jich příliš nevážil ani ve šťastných dobách, a jestliže klesli na duchu, neměli žádný zvláštní důvod, aby se za svůj pád museli stydět. Ruce měli v kapsách, kolem pasu nebo pod koleny mívali utažený řemen a jejich boty volaly po tkaničkách, které nikdy neviděly. Místo aby naříkali nad svým trápením, plivali na zem, a místo aby bědovali, že jim srdce zkameněla, říkali, že jim ulítlo štěstí. Ve zlých časech tu často postával Jopp stejně jako matka Cuxsomová, Christopher Coney nebo chudák Abel Whittle.

Ti misérables, kteří postávali na druhém mostě, byli poněkud vznešenějšího ražení. Patřili mezi ně bankrotáři, hypochondři, lidé, kteří byli, jak se říká, „bez místa“, protože neměli štěstí, anebo se něčeho dopustili; neschopní řemeslníci a obchodníci — lidé v ošumělých slušných šatech, kteří nevěděli, jak zabít čas mezi snídaní a obědem a ještě více se vlekoucí hodiny mezi obědem a soumrakem. Oči zástupců tohoto druhu byly většinou upřeny přes zábradlí na proudící řeku. Když jste viděli člověka takhle hledícího do řeky, mohli jste na to dát krk, že mu svět z těch či oněch důvodů ublížil. Zatímco postižení postávající na prvním mostě se nestarali o to, jestli je někdo uvidí, stáli zády k zábradlí a prohlíželi si kolemjdoucí, postižení na druhém mostě se nikdy neobraceli k vozovce, nikdy se neohlédli po blížícím se chodci, ale zdrceni svým postavením, kdykoli se blížil někdo cizí, hleděli do proudu, jako by je zaujala nějaká ryba, přestože pytláci už dávno vybrali řeku do poslední mřenky.

Takhle tu uvažovali. Pokud je tížil útlak, přáli si být králi, pokud strádali chudobou, chtěli být milionáři, pokud se dopustili hříchu, toužili se stát světci nebo anděly, pokud neměli štěstí v lásce, chtěli být Adónisem, po němž vzdychá každá žena v hrabství. Někteří tu stáli a přemýšleli tak dlouho, až jejich zchátralé tělesné schránky následovaly vlastní upřený pohled. Druhý den je pak nalezli, zbavené trápení, buď tady nebo v hluboké tůni nazývané Černá voda, kousek dál po proudu.

Stejně jako jiní nešťastníci před ním, došel na tento most i Henchard. Přišel po pěšince vedoucí po břehu řeky v onom studeném koutě města. Jednoho chladného odpoledne tu postával, když na durnoverském kostele odbíjela pátá. Ve chvíli, kdy vítr hnal přes vlhkou pláň ozvěnu úderů, prošel kolem nějaký

muž a pozdravil: „Dobrý odpoledne, pane Henchard.“ Henchard se pootočil a viděl, že je to jeho bývalý šafář Jopp, zaměstnaný bůhvíkde. Henchard teď u něho bydlel, přestože ho nenávidí, protože to byl jediný člověk v Casterbridgi, jehož názory zkrachovalý obchodník pohrdal až do lhostejnosti.

Henchard odpověděl nepatrným kývnutím a Jopp se zastavil.

„Ti dva se dnes nastěhovali do nového domu,“ řekl Jopp.

„Aha,“ řekl Henchard nepřítomně. „A který to je?“

„Ten váš.“

„Nastěhovali se do mého domu?“ Hencharda popadl vztek a dodal: „Ze všech domů ve městě si, prosím, vybere zrovna můj!“

„Někdo by tam musel bydlet, tak proč vám vadí, že ho koupil zrovna on, když tam sám být nemůžete?“

Byla to pravda: věděl, že mu nikdo schválně neubližuje. Farfrae přidal dům k sýpkám a seníkům, které mu už patřily, protože se to samo nabízelo. A přece v Henchardovi nepopsatelně vzkypěla žluč, když slyšel, že si bude žít v těch prostorných místnostech, zatímco on, bývalý majitel, musí žít v malém domku.

Jopp pokračoval: „A slyšel jste o tom chlapíkovi, co koupil v dražbě všechen váš nejlepší nábytek? Nepřihazoval pro nikoho jinýho než zrovna pro Farfraea! Ani s tím nemuseli hýbat, už to má přiklepnutý.“

„Můj nábytek! Nakonec si koupí i moje tělo a mou duši!“

„Neříkám že ne, když je budete chtít prodat.“ Když tak zasáhl srdce svého bývalého panovačného šéfa, šel Jopp dál svou cestou. Henchard zíral a zíral do pádící vody, až se mu zdálo, že odnáší most i s ním.

Pláň potemněla a obloha ještě více zešedivěla. Když krajina vypadala jako obraz postříkaný inkoustem, dorazil na velký kamenný most jiný pocestný. Jel v bryčce a měl také namířeno do města. Uprostřed oblouku bryčka zastavila. „Pan Henchard?“ ozval se z ní Farfraeův hlas. Henchard otočil hlavu.

Když Farfrae viděl, že hádal správně, vystoupil, řekl svému společníkovi, aby jel domů, a přistoupil k bývalému příteli.

„Slyšel jsem, že se chcete vystěhovat za moře, pane Hencharde,“ řekl. „Je to pravda? Neptám se vás bezdůvodně.“

Henchard si dal s odpovědí na čas, a pak řekl: „Ano, je to tak. Půjdu tam, kam jste měl před několika léty namířeno vy. Tehdy jsem vám to rozmluvil a navrhl vám, abyste zůstal tady. To se to pěkně otočilo, co? Pamatujete se, jak jsme spolu takhle

stáli na Křídové promenádě, když jsem vás přesvědčil, abyste tu zůstal? Neměl jste tenkrát nic než své jméno a mně patřil dům v Obilní ulici. Teď tu já stojím a nemám ani niť a pánem domu jste vy.“

„Ano, je to tak! Takový je svět,“ řekl Farfrae.

„No jistě, jistě!“ křičel Henchard s předstíraným smíchem. „Nahoru dolů! Já jsem na to zvyklý. Vždyť o nic nejde!“ „Poslechněte si, co vám teď řeknu, pokud vás tím nezdržuju,“ řekl Farfrae. „Já vás tenkrát taky poslouchal. Nejezděte nikam, zůstaňte doma.“

„Ale člověče, vždyť mi nic jiného nezbývá!“ řekl Henchard pohrdavě. „Za těch pár liber, co mám, se s bídou pár týdnů uživím, a co potom? Ještě nemám chuť začít zas nádeničit. Ale nemůžu tu zůstat jen tak a nic nedělat, a jinde to bude pro mě lepší.“

„To není pravda. Já vám navrhuji tohle — jestli mě chcete poslouchat. Vraťte se do svého starého domu. Můžeme vám lehko přenechat pár místností — moje žena proti tomu určitě nebude nic mít — , dokud si něco nenajdete a nezačnete znova.“ Henchard se rozzuřil. Nemohl dost dobře s klidem snášet obraz, který načrtl nic netušící Donald; obraz Hencharda žijícího s Lucettou pod jednou střechou. „Ani nápad,“ vyletěl hrubě, „určitě bychom se hádali.“

„Měl byste svou vlastní oddělenou část,“ navrhl Farfrae, „a nikdo by vám do ničeho nemluvil. Bylo by to pro vás zdravější než tam u řeky, kde teď bydlíte.“

Henchard přesto odmítl. „Nevíte, co na mně chcete,“ řekl. „Ale přesto vám musím poděkovat za vaši laskavost.“

Šli spolu do města, jako tenkrát, když Henchard přesvědčil mladého Skota, aby zůstal. „Pojďte ke mně na večeři!“ řekl Farfrae, když došli na místo, kde se jejich cesty rozcházely. „Ne, ne.“

„Tak na shledanou — ale abych nezapomněl: koupil jsem skoro všechen váš nábytek.“

„Už jsem slyšel.“

„Nedělal jsem to proto, že bych o něj tolik stál, chtěl jsem, abyste si vybral ty kusy, na kterých vám záleží — co máte rád buď pro vzpomínku nebo kvůli pohodlí. A vezměte si je k sobě domů — mně to nebude chybět. To, co zbyde, nám bude stačit ažaž a budu mít ještě spoustu příležitostí koupit další.“

„Co — vy mi to chcete dát zadarmo! Vždyť jste musel zaplatit věřitelům!“

„Ano, ale vám to bude určitě dražší než mně!“

To Hencharda obměkčilo. „Já… někdy si myslím, že jsem vám ubližoval!“ řekl tónem prozrazujícím neklid, který na jeho obličeji skrývaly noční stíny. Prudce potřásl Farfraeovi rukou a spěchal pryč, jako by se nechtěl zapomenout ještě víc. Farfrae viděl, jak zahýbá k Býčímu kůlu a mizí na cestě k Převorskému mlýnu.

V té době ElizabethJane — hedvábné šaty šťastných dní znovu složené do krabic — seděla ve svém pokojíku ne větším než prorokova komůrka a pilně pletla, pokud se právě nevěnovala knihám, které se jí dostaly do ruky.

Protože bydlela téměř naproti rezidenci svého otčíma, která nyní patřila Farfraeovi, mohla pozorovat Donalda a Lucettu, jak vycházejí z domu a zase se spěšně vracejí, zaujati svým novým stavem. Dívala se tím směrem co nejméně, ale není v lidských silách nevzhlédnout, když vrznou dveře.

Tak si tiše žila, když se doslechla, že Henchard někde prostydl a je upoután na lůžko — pravděpodobně se nachladil, jak se potloukal po lukách za špatného počasí. Ihned se za ním vypravila. Tentokrát byla rozhodnuta, že se nedá odmítnout a vynutí si přístup nahoru. Henchard seděl v posteli, měl na sobě zimník a zpočátku měl zlost, že k němu vnikla. „Jdi pryč — jdi pryč,“ vyjel na ni. „Nechci tě vidět!“

„Ale, tatínku…“

„Nechci tě vidět,“ opakoval.

Přesto však byly ledy prolomeny a ElizabethJane zůstala. Urovnala věci v pokoji, domluvila se s lidmi zezdola o obsluze, a než odešla, podařilo se jí přesvědčit otce, aby jí dovolil přijít znovu.

Její péče — nebo možná pouhá přítomnost — přispěla k brzkému uzdravení. Henchard mohl zase ven a všechno viděl jakoby ve změněných barvách. Cestu za moře pustil z hlavy a myslel víc na ElizabethJane. Ze všeho nejvíc ho soužilo, že nemá co dělat. Jednoho dne, když právě smýšlel o Farfraeovi lépe než obvykle a když si uvědomil, že za poctivou práci se nemusí stydět, došel stoicky na Farfraeův dvůr a požádal o práci na senách. Byl okamžitě přijat. Přijímal ho šafář, protože Farfrae měl za to, že je nežádoucí, aby se s bývalým obchodníkem stýkal osobně víc, než je nezbytně nutné. I když mu chtěl upřímně podat pomocnou ruku, poučil se z mnohé zkušenosti, jak nestálou má Henchard povahu, a rozhodl se, že bude nejlépe, když se k němu bude chovat rezervovaně. Proto také jeho

příkaz, aby Henchard šel dělat sena na některou z okolních usedlostí, vždycky vyřizovala třetí osoba.

Po nějakou dobu toto opatření sloužilo hladce, protože se nakoupené seno obvykle balilo v seníku na místě a pak se teprve snášelo z okolních statků. Henchard často býval venku celý týden. Když sena skončila, Henchard si už trochu zvykl a začal chodit do dvora jako každý druhý. A tak bývalý úspěšný obchodník, starosta a kdovíco ještě pracoval jako čeledín v senících a na sýpkách, které mu dříve patřily.

„Dřív jsem taky pracoval u sedláků, no ne?“ říkával vzpurné, „proč bych to neměl dělat zas?“ Ale zdaleka už nevypadal jako zamlada. Tehdy nosíval čisté pracovní šaty, lehké a veselých barev: kamaše žluté jako měsíčky, manšestr bez poskvrnky jako čerstvý len a šátek kolem krku jako zahrada plná květin. Teď měl na sobě zbytky starého modrého oděvu z dob, kdy byl pánem, zašlý hedvábný klobouk a kdysi snad černý satinový nákrčník, usmolený a obnošený. Takto oblečený zastal ještě pořádný kus práce — nebylo mu mnoho přes čtyřicet — as ostatními pozoroval, jak Donald Farfrae přichází a odchází zelenou zahradní brankou, pozoroval velký dům, i Lucettu.

Na začátku zimy se po Casterbridgi začalo šuškat, že pan Farfrae, nyní už člen městské rady, má být během pár let navržen za starostu.

„Ta měla čich!“ řekl si Henchard, který to zaslechl, právě když šel do Farfraeova seníku. Přemýšlel o tom, když si chystal provazy, a zpráva účinkovala jako živá voda na jeho starý názor na Farfraea — na Donalda Farfraea, vítězného soka, který po něm bezohledně šlape.

„Ještě mu teče mlíko po bradě, ale bude starosta!“ bručel si s křivým úsměvem. „Stejně ho drží hlavně její peníze. Bože můj, všechno je obráceně! Já, jeho bývalý chlebodárce, tady pro něj dřu, on je můj pán, patří mu můj dům, můj nábytek i moje — dalo by se říct — žena.“

Tohle si opakoval stokrát za den. Po celou dobu, co se znal s Lucettou, netoužil po sňatku s ní tak zoufale, jako teď litoval, že ji ztratil. Nehnala ho touha zmocnit se jejího bohatství, i když jmění zvyšovalo její přitažlivost, neboť kolem ní vytvářelo atmosféru vyzývavé nezávislosti, která tolik přitahuje muže jeho ražení. Peníze jí opatřily služebnictvo, dům a krásné šaty — a to všechno lákalo Hencharda vzrušující novostí ve srovnání s podmínkami, v nichž ji poznal.

Byl proto náladový a při každé zmínce o nadcházející volbě

starosty v něm propukla stará nenávist k Farfraeovi. Zároveň prodělával i krizi morální. V důsledku toho každou chvíli významně opakoval lehkomyslným tónem: „Už jenom čtrnáct dní! — Už jenom dvanáct dní!“ a tak dále, každý den nižší a nižší číslo.

„Proč říkáte už jen dvanáct dní?“ zeptal se Solomon Longways, který s Henchardem na sýpce vážil oves.

„Protože za dvanáct dní skončí moje přísaha.“

„Jaká přísaha?“

„Přísaha, že se nedotknu pití. Za dvanáct dní to bude jednadvacet let, a pak to roztočím!“

Jednou v neděli seděla ElizabethJane u okna a zaslechla, jak se na ulici někdo baví o Henchardovi. Byla zvědavá, oč jde, a její nevyslovenou otázku položil třetí kolemjdoucí.

„Michael Henchard se dal po jednadvaceti létech zase na pití!“

Elizabeth vyskočila, oblékla se a vyběhla ven.

«33»

V té době vládl v Casterbridgi dobrý zvyk — zvyk nikým nezavedený, avšak přesto dodržovaný. Každou neděli odpoledne po pobožnosti se odebrala spousta místních tovaryšů a nádeníků — pilných návštěvníků kostela a usedlých povah — přes ulici ke Třem námořníkům. Zadní voj obvykle tvořil kůr — pánové s violami, houslemi a flétnami pod paží.

Otázkou cti při těchto nábožně dodržovaných sezeních bývalo nevypít víc než půl pinty alkoholu. Sám hostinský měl pro tuto řeholi takové pochopení, že všem členům společnosti rovnou naléval do pohárku s tímto obsahem. Všechny byly naprosto stejné — válcovitého tvaru se dvěma holými hnědými Úpami po stranách — jednou u rtů a druhou směrem ke kolegovi. Děti se obvykle snažily uhodnout, kolik těch pohárků hostinský dohromady má. Při těchto příležitostech jich bylo v místnosti najednou kolem čtyřiceti; tvořily jakousi obrubu velkého dubového stolu se šestnácti nohami a podobaly se kruhu monolitů ve Stonehenge za dob druidů. Od čtyřiceti pohárků se valilo ze čtyřiceti hliněných dýmek čtyřicet sloupů kouře, za nimiž se tyčilo čtyřicet obličejů zbožných mužů, opřených o čtyřicet židlí.

Nedebatovalo se o každodennostech, ale o věcech vyšších. Vždycky se diskutovalo o kázání, které přítomní rozebírali, vážili, zda bylo lepší nebo horší než obvykle, přičemž je všeobecně považovali za vědecké pojednání nebo za divadelní představení, které nemá nic společného s jejich žitím; stavěli se prostě do role kritiků. Soudy hráče na violu a kostelníka mívaly větší váhu, protože jejich autoři byli v úředním styku s kazatelem.

A právě Tři námořníky si jednoho takového odpoledne vybral Henchard pro ukončení svých suchých let. Příchod si načasoval tak, aby byl v sále už dokonale zabydlen, až přijde společnost z kostela na obvyklou skleničku. Brunátná tvář prozrazovala, že éra jeho jednadvacetileté řehole skončila a že znovu nastávají bezstarostná léta. Usadil se u malého stolku, přiraženého ke konci masívního stolu pro zbožné občany, z nichž někteří na něho kývali a ptali se: ,,Co vy tady, pane Hencharde? Vy sem přece nechodíte.“

Henchard se chvíli nenamáhal odpovědět a prohlížel si své roztažené nohy a vysoké boty. „Máte pravdu,“ řekl konečně, „je to tak. Pár tejdnů jsem nestál za nic — a někteří z vás vědí proč. Teď už je to lepší, ale v sedmým nebi ještě nejsem. Vy chlapi z kůru, chtěl bych, abyste mi zahráli; doufám, že po tom Stannidgeovým pivu se při tom rozveselím.“

„S radostí,“ odpověděl první houslista. „Nemáme sice naladěno, ale to se hned spraví. Sousedi, zahrajte někdo a, ať mu můžeme zahrát.“

„Na slovech mně čerta záleží,“ řekl Henchard. „Ať je to zbožná písnička nebo odrhovačka, Pochod darebáků nebo andělskej kůr — to je mi jedno, jen když budete hrát pořádně a bude vám to ladit.“

„Ale jo… to dokážem, vždyť všichni hrajeme už nejmíň dvacet let,“ řekl kapelník. „A když je ta neděle, tak, sousedi, spustíme nejspíš čtvrtej žalm, ten s muzikou vod Samuela Wakelyho, ale vylepšenou vode mě.“

„Jdi do háje s muzikou vod Samuela Wakelyho, kterou jsi ještě vylepšil!“ řekl Henchard. „Podejte mi ten zpěvník — jedině starej Wiltshire se dá zpívat — to je muzika k žalmu, při kterej se mi srdce rozehřeje jako za lepších časů. Pořádný slova si k tomu už najdu.“ Vzal jeden zpěvník a listoval v něm.

V té chvíli náhodou vyhlédl z okna a uviděl skupinu lidí, kteří šli právě kolem. Poznal v nich farníky druhého kostela, jejichž pobožnost byla delší než ta, která byla dopřána přítom-

ným věřícím. Mezi předními občany kráčel i pan radní Farfrae zavěšený do Lucetty, kterou okukovaly a napodobovaly manželky všech menších obchodníků. Henchard se ušklíbl a listoval dál ve zpěvníku.

„Tak teda,“ řekl, „žalm sto devět, verš deset až patnáct, na melodii Wiltshire. Přečtu vám slova:

Buďtež běhouni a tuláci synové jeho, žebřete, vyhnáni jsouce z poustek svých.

Přitáhni k sobě lichevník všecko, cožkoli má, a úsilé jeho rozchvátejte cizí.

Nebudiž, kdo by mu chtěl milosrdenství prokázati, aniž buď, kdo by se smiloval nad sirotky jeho.

Potomci jeho z kořen vyťati buďte, v druhém kolenu vyhlazeno buď jméno jejich.

Přijdiž na paměť nepravost předků jeho před Hospodinem, a hřích matky jeho nebuď shlazen.

Buďtež před Hospodinem ustavičně, až by vyhladil z země památku jejich.“

„Já ten žalm znám — moc dobře,“ zajíkal se kapelník, „ale zpívat ho nebudu. To se nedá zpívat. Jednou jsme to zahráli, když cikán ukrad pastorovi kobylu, a mysleli jsme si, že bude mít radost, ale pastor se rozčílil. Vím já, co chtěl služebník boží David povědět v žalmu, kterej nikdo nemůže zazpívat, aniž by zhřešil! Tak jedem, čtvrtej žalm, hudba vod Samuela Wakelyho, jak jsem ji vylepšil.“

„Nebuď drzej — říkám ti, abys hrál žalm sto devět na Wiltshire, a tak to teda zazpíváš!“ řval Henchard. „Ani noha z tý tvý prašivý bandy vodsud nevodejde, dokud ten žalm nezazpíváte!“ Vyskočil od stolu, popadl pohrabáč a postavil se do dveří. „Tak dělejte, nebo vám rozmlátím palice!“

„Nebuď přeci takovej! — Dyť je neděle a ty slova jsou vod božího služebníka Davida a ne vod nás, tak by se pro jednou nic nestalo, ne?“ křičel jeden z vyděšených členů kůru a rozhlížel se po ostatních. Naladili tedy nástroje a začali zpívat zlověstné verše.

„Děkuju vám,“ řekl Henchard zkrotle, sklopil oči a působil dojmem člověka, kterého ta melodie velice dojala. „David za to nemůže,“ pokračoval tiše a pokýval hlavou, aniž na někoho pohlédl. „Věděl, co dělá, když to psal!… Kdybych na to měl, ať visím, jestli bych si nedržel svůj vlastní kůr, kterej by mi v těchhle zlejch časech mýho života hrával. Ale zlý je to, že když jsem byl bohatej, tak jsem nepotřeboval, co jsem moh mít, a když jsem chudej, tak zase nemůžu mít, co chci!“

Mezitím Lucetta s Farfiraeem znovu přešli pod okny, tentokráte cestou domů, protože stejně jako ostatní měli ve zvyku se trochu projít po silnici, aby přišli z kostela přesně na svačinu. „Tady je ten člověk, o kterým jsme zpívali,“ řekl Henchard.

Muzikanti a zpěváci se ohlédli a uviděli, koho má na mysli. „Chraň bůh!“ řekl hráč na violu.

„Je to on!“ trval vztekle na svém Henchard.

„Kdybych byl věděl,“ řekl vážně klarinetista, „že se to týká živého člověka, nebyl bych ten žalm hrál ani za nic!“

„Já taky ne,“ řekl sólista. „Já myslel, že když je to tak stará věc, že v tom nemůže bejt nic zlýho, a chtěl jsem sousedovi udělat radost, protože na tý muzice není nic špatnýho.“

„Ale hlavně že jste to zazpívali, mládenci,“ hulákal Henchard vítězoslavně. „A von to dotáh dál než já taky těma svejma písničkama… Moh bych ho takhle vohnout — a přece to neudělám.“ Položil si pohrabáč na koleno, ohnul ho, jako by to byla větvička, odhodil jej a zamířil ke dveřím.

Právě v tomto okamžiku vešla dovnitř Ehzabeth-Jane, která se doslechla, kde je její otčím. Byla bledá a utrápená. Kůr i ostatní hosté odešli, když vypili svou obvyklou polovinu pinty. Elizabeth přistoupila k Henchardovi a poprosila ho, aby ji doprovodil domů.

Zatím už v něm sopka jeho povahy vyhasla, a protože toho dost vypil, byl naměkko. Vzala ho za ruku a odešli spolu. Henchard kráčel nejistě jako slepec a opakoval si poslední slova žalmu:

„Buďtež před Hospodinem ustavičně, až by vyhladil z země památku jejich.“

Potom řekl: „já držím slovo. Dodržel jsem svůj slib jednadvacet let, a teď můžu pít s klidným svědomím… Jestli já mu… umím s lidma vošklivě zatočit, když chci! Vzal mi všecko a bůhví že za sebe nebudu ručit, jestli se sejdeme!“

Jeho mumlání znepokojilo Ehzabeth-Jane o to víc, že znala Henchardovu zavilou povahu.

„Co chceš dělat?“ zeptala se opatrně a třásla se rozrušením, protože si až příliš dobře uměla představit, na co Henchard myslí.

Henchard neodpověděl a šli až k jeho domku mlčky. „Mohu jít dál?“ zeptala se.

„Ne, dneska ne,“ řekl Henchard. Elizabeth odešla s pocitem, že je téměř její povinností varovat Farfraea, už proto, že to sama chtěla.

Ve všední den stejně jako v neděli bylo vidět Donalda s Lucettou poletovat po městě jako dva motýly — anebo lépe řečeno jako včelu a motýla, kteří se nadosmrti spojili. Zdálo se, že ji netěší vyjít si kamkoli bez manžela, a tak zůstává doma, kdykoli byl zaneprázdněn obchodem, a krátí si dlouhou chvíli až do jeho příchodu. Elizabeth ji tak často ze svého podkrovního okna vídala. Napadlo ji, že Farfrae by měl být vděčný za takovou oddanost, ale protože měla plnou hlavu četby, citovala Rosalindu: „Znejte se, dívko! Půstem, na kolenou děkujte nebi za kloudného muže.“

Nespustila z očí ani Hencharda. Jednoho dne, když se ho zeptala, jak se má, odpověděl, že nesnese, aby se na něj Abel Whittle soucitně díval, když spolu pracují. „Je to takovej blázen,“ řekl Henchard, „že nemůže zapomenout, jak jsem tu býval pánem.“

„Budu chodit pracovat místo něho, jako by to bylo pro tebe, jestli proti tomu nic nemáš,“ odpověděla. Chtěla se dostat do dvora, aby se podívala, jak to vypadá ve Farfraeově hospodářství, když tam teď její otčím dělá nádeníka. Henchardovy hrozby ji tak vyděsily, že chtěla vidět, jak se chová, když se ti dva sejdou tváří v tvář.

Několik dní po jejím příchodu se Donald neobjevil. Pak se jednoho odpoledne otevřely zelené dveře, vešel Donald a za ním Lucetta. Donald sem vodil svou ženu bez váhání, protože neměl zřejmě nejmenší podezření, že mohla mít někdy něco společného s nynějším sekáčem.

Henchard se na nikoho z nich nepodíval a sledoval upřeně provaz, který kroutil, jako by ho nic jiného nezajímalo. Vrozená slušnost, která Farfraeovi nikdy nedovolila udělat cokoli, co by mohlo připomínat triumfování nad poraženým soupeřem, ho přiměla k tomu, aby nešel do seníku, kde pracoval Henchard s dcerou, ale aby šel na sýpku. Mezitím Lucetta, která vůbec nevěděla, že Henchard je nyní zaměstnán u jejího manžela, zamířila rovnou k seníku a slabě vykřikla; šťastný a zaneprázdněný Donald byl příliš daleko, aby to slyšel. Henchard se s vyzývavou ponížeností dotkl okraje klobouku stejně jako Whittle a ostatní a Lucetta, v níž by se krve nedořezal, odpověděla: „Dobré odpoledne.“

„Prosím, paní?“ řekl Henchard, jako by neslyšel.

„Řekla jsem dobré odpoledne,“ vydechla.

„A ták, dobré odpoledne, paní,“ odpověděl a znovu se dotkl klobouku. „Jsem rád, že vás vidím, milostpaní.“ Lucetta tonula

v rozpacích a Henchard pokračoval: „Pro nás obyčejné dělníky je to velká čest, že se na nás milostpaní přišla podívat.“

Pohlédla na něho prosebně; jeho sarkasmus byl příliš hořký a nesnesitelný.

„Mohla byste mi říct, kolik je hodin, milostpaní?“ zeptal se.

„Ráda,“ odpověděla rychle, „půl páté.“

„Děkuju. Za hodinu a půl půjdem z práce. Víte, paní, my obyčejní lidé nemáme ani zdání o pohodlí a volném čase, který máte vy!“

Lucetta odešla, jakmile to bylo možné, usmála se na ElizabethJane a vrátila se k manželovi na druhý konec dvora; odvedla ho zadní brankou, aby nemusela jít znovu kolem Hencharda. Bylo zřejmé, že na to všechno nebyla vůbec připravena. Výsledkem tohoto náhodného setkání byl lístek, který druhý den ráno přinesl Henchardovi listonoš.

„Prosím vás,“ psala Lucetta se vší hořkostí, která se vešla do tak krátkého sdělení, „prosím vás, abyste se mnou nemluvil tak kousavě jako dnes, pokud se objevím na dvoře. Nic proti vám nemám a je mi velice líto, že musíte být zaměstnancem mého manžela; ale na veřejnosti se ke mně chovejte jako k jeho ženě a nepokoušejte se mi ubližovat skrytými narážkami. Nespáchala jsem žádný zločin a vám jsem neublížila.“

„Chudinka!“ řekl si Henchard s vědomou krutostí a mávl dopisem. „Nic lepšího ji nenapadne než se tímhle psaním zkompromitovat!“ Hodil lístek do ohně.

Lucetta se senu i obilí vyhýbala jako čert kříži. Raděj by byla zemřela, než aby riskovala další setkání s Henchardem. Propast mezi nimi se den ode dne zvětšovala. Farfrae byl na svého deklasovaného známého stále ohleduplný, ale nedalo se nic dělat, postupně začal na bývalého obchodníka obilím hledět jako na svého řadového zaměstnance. Henchard si toho všiml a zakrýval své pocity netečností a každý den se u Tří námořníků více a více opíjel.

ElizabethJane mu v pět hodin často přinesla v košíku láhev čaje, aby nepil. Když zas jednoho dne přišla, viděla otce vážit na patře jetelové a řepkové semeno a šplhala za ním. V každém poschodí byly dveře, nad nimiž byla upevněna kladka se řetězem na vytahování pytlů.

Když Elizabeth prostrčila hlavu otvorem, uviděla, že horní dveře jsou otevřené a těsně vedle nich hovoří její otčím s Farfraeem. Farfrae stál blíž ke kraji a Henchard kousek dál uvnitř. Aby je nevyrušila, zastavila se na schodech. Jak čekala, uvi-

děla — anebo se jí to jen zdálo, protože si tím bála být jista — , jak otčím pomalu zezadu zdvihl ruku k Donaldovým ramenům, a bylo vidět, že ho cosi zaujalo. Mladík neměl zdání o tom pohybu, který byl stejně tak neurčitý, že by jej byl mohl snadno považovat za ledabylé natažení ruky. Ale stejně dobře se dalo do Farfraea lehce strčit, vychýlit ho z rovnováhy a shodit po hlavě dolů.

ElizabethJane se udělaly mžitky před očima, když si uvědomila, co by to mohlo znamenat. Hned jak se otočili, mechanicky podala čaj Henchardovi a odešla. Když o tom pak přemýšlela, ujistila sama sebe, že ten pohyb byl neúmyslný. Ale na druhé straně podřízené postavení na místě, kde býval dříve pánem, mohlo na Hencharda působit jako prudký jed. Nakonec se rozhodla, že bude Donalda varovat.

«34»

Druhý den tedy vstala v pět hodin a vyšla na ulici. Ještě se nerozednilo, všude byla hustá mlha a městečko tonulo ve tmě a v tichu. Jen ve stromořadích lemujících obvod města se ozýval sbor drobných šelestů, jak padaly kapky vody, srážené na větvích: občas je bylo slyšet ze Západní promenády, jindy zas z Jižní, anebo z obou směrů současně. Elizabeth došla na roh Obilní ulice, a protože dobře věděla, kdy Donald chodívá, netrvalo dlouho a uslyšela povědomé bouchnutí dveří a potom rychlé, přibližující se kroky. Setkali se pod posledním stromem, v místě, kde stromořadí končilo u posledního domku v ulici.

Zpočátku ji nepoznal, ale pak se na ni pátravě zahleděl a řekl: „Ale copak, slečno Henchardová — vy už jste vzhůru?“ Omluvila se, že ho přepadá v tak nevhodnou dobu. „Musím vám něco říct,“ pokračovala, „a nechtěla jsem poplašit svou návštěvou vaši paní.“

„Copak?“ řekl s přívětivostí nadřízeného. „Oč vlastně jde? Je to od vás v každém případě velice milé.“

Teprve teď si uvědomila, jak bude těžké sdělit mu přesvědčivě všechny obavy, které ji napadly. Ale přece nějak začala a zmínila se o Henchardovi. „Mívám někdy strach,“ řekla s přemáháním, „že by mohl podlehnout pokušení a — napadnout vás, pane.“ „Ale jsme přece nejlepší přátelé!“

„Anebo by vám mohl vyvést nějaký nepěkný kousek. Nezapomínejte, že ho osud krutě stíhá.“

„Vždyť spolu docela dobře vycházíme.“

„Nebo by mohl udělat něco, co by se vás dotklo… co by vás zranilo… co by vám ublížilo.“ Každé slovo musela vykoupit bolestí. Viděla, že jí Farfrae dosud neuvěřil. Nuzák Henchard, kterého teď zaměstnává, nebyl pro Farfraea ten Henchard, který mu kdysi poroučel. A přesto to byl nejen týž člověk, ale navíc člověk se zlověstnými vlastnostmi, které sice v poslední době nebyly patrné, ale které ponížení znovu oživilo.

Šťastný a dobromyslný Farfrae si nepřestával vysvětlovat její obavy v dobrém. S tím se také rozešli. Elizabeth se vracela ulicemi, na nichž se mezitím objevili čeledíni, vozkové si šli k sedláři pro věci, které dali opravit, anebo vedli tažné koně ke kováři, a vůbec všichni synové práce byli už v čilém pohybu. Elizabeth přišla domů nešťastná, že nic nevyřídila a že teď bude kvůli svým narážkám a výstrahám vypadat hloupě.

Ale Donald Farfrae patřil k lidem, kteří neberou věci na lehkou váhu. Všechno si vždycky znovu promyslel a okamžité nápady nezůstávaly jeho trvalým přesvědčením. Během dne si několikrát vybavil vážnou Elizabethinu tvář, jak ji viděl za pošmourného rána. Protože znal její dobrou povahu, nepovažoval její narážky za slova do větru.

Nedokázal se však vzdát laskavého gesta vůči Henchardovi, které nosil v hlavě. Kdvž odpoledne potkal advokáta Joyce, městského tajemníka, mluvil o svém záměru, jako by jej nic nezkalilo.

„Myslím na ten krámek se semeny,“ řekl, „ten naproti kostelu, co je na prodei. Nechci ho pro sebe, ale pro našeho nešťastného spoluobčana Hencharda. Mohl by tam znovu začít, i když v malém; už jsem řekl radním, že vypíšu soukromou subskripci, abychom ho tam mohli usadit — zaplatím padesát liber, když oni složí zbývajících padesát.“

„Ano, ano, o tom jsem slyšel a nemohu proti tomu nic namítat,“ odpověděl městský tajemník prostě a bez okolků. „Ale Farfraei, jiní vidí, co vy nevidíte. Henchard vás nenávidí — z hloubi srdce, to byste měl vědět. Pokud vím, byl včera večer u Tří námořníků a veřejně o vás prohlašoval věci, jaké člověk o druhém vůbec nemá vyslovit.“

„Je to opravdu pravda?“ zeptal se Farfrae se sklopenou hlavou. „Proč to asi dělá?“ dodal hořce, „co zlého jsem mu udělal, že mi chce škodit?“

„Pámbuví,“ odpověděl Toyce a svraštil čelo. „Bude vás to stát hodně úsilí, jestli s ním budete chtít vyjít jako se zaměstnancem.“ „Ale vždvť nemohu vyhnat člověka, který býval mým dobrým přítelem! Jak mám zapomenout, že mě postavil na nohy, když jsem sem přišel? Kdepak, to nejde. Dokud budu mít místo třeba jen na jediný den, bude jeho, kdvž o ně bude stát. Já mu takovou maličkost neodepřu. Ale s tím obchodem si to ještě rozmyslím.“ Farfraea velice mrzelo, že se má vzdát svého plánu. Ale protože tyto i jiné hlasy na něj vrhly stín, změnil své rozhodnutí. Tehdejší majitel krámku byl doma a Farfrae považoval za nutné vysvětlit mu, proč ustupuje od dohody; zmínil se o Henchardovi a prohlásil, že městská rada změnila svůj úmysl.

Majitele se to velice dotklo, a jakmile potkal Hencharda, řekl mu, že rozhodnutí městské rady postavil na hlavu Farfrae. A tak na základě nedorozumění vzniklo nepřátelství.

Když Farfrae přišel večer domů, čajník kypěl na roštu před krbem vykovaném do oválu. Lucetta, lehounká jako lesní víla, mu přiběhla naproti, vzala ho za ruce a Farfrae ji oddaně políbil.

„Podívej!“ zvolala hravě a obrátila se k oknu. „Podívej, žaluzie nejsou stažené a lidé sem vidí — to je skandál!“

Když zapálili svíčky, zatáhli záclony a oba si sedli k čaji, Lucetta zpozorovala, že se Donald tváří vážně. Nezeptala se rovnou proč a pátravě si prohlížela jeho obličej.

„Byla tu nějaká návštěva?“ zeptal se nepřítomně. „Hledal mě někdo?“

„Ne,“ odpověděla Lucetta. „Stálo se něco, Donalde?“

„Ne, nic, co by stálo za řeč,“ odpověděl smutně.

„Tak si s tím nelam hlavu. Ty si se vším poradíš. Skotové mají vždycky štěstí.“

„Kdepak — vždycky ne!“ potřásl smutně hlavou a zíral na drobty na stole. „Znám mnoho Skotů, kteří štěstí neměli. Třeba Sandy Macfarlane, který se vydal za štěstím do Ameriky a utopil se, nebo ATchibald Leith, toho zavraždili! Nebo chudák Willie Dubleeze a Maitland Macfreeze — dostali se na scestí a skončili špatně, jak už se někdy stává!“

„Ale ty starý strašpytle, já mluvila všeobecně! Ty bereš všechno tak doslova! Už jsi dopil, tak mi zazpívej tu legrační písničku o děvčeti, co mělo nožky jako strunky a jednačtyřicet nápadníků.“ „Ne, to nejde. Dneska nemůžu zpívat! Kvůli Henchardovi — on mě nenávidí. Nemůžeme být přátelé, ani kdybych chtěl. Chápal bych, že je v tom trochu závisti, ale nemůžu pochopit.

proč mě tak nesnáší. Rozumíš tomu ty, Lucetto? Připadá mi to spíš jako starodávné soupeření soků v lásce než jako obchodnická konkurence.“

Lucetta sotva znatelně zbledla. „Ne,“ odpověděla.

„Dal jsem mu práci — to nemůže odmítnout. Ale také si nemohu zastírat, že u člověka s jeho povahou nevím, co udělá zítra!“

„Co jsi kde slyšel, Donalde, miláčku?“ zeptala se vyděšená Lucetta. Na rty sejf drala slova: „O mně doufám nic“ — ale nevyslovila je. Nestačila však potlačit své rozrušení a oči se jí zalily slzami.

„Nic tak vážného, jak si myslíš,“ chlácholil ji Farfrae, ačkoliv ve srovnání s ní neměl o vážnosti věci ani zdání.

„Chtěla bych, abys udělal to, o čem jsme spolu už mluvili,“ začala Lucetta se slzami v hlase. „Nech obchodování a odstěhujeme se odtud. Máme spoustu peněz, co nás tu drží?“

Farfrae zřejmě nebyl proti vážnému zamyšlení nad touto otázkou, a tak o ní hovořili, dokud nebyla ohlášena návštěva. Přišel jejich soused radní Vatt.

„Jistě jste už slyšeli, že chudák doktor Chalkfield umřel? Ano — dneska odpoledne v pět hodin,“ řekl pan Vatt. Chalkfield byl členem obecního zastupitelstva a loni v listopadu se stal starostou.

Donalda zpráva zarmoutila a pan Vatt pokračoval: „No, věděli jsme, že to jednou přijde, a protože o rodinu je dobře postaráno, musíme brát život, jaký je. Přišel jsem se vás na něco zeptat — mezi čtyřma očima. Kdybych vás navrhl za jeho nástupce a nikdo proti tomu nebyl, přijal byste ten úřad?“ „Ale vždyť jsou přede mnou na řadě jiní, já jsem příliš mladý a mohlo by to vypadat, že se cpu dopředu!“ odpověděl po chvíli Farfrae.

„Ale kdepak. Nemluvím sám za sebe. Navrhlo vás víc lidí. Tak přijmete to?“

„Uvažovali jsme o tom, že se odstěhujeme,“ vmísila se do hovoru Lucetta a visela na Donaldovi očima.

„To byl jen takový nápad,“ zamumlal Farfrae. „Neodmítnu to, bude-li s návrhem souhlasit podstatná většina rady.“

„Výborně, tak už se můžete považovat za zvoleného. Starých starostů jsme tu už měli ažaž.“

Když odešel, řekl Farfrae zamyšleně: „Jak vidíš, jsme v rukou vyšších mocností. Člověk míní, Pánbůh mění. Když mě budou chtít za starostu, zůstanu tady, ať si Henchard zuří jak chce,“

Od toho večera byla Lucetta celá nesvá. Kdyby nebyla vtělená nerozvážnost, zachovala by se jinak, než jak to udělala o několik dní později při náhodném setkání s Henchardem. Bylo to uprostřed kypícího trhu a jejich rozhovoru si nikdo nevšiml.

„Michaeli,“ oslovila ho, „musím tě znovu požádat o to, o co jsem tě žádala už dávno — vrať mi moje dopisy a všechny věci, které ode mne máš, jestli jsi je už nezničil! Jistě chápeš, že si přeji smazat minulost z Jersey. Je to pro dobro nás všech.“

„Panebože, co ty ženské vlastně chtějí! — Vyhrabal jsem každou stráničku, abych ti to tehdy přinesl k dostavníku, a ty ses vůbec neukázala.“

Vysvětlila mu, že jí ten den zemřela teta, a nemohla tedy přijít. „Co se stalo s tím balíčkem?“ zeptala se.

Nevěděl, ale řekl, že se po něm podívá. Když odešla, vzpomněl si, že nechal hromadu nepotřebných papírů v sejfu ve své bývalé jídelně — v pokladně zabudované do zdi starého domu, kde teď bydlí Farfrae. Dopisy tam klidně mohou být.

Henchard se zašklebil. Jestlipak tu pokladnu už otevřeli?

Hned druhý den večer se po Casterbridgi rozléhalo vyzvánění a plechové, dřevěné, strunné i kožené nástroje se rozléhaly ještě břeskněji než obvykle. Farfrae se stal starostou — už více než dvoustým v řadě tvořící volenou dynastii už od dnů Karla I. — a krásná Lucetta se stala první dámou města. Ale co tomu řekne Henchard, ten červ v poupěti!

Ten, mezitím už rozzuřený nepřesnými dohady o tom, že Farfrae se postavil proti tomu, aby dostal obchod semeny, byl ještě počastován zprávou o volbě (která pro Farfraeovo mládí a skotský původ neměla precedentu, a stala se proto předmětem značného zájmu). Vyzvánění a muzika, která burácela jako Tamerlánova trubka, poníženého Hencharda nepopsatelně rozzuřily; měl teď pocit, že jeho vyvržení je úplné.

Druhý den ráno šel do práce jako obvykle. Asi v jedenáct hodin přišel zelenou brankou do dvora Farfrae a na jeho tváři nebyla ani stopa povýšenosti. Včerejší volba však ještě zdůraznila výměnu jejich postavení a zvýšila ostych v jednání skromného mladíka. Ale Henchard se tvářil jako člověk, kterého se nic netýká, a Farfrae v jeho řeči postřehl mírnější tón.

„Chtěl jsem se vás zeptat,“ začal Henchard, „najeden balíček, který jsem asi zapomněl v pokladně ve své bývalé jídelně.“ A vysvětlil podrobnosti.

„Když je to tak, musí tam být,“ odpověděl Farfrae. „Já tu

pokladnu ještě neotevřel, protože mám své papíry v bance, abych mohl klidně spát.“

„Na tom balíčku mi moc nezáleží,“ pokračoval Henchard. „Ale jestli vám to nevadí, přijdu si pro něj dnes večer.“ Dostavil se hodně pozdě. Nejdřív se rozjařil smogem, jak to teď často dělával, a kdvž se blížil k domu, byl samý sarkasmus, jako by se chystal na nějakou krutou zábavu. Ať už myslel na cokoli, myslel na to stejně zarytě, i když vešel dovnitř; byl tu poprvé od chvíle, kdy o dům přišel. Zvonek mu zněl jako hlas známého sluhy, kterého podplatili, aby od něj utekl, a otvírání dveří oživovalo staré vzpomínky.

Farfrae ho uvedl do jídelny a odemkl železnou, do zdi zabudovanou, jeho, Henchardovu pokladnu, kterou podle jeho návrhu postavil šikovný kovář. Farfrae vyndal balíček s ostatními papíry a omluvil se, že je dosud nevrátil.

„Nic se nestalo,“ řekl Henchard suše. „Jsou to většinou dopisy … Ano,“ pokračoval, posadil se a rozbalil Lucettinu milostnou korespondenci, „tady jsou. Ani jsem nemyslel, že je ještě uvidím! Doufám, že se vaše paní cítí dobře po tom včerejším shonu?“

„Byla trochu unavená, proto si Šla brzo lehnout.“ Henchard se věnoval dopisům a se zájmem je třídil. Farfrae seděl na druhém konci jídelního stolu. „Doufám, že jste nezapomněl na tu podivuhodnou kapitolu v mé minulosti,“ začal Henchard znovu, „o které jsem vám vyprávěl a ve které jste mi taky trochu pomáhal. Tyhle dopisy se té nešťastné záležitosti týkají. Ale díky Bohu, už je to za námi.“

„Co se stalo s tou chudinkou?“ zeptal se Farfrae.

„Na štěstí se vdala, a dobře,“ odpověděl Henchard. „Takže všechny výčitky, kterými mě zahrnovala, můžu už pustit z hlavy… Jen si poslechněte, co taková vzteklá ženská dokáže říct!“ Farfrae, který nechtěl Henchardovi skákat do řeči, vychovaně poslouchal, ačkoli ho to nezajímalo a málem se zadusil potlačovaným zíváním.

Henchard četl: „Nemám před sebou žádnou budoucnost. Jsem bytost, která se Ti nekonvenčně oddala a která cítí, že se nemůže stát ženou jiného, a přesto pro Tebe nejsem ničím víc než kterákoli ženská, kterou potkáš na ulici. Neobviňuji Tě, že mi chceš úmyslně ubližovat, ale jsi příčinou mého trápení. Tvůj úmysl oženit se se mnou, jakmile Tvá nynější manželka zemře, je pro mě útěchou — ale jak málo to znamená! A tak tu sedím, opuštěna hrstkou svých známých i Tebou!“

„Takhle na mě šla,“ poznamenal Henchard, „lavinami slov, přestože jsem nemohl zabránit tomu, co se stalo.“

„Ano,“ řekl nepřítomně Farfrae, „ženy jsou takové.“ Ve skutečnosti o nich nevěděl skoro nic, ale protože výlevy jeho zbožňované se podobaly stylu domnělé neznámé, dospěl k závěru, že Venuše promlouvá stejnou řečí bez ohledu na osoby, které si vyhlédne.

Henchard rozložil jiný dopis, přečetl ho a zastavil se u podpisu jako před tím. „Její jméno neřeknu,“ prohlásil zarytě. „Nevzal jsem si ji já, ale někdo jiný, tak by to vůči ní nebylo čestné.“ „To máte pravdu,“ odpověděl Farfrae. „Ale proč jste si ji nevzal, když vaše žena zemřela?“ Farfrae pronášel všechny otázky nezaujatým tónem člověka, kterého se celá věc týká jen velmi odtažitě.

„To jsem mohl čekat, že se na to zeptáte!“ řekl Henchard a rty se mu zkřivily jako srpek měsíce. „To bylo nejdřív nářků a lamentování, a když jsem pak chtěl udělat, co slušnost žádá, už nebyla pro mě.“

„To už si vzala toho druhého?“

Henchardovi se zdálo, že by zašel příliš daleko, kdyby se pustil do podrobností, proto odpověděl: „Ano.”

„Ta slečna měla přelétavé srdce!“

„To ano, to měla,“ důrazně souhlasil Henchard.

Otevřel třetí a čtvrtý dopis a četl. Tentokrát četl závěr tak daleko, až se zdálo, že dojde i na podpis. Ale znovu se před ním zarazil. Pravdou zůstává, jak už se čtenář jistě dovtípil, že měl v úmyslu způsobit na konci tohoto dramatu obrovskou katastrofu právě přečtením toho jména a že přišel na návštěvu s tímto úmyslem. Ale kdvž tu tak seděl, nedokázal svůj úmysl chladnokrevně provést. Děsilo ho pomyšlení, že by zlomil dvě srdce. Měl takovou povahu, že by oba dokázal zničit v zápalu boje, ale spáchat takový čin jedem slov, to přesahovalo hranice jeho nepřátelství.

«35»

Jak Donald oznámil, Lucetta brzy odešla do své ložnice, protože byla unavena. Nešla však spát, četla si v křesle a přemýšlela o tom, co se dnes událo. Když Henchard zazvonil, podivila se, kdo to jde tak pozdě. Jídelna byla přímo pod její ložnicí, a tak

slyšela, že někoho uvedli. Pak zaslechla, ze někdo čte, avšak slovům nebylo rozumět.

Minula chvíle, kdy Donald obvykle přicházel nahoru, a dole se stále ještě debatovalo a četlo. To bylo naprosto neobvyklé. Nenapadlo ji nic jiného, než že byl spáchán nějaký neobvyklý zločin a že návštěvník, ať už je to kdokoli, předčítá ze zvláštního vydání casterbridgeských novin zprávu. Nakonec vyšla z místnosti a sešla do přízemí. Dveře do jídelny byly dokořán a v tichu spícího domu slyšela všechno ještě dřív, než došla na odpočívadlo. Strnula, jako by ji přimrazil. Slyšela svá vlastní slova vycházet z Henchardových úst jako duchy z hrobu.

Lucetta si položila tvář na hladké zábradlí, jako by u něj hledala útěchu ve svém neštěstí. Celá ztuhlá slyšela další a další slova. Ale nejvíce ji překvapil tón jejího manžela. Hovořil, jako by jeho čas byl vzácný.

„Ještě maličkost,“ řekl, když šustění papíru prozradilo, že Henchard rozkládá další list. „Je poctivé vůči té ženě číst cizímu člověku tak podrobně to, co bylo určeno jen pro vás?“

„Možná že ne,“ odpověděl Henchard. „Ale když jsem ji nejmenoval, je to jen ilustrace toho, jaké ženy jsou, a ne pomlouvání některé z nich.“

„Být vámi, spálil bych je,“ řekl Farfrae, který věnoval dopisům větší pozornost než dřív. „Kdyby se to rozkřiklo, ublížilo by to té ženě, jestliže si vzala jiného.“

„Já je pálit nebudu,“ bručel Henchard a dopisy sebral. Pak vstal a Lucetta už nic neslyšela.

Vrátila se do ložnice napůl ochrnutá. Pro samý strach se nemohla ani svléknout. Sedla si na pelest a čekala. Prozradil Henchard její tajemství, když odcházel? Byla v hrozném stavu. Kdyby byla Donaldovi všechno řekla na počátku jejich vztahu, byl by to zřejmě pochopil a oženil se s ní i tak — přestože jí to dřív nepřipadalo možné. Ale bylo by osudné, kdyby mu to teď řekla sama, anebo kdyby se to dozvěděl od někoho jiného.

Slyšela bouchnout dveře; manžel zamykal. Pohodlným krokem šel nahoru. Když došel ke dveřím ložnice, ohýnky v očích jí téměř vyhasly. Chvíli ho pozorovala, a pak ji radostně překvapilo zjištění, že se na ni povzbudivě usmívá jako člověk, který právě přestál nudnou scénu. Už se neudržela a začala hystericky plakat.

Když ji Farfrae uklidnil, začal přirozeně o Henchardovi: „Toho tu vidím ze všech nejradši!“ řekl. „Jsem přesvědčen, že se trošku pomátl. Předčítal mi spoustu dopisů, které souvisely s jeho

dřívějším životem; nemohl jsem pro něj udělat nic jiného, než že jsem ho poslouchal.“

To stačilo. Henchard tedy nic neřekl. Stručně řečeno, Henchard, když se pod schody loučil, řekl toto: „Mockrát vám děkuju, že jste mě poslouchal. Někdy vám o ní možná povím víc.“

Když to slyšela, byla velice zmatena a nemohla přijít na to, proč se Henchard vůbec do té věci pouští, neboť v takových případech připisujeme nepříteli schopnost důslednosti, kterou nenacházíme ani v sobě, ani u svých přátel, a zapomínáme, že zklamané srdce je schopno jak pomstychtivosti, tak nesobeckosti.

Druhý den ráno zůstala Lucetta ležet a přemýšlela, jak odrazit tento útok hned v zárodku. Odvážný čin — říci Donaldovi celou pravdu — se jí zdál příliš riskantní, neboť měla strach, že by Donald stejně jako všichni ostatní považoval celou záležitost spíš za její provinění než neštěstí. Rozhodla se, že se pokusí přemluvit nikoli Donalda, ale přímo svého nepřítele. Připadalo jí, že je to jediná dosažitelná zbraň, která jí jako ženě zbývá. Když si vymyslela tento plán, vstala a napsala tomu, jenž ji takto mučil:

„Vyslechla jsem tvou včerejší rozmluvu s mým manželem a poznala jsem, jak se mi chceš pomstít. Už ta představa mě ničí! Smiluj se nad nešťastnou ženou! Kdybys mě viděl, bylo by ti mne líto. Neumíš si představit, jak mě v poslední době pronásleduje hrůza. Přijdu do Arény, až půjdeš z práce — těsně před setměním. Přijď tam, prosím tě. Nebudu mít klid, dokud se s tebou nesejdu tváří v tvář a neuslyším od tebe, že už s tou nebezpečnou hrou přestaneš.“

Když zalepila tuto prosbu, řekla si: „Jestli už někdy slzy a prosby pomohly slabému v boji proti silnějšímu, ať se to stane i tentokrát!“

Pak se upravila způsobem, který se vymykal z rámce všeho, o co se až dosud snažila. Od té doby, co dospěla, dbala na to, aby zvyšovala svou přirozenou přitažlivost, a nebyla v tom žádným nováčkem. Ale dnes to vše opomněla a snažila se zanedbat i to, co měla od přírody. K jejímu unavenému vzhledu přispělo kromě přirozených příčin i to, že celou noc nespala. Následkem toho vypadala jako žena, která pro nějaký hluboký smutek předčasně zestárla. Vzala si na sebe — částečně ze slabosti a částečně úmyslně — své nejobyčejnější, už dávno odložené šaty.

Aby se vyhnula nebezpečí, že ji někdo pozná, zahalila se závojem a vytratila se rychle z domu. Když došla k amfiteátru,

slunce leželo na kopci jako kapka krve na očním víčku. Rychle vešla dovnitř, do chládku, který zdůrazňoval naprostou liduprázdnost tohoto místa.

Bázlivá naděje, s níž ho očekávala, nebyla zklamána. Henchard se objevil na vrchu a scházel dolů; Lucetta čekala bez dechu. Ale všimla si, že se začal chovat jinak, jakmile vešel do Arény: zastavil se kousek od ní a ona nechápala proč.

Nevěděl by to ani nikdo jiný na jejím místě. Ve skutečnosti Lucetta nevědomky podpořila svou prosbu tím, že vybrala pro setkání právě toto místo a tuto hodinu; netušila, že to je kromě slov nejzávažnější argument, jakého mohla použít proti tomuto muži ovládanému náladami a pověrčivostí. Její postava uprostřed obrovského náspu, nezvyklá prostota jejích šatů, její výraz plný naděje a prosby mu tak silně připomněly jinou ženu, s níž špatně zacházel a která zde kdysi taky takhle stála a teď se už odebrala na věčnost, že ztratil hlavu a začal si vyčítat, že se chtěl mstít slabému pohlaví. Ještě k ní ani nedošel a ona nepromluvila ani slovo, a už měla napůl vyhráno.

Když přicházel, vypadal cynicky bezstarostný, ale teď odhodil svůj zlověstný pokus o úsměv a řekl laskavým podřízeným tónem: „Přeju ti dobrý večer. Přišel jsem rád, jestli se mnou potřebuješ mluvit.“

„Děkuji ti,“ řekla s pochopením.

„Je mi líto, že vypadáš tak špatně,“ koktal s netajenou účastí.

Zavrtěla hlavou. „Jak to, že je ti to líto, když jsi to vědomě zavinil?“

„Jak to!“ odpověděl Henchard v rozpacích. „S tebou je to tak špatné kvůli něčemu, co jsem udělal já?“

„Vždyť neděláš nic jiného,“ řekla. „Nic jiného mě netrápí. Nebýt tvého vyhrožování, byla bych úplně šťastná. Michaeli, prosím tě, nemuč mě tak! Vždyť už ses pomstil dost! Když jsem sem přišla, byla jsem mladá — a teď tak rychle stárnu. Žádný muž, ani můj manžel, si mne za chvíli nevšimne.“

Henchard byl odzbrojen. Jeho starý opovržlivý soucit k ženám se zdvojnásobil, když se teď díval na trpící ženu před sebou. A kromě toho Lucettu dosud neopustila její bezstarostná neprozřetelnost, která ji už jednou přivedla na scestí: přišla sem, ačkoli se mohla tak lehce zkompromitovat, aniž si vůbec uvědomila riziko. Taková žena nestojí za štvanici; Henchard se zastyděl a přešla ho všechna chuť pomstít se a ponížit Lucettu. Už ani Farfraeovi nezáviděl jeho štěstí. Vyženil peníze a nic víc. Henchard pocítil potřebu umýt si nad celou záležitostí ruce.

„Tak co mám tedy udělat?“ zeptal se mírně. „Udělám, co budeš chtít. Když jsem četl ty dopisy, byl to jen takový žert; nic jsem při tom neprozradil.“

„Vrať mi ty dopisy a všechny papíry, kterými bys mě mohl vydírat nebo ještě něco horšího.“

„Dobře. Dám ti každý kousek papíru, co od tebe mám… Ale mezi námi, Lucetto, on na to dříve či později stejně přijde.“ „Tak ať!“ řekla rozechvěle, „ale ne dřív, než dokážu, že jsem věrná manželka, která je ho hodna, a pak mi snad všechno odpustí.“

Henchard se na ni mlčky podíval: dokonce ještě teď Farfraeovi takovou lásku záviděl. „Hm, snad ano,“ řekl. „Ale ty dopisy určitě dostaneš. A tvoje tajemství neprozradím, přísahám.“

„Ty jsi tak hodný! — jak mi je pošleš?“

Henchard přemýšlel a řekl, že je pošle zítra ráno. „Věř mi,“ dodal, „držím slovo.“

«36»

Když se Lucetta vracela, viděla, že pod lampou před jejím domem čeká nějaký člověk. Zastavila se u dveří a tu k ní přistoupil a oslovil ji. byl to Jopp.

Omluvil se, že se na ni obrací. Ale slyšel, že pan Farfrae má nějakému obchodníkovi v okolí doporučit správce; jestli je to pravda, měl by o to místo zájem. Je přece spolehlivý člověk a už v té věci panu Farfraeovi napsal, ale byl by Lucettě velice vděčný, kdyby za něj u manžela ztratila slovo.

„Ale já se v těchto věcech vůbec nevyznám,“ odpověděla Lucetta odměřeně.

„Jenže můžete dosvědčit, že mluvím pravdu, líp než kdo jiný, milostpaní,“ řekl Jopp. „Já žil pár let na Jersey a znal jsem vás od vidění.“

„Opravdu?“ odpověděla. „Já jsem vás neznala.“

„Milostpaní, myslím, že pár slov stačí a dostanu to, po čem se mi tolik stejská,“ naléhal.

Rozhodně odmítla se do této záležitosti míchat, a protože už chtěla být doma, aby ji manžel nezačal hledat, příkře ho odbyla a nechala ho stát na chodníku.

Počkal, až zašla, a pak šel domů. Když tam došel, usedl u vyhaslého krbu a pozoroval železnou třínožku a dřevo připra-

vené na ráno. Vyrušil ho Henchard, který vyšel ze svého pokoje, kde se zřejmě přehraboval v nějakých krabicích.

„Potřeboval bych,“ řekl Henchard, „abys pro mě něco udělal, Joppe, hned teď — myslím ještě dneska večer, jestli máš čas. Zanes tohle k paní Farfraeové, ať jí to dají. Donesl bych to sám, ale nechci, aby mě tam někdo viděl.“

Podal mu hnědý zapečetěný balíček. Henchard dodržel slovo. Jakmile se vrátil domů, prohledal celý svůj majetek a zabalil každý kousek papíru s Lucettiným písmem. Jopp bez zájmu přikývl, že to zařídí.

„Tak jak to dneska dopadlo?“ zeptal se nájemník. „Máš nějakou naději?“

„Spíš ne,“ řekl Jopp, ale nezmínil se o své druhé žádosti.

„V Casterbridgi nikdy nic nenajdeš,“ prohlásil rozhodným tónem Henchard. „Musíš se poohlídnout po něčem kousek dál.“ Popřál Joppovi dobrou noc a vrátil se do svého pokoje.

Jopp seděl bez hnutí, dokud si na stěně nevšiml stínu, který vrhal plamen svíce, a když se podíval na ni samotnou, viděl, že vypadá jako hlavička rozpůleného květáku. Pak pohlédl na balíček. Věděl, že mezi Henchardem a nynější paní Farfraeovou došlo k jakémusi milostnému vztahu, a jeho nejasné představy o minulosti vyústily do této úvahy: Henchard má balíček patřící paní Farfraeové a z nějakého důvodu jí ho nechce osobně vrátit. Co v něm asi může být? Takhle uvažoval, a rozzloben Lucettiným povýšeným chováním a rozpálen zvědavostí, zda by se z téhle Henchardovy transakce nedalo něco vytěžit, prohlížel balíček. Protože Henchard neuměl dobře zacházet s perem a se vším, co se psaním souvisí, nepoužil na vosk pečetítko a ani ho nenapadlo, že právě na tom závisí spolehlivé uzavření obálky. Jopp nebyl žádný zelenáč: odloupl jednu pečeť, nahlédl dovnitř, a když zjistil, že obsahem je svazek dopisů, nahřál vosk nad svící, zapečetil balíček a odešel s ním, jak byl o to požádán.

Šel po pěšině kolem řeky pod městem. Když přišel na osvětlený most, do něhož ústila Hlavní ulice, uviděl, že tam postává matka Cuxsomová a Nance Mockridgeová.

„Jdem zrovna do Mixen Lane, zaskočíme k Petrovu prstu, než pudem spát,“ řekla paní Cuxsomová. „Hrajou tam na housle a na tamburínu. Vykašli se na celej svět, Joppe, a pojď s náma — pět minut tě nezabije.“

Jopp se většinou s touto společností nestýkal, ale za dnešních okolností nebyl tak opatrný jako obvykle a bez dlouhých řečí zamířil stejným směrem.

Přestože se horní konce Durnoveru skládal z hodně kuriózních seskupení stodol a stavení, farnost měla ještě horší kout. Byla to Mixen Lane, nyní už skoro celá stržená.

Mixen Lane byla tehdy Adullam pro všechny okolní vesnice. Byla útočištěm všech, kteří měli nějaké trápení, dluhy nebo potíže. Pacholci a rolníci, kteří kromě sedlačiny taky trochu pytlačili a kteří kromě pytlačení také trochu píli a rvali se, dříve nebo později skončili v Mixen Lane. Venkovští kováři, příliš líní na to, aby kovali, sluhové příliš vzpurní, aby sloužili — ti všichni se táhli nebo je strhl proud na Mixen Lane.

Ulička, která byla jen shlukem chatrčí s doškovými střechami, vypadala jako plivnutí do vlhké mlhavé prolákliny. Mnoho ze smutných a nízkých lidských věcí, některé dokonce i trestné, tu bylo k vidění. Dveřmi některých domků volně procházela neřest sem a tam; bezohlednost sídlila pod střechou se zborceným komínem, nestydatost za klenutými okny, krádež (v časech nouze) v hliněných doškových chatrčích pod jívami. Ani zabití nebylo v té končině neznámou věcí. Ve skupině domků na horním konci uličky se mohl za starých časů postavit oltář nemoci. Taková byla Mixen Lane v dobách, kdy v čele města stál Henchard a Farfrae.

Tento snětí zasažený list na jinak odolném a kvetoucím stonku Casterbridge ležel blízko otevřené krajiny necelých sto kroků od řady vznešených jilmů a krásného výhledu na táhlé kopce s poli a holými pahorky i na venkovská sídla boháčů. Krajina byla od sídliště oddělena potokem, který byl na první pohled nepřebroditelný — jako by k domkům nevedla jiná cesta než oklikou po silnici. Ale v každé zdejší domácnosti měli pod schody záhadnou, devět palců širokou desku, která sloužila jako utajený most.

Kdybyste se někdy jako jeden z těchto štvanců vraceli z práce za tmy — a to byla zdejší pracovní doba — , kradli byste se přes louky, došli byste ke zmíněnému potoku a zahvízdali na někoho z domku, v němž byste bydleli. Na druhém břehu by se objevila postava nesoucí lávku, položila by ji přes potok, vy byste přešli a ještě by vám někdo pomohl nahoru, abyste bezpečně donesli bažanty a zajíce z obor v okolí. Druhý den byste je draze prodali a další den stanuli před smírčím soudcem s očima všech sympatizujících sousedů upřenýma na vaše záda. Načas byste zmizeli, a pak zase v klidu žili na Mixen Lane.

Když někdo cizí kráčel touto uličkou za soumraku, zaujalo ho pár zvláštností. Jednou z nich bylo nepřetržité dunění, které se ozývalo ze zadní budovy hostince, stojícího v polovině ulice; byl tam totiž kuželník. Jinou zvláštností bylo nejrůznější hvíz-

dání, pocházející z různých domácností — skoro za každými otevřenými dveřmi se ozývala nějaká píšťala. Dále jste často mohli vidět u dveří postávat ženy s bílými zástěrami přes ošumělé šaty. Bílá zástěra vzbuzuje podezření v místech, kde je těžké udržet čistotu, a navíc pracovitost a čistota, kterou hlásá, byla v rozporu s postojem a chůzí žen, které ji měly na sobě. Ruce měly většinou založené v bok (takže připomínaly hrnečky se dvěma uchy) a nedbale se opíraly o dveře. Kdykoli se v uličce ozval zvuk, který jen připomínal mužské kroky, všechny tyto počestné ženy neobyčejně bystře otočily hlavu a kroutily očima.

Přesto však mezi vší tou bídou žili i lidé slušní. V některých domcích bydlely dobré duše, které sem zahnala pouze železná ruka nutnosti. Rodiny ze zaniklých vesnic — rodiny z kdysi četného, nyní téměř vyhynulého národa takzvaných „liviers“, neboli nájemníků na doživotí — nájemci a ostatní, jejichž krov se z nějakých důvodů zřítil a donutil je opustit vesnici, která byla jejich domovem po mnoho generací, — ti všichni přicházeli sem, pokud nežili raději pod keřem u silnice.

Hospoda U Petrova prstu byla chrámem této uličky.

Stála uprostřed, jak se na takové místo patří, a byla ke Třem námořníkům asi v takovém společenském poměru jako námořníci ke Královskému znaku. Na první pohled vypadala tak slušně, až to zaráželo. Hlavní vchod byl zavřený a schody tak čisté, až každého napadlo, že po jejich pískem posypaném povrchu vešlo dovnitř jen pár lidí. Vedle hospody byla ulička, jen taková štěrbina, která ji oddělovala od vedlejšího domu, a uprostřed úzká dvířka oblýskaná doteky nesčetných rukou a ramenou. To byl skutečný vchod. Stávalo se, že po Mixen Lane bez cíle kráčel chodec a najednou zmizel. Náhodný pozorovatel zůstal zírat jako Ashton nad zmizením Ravenswooda. Avšak zmizelý chodec v duchu svých postranních úmyslů zapadl do uličky — a vešel do hospody stejně hbitě a neomylně.

Společnost od Tří námořníků byla v porovnání se zdejší složena ze samých slušných lidí, i když musíme připustit, že spodní vrstva hostů od námořníků byla asi na úrovni smetánky od Petra. Scházeli se tu pobudové všeho druhu. Hostinská byla slušná ženská, kterou před léty nespravedlivě uvěznili jako spoluviníci na nějakém poklesku. Odsloužila si svých dvanáct měsíců a navždycky si nasadila výraz mučednice, který odkládala, jen když potkala známého strážníka a přátelsky na něj mrkla.

Sem tedy přišel Jopp se svými společnicemi. Lavice, na kterých se usadili, byly úzké, s vysokými opěradly a shora přivázané

kusy lana k hákům ve stropě. Bez tohoto opatření se převracely a padaly, když se hosté dostali do ráže. Ze dvora sem byl slyšet hluk kuželníku a bývalí pytláci a hajní, které páni pronásledovali bez příčiny, seděli vedle sebe bok po boku. Kdysi v minulosti se spolu střetávali při měsíčku, ale uplynutí trestu, nebo ztráta přízně a vyhazov je teď svedly dohromady, takže mohli v klidu sedět a debatovat o starých časech.

„Pamatuješ se, Charle, jak jsi uměl vytáhnout pstruha a na vodě to vůbec nebylo vidět?“ říkal bývalý hajný. „Já tě při tom jednou chyt, jestli se na to pamatuješ.“

„Bodejť ne! Ale největší malér jsem měl s těma bažantama v Yalburským lese. Tvoje stará tehdá křivě přísahala, Joe — panebože, to teda jo, to nemůžeš popřít.“

„Jak to bylo?“ zeptal se Jopp.

„No — my se tehdá chytli s Joem a skutáleli jsme se až k jeho plotu. Vtom vyběhne jeho stará s hřablem, a protože pod stromy bylo tma, neviděla, kdo je nahoře a kdo dole. ,Kde seš, Joe, nahoře?‘ vřeštěla. ,Kdepak — dole!‘ povídá von. A vona mě začala mlátit do palice, do zad a do žeber, až jsme se votočili. ,Kde seš teď, Joe?‘ vřískala zase. Krucifix, dyť mě tenkrát dostali jen kvůli ní! A pak u soudu tvrdila, že ten bažant byl její, a přitom vůbec nebyl váš, patřil statkáři Brownovi, Joe, chytli jsme ho v jeho lese asi hodinu před tím. Taková lež se mě strašně dotkla! … Ale co — už je to stejně pryč.“

„Moh jsem tě chytit už dávno předtím,“ řekl na to hajný. „Kolikrát jsem byl pár kroků vod tebe a měl jsi víc ptáčků než toho jednoho chudáčka.“

„Naše největší čísla lidi stejně nevyčmuchaj,“ řekla prodavačka kaše, která se tu nedávno usadila a byla rovněž mezi přítomnými. Protože se v životě něco nacestovala, mluvila s velkorysým přehledem. Hned se také zeptala Joppa, co to má pod paží za balíček.

„V tom je nějaký veliký tajemství,“ odpověděl Jopp. „Veliká láska. Já nevím, že jedna ženská může jednoho mužskýho strašně milovat a druhýho nemilosrdně nenávidět.“

„O kom to uvažujete, pane?“

„O někom, kdo je ve městě důležitej. Strašně bych ji chtěl vidět, jak se červená! Sakra, stálo by za to přečíst si milostný psaníčka tý voskový panenky! Já je totiž mám tadyhle.“

„Milostný psaníčka? Tak nám je přečti, dobrá duše,“ řekla matka Cuxsomová. „Panebože, Richarde, pamatuješ, jaký jsme bejvali blázni, když jsme byli mladý? Musel nám to napsat

ňákej školáček a dali jsme mu dycky penny, aby neřek lidem, co tam psal, pamatuješ?“

Ale Jopp už zasunul prst pod pečeť, vyndal dopisy a rozložil je před sebou, namátkou některé bral do ruky a četl. Přečtené pasáže zakrátko odhalily tajemství, které už Lucetta považovala za pohřbené, ačkoli nevyšlo najevo všechno, neboť v dopisech byly jen narážky.

„Tohle psala paní Farfraeová!“ křižovala se Nance Mockeridgeová. „Jak k tomu my počestný ženský přijdem, že nás takhle ponižuje. A teď si prosím veme jinýho!“

„Pořád je lepší než ten první,“ přisadila si stará prodavačka kaše. „Ale já ji zachránila před nešťastným sňatkem a vona mi ani nepoděkovala.“

„Povídám, z toho by mohla bejt pěkná maškaráda,“ navrhla Nance.

„To teda jo,“ zamyslela se matka Cuxsomová. „Tohle je nejlepší důvod pro maškarádu, jakej sem kdy viděla, to nemůžem propást. Naposled se něco takovýho pořádalo v Casterbridgi nejmíň před deseti léty.“

V té chvíli se ozvalo pronikavé zapísknutí, hostinská zavolala muže, kterému říkali Charl, a řekla: „To je Jim. Neskočil bys tam za mě s lávkou?“

Charl neřekl ani slovo, zvedl se i se svým kamarádem Joem, vzal od ní lucernu, vyšel zadním vchodem a dal se po zahradní cestičce, která náhle končila na břehu potoka. Za potokem byla otevřená krajina, z ní vanul čerstvý vítr. Zvedli přichystané prkno, položili je přes potok a v okamžiku, kdy se jeho konec dotkl druhého břehu, ozvaly se na něm kroky. Ze stínu se vynořil statný muž s kalhotami vysoukanými pod kolena, s dvojhlavňovkou v ruce a s několika ptáky přes rameno. Ptali se, jaké měl štěstí.

„Nestálo to za řeč,“ řekl bez zájmu. „Vevnitř je všechno v pořádku?“ Když dostal kladnou odpověď, šel dál. Druzí dva odklidili lávku a pustili se za ním. Ještě než došli k domu, ozvalo se volání: „Haló.“ Zastavili se.

Volání se ozvalo znovu. Schovali lucernu do kurníku a šli znovu na břeh potoka.

„Haló — dostanu se tudy do Casterbridge?“ volal kdosi na druhé straně.

„Ani ne,“ řekl Charl. „Před vámi je řeka.“

„To mi nevadí — přes tu přejdu. Už jsem se dneska našlapal dost.“

„Tak chvíli počkejte,“ řekl Charl, který usoudil, že to nebude nepřítel. „Joe, přines prkno a lucernu, někdo tu zabloudil. Měl jste se držet pořádný cesty a ne se pouštět tudyhle.“

„Na to jsem už taky přišel. Ale viděl jsem světlo a řek jsem si, že to bude asi nějakej osamělej domek na předměstí.“

Mezitím přehodili prkno a neznámý se vynořil ze tmy. Byl to muž středních let, měl široký dobrosrdečný obličej á předčasně zešedivělé vlasy a vousy. Bez váhání přešel po prkně a zdálo se, jako by mu takový přechod vůbec nepřipadal divný. Poděkoval a šel mezi nimi po zahradě. „Co to tady je?“ zeptal se, když došli ke dveřím.

„Hostinec.“

„Aha, to se tu možná ubytuju. Pojďte dovnitř a napijte se na můj účet za to, že jste mi pomohli.“

Šli za ním do hospody a na jasnějším světle vyšlo najevo, že je to lepší člověk, než jak jim připadal jen podle slov. Byl oblečen bohatě, ale nevhodně — kabát měl lemovaný kožešinou a na hlavě čepici z tuleně, v níž muselo být, přestože noci byly chladné, ve dne horko, protože jaro už dost pokročilo. V ruce nesl mahagonový kufřík okovaný mosazí a převázaný řemeny.

Nečekal v hostinci společnost, kterou zahlédl kuchyňskými dveřmi, proto se ihned rozhodl, že nezůstane. Ale přizpůsobil se situaci, objednal nejlepší pití, ještě ve stoje zaplatil a chystal se odejít hlavním vchodem. Ten byl na petlici, a zatímco hostinská otvírala, zaslechl pokračující debatu o maškarádě.

„Co myslejí tou maškarádou?“ zeptal se.

„Ale pane,“ řekla hostinská a dlouhé náušnice se jí rozhoupaly gestem pokorné výčitky, „to je takovej starej bláznívej zvyk v týhle končině, když manželka — no, když zrovna není manželovi věrná. Ale já to jako řádná živnostnice nepodporuje“

„Chystá se to brzy? Bude na to asi pěkná podívaná, že?“ „Ale pane!“ culila se. A pak se začala chovat přirozeně, podívala se na něj koutkem oka a řekla: „Neznám lepší zábavu. Ale není to zadarmo!“

„Už si vzpomínám, že jsem o tom něco slyšel! Zůstanu asi tři týdny v Casterbridgi, tak se taky zúčastním. Počkejte chvíli!“ Obrátil se, vešel do výčepu a řekl. „Hej, lidi, chtěl bych vidět ten starej zvyk, o kterým mluvíte, rád něčím přispěju — tady máte.“ Hodil na stůl sovereign, vrátil se k hostinské u dveří, zeptal se jí na cestu do města a odešel.

„Ten jich měl u sebe víc,“ řekl Charl, když uložil sovereign

u hostinské do bezpečí. „Krucifix, měli jsme jich z něj vytáhnout víc, když už jsme ho tady měli.“

„Co tě vede,“ zarazila ho hostinská. „Tohle je, chválabohu, slušnej dům! Já tu nebudu trpět nic nečestnýho.“

„Tak si to pojďte pořádně rozmyslet a sesumírovat,“ řekl Jopp. „Tak jo!“ řekla Nance. „Pořádná legrace mi udělá na srdíčko líp než meducína, to teda jo.“

Jopp sebral dopisy, a protože už bylo dost pozdě, nenamáhal se je donést k Farfraeovým. Přišel domů, zapečetil balíček jako dřív a druhý den ráno jej doručil. Ani ne za hodinu změnila Lucetta jeho obsah na popel a ještě chudinka měla chuť padnout na kolena z vděčnosti, že konečně zmizel poslední důkaz jejího nešťastného spojení s Henchardem. Neboť kdyby tato epizoda vyšla najevo, pravděpodobně by měla osudný vliv na vztah mezi ní a manželem, přestože se zapletla vlastně náhodou.

«37»

Takový byl stav věcí, když hladinu života v Casterbridgi rozvířila událost tak významná, že zasáhla i nejnižší vrstvy, připravující se na maškarádu. Byla to jedna z těch událostí, které rozvíří hladinu malého města a zapíší se navždycky do jeho análů, stejně jako horké léto navždy zanechá svou stopu na letokruzích stromů.

Člen panovnické rodiny měl projet městečkem cestou kamsi dále na západ, kde měl slavnostně zahájit provoz ve velkém strojírenském podniku. Souhlasil s tím, že se ve městě zdrží půl hodiny a vyslechne pozdravný projev člena casterbridgeské městské rady, jímž mu toto středisko zemědělství poděkuje za veliké služby, které prokázal hospodaření a zemědělské vědě svou neúnavnou podporou snah postavit zemědělskou výrobu na odbornější základ.

Žádný člen královské rodiny do Casterbridge nezavítal od dob Jiřího III., který se na pár minut zastavil, když u Královského znaku vyměňovali koně, a to ještě v noci. Obyvatelé se proto rozhodli uspořádat při této příležitosti řádný f?te carillonnée. Půl hodiny sice není dlouhá doba, ale promyšleným postupem, zvláště za příznivého počasí lze dosáhnout silného dojmu.

Uvítací projev byl napsán na pergamen umělcem zběhlým v ozdobném písmu a vyzdoben nejlepším zlatém a barvami,

které měl místní malíř písma na skladě. Městská rada zasedala v úterý před stanoveným dnem, aby vypracovala pořad slavnosti do nejmenších podrobností. Když jednali na radnici, uslyšeli dokořán otevřenými dveřmi, že někdo jde těžkým krokem do schodů. Kroky pokračovaly po chodbě a do místnosti vešel Henchard v uválených a obnošených šatech, v týchž, jaké nosíval v době, kdy se dostal na radnici a sedával mezi nimi.

„Mám za to,“ řekl, když přistoupil ke stolu a opřel se o zelené sukno, „že bych měl společně s vámi přivítat našeho vznešeného hosta. Myslím, že bych mohl jít s vámi.“

Radní na sebe zděšeně pohlédli a Grower v tom tichu téměř ukousl špičku brka. Farfrae, mladý starosta, který z titulu svého úřadu seděl ve velkém křesle, intuitivně pochopil, co si všichni myslí, avšak byl by dal nevímco za to, aby povinnost odpovědět připadla někomu jinému.

„Myslím, že by se to nehodilo, pane Hencharde,“ řekl. „Městská rada je městská rada a vy už nejste jejím členem. Byla by to výjimka. Když půjdete vy, proč by nemohli jít i všichni ostatní?“

„Mám zvláštní důvod, proč se chci podílet na uvítací ceremonii.“

Farfrae se rozhlédl. „Myslím, že jsem mluvil za celé zastupitelstvo,“ řekl.

„Ano, ovšem,“ souhlasil dr. Barth, advokát Long, radní Tubber a několik dalších.

„Takže se tedy oficiálního uvítání účastnit nesmím?“

„Ne, mvslím, že o tom vůbec nemůže být řeč. Ale samozřejmě můžete vidět všechno, co se bude dít, stejně jako ostatní diváci.“

Henchard na tuto samozřejmost neodpověděl, otočil se na podpatku a odešel.

Původně to byl jen takový okamžitý nápad, ale odpor, s nímž se střetl, jej zatvrdil. „A přece přivítám Jeho Veličenstvo!“ říkal si. „Nedám si poroučet od Farfraea ani od těch kašparů! Já jim ukážu!“

Toho slavného jitra bylo krásné počasí; každý, kdo se časně ráno podíval z okna, uviděl na východě nádherně kulaté slunce a věděl (protože všichni se vyznali v předpovídání počasí), že bude svítit až do večera. Brzy se začali shromažďovat hosté z venkovských sídel, vesnic, kopců a samot (jejichž obyvatelé přišli v naolejovaných botách a plátěných kloboucích), aby spatřili uvítání, anebo aby aspoň byli při tom. Ve městě by se stěží našel někdo, kdo si nevzal čistou košili. Solomon Longways,

Christopher Coney, Buzzford a ostatní příslušníci pijáckého bratrstva projevili pochopení pro tuto událost tím, že obvyklou pintu nevypili v jedenáct, ale už v půl jedenácté. Po několik následujících dní pak nebyli schopni přejít znovu na obvyklou dobu.

Henchard se rozhodl, že ten den nebude nic dělat. Hned ráno se posílil sklenicí rumu. Na ulici potkal ElizabethJane, kterou už týden neviděl. „Mám štěstí,“ řekl jí, „že mých jednadvacet let uteklo, jinak bych už neměl nervy na to, abych ten nápad uskutečnil.“

„Uskutečnil? A co?“ zeptala se znepokojena.

„To, jak já uvítám Jeho Veličenstvo!“

Elizabeth se zděsila. „Půjdeme se tam podívat spolu?“ řekla.

„Podívat! Já mám na práci něco úplně jinýho. Uvidíš sama. Bude to stát za to!“

Nemohla tomu nijak zabránit a s těžkým srdcem odešla. Když se přiblížila stanovená chvíle, spatřila svého otčíma znovu. Měla za to, že šel ke Třem námořníkům, ale nebyla to pravda. Henchard si proklestil cestu vesele naladěným davem a vešel do Woolfreova obchodu látkami. Elizabeth čekala mezi ostatními.

Henchard se po chvíli objevil a překvapil ji tím, že měl na sobě třpytivou rozetu, a ještě víc, že v ruce držel po domácku zhotovený prapor. Byla to jedna z těch státních vlajek, jichž bylo město dnes plné, připevněná k tyči, na které bylo zřejmě předtím navinuto kaliko. Ve dveřích svůj prapor svinul, dal si jej pod paži a pustil se rovnou po ulici.

Větší lidé se najednou začali otáčet a menší si stoupali na špičky. Ze všech stran se ozývalo, že královská cort?ge se blíží.

V té době se už železnice přiblížila Casterbridgi na dosah, avšak několik mil dosud chybělo, takže vzdálenost od konečné stanice, jakož i zbytek cesty měl být vykonán staromódně v kočáře. Lidé tedy čekali — venkovská šlechta v kočárech a ostatní na chodnících — , pozorovali protáhlý pruh londýnské silnice a do toho zněly zvony a všude se ozýval živý hovor.

ElizabethJane přihlížela ze zadních řad. Pro dámy přinesli několik křesel, aby mohly dobře sledovat podívanou, a na čestném místě seděla Lucetta, starostova manželka. Na cestě právě před ní stál Henchard. Lucetta byla tak svěží a krásná, že na chvíli podlehl přání, aby si ho všimla. Ale nebyl ani zdaleka přitažlivý pro ženské oči, které si většinou všímají jen povrchu věcí. Byl jen nádeník, který nemohl vystupovat jako dřív,

a kromě toho se ani nesnažil vypadat alespoň tak, jak by mohl. Všichni ostatní, starostou počínaje a poslední pradlenou konče, si oblékli nejlepší šaty, které měli, ale Henchard zarytě přišel v ošumělém obleku ze zašlých časů.

Proto došlo k této politováníhodné události: Lucetta si ho prohlédla, aniž si vůbec povšimla jeho obličeje — jak už to krásně oblečené ženy při takovýchto příležitostech dělají. Z jejího chování bylo naprosto zřejmé, že se k němu na veřejnosti nehodlá déle hlásit.

Zato se nemohla vynadívat na Donalda, který stál v živém hovoru pár kroků od ní a měl na krku slavnostní zlatý řetěz s velkými hranatými články podobnými těm, které vroubí jednorožce na královském znaku. Každé manželovo hnutí se odráželo na jejích rtech a tvářích, které jako by ho napodobovaly. Prožívala spíš jeho roli než svou vlastní a ten den se nestarala o nikoho jiného kromě Farfraea.

Konečně pozorovatel v zatáčce silnice, přesně řečeno na druhém mostě, o kterém už byla řeč, dal znamení a městská rada ve svých talárech vyšla z radnice a zastavila se na okraji města, kde byla postavena slavobrána. Kočáry s královským hostem a jeho suitou se zastavily v oblacích prachu; byl sestaven průvod, který se pak krokem odebral k radnici.

Toto místo bylo středem zájmu. Před královským kočárem byl prostor vysypaný pískem — a právě sem vtrhl nějaký muž, dříve než mu v tom mohl kdokoli zabránit. Byl to Henchard.

Rozvinul svůj prapor, sundal klobouk a prodral se k zastavujícímu kočáru; levou rukou mával praporem, zatímco pravou natahoval k vznešenému hostu.

Všechny dámy vyhrkly se zatajeným dechem: „Ach, podívejte na to!“ a Lucetta téměř omdlela. ElizabethJane vyhlédla mezi rameny lidí stojících před ní a strnula hrůzou; v tu chvíli se její zájem o tuto scénu, v níž viděla jen něco neobvyklého, změnil v strach.

Farfrae z titulu svého úřadu okamžitě zasáhl. Uchopil Hencharda za rameno, odstrčil ho a hrubě mu nařídil, aby zmizel. Jejich pohledy se střetly a Farfrae zahlédl přes svůj hněv a rozrušení v Henchardových očích zlé plameny. Henchard stál chvíli strnule, pak sebou trhl a odešel. Farfrae pohlédl na balkón, kde seděly dámy, a všiml si, že jeho Kalpurnia je bledá.

„Nebyl to bývalý přítel vašeho manžela?“ řekla paní Blowbodyová, statkářka z okolí, která seděla vedle Lucetty.

„Přítel!“ vykřikla Donaldova žena s odporem.

„Vy říkáte, že ten člověk je známý pana Farfraea?“ ptala se paní doktorová Bathová, která se teprve nedávno provdala a přistěhovala do města.

„Je to zaměstnanec mého muže,“ řekla Lucetta.

„Opravdu — jenom to? Říká se přece, že vašemu muži pomohl, aby se v Casterbridgi uchytil. Lidi toho napovídají!“ „To máte pravdu. Vůbec to tak nebylo. Donaldovy schopnosti stačí na to, aby se sám uchytil, kde bude chtít! Kdyby žádný Henchard neexistoval, dopadlo by to stejně.“

Lucetta tak mluvila částečně proto, že nevěděla nic o okolnostech Donaldova příchodu, a částečně proto, že na ni při této slavnostní příležitosti každý dorážel. Celá věc trvala jen chvilku, avšak královský host si jí určitě všiml. A se samozřejmým taktem nedal na sobě znát, že by zpozoroval něco neobvyklého. Vystoupil z kočáru, starosta k němu přistoupil a přečetl projev; vznešená osobnost odpověděla, pronesla několik slov k Farfraeovi a podala ruku jeho manželce. Ceremonie trvala jen pár minut a kočáry odhrčely jako faraónovy vozy po Obilní unci, a pak zahnuly na budmouthskou silnici, aby pokračovaly v cestě na pobřeží,

V davu stáli Coney, Buzzford a Longways. „Je teď drobet jinačí, než bejval, když zpíval u Třech námořníků,“ řekl první z nich. „To je zajímavý, jak brzo si dokázal uvázat na krk paničku s takovou pověstí.“

„Máš pravdu. Lidi letěj na nóbl voblečení! Vždyť tady máme hezčí ženskou a nikdo si jí ani nevšimne jen proto, že je to příbuzná toho chlapa Hencharda.“

„Za todle se do tebe asi zamiluju,“ podotkla Nancy Mockeridgeová. „Strašně ráda vidím, když se někdo takovejm svátostem podívá na zoubek. Já na to sama nestačím, ale dala bych těch svejch pár šestáků za to, aby tu paničku už vodhalili… A možná že to bude brzy,“ dodala významně.

„Ženská se nemá vyvyšovat,“ řekl Longways.

Nancy mlčela, ale všichni věděli, co myslí. Všechno, co vyšlo najevo při čtení Lucettiných dopisů u Petrova prstu, zhoustlo na klepy, které se jako chorobné výpary šířily po Mixen Lane i po celé Casterbridgi.

Tato sešlost povalečů, kteří se navzájem znali, se přirozeným výběrem rozpadla na dvě skupiny: návštěvníci Petrova prstu zamířili na Mixen Lane, kde také většinou bydleli, zatímco Coney, Buzzford a Longways se svými kumpány zůstali na ulici.

„Doufám, že víte, co se tam peče?“ zeptal se Buzzford tajuplně.

Coney na něj pohlédl. „Snad ne ta maškaráda?“

Buzzford přikývl.

„Pochybuju, že k tomu dojde. Řeč se mluví a voda teče,“ řekl Longways.

„Slyšel jsem, že se vo tom už před čtrnácti dny každopádně radili.“

„Kdybych se něco dověděl, dám vám určitě vědět,“ řekl Longways důrazně. „Je to trošku krutej žert, a možná že z toho budou všelijaký výtržnosti. Ten Skot je docela správnej člověk a ta jeho panička, co je tady ve městě, taky. A jestli má něco na svědomí vod dřív, je to jejich věc, a nám do toho nic není.“

Coney přemýšlel. Lidé měli Farfraea dosud rádi, ale musíme vzít v úvahu, že starosta a boháč, zaměstnaný úřadem a ctižádostí, ztratil v očích chudších občanů něco z toho kouzla, které pro ně měl jako lehkomyslný mladík bez haléře v kapse, zpívající stejně ochotně jako ptáci na stromech. Proto snaha uchránit Donalda nepříjemností nebyla tak silná, jako by bývala dříve.

„Víš co, zeptáme se na to, Christophere,“ pokračoval Longways, „a když se ukáže, že na tom něco je, napíšeme dopis těm, kterejch se to nejvíc týká, aby se drželi stranou.“

Na tomto postupu se také dohodli a skupinka se rozešla. Buzzford řekl Coneyovi: „Tak pojď, stará vojno, pudem. Tady už není nic k vidění.“

Tito přátelé s dobrými úmysly by se byli divili, kdyby věděli, jak důkladně je ve skutečnosti maškaráda promyšlena. „Tak dneska večer,“ řekl Jopp sebrance u Petra. „Jako vyvrcholení královský návštěvy přijde představení o to víc vhod, že se jim dnes dostalo takových poct.“

Alespoň pro něho to nebyl žert, ale pomsta.

«38»

Celá sláva byla krátká — příliš krátká pro Lucettu, kterou kazila a ovládla Weltlust, ale přesto se dočkala velkého triumfu. Dosud cítila na prstech stisk královské ruky a šuškání o tom, že její manžel bude možná pasován na rytíře, i když nemělo žádný podklad, nepřipadalo jí tak nemožné. Už se přihodily podivnější

věci lidem tak dobrým a okouzlujícím, je jako její Skot.

Henchard se po své srážce se starostou uchýlil za sedící dámy. Stál a díval se na místo na kabátě, kde ho Farfrae chytil. Sáhl na ně vlastní rukou, jako by nemohl uvěřit, že se dočkal tak hrubého zacházení od člověka, jehož kdysi zahrnoval dobrosrdečností. Takto napůl omráčen, zaslechl Lucettin rozhovor s ostatními dámami a na vlastní uši slyšel, jak ho odsuzuje a popírá, že tady pomohl Donaldovi zakotvit, jako by nikdy nebyl víc než obyčejný nádeník.

Šel domů a v podloubí, vedoucím k Býčímu kůlu, potkal Joppa.

„Tak jste měl nehodu,“ řekl Jopp.

„A co na tom?“ zlověstně odpověděl Henchard.

„Já taky, takže jsme na tom oba stejně.“ Stručně vylíčil, jak se snažil získat Lucettinu podporu.

Henchard Joppa vyslechl, ale jen jedním uchem tam, druhým ven. Jeho vlastní poměr k Lucettě a Farfraeovi zastiňoval všechno ostatní. Říkal si zlomeně: „Kdysi mě prosila, a teď mě nechce ani vidět, ani slyšet! … A on — jak se vztekal! Odstrčil mě, jako bych byl dobytče. Snášel jsem to jako ovce, protože jsem věděl, že na místě nic nevyřeším. Jen ať si leje olej do ohně! … Ale zaplatí mi za to a bude litovat. Musíme se chytit do křížku, muž proti muži, a uvidíme, komu spadne hřebínek!“

Zkrachovalý obchodník už nepřemýšlel, vzal si něco do hlavy, v rychlosti se naobědval a vyrazil hledat Farfraea. Urazil ho jako sok, posmíval se mu jako nádeníkovi, a dnes všechno korunoval tím, že ho před celým městem vlekl za límec jako nějakého vandráka.

Zástupy se rozešly. Až na zelené slavobrány, které dosud stály na svých místech, vrátila se Casterbridge k normálnímu životu. Henchard šel po Obilní ulici, zazvonil u dveří Farfraeova domu a nechal tam vzkaz, že by se rád sešel s panem šéfem na sýpce, jakmile se mu to bude hodit. Když to vyřídil, šel rovnou na dvůr.

Věděl, že tam bude prázdno, protože dělníci a vozkové měli kvůli té dopolední slávě volno — a přijdou později jen poklidit a nakrmit koně. Došel ke schodům a chystal se vystoupit na sýpku. Vtom řekl nahlas sám sobě: „Jsem silnější než on.“

Vrátil se do kůlny, vybral si z hromady provazů kratší kousek, jehož jeden konec uvázal k hřebíku, druhý uchopil do pravé ruky, otočil se s rukou podle boku dokola, takže ji měl pevně připoutanou k tělu. Potom vyšplhal po žebříku na horní patro.

Až na pár pytlů tam bylo prázdno. Na vzdálenějším konci

byly dveře, o nichž jsme se už několikrát zmínili, a nad nimi byla upevněna kladka a řetěz na zvedání pytlů. Otevřel dveře a rozhlédl se. Byla pod ním hloubka třiceti až čtyřiceti stop. Stál na místě, kde ho viděla ElizabethJane s Farfraeem, kde spatřila, jak zvedá ruku, a hlavou jí bleskla spousta dohadů, co takový pohyb může znamenat.

Ustoupil o několik kroků a čekal. Z tohoto vyvýšeného místa mohl přehlédnout všechny střechy v okolí, vrcholky krásných kaštanů, obalené sotva týden starými listy, skloněné větve líp, Farfraeovu zahradu i její branku. Po nějaké době — nevěděl, jak dlouho to trvalo — se zelená branka otevřela a vyšel Farfrae. Byl oblečen jako na cestu. Když vyšel ze stínu zdi, dopadlo na jeho hlavu a obličej slábnoucí světlo nadcházejícího večera a zbarvilo je do ruda. Henchard ho sledoval s pevně stisknutými čelistmi, takže jeho hranatá brada a svislý profil vynikly víc než kdy jindy.

Farfrae kráčel s jednou rukou v kapse a bručel si nějakou písničku, zřejmě zaujat slovy. Byla to táž, kterou zpíval před léty u Tří námořníků, když přišel do města jako chudý mladík, který chce žít a pokusit se o štěstí, ale neví, kam se obrátit:

„Zde ruka, věrný příteli, ty sám ji stiskni v své.“

Nic na světě nedojalo Hencharda víc než stará písnička. Ucouvl. „Ne, nemůžu to udělat!“ vzdychl. „Proč s tím ten zatracenej blázen začíná zrovna teď!“

Konečně Farfrae zmlkl a Henchard vyhlédl z okna na patře. „Šel byste sem nahoru?“ zavolal na něj.

„Kde jste, nevidím vás? Co se děje?“ odpověděl Farfrae. Za chvilku Henchard slyšel, jak Farfrae šplhá po žebříku. Slyšel, jak vyšplhal do prvního poschodí, přichází k žebříku do druhého a do třetího. Pak se v otvoru vynořila jeho hlava.

„Co tady teď děláte?“ zeptal se a mířil k Henchardovi. „Proč nedržíte svátek jako ostatní?“ Mluvil tónem, který svou přísností dával najevo, že nezapomněl na dopolední výtržnost, a vyjadřoval přesvědčení, že Henchard zase pil.

Henchard neřekl ani slovo, došel k poklopu nad schody a stoupl si na něj, aby těsně zapadl. Pak se obrátil k nic nechápajícímu mladíkovi, který si už mezitím všiml, že má Henchard jednu paži pevně přivázánu k boku.

„Tak,“ řekl Henchard tiše, „teď jsme tu sami mezi sebou — muž proti muži. Vaše peníze a vaše krásná paní vás už nepovznášejí a mne moje chudoba neponižuje.“

„Go to má znamenat?“ zeptal se Farfrae prostě.

„Počkej chvíli, chlapečku. Měl sis to rozmyslet, než jsi dohnal k nejhoršímu člověka, kterej nemá co ztratit. Snes jsem, že jsi byl můj konkurent, i když mě to zničilo, a snes jsem i tvůj výsměch, i když mě to ponižovalo, ale nesnesu, abys mnou cloumal a připravil mě tím o čest!“

Farfraea to dopálilo: „Neměl jste tam co dělat.“

„Zrovna tolik, co každej druhej! Ty smrkáči, ty budeš poučovat staršího člověka, že tam neměl co dělat!“ Hněvem mu naběhla žíla na čele.

„Urazil jste člena panovnického rodu, Hencharde, a bylo mou povinností smírčího soudce, abych vám v tom zabránil.“

„Člena panovnickýho rodu vem čert!“ řekl Henchard. „Když na to přijde, jsem zrovna tak dobrý občan jako vy!“

„Nepřišel jsem se sem dohadovat. Počkejte, až budete mít chladnou hlavu, pak se na to budete dívat stejně jako já.“ „Koukejte se uklidnit sám,“ řekl Henchard zlověstně. „A teď k věci. Jste v týhle čtverhranný místnosti, abyste dokončil zápas, co jste ráno začal. Tyhle dveře jsou čtyřicet stop nad zemí. Jeden z nás tudy vyhodí druhého, vítěz zůstane nahoře. Když bude chtít, může pak slézt dolů a dělat poplach, že druhý spad nešťastnou náhodou, — anebo může říct pravdu, to bude záležet na něm. Protože jsem silnější, přivázal jsem si ruku, abych nebyl ve výhodě. Rozumíte tomu? Tak jedem!“

Farfrae neměl čas udělat nic jiného, než se pustit do Hencharda, protože ten okamžitě zaútočil. Bylo to zápasnické utkání, a šlo o to, aby jeden druhého dostal na lopatky, a Henchard byl navíc rozhodnut, že při tom poražený proletí dveřmi. Popadl svou volnou pravicí Farfraea za límec z levé strany a Farfrae držel Hencharda za límec levou rukou. Pravou se pokoušel uchopit protivníka za levici, ale to se mu nepodařilo, neboť Henchard ji šikovně odtahoval a díval se na přivřené oči svého hezkého a štíhlého soupeře.

Henchard první vykročil a Farfrae se mu svou nohou postavil do cesty; až potud vypadalo utkání jako zápas obvyklý v tomto kraji. Několik minut se tak drželi, kolébali se a nakláněli jako stromy ve vichřici a nikdo nepromluvil ani slovo. Začali hlasitě oddechovat. Pak se Farfrae pokusil chytit Hencharda za límec z druhé strany, ale silnější protivník vší silou vzdoroval, zkroutil mu ruku a ukončil první kolo zápasu tím, že srazil Farfraea na kolena tlakem své svalnaté paže. Ale protože byl jednoruký,

nedokázal ho udržet, Farfrae vstal a zápas pokračoval stejné jako před tím.

Henchard se otočil okolo své osy a dostal tak Donalda do nebezpečné blízkosti otvoru. Když Skot viděl, v jaké je situaci, poprvé se do svého soupeře pořádně zaklesl a všechno úsilí rozzuřeného Knížete temnot — jak podle svého zjevu mohl být v tu chvíli Henchard klidně nazván — nestačilo na to, aby dokázal Farfraea zvednout nebo setřást. S vypětím všech sil se mu to nakonec podařilo, ale to už byli daleko od osudných dveří. Henchard přešel do protiútoku a pokusil se soupeře položit na lopatky. Kdyby byl měl obě ruce volné, byl by to Farfraeův konec. Ale takhle se mu znovu podařilo vstát, zkroutit Henchardovi ruku a způsobit mu pekelnou bolest, jak se jevilo na jeho zkřiveném obličeji. Henchard se okamžitě zbavil mladíka přehozením přes levý bok, jak se tomu chvatu říkalo, využil své výhody, smýkl jím ke dveřím a nepovolil sevření, dokud se Farfraeova hezká hlava nevyklonila přes okraj podlahy a ruce mu nevisely na venkovní zdi.

„Tak,“ řekl Henchard, popadaje dech, „a tohle je konec toho, co sis ráno začal. Tvůj život je v mé moci.“

„Tak mě zabijte!“ řekl Farfrae. „Už na to čekáte dost dlouho!“ Henchard se na něho beze slova podíval a jejich oči se setkaly. „Donalde — to není pravda!“ řekl hořce. „Bůh je mi svědkem, že jsem tě míval rád jako nikdo druhý… A teď… přišel jsem tě sem zabít, a nemůžu ti ublížit! Běž mě třeba udat — dělej, co chceš — mně už je jedno, co se mnou bude!“

Odešel do kouta sýpky, rozvázal si ruku a lehl si na pytle štván výčitkami svědomí. Farfrae ho mlčky sledoval, pak došel ke schodům a zmizel. Henchard by ho byl rád přivolal zpátky, ale jazyk mu vypověděl službu a kroky mladého muže utichly.

Henchard vypil až do dna svůj díl hanby a výčitek. Vybavovaly se mu vzpomínky na první setkání s Farfraeem — na dobu, kdy podivná směs dobrodružnosti a uvědomělého úsilí ve Farfraeově povaze mu tak imponovaly, že si s ním Donald mohl dělat, co chtěl. Byl tak zdeptán, že zůstal skrčený na pytlích, v pozici pro muže nezvyklé, a tím spíš pro takového muže! Ženskost této polohy se tragicky odrážela od dokonalého vzoru mužnosti. Slyšel dole hlasy, slyšel, jak se otevřely dveře kůlny pro kočáry, jak přivedli koně, ale nevšímal si toho.

Zůstal na sýpce, dokud se stíny nerozplynuly v šeru a dveře se neproměnily v obdélník šedivého světla, který byl jediným

viditelným předmětem. Pak vstal, unaveně setřásl prach se šatů a nejistým krokem sestoupil na dvůr.

„Kdysi si mě vážil,“ brumlal si. „Teď mnou bude navždy opovrhovat a bude mě nenávidět!“

Zmočila se ho neovladatelná touha setkat se s Farfraeem ještě dnes večer a nějakým zoufalým způsobem se pokusit o věc téměř nemožnou, dosáhnout, aby mu odpustil jeho šílený útok. Ale po cestě ke dveřím Farfraeova domu si vzpomněl, co se dělo na dvoře, zatímco ležel strnulý nahoře. Vzpomněl si, že Farfrae šel do stáje a zapřáhl koně do bryčky. Mezitím mu Whittle přinesl dopis a Farfrae prohlásil, že nepojede po budmouthské cestě, jak měl v úmyslu, že ho nečekaně volají do Weatherbury a že se cestou zpátky zastaví v Mellstocku, protože je to jen asi dvě míle stranou. Farfrae byl už určitě přichystán na cestu, když za ním přišel na dvůr, nemohl tušit, co ho čeká. Teď už určitě odjel (i když jiným směrem, než chtěl jet původně) a neřekl nikomu ani slovo o tom, co se mezi nimi sběhlo.

Bylo by tedy zbytečné chodit teď dovnitř.

Nemohl dělat nic jiného než počkat, až se Farfrae vrátí, ačkoli čekání natahovalo jeho neklidnou a sebeobviňující duši na skřipec. Chodil po ulicích a po předměstích, chvilkami se zastavoval, až nakonec došel na kamenný most, o němž jsme se už zmínili, na místo, kde v poslední době rád prodléval. Zdržel se tady hodně dlouho; doléhalo k němu jen šumění vody na jezu a blikání lamp z nedaleké Casterbridge.

Když se tak opíral o zábradlí, upoutal jeho pozornost nezvyklý hluk, nesoucí se sem z města. Byla to změť rytmického rámusení, které ulice odrážely hlučnou ozvěnou. Napadlo ho, že rámus pochází od městské kapely, která se pokouší dovršit slávu dnešního dne, ale proti tomu mluvily podivné zvuky toho hluku. Ale věnoval té záhadě jen zběžnou pozornost; pocit vlastního pádu v něm byl příliš silný a nebyl schopen zabývat se cizími záležitostmi. Zůstal stát opřen o zábradlí.

«39»

Když Farfrae sestoupil dolů, zastavil se, aby nabral dech a vzpamatoval se ze svého setkání s Henchardem. Přišel do dvora s úmyslem zapřáhnout si do bryčky (všichni zaměstnanci měli volno) a odjet do jedné vesnice ležící na budmouthské cestě.

Přestože podstoupil zápas s Henchardem, rozhodl se, že tu cestu vykoná, aby se vzpamatoval, než přijde domů a setká se s Lucettou. Chtěl si svůj další postup v případě tak závažném důkladně rozmyslet.

Právě když se chystal odjet, dorazil Whittle s nedbale adresovaným dopisem, označeným na obálce slovem „Spěchá“. Když jej Donald otevřel, s překvapením zjistil, že není podepsán. Obsahoval stručně formulovanou žádost, aby se dnes večer dostavil do Weatherbury kvůli jakémusi obchodu, který tam měl uzavřít. Farfrae nechápal, proč je to tak naléhavé, avšak protože měl stejně chuť někam vyrazit, podřídil se anonymní žádosti především proto, že Mellstock, kam chtěl jet původně, ležel také v tu stranu. Oznámil tedy Whittleovi, kam pojede, a vydal se na cestu. Henchard tato jeho slova zaslechl. Farfrae nenakázal svému zaměstnanci, aby něco vyřídil v domě, a Whittle to sám od sebe neudělal.

Anonymní dopis byl dobře míněným dílem Longwayse a ostatních Farfraeových zaměstnanců, kteří chtěli, aby nebyl na místě maškarády, kdyby k ní přece jenom došlo. Kdyby byli promluvili přímo, přivolali by na sebe pomstu těch svých kumpánů, kteří se těšili na tuto starodávnou bujarou zábavu — proto se napsání anonymního dopisu nabídlo samo.

Pokud jde o chudinku Lucettu, na její ochranu nepodnikli nic, protože stejně jako většina ostatních věřili, že na těch klepech musí být kus pravdy a že tedy musí snést všechno sama, jak nejlépe dovede.

Bylo kolem osmé a Lucetta seděla sama v salónu. Setmělo se už dřív než před půl hodinou, ale ona nedala přinést svíčky, protože ráda čekávala na Donalda u krbu, a nebylo-li příliš zima, mívala pootevřené okno, aby slyšela bryčku co nejdřív. Byla pohodlně usazena v křesle a za celou dobu manželství se necítila tak dobře jako dnes. Dnešní den přinesl samé úspěchy a chvilkové rozladění, způsobené Henchardovou výtržností, zmizelo s ním, když ho manžel vykázal. Viditelné důkazy jejího absurdního vztahu k němu byly zničeny a neměla tedy zdánlivě nejmenší důvod k obavám.

Snění, v němž se mísilo všechno možné, náhle přerušil vzdálený hluk, který každým okamžikem sílil. Příliš ji to nepřekvapilo neboť po odjezdu královské ekvipáže se odpoledne většina obyvatel věnovala zábavám. Avšak její pozornost upoutal hlas služky, která debatovala z poschodí protějšího domu se svou kolegyní stojící ještě kdesi výš.

„Kudy teď jdou?“ zajímala se první.

„Nemůžu ti teď říct, vadí mi pivovarskej komín,“ řekla druhá. „Aha, už je vidím. Já to věděla! Já to věděla!“

„A co?“ ozvala se první vzrušeněji.

„Jdou po Obilní ulici! A sedí zády k sobě!“

„Co — jsou dva — dvě figury?“

„Ano. Dvě figury na oslu, zády k sobě, přivázaný za lokty! Vona kouká dopředu a von dozadu.“

„Myslej tím někoho určitého?“

„Asi jo. Mužskej má na sobě modrej kabát a plátěný kamaše; má černý fousy a rudej obličej. Je to vycpaná figurína s maskou.“ Hluk sílil — pak se trochu ztišil.

„Vždyť já nic neuvidím!“ křičela nespokojeně první služka. „Zahnuli do postranní uličky,“ řekla ta, která vyhlížela ze záviděného podkroví. „No konečně je pořádně vidím!“

„Jak vypadá ta ženská? Popiš ji a já budu hned vědět, jestli je to ta, co myslím.“

„Proboha… vždyť je to voblečený jako vona, když seděla v první řadě, když na radnici hráli divadlo!“

Lucetta vyskočila a téměř zároveň se tiše otevřely dveře. Ve světle ohně se objevila ElizabethJane.

„Přišla jsem se na vás podívat,“ řekla a sotva přitom popadala dech. „Neklepala jsem — odpusťte mi to! Nemáte zavřené okenice a okno je dokořán.“

Nečekala na Lucettinu odpověď, pospíšila k oknu a zavřela jednu okenici. Lucetta přistoupila k ní. „Nechte to být!“ řekla rozhodně staženým hrdlem a uchopila ElizabethJane za ruku. Jejich rozhovor byl tak tichý a rychlý, že nepřeslechly ani slovo z toho, co si povídaly ty dvě venku:

„Krk má holej, vlasy spletený a hřeben je na svým místě; má na sobě fialový hedvábí, bílý punčochy a lakový botky.“ ElizabethJane se znovu pokusila zavřít okno, ale Lucetta ji držela vší silou.

„Vždyť to jsem já!“ řekla s tváří bledou jako smrt. „Průvod… skandál… jeho a moje figura!“

Elizabethin pohled prozradil, že to už dávno ví.

„Zavřeme ta okna,“ prosila Elizabeth, když si všimla, že Lucettě tuhnou rysy čím dál víc, jak se blíží ryk a smích. „Pojďme je zavřít!“

„To nemá smysl!“ vykřikla. „On to uvidí. Donald to určitě uvidí! Je právě na zpáteční cestě … zlomí mu to srdce… už mě nebude mít nikdy rád… a to mě zabije… zabije!“

Teď zase šílela Elizabeth. „Copak tomu nemůže nikdo zabránit?“ naříkala. „Nemůže to nikdo udělat… nikdo?“ Pustila Lucettiny ruce a vrhla se ke dveřím. Lucetta řekla tvrdě: „Já to chci vidět!“ vrátila se k oknu, otevřela je a vyšla na balkón.

Elizabeth byla hned u ní, vzala ji kolem ramen a pokusila se ji odtáhnout zpátky. Lucetta se upřeně dívala na zlověstné divadlo, které se rychle blížilo. Dostatečné osvětlení dávalo oběma figurám jednoznačnou podobu; v té dvojici nebylo možno vidět nikoho jiného kromě vyhlédnutých obětí.

„Pojďte dovnitř,“ žadonila Elizabeth, „a já zavřu okno!“ „To jsem já… já… dokonce i se slunečníkem.,. s mým zeleným slunečníkem!“ křičela Lucetta a šíleně se rozesmála, když se vrátila do pokoje. Vteřinu stála jako sloup a pak těžce dopadla na podlahu.

Téměř současně s tím, jak upadla, hřmot maškarády ustal. Příboj výsměchu se vlnitě vytrácel a dupání ustalo, jako když se utiší vítr. Elizabeth si to uvědomovala jen vzdáleně; trhla za zvonek a sklonila se k Lucettě, která se svíjela na podlaze v epileptickém záchvatu. Elizabeth zvonila, znovu a znovu a marně, neboť celé služebnictvo zřejmě vyběhlo před dům, aby pořádně vidělo celý sabat démonů.

Konečně přišel jeden z Farfraeových zaměstnanců, který civěl u dveří, a po něm kuchař. Zavřeli okenice, které Elizabeth jen ve spěchu přirazila, přinesli světlo, odnesli Lucettu do ložnice a poslali pro doktora. Když ji Elizabeth svlékala, Lucetta se probrala k vědomí, ale jakmile si uvědomila, co se přihodilo, podlehla znovu záchvatu.

Doktor přišel nečekaně brzy. Stál ve dveřích svého domu jako ostatní a uvažoval, co má všechno to bláznění znamenat. Jakmile uviděl ubohou nemocnou, řekl, odpovídaje na Elizabethinu nevyslovenou otázku: „Je to vážné.’

„Je to jen záchvat,“ řekla Elizabeth.

„Ano. Ale záchvat při jejím současném stavu znamená katastrofu. Musíte poslat pro pana Farfraea. Kde vlastně je?“ „Odjel někam do vsi, pane doktore,“ odpověděla komorná, „je to někde na budmouthský cestě. Už se asi brzy vrátí.“

„To nevadí. Stejně pro něj musíte poslat, co kdyby se zdržel.“ Lékař se vrátil k lůžku nemocné. Muž se vzkazem byl vyslán a brzy slyšeli, jak cválá ze dvora.

Když pan Benjamin Grower, onen ctihodný občan, o němž už byla řeč, zaslechl hřmot sekáčků, bubínků, tamburín, soudků,

pokliček, beraních rohů a všelijakých jiných historických nástrojů až do svého domu na Hlavní ulici, nasadil si mezitím klobouk a vyšel, aby zjistil, co se děje. Přišel na roh u Farfraeova domu a okamžitě poznal, oč jde; byl místní rodák a už dříve byl svědkem takových hrubiánských žertů. Nejdříve se snažil najít strážníky: ve městě byli dva. Nakonec je objevil ukryté v postranní uličce, vyděšenější než obvykle, protože oba měli neurčitý pocit, že se na ně dav vrhne, jestli je uvidí.

„Co zmůžem my dva chudáci proti takovýmu množství!“ vykřikl Stubberd v odpověď na Growerovy výčitky. „Určitě by měli chuť dopustit se na nás felo de se a to by znamenalo smrt pachatele: my ale nechcem bejt příčinou smrti bližního ani za nic!“

„Tak sežeňte nějakou pomoc! Já půjdu s vámi. Uvidíme, jestli něco zmůže úřední autorita. Dělejte,-kde máte obušky?“

„Nechtěli jsme, aby viděli, že jsme ve službě, když je nás tak málo, tak jsme je schovali tadyhle do tý roury.“

„Tak ven s nimi a jdeme, proboha! Á, tady je pan Blowbody, to je štěstí.“ (Blowbody byl třetí městský smírčí soudce.)

„Kdo to tu řádí?“ zeptal se Blowbody. „Máte jejich jména?“

„Ne,“ řekl Grower a nařídil jednomu ze strážníků: „Půjdete s panem Blowbodym Starou alejí až na horní konec; já půjdu se Stubberdem rovně. Tak je dostaneme mezi sebe. Zjistěte jenom jejich jména: žádné zasahování nebo potyčky.“

Vyrazili tedy podle plánu. Ale když Stubberd s panem Growerem přišli na Obilní ulici, odkud přicházel všechen rámus, s překvapením zjistili, že tam žádné srocení není. Prošli kolem Farfraeova domu a prohlédli ulici-až na konec. Světla lamp blikala, stromy na Promenádě šuměly a několik občanů postávalo venku s rukama v kapsách. Všechno vypadalo jako obyčejně.

„Viděl jste srocený dav při výtržnosti?“ otázal se Grower soudcovským tónem jednoho manšestrového kabátu, který kouřil z krátké dýmky a měl kolena ovázaná provázky.

„Co jste, prosím, říkal, pane?“ otázal se tupě oslovený, což nebyl nikdo jiný než Charl od Petrova prstu. Pan Grower opakoval otázku.

Charl pokýval hlavou s výrazem téměř dětské nevědomosti. „Kdepák, já nic neviděl, že ne, Joe? A tys tu byl už přede mnou.“

Josephovy odpovědi byly stejně nic neříkající jako Charlovy.

„Hm, to je divné,“ řekl pan Grower. „Ale tamhle jde jeden slušný člověk, kterého znám od vidění. Neviděl jste,“ tázal se

blížícího se Joppa, „bandu darebáků, kteří tu dělali pekelný rámus — nějakou maškarádu nebo co?“

„Kdepak, nic takovýho, pane,“ odpověděl Jopp, jako by slyšel tu nejpodivnější novinku. „Ale já dneska nebyl moc daleko, tak možná… “

„To se stalo tady — právě zde,“ řekl soudce.

„Když na to tak myslím, tak mě napadá, že vítr dneska na Promenádě zní tak nějak divně poeticky, víc než normálně, že by to snad bylo tohle?“ pravil Jopp a pohnul rukama v kapsách svého šedého kabátu (šikovně v nich držel dvě pokličky a kravský roh, jež měl zastrčené pod vestou).

„Máte mě za blázna? Strážníku, pojďme tudy. Museli zmizet do zadní uličky.“

Ale ani tam, ani na Hlavní ulici výtržníky nenašli. A Blowbody s druhým strážníkem, kteří právě dorazili z opačné strany, pořídili stejně. Figury, osel, lucerny, kapela a všichni ostatní zmizeli jako Comus se svým průvodem.

Pan Grower prohlásil: „Můžeme udělat už jen jedno. Sežeňte pár pomocníků a zajdeme na Mixen Lane k Petrovu prstu. Musel bych se pořádně zmýlit, kdybychom tam nenašli jejich stopu.“

Těžkopádní ochránci zákona sehnali pomoc, která byla právě po ruce a celá skupinka vyrazila do uličky neřesti. Nešlo to rychle uprostřed noci, protože po cestě nesvítila ani jedna lampa; občas bliklo trochu světla záclonami v okně, anebo mezi dveřmi, které se nemohly zavřít, protože v domě byl špatný komín. Museli dlouho klepat na dveře zavřené na závoru a několikrát hlasitě zdůraznit důležitost svého úřadu, než konečně mohli sebevědomě sejít do krčmy.

U stolů, jako obyčejně kvůli stabilitě přivázaných ke stropu, seděla obvyklá sešlost, která pila a kouřila s klidem soch. Hostinská hleděla mile na příchozí a slušně pravila: „Dobrý večer, pánové, máme tu spoustu místa. Doufám, že je všechno v pořádku?“ Rozhlédli se po místnosti. Stubberd řekl jednomu ze sedících: „Před chvílí jsem tě určitě viděl v Obilní ulici — pan Grower s tebou mluvil, viď?“

Osloveným byl Charl a zakroutil bez zájmu hlavou. „Jsem tu už nejmíň hodinu, viď, Nancy?“ řekl ženě, která zamyšleně popíjela pivo vedle něho.

„No jo, to na mou duši jseš. Přišla jsem si na svoji pintu po večeři a to ty jsi tady už byl a vostatní přece taky.“

Druhý strážník se díval na hodiny a zahlédl na skle, jak

hostinská udělala prudký pohyb. Rychle se obrátil a uviděl, jak zavírá dvířka pece.

„Máte v tý peci něco zajímavýho, paninko!“ poznamenal, otevřel dvířka a vytáhl tamburínu.

„Víte,“ řekla omluvně, „to tady máme pro případ, že si někdo chce trošku skočit. Vlhkem se kazí, tak ji tam dávám, aby byla v suchu.“

Strážník pokýval chápavě hlavou, ale ve skutečnosti nepochopil vůbec nic. Z tohoto mírného a nevinného spolku se nedalo žádným způsobem nic vytáhnout. Po několika minutách vyšetřovatelé odešli a společně se svými pomocníky, které nechali u dveří, pokračovali ve své cestě.

«40»

Už dávno předtím se Henchard, unavený dlouhým postáváním na mostě, vydal zpátky k městu. Když došel na začátek ulice, objevil se před ním průvod, který právě vycházel z aleje. Lucerny, trubky a množství lidí ho vyděsily, uviděl figury na oslu a věděl, kolik uhodilo.

Dav přešel přes ulici, zahnul za roh a zmizel. Henchard se vrátil kousek zpátky a vážně uvažoval; pak vyrazil po temném břehu ke svému domovu. Ale neměl klid. Zašel proto ke své schovance a tam mu řekli, že Elizabeth odešla k paní Farfraeové. Jakoby poslušen hlasu nějakého kouzla a veden neznámou předtuchou, vydal se týmž směrem doufaje, že ji potká, když už výtržníci mezitím zmizeli. To se nesplnilo. Henchard lehce zazvonil a dozvěděl se podrobnosti o tom, co se odehrálo, slyšel o lékařově kategorickém příkazu, aby Farfraea okamžitě sehnali, a o tom, že pro něj ihned poslali na budmouthskou silnici.

„Ale on jel do Mellstocku a do Weatherbury!“ vykřikl Henchard, nevýslovně zoufalý. „Nepojede po budmouthské cestě.“

Ale kdo už dnes dal na Hencharda! Nevěřili mu a jeho slova považovali za drzou bezohlednost. Přestože se v té chvíli zdálo, že Lucettin život závisí na návratu jejího manžela (prožívala obrovská duševní muka nad tím, že by se mohl dozvědět jen překroucenou pravdu o jejím vztahu k Henchardovi), do Weatherbury nikoho neposlali. Zkroušený a zoufalý Henchard se rozhodl, že půjde Farfraea hledat sám.

Uháněl z města, běžel po cestě přes durnoverské louky, vyšplhal se na kopec nad nimi, kráčel dál řídkou tmou jarní noci, přešel druhý kopec a dostal se až skoro ke třetímu, vzdálenému asi tři míle. Na Yalburském úpatí, neboli pláni, těsně pod kopcem, se zaposlouchal. Zpočátku neslyšel nic než bušící srdce a mírný vítr, naříkající ve smrcích a modřínech Yalburského lesa, který pokrývá výšiny táhnoucí se na obě strany. Ale po chvíli bylo slyšet lehká kola, jejichž obruče skřípaly po nově vydlážděných úsecích silnice, a v dálce zablikala světla.

Podle charakteristického zvuku poznal, že je to Farfraeova bryčka, jedoucí z kopce; dříve patřívala jemu a Skot ji koupil při likvidaci jeho bankrotu. Henchard tedy znovu vykročil po alburské pláni a bryčka ho dohnala, když jezdec zmírnil rychlost mezi dvěma usedlostmi.

Bylo to na místě, kde z casterbridgeské silnice odbočovala cesta do Mellstocku. Kdyby se Farfrae stavil v této vesnici, jak měl původně v úmyslu, přijede domů o několik hodin později. Brzy bylo zřejmé, že své rozhodnutí nezměnil, neboť světlo se zatočilo do Kukaččí aleje, dříve zmíněné vedlejší cesty. Lucerna Farfraeovy bryčky osvětlila Henchardovu tvář. Farfrae okamžitě poznal svého protivníka.

„Farfraei, pane Farfraei!“ křičel Henchard, třebaže už sotva dechu popadal, a mával rukama.

Farfrae nechal koně zatočit do aleje, pak trhl opratí a řekl přes rameno, jak se mluví s otevřeným nepřítelem: „Copak?“ „Vraťte se rychle do Casterbridge!“ řekl Henchard. „U vás doma se něco stalo — musíte se vrátit. Já kvůli tomu běžel celou cestu, abych vám to řek.“

Farfrae mlčel a Henchardovy naděje hasly. Proč si to lépe nerozmyslel, proč ho nenapadlo to, co je teď zcela jasné? Před čtyřmi hodinami vnutil Farfraeovi zápas na život a na smrt, a teď stojí pozdě v noci na opuštěné cestě a žádá ho, aby jel po určité cestě, kde mohl mít své komplice, místo aby ho nechal jet po dříve určené cestě, kde by se Farfrae mohl lépe vyhnout přepadení. Henchard téměř smyslově vnímal, jak tyto myšlenky procházejí Farfraeovi v hlavě.

„Musím jet do Mellstocku,“ odpověděl Farfrae chladně a povolil koním opratě, aby mohli jet.

„Ale tohle je mnohem důležitější než váš obchod v Mellstocku,“ naléhal Henchard. „Jde o vaši ženu! Je jí špatně. Po cestě vám můžu říct podrobnosti.“

Henchardovo vzrušení a naléhavý tón vzbudily ve Farfraeovi

podezření, že to je jen ruse, aby ho Henchard dostal k nejbližšímu lesu a tam dokončil to, co z taktických důvodů anebo z nedostatku odvahy neuskutečnil odpoledne. Práskl do koní.

„Vím, co si myslíte,“ volal Henchard a běžel za vozem zničený a zoufalý, za jakého darebáka ho považuje jeho dřívější přítel. „Ale to není pravda!“ křičel chraptivě. „Věřte mi, Farfraei, přišel jsem jenom kvůli vám a vaší ženě. Je to s ní zlé. Víc nevím, ale chtějí, abyste přijel. Poslali pro vás omylem někam jinam. Proboha, věřte mi — jsem darebák, ale pořád vás mám rád!“ Ale Farfrae k němu neměl důvěru. Věděl, že jeho žena čeká dítě, ale před několika hodinami byla úplně zdravá a bylo tedy pravděpodobnější, že Henchard má zrádné úmysly, než že mluví pravdu. Henchard si z něj často dělával blázny, proč by šije nedělal i teď? Popohnal koně a brzy se dostal na vyvýšené prostranství u Mellstocku. Henchardův křečovitý běh byl pro něj dalším důkazem o jeho špatných úmyslech.

Bryčka i s cestujícím se Henchardovi zmenšovala před očima; všechna námaha pro Farfraeovo dobro ztroskotala. Zdálo se, že pro tohoto kajícího se hříšníka není spásy. Proklínal sám sebe bezohledněji než Job, jak se stává prudkým lidem, když si přestanou vážit sami sebe a sestupují na dno duchovní bídy, které leží hned pod chudobou. Do tohoto stavu se dostal ve chvíli zatemnění smyslů, k němuž okolní les poskytoval jen nedokonalou ilustraci. Pak se vydal zpátky stejnou cestou, jak přišel. Nechtěl, aby se Farfrae na zpáteční cestě zdržel, kdyby ho uviděl.

Když se vrátil do Casterbridge, zašel do Farfraeova domu, aby se zeptal, co je nového. Jakmile se otevřely dveře, objevily Se napjaté tváře na schodišti, v hale i v poschodí; všichni zklamaně vydechli: „To není on!“ Sluha, který zjistil, že byl poslán nesprávným směrem, se už dávno vrátil a všichni skládali naděje do Hencharda.

„Copak vy jste ho nenašel?“ zeptal se lékař.

„Našel… Nemůžu vám o tom povídat!“ odpověděl Henchard a klesl do židle u dveří. „Nepřijde dřív než za dvě hodiny.“. „Hm,“ zabručel doktor a vrátil se nahoru.

„Jak je jí ?“ zeptal se Henchard Elizabeth, která stála uprostřed jejich skupinky,

„Moc špatně, tatínku. Je strašně neklidná, protože tak úpěnlivě čeká svého muže. Chudinka — mám strach, že ji zabili!“ Henchard se chvíli díval na dívku plnou soucitu, jako by ji uviděl v novém světle; pak beze slova odešel a zamířil ke svému

osamělému domku. A to všechno kvůli soupeření dvou mužů, pomyslel si. Smrt bude mít ústřici a on s Farfraeem škeble. Ale ElizabethJane — ta mu v jeho sklíčenosti připadala jako paprsek světla. Líbil se mu její výraz, když mu odpovídala ze schodů. Viděl v něm náklonnost a on už netoužil po ničem jiném než po náklonnosti něčeho dobrého a čistého. Není jeho vlastní, přesto jej poprvé napadlo, že by ji mohl mít rád jako vlastní dítě, jen kdyby ho ona nepřestala mít ráda.

Jopp se právě chystal do postele, když se Henchard vrátil domů. Jak vešel do dveří, Jopp řekl: „S paní Farfraeovou je to dost špatné.“

„Ano,“ stručně odpověděl Henchard, přestože měl jakési tušení, že Jopp měl prsty v té maškarádě, a zvedl oči jen natolik, aby si všiml, že Joppova tvář je napjatá strachem.

„Někdo vás tu hledal,“ pokračoval Jopp, když už Henchard odcházel do svého pokoje. „Nějaký cestovatel nebo námořní kapitán.“

„Cože! — Kdo to moh být?“

„Vypadal na zámožnýho člověka — měl šedivý vlasy a širokej obličej. Ale neřek, jak se jmenuje, a nenechal žádnej vzkaz.“

„Tak co bych se staral,“ řekl Henchard a zavřel za sebou dveře.

Odbočení do Mellstocku zdrželo Farfraea, jak odhadoval Henchard, téměř o dvě hodiny. Kromě jiných naléhavých důvodů, vyžadujících jeho přítomnost, bylo zapotřebí jeho souhlasu, aby mohli poslat do Budmouthu pro druhého lékaře. Když se Farfrae konečně vrátil, rval si vlasy nad tím, že si špatně vyložil Henchardův úmysl.

Vyslali posla do Budmouthu, třebaže už bylo tak pozdě. Noc pokročila a lékař se dostavil teprve k ránu. Lucettě se po Donaldově příchodu hodně ulevilo. Nehnul se od ní, a když se mu hned po jeho návratu pokoušela šeptem svěřit tajemství, které ji tížilo, přerušil ji a ujistil, že mluvení ji teď namáhá a že bude ještě mít spoustu času, aby mu všechno řekla.

Až do té chvíle neměl o maškarádě tušení. Po městě se ihned rozkřikla zpráva o nemoci a předčasném porodu paní Farfraeové, a protože se účastníci orgie dohadovali o jejich příčině, zmocnil se jich strach a nad celou věcí se rozhostilo mrtvé ticho. Lidé kolem Lucetty zase neměli to srdce zvyšovat manželovo utrpení tím, že by o věci mluvili

Nelze říci, co všechno řekla té smutné noci Farfraeovi jeho žena o svém dřívějším vztahu k Henchardovi; mluvili mezi čtyřma očima. Z Farfraeových slov později vyplynulo, že ho seznámila s holými fakty svého podivného styku s obchodníkem obilím. Pokud jde o její následující činy — fakt, že přišla do Casterbridge, aby žila s Henchardem — domnělé ospravedlnění rozchodu s ním, když přišla na to, že se ho musí bát (přestože v tom hrála hlavní roli skutečnost, že se na první pohled zamilovala do jiného ) — způsob, jímž uklidnila své svědomí nad sňatkem s jiným mužem, ačkoli se zavázala vzít si Hencharda — jak dalece se zmínila o těchto věcech, to zůstalo Farfraeovým tajemstvím.

Kromě ponocného, který té noci obcházel Casterbridge, přecházela po Obilní ulici neméně často ještě jedna postava. Byl to Henchard, který jakmile ulehl, poznal, že neusne. Přecházel sem a tam a každou chvíli se vyptával na stav nemocné. Přišel kvůli Farfraeovi a kvůli Lucettě, ale ze všeho nejvíc kvůli Elizabeth. Zbavený postupně všech svých zájmů, začal se soustřeďovat na osobu své schovanky, jejíž přítomnost až donedávna nemohl snést. Těšilo ho, že ji vždy spatřil, když se ptal na Lucettu.

Naposledy se stavil ve čtyři ráno, když už se do ulic vkrádalo světlo. Jitřenka nad Durnoverskými stráněmi bledla, rozednívalo se, vrabci se slétali do ulic a v kurnících začaly kdákat slepice. Když byl už jen pár kroků od Farfraeova domu, uviděl, jak služka opatrně otvírá dveře a sundává kus látky, kterým bylo obalené klepadlo. Rozběhl se k ní a vrabci ani nevzlétli od odpadků, tak málo věřili v možnost lidského útoku v tak časnou hodinu.

„Proč to dáváš pryč?“ zeptal se Henchard.

Obrátila se k němu překvapena, co tu dělá, a chvíli mlčela. Když ho poznala, řekla: „Protože už si každý může klepat, jak chce. Ona už to neuslyší.“

«41»

Henchard šel domů. Bylo už ráno. Rozdělal oheň v krbu a sedl si nečinně k němu. Neseděl dlouho, když slyšel, jak se lehké kroky blíží k domu a procházejí chodbou; pak někdo tiše zaklepal na dveře. Henchardův obličej se rozjasnil, protože poznal

ElizabethJane. Když vešla dovnitř, viděl, že je bledá a smutná.

„Slyšel jsi to?“ zeptala se. „Pani Farfraeová! Je… mrtvá! Zemřela… asi před hodinou!“

„Já vím,“ odpověděl Henchard. „Přišel jsem teprve před chvílí. Jsi moc hodná, Elizabeth, žes mi o tom přišla říct. Určitě jsi strašně unavená po tom ponocování. Zůstaň tu se mnou. Můžeš si lehnout vedle a já ti řeknu, až bude snídaně.“

Aby mu udělala radost — neboť jeho laskavost budila v osamělé dívce nečekanou vděčnost — udělala, co chtěl, a lehla si na pohovku, kterou ji Henchard upravil z lenošky ve vedlejší místnosti. Slyšela, jak připravuje jídlo, ale myslela hlavně na Lucettu, jejíž smrt přišla tak nečekaně uprostřed života a naděje na mateřství. Za chvilku usnula.

Otčím zatím vedle připravil snídani, ale když zjistil, že spí, nebudil ji; čekal, hleděl do ohně a dbal o to, aby voda v čajníku vřela. Dělal to s pečlivostí hospodyně, jako by to byla pro něho čest, že Elizabeth je u něj v domě. Jeho vztah k ní prodělal opravdu velikou změnu. Začal už snít o tom, jak budou v budoucnosti žít spolu, jako otec a dcera, jako by to byla jediná možnost, jak najít štěstí.

Vyrušilo ho nové zaklepání na dveře; vstal a šel neochotně otevřít. Ve dveřích stál statný muž, jehož vzhled a vystupování působilo cizím a neznámým dojmem — dojmem, který by lidé, mající zkušenost s cizinci, nazvali koloniálním. Byl to člověk, který se u Petrova prstu vyptával na cestu. Henchard kývl na pozdrav a hleděl tázavě na návštěvníka.

„Dobrejtro,“ řekl neznámý snad až příliš srdečně. „Mám tu čest s panem Henchardem?“

„Jmenuju se Henchard.“

„Tak jsem vás teda zastih doma — to je dobře. Já vždycky říkám, že k dílu si má člověk přivstat. Měl byste čas na slovíčko?“

„Jistě,“ odpověděl Henchard a vpustil hosta dál.

„Vy se na mě nepamatujete?“ řekl návštěvník a usadil se.

Henchard si ho bez zájmu prohlédl a zakroutil hlavou.

„Tak teda asi ne. Já jsem Newson.“

Na Hencharda jako by sáhla smrt. Příchozí si toho nevšiml. „To jméno znám moc dobře,“ řekl konečně Henchard s pohledem upřeným do země.

„O tom nepochybuju. Tedy jde o to, že vás hledám už čtrnáct dní. Přistál jsem v Havenpoolu a procházel jsem Casterbridgí po cestě do Falmouthu, a když jsem tam dorazil, řekli mi, že jste bydlíval v Casterbridgi. Tak jsem se vrátil — přijel jsem

před deseti minutami dostavníkem a konečně jsem vás našel. Řekli mi: ,Bydlí tam u mlejna.‘ Tak jsem tady. Přišel jsem kvůli tomu obchodu, co jsme spolu udělali asi před dvaceti léty. Byla to podivná věc. Byl jsem tehdy mladej, a čím míň o tom budeme mluvit, tím to bude asi lepší.“

„Podivná věc! Bylo to daleko horší. Vždyť já nemůžu ani připustit, že jsem to tehdy byl já sám, a ne někdo jiný. Nebyl jsem při smyslech, a ty přece dělaj člověka člověkem.“

„Byli jsme mladí a nerozvážní,“ řekl Newson. „Ale já přišel dát věci do pořádku, a ne se hádat. Chudák Susan — byla to pro ni tvrdá zkušenost.“

„To byla.“

„Byla to dobrosrdečná ženská a měla smysl pro rodinu. Nebyla zlá a vostrá jako některý ženský — byla moc hodná.“

„Máte pravdu.“

„Vy zřejmě víte, že si ve své prostoduchosti myslela, že ten obchod je pro ni jistým závazkem. Byla v té věci nevinná jak anděl.“

„Vím o tom, věděl jsem to hned,“ řekl Henchard s očima stále sklopenýma. „To mě na tom pronásledovalo. Kdyby to byla viděla ve správným světle, nikdy by byla ode mě neodešla. Nikdy! Ale jak na to chudák měla přijít? Jaký měla znalosti? Žádný. Vždyť se uměla sotva podepsat.“

„Já neměl to srdce říct jí to, když už bylo po všem,“ řekl bývalý námořník. „Myslel jsem si, a nebylo v tom moc pýchy, že se mnou se bude mít líp. Byla docela šťastná a já bych jí byl nic neřekl do nejdelší smrti. Vaše holčička umřela; Susan měla jinou a všechno bylo v pořádku. Ale přišel čas — víte, ono jednou na všechno dojde. Bylo to po tom, co jsme se všichni vrátili z Ameriky; někdo, komu vyprávěla svůj příběh, jí řekl, že na ni nemám právo, a dělal si blázny z její víry, že jsem její muž. Pak už se mnou nebyla šťastná. Bylo pořád smutná, vzdychala a naříkala. Řekla, že ode mne musí odejít, a byla tu otázka, co s naším dítětem. Tehdy mi někdo poradil, co mám udělat, a já to tak zařídil, protože mi to připadalo jako nejlepší možnost. Nechal jsem ji ve Falmouthu a odplul s lodí. Když jsem se dostal přes Atlantik, byla tam bouře a předpokládalo se, že několik námořníků včetně mě smetly vlny přes palubu. Dostal jsem se na New Foundland a ptal jsem se sám sebe, co udělám. Když už jsem tady, tak tu zůstanu, napadlo mě, pro ni to tak bude nejlepší, když se mnou nechce žít; ať si myslí, že jsem se utopil. Se mnou by byla nešťastná, ale takhle půjde k němu a dítě

bude mít aspoň domov. Do Anglie jsem se vrátil teprve před měsícem a dověděl jsem se, že šla, jak jsem předpokládal, za vámi a dceru vzala s sebou. Ve Falmouthu mi řekli, že Susan zemřela. Ale kde je moje ElizabethJane?“

„Také zemřela,“ řekl Henchard zarytě. „To vám přece také řekli?“ Námořník vyskočil a nervózně přešel po místnosti. „Zemřela!“ řekl tiše. „K čemu mi teď budou moje peníze?“

Henchard neodpověděl a potřásl hlavou, jako by se ta otázka týkala spíš Newsona než jeho samého.

„Kde je pochovaná?“ tázal se námořník.

„Vedle matky,“ řekl Henchard stejně odhodlaným tónem.

„Kdy zemřela?“

„Už je to přes rok,“ odpověděl Henchard bez váhání.

Námořník pořád ještě stál. Henchard ani jednou nevzhlédl. Konečně Newson řekl: „Jezdil jsem sem zbytečně! Můžu tedy klidně jít! Dobře mi tak. Už vás nebudu obtěžovat.“

Henchard slyšel, jak Newson odchází po podlaze posypané pískem, jak mechanicky tiskne kliku, pomalu otvírá a zavírá dveře. Bylo to u zklamaného nebo zoufalého člověka přirozené, avšak Henchard ani nezvedl hlavu. Newsonův stín se mihl za oknem. Byl pryč.

Pak Henchard vstal, jako by ho mátly smysly, zmaten nad tím, co udělal. Byl to okamžitý nápad. Cit k ÉlizabethJane, který se v něm v poslední době probudil, nová naděje, že by byla jeho dcerou, na niž by byl pyšný jako na vlastní a která se za takovou dosud považovala, to všechno neočekávaný Newsonův příchod vystupňoval v žárlivou sobeckost. Ta ho vedla k tomu, že lhal jako malý kluk bez ohledu na následky. Očekával, že během pěti minut se na jeho podvod přijde, ale nikdo se na nic nezeptal. Přesto k tomu určitě dojde; Newson odešel jen na chvíli, protože ve městě mu všechno řeknou. Vrátí se, aby ho proklel a odvedl mu jeho poslední radost!

V rychlosti si nasadil klobouk a vydal se za Newsonem. Brzy ho uviděl, jak přechází prostranství u Býčího kůlu. Henchard ho sledoval a viděl, že zašel ke Královskému znaku, kde čekal ranní dostavník, kterým přijel, na jiný, s nímž se křižoval. Dostavník se právě chystal k odjezdu. Newson nastoupil, jeho zavazadla naložili a za několik minut vůz zmizel i s ním.

Ani se neohlédl. Věřil prostě a doslova Henchardovým slovům — tak prostě, že to bylo téměř nadpřirozené. Mladý námořník, který si odvedl Susanu Henchardovou bez velké úvahy, jen jakmile jí pohlédl do tváře, dosud žil a jednal v po-

době cestujícího, jenž spoléhal na Henchardovo slovo tak, že se bývalý obchodník na místě málem hanbou propadl.

Zůstane mu Elizabeth díky tomu okamžitému nápadu? „Zřejmě ne na dlouho,“ řekl si. Newson se třeba dá do řeči s cestujícími, z nichž některý určitě bude z Casterbridge, a podvod bude odhalen.

Tato možnost způsobila, že Henchard začal pomýšlet jen na obranu, a místo toho, aby uvážil, jak nejlépe napravit zlo a říci co nejdříve Elizabethinu otci pravdu, přemýšlel, jak uhájit pozici, které se čirou náhodou zmocnil. Jeho cit k dívce žárlivě rostl úměrně s novým nebezpečím, jemuž byly jeho nároky vystaveny.

Pozoroval silnici ztrácející se v dálce a čekal, že se poučený a rozzuřený Newson vrátí pěšky, aby si vzal svou dceru. Ale nikdo se neukázal. Zřejmě s nikým nepromluvil a pohřbil svou bolest do vlastního srdce.

Jeho bolest! — čím ta koneckonců byla v porovnání s tím, co by nad její ztrátou cítil Henchard? Newsonova láska, která s léty zchladla, nemohla soupeřit s láskou člověka, který žil neustále vedle ní. Tak uvažovala jeho žárlivá duše, aby omluvila fakt, že odtrhl otce od dcery.

Vrátil se domů a měl trochu strach, že mezitím odešla. Ale ne, byla tam a právě vycházela — ještě rozespalá, ale osvěžená — z místnosti, do níž ji uložil.

„Tatínku!“ obrátila se k němu s úsměvem. „Vůbec jsem nechtěla usnout, ale spala jsem asi hned, jak jsem si lehla, viď? Je mi divné, že se mi nezdálo o chudince paní Farfraeové, když jsem na ni tolik myslela. Vůbec je divné, že se nám obyčejně nic nezdá o nejnovějších událostech, kterých jsme plni.“

„Jsem rád, žes usnula,“ řekl a s dychtivostí vlastníka ji vzal za ruku. Příjemně ji to překvapilo.

Sedli si ke snídani a Elizabeth začala myslet zase na Lucettu. Byla krásnější o smutek, který slušel kráse založené na zamyšlené střízlivosti.

„Tati,“ řekla, když se duchem vrátila k prostřenému jídlu, „jsi moc hodný, že jsi sám uvařil snídani, když jsem vyspávala.“

„Dělám to každý den,“ odpověděl. „Tys ode mě odešla, všichni odešli. Musím se starat sám o sebe.“

„Je ti moc smutno, viď?“

„Je, děvče — ani nevíš jak! Můžu si za to sám. Ty jsi jediný člověk, který mi byl v poslední době blízký. A ty už nepřijdeš.“

„Proč to říkáš? Samozřejmě že přijdu, když budeš chtít.“

Henchard předstíral pochyby. Přestože v poslední době doufal, že s ním Elizabeth bude možná zase žít jako dcera, nechtěl jí to teď navrhnout. Newson se může každou chvíli vrátit, a co si pak Elizabeth o něm pomyslí pro ten podvod! Bude líp, když jí nebude na očích.

Když se nasnídali, Elizabeth se nezdvihla až do chvíle, kdy Henchard obvykle odcházel do práce. Pak vstala, ujistila ho, že zase přijde, a kráčela v ranním slunci do kopce.

„Teď mě má stejně ráda jako já ji. Kdybych se jen slovíčkem zmínil, žila by se mnou v tomhle malém domku! Ale nejpozději do večera se tamten vrátí a ona mě bude nenávidět!“

Tato úvaha ho pronásledovala po celý den. Už neměl vzpurnou, výsměšnou náladu bezohledného dobrodruha, ale doléhala na něho těžká melancholie člověka, který ztratil všechno, na čem mu v životě záleží a pro co by měl vůbec žít. Už nebude mít na koho být pyšný, nikdo se ho nezastane, protože ElizabethJane na něho brzy bude jako na cizího a ještě horší. Susan, Farfrae, Lucetta, Elizabeth — všichni ho opustili, jeden po druhém, a vždycky to byla buď jeho vina, anebo jeho neštěstí.

Neměl žádný zájem, žádného koníčka, žádnou vášeň, jimiž by je mohl nahradit. Kdyby si mohl zavolat na pomoc hudbu, byl by snad život snesitelný ještě i teď, neboť pro Hencharda měla hudba kouzelnou moc. Jediný tón trubky nebo varhan jej dojal a pod dojmem dokonalé harmonie se převtěloval. Ale zlý osud rozhodl, že si nebude moci v okamžiku nouze povolat tuto božskou sílu.

Celá krajina před ním byla jedinou tmou; už nic nepřijde, už není na co čekat. Podle přirozeného běhu života by měl zůstat na zemi ještě nějakých třicet, čtyřicet let — aby se mu vysmáli, anebo aby ho v nejlepším případě litovali.

To pomyšlení bylo nesnesitelné.

Na východ od Casterbridge leží močály a louky samá voda. Kdo tudy jde a zastaví se na chvíli za tiché noci, uslyší jedinečné symfonie těchto vod, jako by je hrál orchestr, který si nesvítí a který je rozsazen po celých blatech. V díře rozbitého jezu vyluzuje recitativ; tam, kde potůček naráží na kamennou lávku, voda vesele trylkuje, pod můstkem kovově duní a u Durnoverské jámy syčí. Místo, kde koncert vody zní nejhlasitěji, se nazývá Deset propustí, neboť tam proud za jarních přívalů vytváří pravou fugu.

Reka je zde hluboká a prudká po celý rok a hladina se proto vyrovnává stavidly pomocí soustavy kol a rumpálů. Od druhého

mostu na silnici (o němž jsme se tak často zmiňovali) se táhne pěšina k propustím, přes něž vede úzká dřevěná lávka. Ale po setmění nejde touto cestou živá duše, neboť pěšinka končí u hlubokého místa zvaného Černá voda, které je velice nebezpečné.

Henchard však vyšel z města východní silnicí, přišel na druhý, neboli kamenný most a odtud zahnul na osamělou stezku a kráčel podél říčky tak daleko, že Deset propustí matně problesklo stínem, který na hladinu vrhal slabý odlesk už zapadlého slunce. Za několik vteřin došel k díře v jezu, kde bylo nejhlouběji. Rozhlédl se na všechny strany, ale nikde se nic nepohnulo. Pak sundal klobouk, svlékl kabát a stál nad vodou s rukama sepjatýma.

Jak hleděl do vody, cosi se pomalu vynořovalo z tůně, kterou za staletí vykroužila voda a již si zvolil za svůj hrob. Nejprve to pro stín břehu nemohl rozeznat, ale pak poznal lidské tělo, ležící ztuhlé na hladině.

Ve víru odděleném od hlavního proudu ta věc připlula až k němu; s hrůzou poznal, že je to on sám. Ne nějaký utopený člověk jemu podobný, ale jeho přesný dvojník, utopený ve víru Deseti propustí.

Nešťastník měl silný smysl pro věci nadpřirozené; odvrátil se tedy, jako by to udělal každý, kdo spatřil děsivý zázrak. Zakryl si oči rukama a sklonil hlavu. Ani se neohlédl, sebral kabát a klobouk a šel pryč.

Po chvíli se probral před svým obydlím. Byl překvapen, neboť tam na něj čekala Elizabeth. Přistoupila k němu a oslovila ho „tatínku“ jako obyčejně. Newson se tedy ještě nevrátil.

„Napadlo mě, že jsi ráno byl moc smutný,“ řekla, „tak jsem se na tebe přišla podívat. Já jsem taky moc smutná. Ale všichni a všechno je proti tobě a já vím, že tě to trápí.“

Jak to děvče dovedlo předvídat! Ale nevidělo všechno až do důsledků.

Zeptal se jí: „Myslíš, že se dosud dějou zázraky? Já nejsem sečtělý. Neznám toho tolik, kolik bych potřeboval. Celý život jsem se snažil přemýšlet a poučit se, ale čím víc toho chci znát, tím jsem asi hloupější.“

„Myslím, že zázraky se už nedějí,“ řekla.

„Nikdo například nezasáhne, když má člověk zoufalé úmysly? A možná že ne, aspoň ne přímo. Ale pojď se mnou a já ti ukážu, co myslím.“

Ochotně souhlasila a on ji dovedl na silnici a osamělou stezku

k Deseti propustím. Kráčel neklidně, jako by nějaký bludný . duch, kterého ona nevidí, poletoval ve vzduchu a mučil jeho oči. Byla by ráda mluvila o Lucettě, ale bála se ho vyrušit. Když se přiblížili k jezu, zastavil se a poprosil ji, aby šla dál, podívala se do tůně a řekla mu, co tam uvidí.

Došla tam tedy a hned se vrátila. „Nic tam není,“ řekla.

„Vrať se,“ odpověděl, „a podívej se pořádně.“

Došla na břeh říčky podruhé. Po chvíli se vrátila a řekla, že tam ve víru cosi plave, ale že nemůže poznat, co to je. Vypadá to jako balík starých šatů.

„Vypadají jako moje?“ zeptal se Henchard.

„Ano — to ano. Proboha… nevím, jestli… Tatínku, pojď pryč!“

„Vrať se a podívej se znovu, pak půjdeme domů.“

Utíkala zpátky a Henchard viděl, jak se sklání až téměř ke hladině. Pak vyskočila a přiběhla k němu.

„Tak co tomu říkáš teď?“

„Pojď domů.“

„Ale pověz mi, prosím tě, co to tam plave?“

„Figura,“ odpověděla rychle. „Určitěji hodili do řeky někde mezi vrbami u černé vody, aby se toho zbavili, když přišel soudce, a voda ji odnesla sem.“

„Víš… je to figura s mou podobou! Ale kde je ta druhá? Proč jen jedna?… Ta jejich maškaráda ji zabila a mně zachránila život!“

Elizabeth po cestě usilovně přemýšlela, co znamenají slova „mně zachránila život“, a nakonec uhodla jejich význam. „Tatínku! — já tě nenechám takhle samotného!“ vzlykala. „Smím s tebou žít a starat se o tebe jako dřív? Mně nevadí, že jsi chudý. Byla bych zůstala už ráno, ale ty jsi nic neřekl.“ „Jestli smíš přijít ke mně?“ řekl s hořkostí. „Elizabeth, nedělej si ze mne blázny! Co bych za to dal, kdybys přišla!“

„Určitě přijdu,“ řekla.

„Odpustíš mi všechny moje hrubosti? Vždyť to ani nejde!“ „Už jsem na ně zapomněla. Nemluv o tom.“

Tak ho uklidnila. Domluvili se, jak všechno zařídí, a pak se rozešli domů. Henchard se po dlouhé době poprvé oholil, vzal si čisté prádlo a učesal se: vypadal jako znovuzrozený.

Druhý den vyšlo najevo, že ElizabethJane měla pravdu: pasák krav našel figuru; Lucettina ležela o kousek výš proti proudu. Ale o věci se mluvilo co nejméně a figury byly v tichosti zničeny.

Přestože záhada byla vysvětlena přirozeným způsobem, Henchard považoval za znamení už sám fakt, že jeho figurína plavala ve víru. ElizabethJane slyšela, jak říká: „Kdo může být tak prokletý jako já! A přece se zdá, že nade mnou Kdosi drží ruku!“

«42»

Ale podvědomé přesvědčení, že jeho osud je v rukou Někoho, začalo v Henchardovi slábnout, jak přibývalo času od události, která je zrodila. Newson jej pronásledoval jako přízrak. Určitě se vrátí.

Avšak Newson se neobjevil. Lucettu odnesli na hřbitov. Casterbridge jí naposledy věnovala pozornost a pak šla po své práci, jako by Lucetta nikdy neexistovala. Elizabeth nadále věřila, že je Henchardovou dcerou, a žila s ním zas ve společné domácnosti. Newson snad odešel navždy.

Postupem času se ovdovělý Farfrae dozvěděl, jaké vlastně byly příčiny Lucettiny nemoci a smrti, a první, co ho napadlo, byla samozřejmě myšlenka na pomstu, která by jménem zákona postihla původce katastrofy. Rozhodl se, že vyčká, až bude po pohřbu, a pak zakročí. Když se tak stalo, znovu o věci uvažoval. Ať byly následky sebestrašnější, bylo jasné, že je bezohlední původci maškarády nemohli předvídat, ani je nemohli úmyslně zavinit. Pokud tomu rozuměl, svedla je k činu dráždivá vyhlídka, že se budou pást na rozpacích lidí ve význačném postavení, jimž se jinak museli ve všem podřizovat. O Joppových motivech totiž neměl tušení. Uvažoval o tom i z jiné stránky. Lucetta mu před smrtí všechno řekla a nebylo žádoucí dělat kolem její minulosti rozruch, jak kvůli ní samotné, tak kvůli Henchardovi i kvůli sobě. Farfraeovi připadalo, že pro památku mrtvé i pro vlastní klid bude nejlíp, když bude všechno považovat za nepředvídanou shodu okolností.

Henchard í Farfrae se sobě navzájem vyhýbali. Henchard kvůli ElizabethJane natolik ovládl svou pýchu, že přijal malý obchůdek se semeny a sazenicemi, kterou koupilo několik radních s Farfraeem v čele, aby měl možnost znovu začít. Pokud by bylo šlo jen o něj, byl by Henchard určitě odmítl pomoc, na které se třeba jen vzdáleně podílel člověk, s nímž se dostal do tak prudkého sporu. Ale dívčina náklonnost pro něho zřejmě

byla životní nutností a kvůli ní vzala jeho pýcha na sebe plášť pokory.

Usadili se tedy a Henchard jí splnil každé přání, které jí četl na očích, s pozorností, v níž rodičovský zájem byl ještě vybičován žárlivou hrůzou ze soupeře. Už se nezdálo pravděpodobné, že se Newson vrátí do Casterbridge hledat svou dceru. Vždyť je to světoběžník a cizí člověk, vlastně cizinec, dceru . už tolik let neviděl a za daného stavu věcí po ní ani moc netoužil. Pro jiné zájmy na ni brzy zapomene a ani ho nenapadne znovu pátrat v minulosti, aby zjistil, že je dosud mezi živými. Protože se Henchard potřeboval trochu vyrovnat se svým svědomím, opakoval si často, že lež, jíž pro sebe zachránil milovaný poklad, neřekl úmyslně, že to byl vzdorující výkřik naprostého zoufalství, které nepomyslelo na následky. Kromě toho sám sebe přesvědčoval, že žádný Newson by ji nedokázal milovat jako on, že by za ni nedokázal dýchat, jak to byl ochoten s radostí učinit.

Tak spolu žili v krámku, z něhož byl výhled na hřbitov, a až do konce roku se nestalo nic, co by porušilo klidný běh dní. Vycházeli zřídka a nikdy ne v den trhu, takže Donalda Farfraea vídali velmi málo a i tak jen jako postavu přecházející někde v dálce po ulici. Donald se věnoval svým obvyklým povinnostem, usmíval se ze zvyku na své kolegy obchodníky a smlouval s nákupčími — jak to po určité době dělají všichni vdovci.

Čas „svým vlastním chmurným způsobem“ Donalda poučil, co si má myslet o svém životě s Lucettou — co v něm bylo a co nebylo. Jsou lidé, jejichž srdce lnou se zarytou věrností k představě nebo věci, která se jim dostala náhodou, ještě dlouho po tom, co je vlastní rozum poučil, že na ní není nic zvláštního

— anebo dokonce naopak — , a bez ní se jim nic nezdá být dost dobré. Farfrae k nim nepatřil. Prozíravost, přehled a bystrost jeho povahy ho dokázaly vyvést z mrtvolné prázdnoty, do níž ho uvrhla ztráta manželky. Uvědomil si, že Lucettina smrt změnila nepřetržitý řetěz trápení na prostý smutek. Když mu prozradila svou minulost — a k tomu by stejně dříve či později muselo dojít — , těžko se dalo uvěřit, že další život s ní bude šťastný.

Navzdory všem těmto okolnostem v něm Lucettin obraz dosud žil, její slabosti probouzely jen mírné výčitky a její utrpení tu a tam podnítilo hněv nad tím, že všechno tajila.

Do konce roku se Henchardův obchůdek se semeny a zrním, tak malý, že se tam sotva vešel pult, pěkně rozrostl a schovanka s otcem se těšili vážnosti v tom sluncem zalitém koutě, kde stál.

ElizabethJane se chovala jako tichý člověk, který překypuje vnitřním životem. Několikrát za týden podnikala dlouhé výlety do kraje, většinou směrem k Budmouthu. Stávalo se, že když večer po takovém osvěživém výletu spolu usedli, připadalo Henchardovi, že je spíš odměřená než milá, a to ho trápilo. Ke všem výčitkám přibyla nová — svou někdejší přísností zahubil její vzácnou náklonnost, když mu ji nabízela.

Teď si všechno dělala po svém. Odcházela a vracela se, kupovala i prodávala a její slovo platilo jako zákon.

„Ty máš nový rukávník, ElizabethJane,“ řekl jí jednou docela mírně.

„Ano, koupila jsem si ho,“ odpověděla.

Znovu se podíval na rukávník na vedlejším stole. Byl z hnědé kožešiny s krásným leskem, a ačkoli se v tomhle zboží moc nevyznal, zdálo se mu, že je pro ni trochu nezvykle nápadný.

„Asi byl dost drahý, vid, miláčku?“ zahrával si.

„Byl pro mě trochu drahý,“ odpověděla tiše, „ale není nápadný.“

„Kdepak, to ne,“ řekl zkrocený lev, který úzkostlivě dbal na to, aby ji ani v nejmenším nerozčilil.

Po nějakém čase, to už se blížilo nové jaro — když nebyla doma, zastavil se před její ložnicí. Šel kolem a vzpomněl si, jak opustila jeho tehdy velký a pohodlný dům v Obilní ulici, protože na ni byl zlý, a jak se pak taky díval na její pokoj. Tento byl mnohem menší, ale Henchard byl překvapen, kolik knih je v něm rozloženo. Bylo jich tolik a byly tak zajímavé, že se jednoduchý nábytek, na němž ležely, vedle nich téměř ztrácel. Některé z nich, vlastně většinu z nich si Elizabeth určitě koupila v poslední době, a Henchard, který ji vedl k rozumným nákupům, neměl ani zdání, jak značnou část jejich soukromých příjmů za ně utratila. Nejprve se cítil trochu uražen, protože to považoval za přepjatost, a rozhodl se, že si s ní o její mocné vášni promluví. Ale než k tomu našel odvahu, došlo k události, která obrátila jeho úvahy úplně jinam.

Semenářská sezóna skončila a nadešly klidné týdny před senosečí, které Casterbridge poznamenávaly zvláštní stopou: na trzích se objevila spousta dřevěných sušáků, nových žlutých, zelených a červených žebřiňáků, velikých kos a vidlí, na jejichž bodce by se dala napíchnout celá rodina. Henchard proti všem zvyklostem vyrazil v sobotu odpoledne na tržiště, protože ho přepadl divný pocit, že by se rád prošel po místě své bývalé slávy. Farfrae, který ho stále v podstatě považoval za cizího

člověka, stál jako obvykle v tuto dobu pár kroků od vchodu do obilní tržnice a vypadal zcela zaujat něčím, co viděl kousek od sebe.

Henchard sledoval jeho pohled a uviděl, že nepozoruje sedláka, který předvádí zrní, ale jeho vlastní schovanku, která právě vyšla před krám na protější straně ulice. Elizabeth netušila, že je předmětem jeho pozornosti, a měla tedy míň štěstí než ony mladé ženy, které jako Junonin pták mají na každém svém péru oči Argusovy, jakmile se na obzoru objeví nějaký ctitel.

Henchard šel pryč a pomyslel si, že Farfraeův pohled při této příležitosti nic neznamená. Přesto mu nešlo z hlavy, že mladý Skot nakrátko projevil o Elizabeth něžný zájem. Nato se vynořily na povrch ony Henchardovy zvláštní vlastnosti, které odjakživa ovládaly jeho jednání a utvářely jeho povahu. Místo aby si přál spojení své milované schovanky a energického, podnikavého Donalda pro její i své dobro, při pouhém pomyšlení na něco takového se rozzuřil.

Dřív by se byl tak instinktivní odpor změnil v čin, ale dnes už to nebyl ten starý Henchard! Naučil se respektovat její vůli, ať už se to týkalo čehokoli, naprosto a bez námitek. Děsil se, že by pro slovíčko odporu mohl ztratit její zájem, který si znovu získal svou oddaností, a cítil, že bude lepší zachovat si jej třeba za cenu odloučení, než vzbudit její nelibost tím, že by ji chtěl pro sebe.

Avšak pouhé pomyšlení na možné rozloučení ho tak děsilo, že se večer s tichou rezignací zeptal: „Viděla jsi dnes pana Farfraea, ElizabethJane?“

Dívka sebou trhla a trochu zmateně odpověděla: „Ne.“

„Ale to nic… to nic… Víš, já ho viděl na ulici, zrovna když jsi taky vyšla.“ Byl by rád věděl, jestli její rozpaky potvrzují jeho nové podezření, že všechny ty dlouhé procházky v poslední době a všechny nové knihy, o nichž neměl tušení, mají něco společného s tím mladíkem. Nepomohla mu rozluštit jeho záhadu, a proto ze strachu, aby jí mlčení nedalo příležitost k myšlenkám, které popírají jejich nynější přátelské vztahy, změnil Henchard téma hovoru.

Henchard měl od přírody v povaze odpor k pokoutnímu jednání, ať už šlo o věci dobré nebo zlé. Ale solidtus timor jeho lásky — závislost na Elizabethině náklonnosti, do níž upadl (anebo viděno z jiného úhlu — k níž se povznesl), způsobila, že jednal v rozporu se svým založením. Často uvažoval celé hodiny o významu některého jejího činu nebo věty, ačkoli dříve

by se byl rovnou zeptal. Vyděšený pomyšlením na to, že vztah k Farfraeovi by patrně vytlačil na vedlejší kolej nenáruživý cit, který k němu chovala jako dcera k otci, začal pozorněji sledovat její vycházky.

Elizabeth nic netajila, byla jen jako vždycky zdrženlivá. A můžeme na ni rovnou říci, že se občas provinila rozhovorem s Donaldem, když ho náhodou potkala. Ať už vycházela na budmouthskou silnici za jakýmkoli cílem, často se vracela ve chvíli, kdy si z Obilní ulice odskočil po téhle větrné cestě na krátkou vycházku Farfrae — setřást před večeří prach a osiny, jak říkával. Henchard to sledoval z Arény, kde skryt za násypem pozoroval cestu tak dlouho, až uviděl, jak se setkali. Na obličeji se mu objevil výraz krajního rozčilení.

„Chce mě připravit i o ni!“ šeptal si. „Ale má na to právo. Nebudu mu překážet.“

Setkání bylo ve skutečnosti naprosto nevinné a vztah mladých lidí nepokročil tak daleko, jak se dohadoval Henchardův žárlivý bol. Kdyby byl dost blízko, byl by slyšel toto :

On: „Vy se ráda procházíte po této cestě, slečno Henchardová, že?“ (Řekl to svou zpěvavou intonací a zamyšleně na ni vzhlédl obdivným pohledem.)

Ona: „Ano, ráda. V poslední době chodím jenom sem, sama nevím proč.“

On: „A co když jiní to vědí.“

Ona (červenajíc se): „To nevím. Chodím sem asi proto, že chci každý den aspoň na chvilku zahlédnout moře.“

On: „Je to tajemství proč?“

Ona (zdráhavé): „Ano.“

On (dojímavým tónem písní jeho rodné země): „Tajemství podle mého k ničemu dobrému nevedou! Jedno takové tajemství mi zkazilo život. Vy dobře víte, co myslím.“

Elizabeth připustila, že ví, ale nepřiznala se, proč ji láká moře. Nedovedla to vysvětlit, neboť sama nevěděla, že tajemství je v tom, že kromě vzpomínek na námořníky má v sobě námořnickou krev.

„Děkuji vám za ty nové knihy, pane Farfraei,“ pokračovala ostýchavě. „Nevím, jestli jich smím přijímat tolik!“

„Proč ne? Mám větší radost z toho, že vám je mohu obstarat, než vy, že je máte!“

„To není možné!“

Šli spolu po cestě až k městu, kde se jejich kroky rozešly. Henchard sám sobě slíbil, že je nechá na pokoji a nebude

jim překážet, ať se stane cokoli Jestliže ho osud o ni připraví, nedá se nic dělat. V situaci, která by vznikla jejich sňatkem, neviděl pro sebe žádné locus standi. Farfrae by se k němu při nejlepším choval shovívavě — víc vzhledem ke své chudobě a dřívějšímu chování nemůže čekat. Elizabeth by se odcizila a jeho život by skončil v samotě bez přátel.

Protože měl před sebou takovéto vyhlídky, nemohl si pomoci, aby nebyl pořád na stráži. V jistém smyslu měl dokonce právo na Elizabeth dohlížet. Schůzky se zřejmě staly samozřejmou záležitostí a docházelo k nim v určité dny v týdnu.

Nakonec padly poslední pochybnosti. Jednou stál za násypem blízko místa, kde se mladí lidé setkali. Slyšel, jak ji Farfrae oslovuje „moje ElizabethJane“ a líbá ji. Dívka se rychle rozhlédla, aby se ujistila, že je nikdo nevidí.

Když odešli, vyšel Henchard ze svého úkrytu a smutně za nimi kráčel do města. Nejhorší potíž tohoto vztahu nebyla dosud odstraněna. Farfrae i Elizabeth, na rozdíl od jiných lidí, mají za to, že Elizabeth je jeho vlastní dcera, jak sám tvrdil a sám také věřil; a přestože mu Farfrae už určitě odpustil a neměl by nic proti tomu, aby byl jeho tchánem, nemohli by spolu nikdy vycházet srdečně. A dívka, která je jeho posledním přítelem, by se postupně dala ovlivnit manželem a naučila by se otcem pohrdat.

Kdyby byla své srdce darovala kterémukoli jinému muži než tomu, s nímž soupeřil, kterého proklel a s nímž se porval na život a na smrt v dobách, kdy v něm ještě plál nezlomený duch, byl by Henchard řekl „spánembohem“. Ale s vyhlídkami, které se před ním rýsovaly za této situace, se těžko mohl smířit.

V mozku je předsíň, kde se občas mihnou neovladatelné, neuvážené a škodlivé myšlenky, než se zase odklidí, odkud přišly. Jedna z takových myšlenek bleskla hlavou Henchardovi.

Co kdyby svěřil Farfraeovi, že jeho vyvolená není dcerou Michaela Hencharda, že vůbec nemá zákonného otce? Jak by asi tento korektní první občan města přijal takovou zprávu? Možná že by ElizabethJane opustil a on by zase měl svou adoptivní dceru pro sebe.

Henchard se otřásl a zvolal: „Bůh chraň! Proč bych se sám vrhal ďáblovi do chřtánu, když se tolik snažím ubránit jeho pokušení?“

«43»

Je přirozené, že to, co Henchard spatřil tak brzy, viděli později i ostatní. Celé město si brzy povídalo o tom, že pan Farfrae „mluví ze všech žen právě se schovankou toho bankrotáře Hencharda“, což byl místní výraz pro námluvy. Devatenáct předních krásek Casterbridge, které si myslely, že jedině ony mohou mladého obchodníka a radního učinit šťastným, znechuceně přestalo chodit do kostela, kam chodil Farfrae, přestalo se chovat nápadně společensky, vyřadily ho z počtu příbuzných, na něž vzpomínaly v modlitbě před spaním, zkrátka — začaly se opět chovat přirozeně.

Jedinými obyvateli města, které Skotova volba bezvýhradně uspokojovala, byli pravděpodobně takoví mudrcové jako Longways, Christopher Coney, Billy Wills nebo pan Buzzford. Před léty se u Tří námořníků stali svědky chvíle, kdy se tito dva skromní mladí lidé poprvé objevili na casterbridgeské scéně, a začali se o jejich osud přátelsky zajímat, snad i s ohledem na možný prospěch, který by jim z jejich štěstí kynul. Když se jednou paní Stannindgeová přivalila do výčepu a vyjádřila podiv nad tím, že takový člověk jako pan Farfrae, „taková opora města“, který si mohl vybrat dceru nějakého obchodníka nebo bohatého soukromníka, se takhle snižuje, odvážil se jí Coney odporovat.

„Kdepak, paní hostinská, tak to není. Já myslím, že vona se snižuje k němu. Je to vdovec — a jeho první žena za moc nestála — to přece není žádný štěstí pro mladou ženskou, která je svou paní a kterou má každej rád. Ale jestli už se má ta motanice jednou rozmotat, tak tohle není špatný. Když člověk postaví druhýmu pomník z nejlepšího mramoru jako von, popláče si, všechno si rozmyslí a řekne si: Tamta mě napálila, tuhle jsem znal dřív, je to dobrá ženská a ve vyšších kruzích dneska věrnou nenajdu.. tak to není to nejhorší, co může udělat, zvlášť když vona je vopravdu hodná.“

Tak se mluvilo u Námořníků. Ale musíme se vyhnout příliš nezávaznému konverzačnímu tónu prohlášením, že nastávající událost způsobila velký rozruch, že se vyrojilo spousta klepů atd., třebaže takové prohlášení možná zanechá nějaké éclat na budoucnosti naší milé hrdinky. Když jsme se vypořádali s lidskými řečmi, poznamenejme, že na věcech, které se nás

přímo netýkají, zajímají obvykle věci povrchní a pomíjivé. Přesněji řečeno, Casterbridge (s výjimkou oněch devatenácti mladých dam) si novinku se zájmem vyslechla a pak zase šla po své práci, obdělávala pole a obchodovala, starala se o děti a pochovávala své mrtvé a o Farfraeovy domácí záležitosti se vůbec nestarala.

Elizabeth a Farfrae se o celé věci Henchardovi ani slůvkem nezmínili. Když přemýšlel, proč jsou takoví, dospěl k závěru, že je to kvůli jeho minulosti, že se oba zamilovaní bojí dát se o té věci do řeči a že v něm vidí nepříjemnou překážku, které by se rádi zbavili. Henchard byl už i tak dost zahořklý vůči lidem a tento pocit se ho zmocňoval stále silněji, až nakonec nemohl snést nikoho, a obzvláště ne ElizabethJane. Jeho zdravotní stav se zhoršoval; byl chorobně citlivý. Nejraději by šel z cesty těm, kterým překážel.

Ale co když se mýlí a co když není nutné, aby se s ní kvůli sňatku naprosto rozloučil?

Začal si v duchu malovat druhou možnost — žije sám jako opelichaný lev v nějaké komůrce v domě, v němž vládne jeho schovanka; jako neškodný stařík, na něhož se Elizabeth usmívá a kterého její manžel trpělivě snáší. Pro tohoto pyšného člověka bylo strašné pomyšlení, že by klesl tak hluboko, a přece by se kvůli ElizabethJane dokázal smířit s čímkoli, dokonce i s Farfraeem, s výčitkami a panovačností. Cest bydlet s ní v jednom domě by téměř vyvážila osobní ponížení.

Obíral se úvahami, zda Farfraeovo očividné dvoření vyústí v krátkodobou známost, anebo naopak v nabídku k sňatku.

Jak už bylo řečeno, Elizabeth se často chodila procházet na budmouthskou silnici a Farfrae se tam s ní mohl bez nesnází jakoby náhodou scházet. Dvě míle za městem, asi čtvrt míle stranou od cesty stála obrovská prehistorická pevnost Mai Dun, obehnaná spoustou náspů, takže když se po nich někdo procházel, vypadal ze silnice jako nepatrná tečka. Sem se Henchard často uchyloval s dalekohledem v ruce a pozoroval ty dvě až tři míle, kde se via — neboť to opravdu byla původní silnice vybudovaná legiemi Impéria — táhla bez jediného keře. Sledoval, jak pokročily záležitosti mezi Farfraeem a tou, která jej okouzlila.

Jednoho dne, když byl Henchard zase na svém stanovišti, uviděl, že kdosi kráčí směrem od Budmouthu a zastavuje se na obvyklém místě. Zvedl dalekohled k očím a očekával, že spatří

známou Farfraeovu postavu. Ale čočky mu prozradily, že dnes nepřišel Elizabethin nápadník.

Byl to muž oblečený jako kapitán obchodního loďstva, a když se otočil, aby zjistil, kudy jít dál, bylo mu vidět do obličeje. Ta chvíle byla pro Hencharda věčností. Byl to Newson.

Henchard upustil dalekohled a chvíli se ani nehnul. Newson čekal a Henchard také — pokud se strnulost dá nazvat čekáním. Ale ElizabethJane nepřišla. Cosi jí zřejmě zabránilo v obvyklé procházce. Snad si s Farfraeem vyšli pro změnu někam jinam. Ale jak to všechno dopadne? Možná že přijde zítra a Newson, pokud se s ní chce sejít o samotě a říci jí pravdu, určitě si příležitost najde.

Pak jí poví nejen to, že je jejím otcem, ale prozradí jí I podvod, kterým byl odstraněn z cesty. Spravedlivá a přísná Elizabeth jím bude poprvé skutečně pohrdat, zapudí jej jako arcilháře a jeho místo zaujme Newson.

Ale toho dne ji Newson vůbec nespatřil. Ještě chvíli postál, a pak odešel; Henchard se cítil jako odsouzenec, kterému byla o čtyřiadvacet hodin odložena poprava. Když přišel domů, našel tam Elizabeth.

„Tatínku,“ řekla tónem nevědomého člověka, „dostala jsem dopis — takový divný, nepodepsaný. Někdo mě žádá, abych se s ním setkala buď dnes v poledne na budmouthské cestě, anebo večer u pana Farfraea. Píše, že mě hledal už jednou, ale že to někdo zařídil tak, aby mě nemohl vidět. Já tomu nerozumím, ale mezi námi řečeno, myslím si, že to je kvůli Donaldovi, že je to nějaký jeho příbuzný, který mu chce říct, cosi o mně myslí. Ale nechtěla jsem tam jít, dokud se s tebou neporadím. Mám tam jít?“ Henchard odpověděl rezignovaně: „Ano, jdi.“

Otázka, zda má zůstat v Casterbridgi, byla Newsonovým příchodem definitivně vyřešena. Henchard nebyl z těch, kteří snesou odsouzení ve věci, která je jim příliš drahá. A protože byl zvyklý mlčky snášet utrpení, a navíc ještě pyšný, rozhodl se uskutečnit co nejrychleji své záměry.

Mladá žena, na kterou hleděl jako na to poslední, co na světě má, byla překvapena, když jí řekl, jako by mu na ní už nezáleželo: „Odejdu z Casterbridge, ElizabethJane.“

„Odejdeš!“ vykřikla, „a mě tu necháš?“

„Ano, tenhle obchůdek můžeš přece vést klidně sama, mně na krámech, na ulicích a na lidech nezáleží — radši bych někam na venkov, kde bych byl sám, aby mě nikdo neviděl a abych se staral jen sám o sebe a nepřekážel ti.“

Sklopila oči a tiše plakala. Měla pocit, že k tomuto rozhodnutí došlo kvůli jejímu vztahu k Donaldovi a jeho pravděpodobným důsledkům. Dokázala však svou oddanost Farfraeovi a ovládla se.

„Je mi líto, že ses takhle rozhodl,“ řekla stísněně, ale pevně. „Protože si možná brzy vezmu pana Farfraea a myslela jsem, že ty proti tomu nebudeš nic mít!“

„Já souhlasím se vším, co chceš ty, děvenko,“ řekl Henchard chraplavě. „A kdybych nesouhlasil, stejně by se nic nezměnilo! Chci pryč. Kdybych tu zůstal, mohlo by dojít k nepříjemnostem; zkrátka, bude líp když půjdu.“

Ani její láskyplné naléhání by ho nepřimělo změnit rozhodnutí. Vždyť ani nemohla chtít změnit to, o čem nevěděla — nemohla by jím nepohrdat, až se dozví, že je její otčím, musela by ho začít nenávidět, až uslyší, čeho se dopustil, aby se nedozvěděla pravdu. Byl přesvědčen, že by to tak určitě dopadlo, žádným slovem ani činem už se to nedalo odčinit.

„To ale,“ řekla po chvíli, „nebudeš moct přijít na mou svatbu, a to bych nerada.4

„Nechci tam být — nechci!“ vykřikl a trochu klidněji dodal, „ale někdy si na mě vzpomeň, děvenko, vzpomeň si na mě, až budeš ženou nejbohatšího a nejpřednějšího občana města, a nezapomeň kvůli mým hříchům, až se o všech dozvíš, na to, že jsem tě měl rád, moc rád.“

„Ty to děláš kvůli Donaldovi!“ vzlykala.

„Já ti nezakazuju, aby sis ho vzala,“ řekl Henchard. „Slib mi, že na mě úplně nezapomeneš, až… “ Myslel tím, až přijde Newson.

Celá rozrušená mu to nepřítomně slíbila. Ještě téhož večera Henchard odešel z města, jehož rozvoj v období mnoha let byl do značné míry jeho zásluhou. Odpoledne si koupil nový koš na nástroje, vyčistil starý srp, oblékl si čisté kamaše a manšestrové šaty, zkrátka vrátil se ve všem k pracovnímu oděvu svého mládí a navždycky odložil obnošený městský oblek a oblýskaný hedvábný klobouk, který jej od jeho pádu charakterizoval na casterbridgeských ulicích jako člověka pamatujícího lepší časy.

Odešel sám a tajně, takže o jeho odchodu nevěděla živá duše. ElizabethJane ho doprovodila až ke druhému mostu — neboť na schůzku s neznámým u Farfraea bylo ještě brzy — a rozloučila se s ním s nepředstíraným údivem a smutkem a ještě chvíli ho zdržela, než ho nechala odejít. Sledovala, jak se jeho postava zmenšuje na pěšině vedoucí po lukách, jak se mu žlutý koš na zádech pohupuje v rytmu chůze, jak se mu krabatí látka pod

koleny a jak nakonec mizí. Neměla ani tušení, že Henchard vypadal v této chvíli téměř stejně, jako když skoro před čtvrt stoletím přišel do Casterbridge poprvé. S přibylými léty ovšem jeho chůze ztěžkla a beznaděj mu ještě víc ohnula ramena obtížená košem.

Došel až k prvnímu milníku, stojícímu u silnice v polovině prudkého kopce. Položil si koš na kámen, opřel se o něj lokty a roztřásl se v křečích. Bylo to horší než pláč, protože to tolik bolelo a protože neměl slzy.

„Kdyby tak byla se mnou — kdyby!“ řekl si. „Dřel bych až do úpadu. Ale nedá se nic dělat. Jsem sám jako Kain, jak si zasloužím. Ale můj trest není nad mé síly!“

Ovládl se, přehodil si koš a vykročil dál.

Elizabeth si mezitím poplakala, upravila se a obrátila se zpátky ke Casterbridgi. Než došla k prvnímu domu, potkala Donalda Farfraea. Bylo zřejmé, že už se dnes viděli. Podali si bez okolků ruce a Farfrae se dychtivě zeptal: „On odešel — a řekla jsi mu to? Myslím to druhé, ne o nás.“

„Odešel a já mu řekla všechno, co jsem věděla o tvém známém. Donalde, kdo to je?“

„Brzy se to dozvíš, miláčku. A pan Henchard také, jestli neodešel příliš daleko.“

„Půjde daleko, chce nám zmizet z očí!“

Šla vedle svého nápadníka, a když spolu došli na Rozcestí, nešli přímo k ní, ale zahnuli oba do Obilní ulice. Vešli do Farfraeova domu.

Farfrae otevřel dveře obývacího pokoje v přízemí a řekl: „Tady na tebe čeká.“ Elizabeth vešla. V křesle seděl moudře vyhlížející muž s kulatým obličejem, který navštívil Hencharda onoho pamětihodného rána téměř před dvěma léty a kterého viděl Henchard nastoupit do dostavníku a odjet půl hodiny po příjezdu. Byl to Richard Newson. Setkání s lehkověrným otcem, kterého šest let považovala za mrtvého, nemusíme ani popisovat. Bylo by srdečné, i kdyby nebyl jejím otcem. Henchardův odchod byl okamžitě osvětlen. Když pravda vyšla najevo, nebylo pro Elizabeth těžké vidět v Newsonovi otce, protože chování samotného Hencharda potvrzovalo pravdivost jeho slov. Kromě toho vyrostla vedle Newsona, a i kdyby Henchard byl jejím otcem podle zákonů přírody, tento druhý otec by nad ním byl patrně zvítězil, jakmile by vyprchal dojem z jejího rozloučení s Henchardem.

Newson ani nedovedl vyjádřit svou pýchu nad tím, jak mu dcera vyrostla do krásy. Znovu a znovu ji líbal.

„Ušetřil jsem ti námahu, abys musela jet ke mně!“ smál se Newson. „Ve skutečnosti tady pan Farfrae řekl, abych přijel na pár dní, že tě přivede. A já na to, že jo. A tady mě teda máš.“ „Tak Henchard tedy odešel,“ řekl Farfrae a zavřel dveře. „Udělal to sám od sebe, a jak říkala Elizabeth, byl na ni moc hodný. Už jsem byl trochu nervózní, ale teď je všechno v pořádku a už nebudou žádné potíže.“

„Já si to tak taky představoval,“ řekl Newson a podíval se oběma do tváře. „Stokrát jsem si říkal, když jsem ji chtěl nepozorovaně aspoň zahlídnout — Nech to bejt, bude lepší, když to nějakej čas vydržíš takhle v klidu, než se to votočí k lepšímu. Vím, že je to s váma dobrý, a co víc bych moh chtít?“

„Kapitáne, chtěl bych, abyste tu zůstal, když už to nemůže nikomu ublížit,“ řekl Farfrae. „A také si myslím, že svatba může být u mě, protože dům je dost velký. Budete tu mít své pohodlí — a ještě se tím ušetří spousta komplikací a výdajů. Vždyť se to docela hodí, když novomanželé nemají z kostela daleko domů!“ „Moc rád,“ řekl kapitán Newson, „protože teď, když chudák Henchard vodešel, to nikomu nemůže uškodit. Jinak bych to byl ale neudělal a vůbec bych mu byl nepřekážel, protože jsem se v jeho rodině už napřekážel ažaž. Ale co tomu říká mladá paní? Elizabeth, holčičko, pověz nám něco a nekoukej z okna, jako bys neslyšela.“

„Musíš to zařídit sám s Donaldem,“ zašeptala a dál se upřeně dívala na nějakou drobnost na ulici.

„Tak dobře,“ pokračoval Newson a obrátil se znovu na Farfraea s výrazem plným porozumění pro věc, „tak to teda uděláme. A protože toho, pane Farfraei, obstaráváte tolik, já se postarám o pití, o rum a jalovcovou — snad bude stačit dvanáct lahví, protože mezi hosty bude mnoho žen, a ty přece nemohou pít tolik, abychom s nimi museli vážně počítat? Ale vy se v tom vyznáte líp. Já se staral o námořníky, ale nemám zdání, kolik grogu může vypít na svatbě žena, která normálně nepije.“

„Ale kdepak — tolik toho ani nebude třeba!“ řekl Farfrae a zavrtěl hlavou, vážně a trochu vyděšeně. „Nechte to na mně.“ Když vyřešili některé z těchto detailů, Newson se opřel o opěradlo křesla, usmál se zamyšleně a řekl: „Jestlipak jsem vám, pane Farfraei, řek, jak se mě Henchard tenkrát zbavil?“ Donald dal najevo, že neví, na co naráží.

„To jsem si myslel. Rozhod jsem se, že to neřeknu, abych mu

neublížil. Ale když odešel, tak vám to můžu říct. Přijel jsem do Casterbridge asi deset měsíců předtím, než jsem vás minulej tejden vyhledal. A byl jsem tu před tím už dvakrát. Prvně jsem projel městem a nevěděl jsem ani, že tu Elizabeth žije. Pak jsem se někde doslech — zapomněl jsem kde — že tu Henchard bejvá starostou, vrátil jsem se a navštívil jsem ho. Ten starej lump řek, že Elizabeth umřela už před několika léty!“

Elizabeth vážně poslouchala jeho vyprávění.

„Nikdy mě nenapadlo, že si ze mě dělá blázny,“ pokračoval Newson. „Věřte mi nebo ne, ale byl jsem z toho celej pryč a vodjel jsem stejným dostavníkem, co mě přivez, nezdržel jsem se tu ani celý půl hodiny. Chacha, to byl podařenej vtip, a docela se mu to povedlo, to musím uznat!“

Elizabeth byla touto novinkou zmatena. „Vtip! — To snad ne!“ vykřikla. „To mi tě zapíral po celou tu dobu, kdy jsi už mohl být tady?“

Otec připustil, že je to pravda. „Neměl to dělat,“ řekl Farfrae. Elizabeth si vzdychla. „Slíbila jsem, že na něho nezapomenu. Ale teď bych na něj raděj neměla vzpomínat!“

Newson, stejně jako většina lidí, kteří poznali svět a lidi s různými morálními zásadami, nechápal hrůznost Henchardova zločinu, přestože jím sám nejvíc trpěl. Čím prudčeji se útočilo na nepřítomného viníka, tím více se vžíval do jeho role.

„Vždyť dohromady neřek ani deset slov,“ hájil jej Newson. „A jak moh vědět, že budu tak hloupej a budu mu to věřit? Vždyť je to spíš moje vina než jeho!“

„Ne,“ řekla ElizabethJane pevně pod vlivem svého pohnutí. „On věděl, jaký jsi — ty jsi byl vždycky takový důvěřivý, tati. Matka to říkala tisíckrát — určitě ti chtěl ublížit. Jako by nestačilo, že se pět let vydával za mého otce a připravoval mě o tebe. Tohle neměl dělat!“

Takto spolu hovořili a nikdo nedokázal přesvědčit ElizabethJane o nevině nepřítomného podvodníka. A i kdyby byl Henchard přítomen, nebyl by se hájil, tak málo cenil sám sebe a své dobré jméno.

„Vždyť už je to jedno — už je to za námi,“ řekl Newson dobrosrdečné. „A teď zase k tý svatbě.“

«44»

Mezitím muž, o němž mluvili, šel sám svou cestou, dokud ho nezmohla únava a nemusel si hledat místo pro odpočinek. Byl ztrátou dívky tak zničen, že nemohl vstoupit do hostince ani do sebeskromnějšího lidského příbytku, a lehl si tedy na poli do stohu. Hlad nepociťoval a byl tak utrápený, že spal tvrdě.

Jasné podzimní slunce nad strništěm ho probudilo dost časně. Otevřel svůj koš, vzal si k snídani to, co si zabalil na večeři, a když dojedl, prohlédl důkladně svůj majetek. Přestože všechno, co si vzal, musel nést na zádech, ukryl mezi svými nástroji několik věciček, které patřívaly ElizabethJane — nějaké rukavičky, střevíce, kousek papíru s jejím písmem a podobně.

V kapse měl schovanou kadeř jejích vlasů. Prohlédl si je, dal zpátky do koše a vyrazil.

Po pět dalších dní se mezi keři lemujícími silnici pohupoval na Henchardových zádech nový koš ze žlutého rákosu, kterého si musel všimnout každý, kdo ještě tou dobou pracoval na poli. Živým plotem bylo vidět poutníkův klobouk a hlavu se sklopenou tváří, na níž se mihal nekonečný průvod stínů vrhaných větvemi. Už bylo zřejmé, že míří do Weydon-Priorsu, a šestého dne odpoledne tam dorazil.

Známé návrší, na němž se po mnoho generací konaly výroční trhy, bylo liduprázdné. Páslo se tam pár ovcí, které utekly, když se Henchard na vrcholku zastavil. Postavil koš do trávy a smutně se rozhlížel kolem. Viděl cestu, po níž před pětadvaceti léty přišel se svou ženou na návrší, které se oběma stalo tak osudným.

„Tudy jsme přišli,“ řekl nahlas, když si byl jist, že se nemýlí. „Ona nesla dítě a já si čet tu písničku. Pak jsme zašli sem — byla smutná a unavená a já s ní skoro nepromluvil, protože jsem byl tak strašně nafoukanej a měl jsem vztek, že jsme chudí. Pak jsme uviděli ten stan — stál tadyhle kousek stranou.“ Přešel kousek dál; nebylo to ve skutečnosti místo, kde tehdy stál stan, ale jemu to tak připadalo. „Tudy jsme šli dovnitř a tady jsme si sedli. Díval jsem se tamtím směrem. Pak jsem pil a spáchal ten zločin. Stála tam, co jsou teď ty muchomůrky, když se ke mně naposled obrátila, než odešla s tím druhým. Ještě teď ji slyším, jak plakala: ,Miku! Celou tu dobu, co jsem s tebou žila, měla jsem s tebou trpělivost. Už nejsem tvoje a zkusím štěstí jinde.“

Nepociťoval jen zklamání člověka, který při pohledu na svou životní dráhu, řízenou ctižádostí, zjišťuje, že jeho zisky hmotné sotva stačily vyrovnat ztráty citové, ale pociťoval navíc zoufalství nad tím, že ani jeho pokání nevedlo k ničemu. Už dávno všeho litoval, ale jeho pokusy nahradit ctižádost láskou beznadějně ztroskotaly stejně jako jeho ctižádost sama. Manželka, které ublížil, je zničila podvodem tak velkolepě prostým, až se téměř rovnal ctnosti. Podivným důsledkem všech těchto přestupků proti společenským zákonům bylo dílo Přírody — Elizabeth. Když ho občas posedla touha umýt si nad vším ruce, pramenilo to z poznání těchto protismyslných nedůsledností — rozmarná Příroda se zdála ochotná podporovat neortodoxní společenské principy.

Měl v úmyslu odejít z tohoto místa, které navštívil kvůli pokání — někam na druhý konec země. Ale v myšlenkách se stále vracel k ElizabethJane a k místům, kde žije. Tak se stalo, že odstředivá tendence, zaviněná zklamáním nad světem, podlehla dostředivému působení jeho lásky ke schovance. Místo aby se vzdaloval od Casterbridge, začal se Henchard postupně skoro nevědomky odchylovat od svého původního úmyslu, až se nakonec jeho putování stalo podobně jako putování kanadského zálesáka součástí kruhu, jehož středem byla Casterbridge. Kdykoli vystoupil na nějaký kopec, zjistil si podle slunce, měsíce nebo hvězd přesnou polohu a vždycky si v duchu určil směr, kterým leží Casterbridge s ElizabethJane. Ačkoli se sám sobě za takovou slabost posmíval, představoval si každou hodinu — a snad dokonce každých pár minut — , co právě dělá, jestli si sedá nebo vstává, odchází nebo přichází, dokud pomyšlení na Newsona a Farfraea jako studený závan na hladinu rybníka nezničilo její obraz. Pak říkával sám sobě: „Ty blázne! Co ty naděláš kvůli dceři, která ani není tvoje!“

Nakonec si našel zaměstnání ve svém původním oboru, protože v této roční době bylo potřeba lidí na dělání sen. Uchytil se na pastvinářské usedlosti poblíž staré cesty vedoucí k moři, která soustřeďovala všechny cesty spojující rušná střediska moderní doby s odlehlými částmi Wessexu. Vybral si sousedství této tepny, protože tušil, že — i když je padesát mil vzdálen — bude ve skutečnosti blíže té, na jejímž štěstí mu tolik záleželo, než kdyby byl v zapadlém místě někde na polovině cesty.

Henchard byl tedy v přesně stejném postavení jako před čtvrt stoletím. Nebylo žádných vnějších překážek, které by mu bránily v novém pokusu o vzestup, důkladně poučen životem mířil

k vyšším cílům, než na jaké stačila jeho nehotová povaha kdysi. Ale důmyslné zařízení, které bohové stvořili proto, aby omezili možnost polepšení na minimum, a které působí, že moudrost v jednání přichází pari passu se ztrátou touhy po činech — tomu stálo v cestě. Henchard netoužil mít podruhé arénu ze světa, který se mu změnil v pouhé kulisy.

Často se srpem zabořeným do voňavých stébel trávy uvažoval o lidstvu a říkával si: „Všude lidi předčasně umírají jako listy, přes které přejde mráz, třebaže je jejich rodiny, země i celý svět potřebujou. Jenom já, vyvrženec, kterého nikdo nechce a kterým každý pohrdá, žiju, i když je to proti mé vůli!“

Často dychtivě poslouchal, co si povídají lidé na silnici — ne ze zvědavosti, ale s nadějí, že ti, kdož cestují mezi Casterbridgí a Londýnem, se jednou taky zmíní o jeho městečku. Nebyl ve skutečnosti tak blízko, aby se jeho přání vyplnilo, a jen jednou opravdu zaslechl, jak nějaký vozka řekl slovo „Casterbridge“. Henchard běžel k silnici a pozdravil, ačkoli toho člověka neznal.

„Jó, jedu vodtaď, strejdo,“ odpověděl na Henchardovo vyptávání. „Pendluju sem a tam, ačkoliv při tom ježdění bez koní, co se teďkon rozmáhá, budu brzo namydlenej.“

„Nestalo se tam nic zvláštního, jestli se smím optat?“ „Všecko při starým, jako vždycky.“

„Slyšel jsem, že bývalý starosta pan Farfrae se má ženit. Je to pravda?“

„To vám zaboha neřeknu. Ale ne, myslim, že ne.“

„Ale jo, Johne, — ty si na to zapomněl,“ řekla žena sedící ve voze pod plachtou. „Nepamatuješ na ty balíky, co sme tam vezli začátkem tejdne? Určitě říkali, že brzo bude svatba — na svatýho Martina, myslim.“

Muž prohlásil, že se na nic nepamatuje, a vůz se dál kolébal do kopce.

Henchard byl přesvědčen, že ta žena měla dobrou paměť. Datum vypadalo pravděpodobně, protože na žádné straně nebyl důvod k odkladům. Mohl konečně ElizabethJane napsat a poptat se, ale nezdálo se mu to správné. Přitom nezapomínal, že než odešel, řekla, že si nepřeje, aby na její svatbě chyběl.

Neustále v něm ožívalo pomyšlení, že ho nevyhnala Elizabeth s Farfraeem, ale jeho nadutá představa, že jeho přítomnost je nežádoucí. Předvídal Newsonův návrat bez přesvědčivého důkazu, že o tom kapitán vůbec uvažuje a že by ho Elizabeth uvítala, a vůbec už nemohl vědět, jestli by po návratu zůstal. Co když se mýlil a co když vůbec nebylo nutné, aby odešel od té, kterou

měl rád, na základě těchto nepředvídatelných událostí? Ještě jednou se jí pokusí přiblížit: vrátí se, setká se s ní, obhájí se před ní, poprosí ji o odpuštění za ten podvod a bude se snažit ze všech sil udržet si místo v jejím srdci — to přece stojí za riziko odmítnutí, a třeba za cenu života!

Ale jak začít, jak postavit na hlavu všechny dřívější činy a nevzbudit v mladých lidech pohrdání za svou nedůslednost? Ta otázka jej pronásledovala a nedopřála mu pokoje.

Ještě dva dny dělal sena, a pak skoncoval se svými pochybnostmi náhlým, na nic se neohlížejícím rozhodnutím, že půjde na svatbu. Nikdo od něho jistě nečeká, že napíše nebo dá předem vědět. Elizabeth bylo tehdy líto, že nechtěl přijít — takže když se najednou objeví, zacelí se bolavé místečko, které by možná bez něho zůstalo v jejím spravedlivém srdci.

Aby co nejméně rušil radostnou událost, do níž nezapadal, rozhodl se, že přijde až k večeru — až se uvolní škrobená vážnost chvíle a ve všech srdcích převládne přání nechat minulost minulostí.

Vyrazil pěšky dva dny před svatým Martinem a na každý den včetně svatebního počítal šestnáct mil. Cestou byla jen dvě města stojící za zmínku, Melchester a Shottsford, v němž se večer druhého dne zastavil, aby si odpočinul, a také aby se připravil na zítřejší večer.

Protože neměl jiné šaty než pracovní — špinavé a zašlé po dvou měsících denního nošení — zašel do obchodu, aby se dal trochu do pořádku a aby se alespoň zevnějškem přizpůsobil k atmosféře zítřejšího večera. Hlavní část jeho nákupu tvořil docela slušný kabát z hrubé látky, klobouk a nová košile s nákrčníkem. Když se přesvědčil, že jí alespoň zevnějškem nemůže být protivný, pustil se do zajímavější záležitosti — do kupování daru.

Co by to mělo být? Přecházel po ulici sem a tam, rozpačitě prohlížel věci ve výlohách a mrzelo ho, že jeho kapsa nestačí na to, co by chtěl. Nakonec padl jeho pohled na stehlíka v kleci. Klícka byla malá a obyčejná, obchod vypadal skromně: vešel a zaplatil malou částku, kterou požadovali. Ptáčkovo drátěné vězení zabalili do novin a Henchard šel s takto vybavenou klecí hledat nocleh.

Druhý den se vydal na poslední úsek cesty a zakrátko se octl v kraji, kde za starých časů obchodoval. Část cesty urazil v nákladním voze, na němž si zalezl do nejtemnějšího kouta, a jak ostatní cestující — většinou ženy jedoucí jen malý kousek —

slézali a nastupovali, zaslechl, co si povídají o nejnovějších místních událostech, v první řadě o svatbě, která se právě konala v městečku, k němuž se blížili. Z jejich slov vyplývalo, že na večer je objednaná městská kapela, a aby slavnost byla opravdu hodně veselá, přizvali ještě smyčcový orchestr z Budmouthu.

Dozvěděl se však jen pár novinek, o kterých sám nevěděl, takže nejzajímavějším zážitkem na celé cestě bylo vzdálené vyzvánění casterbridgeských zvonů, které dolétlo ke sluchu cestujících, když vůz zastavil na Yalburském vrchu, aby spustili brzdy. Bylo to krátce po dvanácté hodině.

Všechno nasvědčovalo tomu, že je všechno v pořádku, že už je ruka v rukávě a ElizabethJane a Donald Farfrae jsou oddáni.

Když Henchard zaslechl zvony, neměl už chuť jet dále se svými upovídanými společníky. Odvaha ho čím dál tím víc opouštěla. Podle svého původního rozhodnutí se nechtěl v Casterbridgi objevit před soumrakem, aby nevyděsil Farfraea i jeho ženu, a tak vystoupil s uzlíkem a s klecí a brzy zůstal na široké bílé silnici sám.

Stál na vrchu, pod nímž čekal před dvěma léty na Farfraea, aby mu řekl, že jeho žena Lucetta je vážně nemocná. Místo se nezměnilo a modříny šuměly jako dřív, ale Farfrae měl teď novou ženu a — jak Henchard dobře věděl — lepší. Doufal, že i ElizabethJane bude mít lepší domov než dřív.

Zbytek odpoledne strávil rozechvěn čekáním. Nebyl schopen dělat nic jiného než myslet na nadcházející setkání a smutně se posmívat svým citům jako ostříhaný Samson. Nebylo pravděpodobné, že dojde k nějakým novotám v casterbridgeských zvycích — například že by novomanželé odjeli hned po obřadu z města — , ale i kdyby se to stalo, počká do jejich návratu. Aby měl alespoň v téhle věci jasno, zeptal se kramáře, kterého potkal blízko města, jestli mladí manželé odjeli. Dověděl se, že ne a že podle všech známek ještě teď mají dům v Obilní ulici plný hostů.

Henchard si vyčistil boty, v řece si umyl ruce a vydal se po špatně osvětlené cestě k městu. Víc se ptát nemusel, protože už z dálky bylo vidět, že ve Farfraeově domě vládne veselí a Donaldův hlas bylo slyšet až na ulici. Zpíval dojatě písničku své drahé země, kterou měl tolik rád a do níž se neměl už nikdy vrátit. Před domem postávali na chodníku zvědavci a Henchard, aby se vyhnul jejich pozornosti, proklouzl rychle ke dveřím.

Bylo otevřeno dokořán, hala bohatě osvětlena a hosté chodili nahoru dolů. Hencharda opustila odvaha. Přijít ušlý, s uzlíkem

a chudě oblečen mezi takovou nádheru znamenalo zbytečně ponižovat tu, kterou měl tak rád, a možná se dočkat, že ho její manžel vyžene. Obešel proto dům zezadu uličkou, kterou tak dobře znal, prošel zahradou a potichu vešel dovnitř kuchyní. Klec s ptáčkem zatím schoval venku pod keřem, aby jeho příchod nebyl tak trapný.

Samota a smutek Hencharda tak zlomily, že se hrozil věcí, které by dříve nebral na vědomí, a litoval, že se vůbec přinutil k tomuto kroku. Všechno se však nečekaně zjednodušilo tím, že v kuchyni zastihl o samotě starší ženu. Zdálo se, že výpomocné vládne oné horečnaté změti, jejíž obětí se Farfraeův dům právě stal. Patřila mezi lidi, které nic nepřekvapí, a třebaže Henchard pro ni byl úplně cizí člověk a jeho přání působilo divným dojmem, ochotně se uvolila jít nahoru a vyřídit novomanželům, že přišel „starý oddaný přítel“.

Pak ještě dodala, že by neměl čekat v kuchyni, ale v malém prázdném salónku nahoře. Dovedla ho tam a odešla. Než došla přes chodbu ke dveřím salónu, začali hrát k tanci, a tak se vrátila a řekla Henchardovi, že musí počkat do konce, protože mladý pár je v kole.

V salónu byly vysazené dveře, aby bylo víc místa, takže tu a tam zahlédl tanečníky vířit mezi dveřmi; viděl většinou jen sukně a vlající kadeře a navíc profily několika členů kapely včetně těkavého stínu houslistova lokte a špičky smyčce cellisty.

Veselí se Hencharda nemile dotklo. Nemohl pochopit, jak se mu může Farfrae, takový střízlivý člověk a vdovec, který si vytrpěl své, oddávat, a neuvědomil si, že je to dosud mladý muž, který se rychle rozjaří tancem a písničkou. Ještě více ho překvapovalo, že se toho třeštění dychtivě účastní i tichá ElizabethJane, která dosud užívala života jen skrovně a přes svou nezkušenost dobře věděla, že manželství obvykle není snadná věc. Ale pak si řekl, že mladí nemohou být jako staří a že zvyk je všemocný.

Při tanci se páry trochu rozptýlily a v tu chvíli poprvé zahlédl dceru, kterou kdysi pohrdal, ale která se nad ním zmocnila vlády a zlomila mu srdce. Měla na sobě šaty z bílého hedvábí nebo saténu — na dálku to nemohl přesně rozeznat — , sněhobílé bez jakéhokoli krémového odstínu. Ve tváři měla spíš nervózní radost než bezstarostné veselí. Nakonec zahlédl Farfraea, který byl svým bujným skotským vystupováním okamžitě nápadný. Novomanželé spolu netančili, ale Henchard si dovedl

představit, že kdykoliv se při změně figury na okamžik setkali, promlouvaly jejich city něžněji než jindy.

Henchard postupně vypozoroval, že v bujnosti toho křepčení Farfraea ještě kdosi předstihuje. Bylo to divné, a ještě divnější bylo, že ten výstřední tanečník je Elizabethiným partnerem. Když ho Henchard zahlédl poprvé, nesl se majestátně kolem, hlavu zakloněnou, nohy do X a zády ke dveřím. Podruhé se objevil z druhé strany, nejdřív špičky bot, pak bílá vesta a nakonec hlava. V tom šťastném obličeji se odrážela celá Henchardova porážka. Byl to Newson, který se tedy přece vrátil a zaujal jeho místo.

Henchard se vrhl ke dveřím a na okamžik ztuhl. Stál jako temná troska zacloněná „stínem, jenž na ni vrhá její vlastní duše“.

To už nebyl člověk, který by dokázal snášet tyhle zvraty bez pohnutí. Byl velmi vzrušen a byl by rád odešel, ale než se rozhodl, tanec skončil a hospodyně řekla ElizabethJane, že na ni čeká nějaký cizí muž. Elizabeth vešla do místnosti.

„Ach… to je… pan Henchard!“ vykřikla a ucouvla.

„Cože, Elizabeth?“ vykřikl a chytil ji za ruku. „Co to říkáš? Pan Henchard? Netrestej mě! Řekni starej hlupák Henchard, anebo jak chceš, ale nebuď na mě jako na cizí! Já vím, děvče, že máš místo mě jiného, svého vlastního otce. Víš všechno, ale nemůžeš přece myslet jen na něj! Buď trochu vlídná i na mě!“

Elizabeth zrudla a jemně vyvlekla svou ruku. „Byla bych vás měla vždycky ráda, opravdu,“ odpověděla. „Ale jak můžu, když jste mě podvedl, tak hrozně podvedl! Tvrdil jste, že můj otec není mým otcem, nechal jste mě žít v tom přesvědčení celá léta a pak, když můj hodný tatínek pro mě přišel, měl jste to srdce odbýt ho výmyslem, že jsem umřela. Vždyť ho to skoro zničilo! Jak mám mít ráda někoho, kdo se k nám takhle zachoval!“

Henchard pootevřel ústa, aby se pokusil o vysvětlení. Ale zase je zavřel na zámek a neřekl ani slovo. Co mohl na tomto místě a v tento den u ní dosáhnout, kdyby mluvil o tom, jak pykal za svá provinění — o tom, že sám byl podveden, že se až po smrti její matky dozvěděl pravdu o smrti svého dítěte, že jeho lež byla posledním zoufalým pokusem hazardního hráče, kterému záleželo víc na její lásce než na vlastní cti? Kromě jiných zábran hrálo roli i to, že si sám sebe dost necenil na to, aby se snažil zmenšovat své utrpení naléhavými prosbami nebo promyšlenou argumentací.

Vzdal se svého práva na sebeobranu a staral se už jen o její

uklidnění. „Nekaz si kvůli mně náladu,“ řekl. „To jsem nechtěl

— zvlášť ne v takový den, jako je dnešní. Neměl jsem sem chodit

— vidím, že to byla chyba. Ale stalo se to jen jednou, tak mi odpusť. Už tě nikdy nebudu obtěžovat, ElizabethJane, do nejdelší smrti ne! Dobrou noc. Sbohem!“

Než se stačila vzpamatovat, Henchard vyšel z pokoje, odešel z domu stejnou cestou, jakou přišel, a ztratil se z dohledu.

«45»

Uplynul měsíc ode dne, který skončil tak, jak jsme o tom hovořili v předcházející kapitole. ElizabethJane si zvykla na své postavení a jediný rozdíl mezi Donaldovým dřívějším a nynějším chováním byl v tom, že spěchal domů z práce mnohem rychleji, než měl po nějakou dobu ve zvyku.

Newson se v Casterbridgi zdržel ještě tři dny po svatbě (jejíž veselí, jak se dalo čekat, bylo spíš jeho dílem než dílem samotných novomanželů) a všichni na něho pohlíželi s úctou, příslušející navrátivšímu se Robinsonovi. Protože však bylo těžké vzrušit Casterbridge dramatickým zmizením a návratem, neboť to bylo po celá století město, kde se konaly popravy a kde tedy senzační odchody ze světa, za moře a podobné věci byly téměř na denním pořádku, nedali se místní občané ani jeho osudem vyvést z míry. Čtvrtý den ráno byl viděn, jak nedočkavě šplhá na kopec hnán touhou odněkud aspoň zahlédnout moře. Spousty slané vody byly pro jeho existenci natolik nezbytné, že bez ohledu na to, že dcera zůstane ve městě, rozhodl se odstěhovat do Budmouthu. Ubytoval se tam v domku se zelenými okenicemi, z jehož vystupujícího arkýřového okna se dal zahlédnout pruh modrého moře; musel je ovšem otevřít a pořádně se vyklonit, aby viděl mezi dvěma řadami vysokých domů zaclánějících výhled.

ElizabethJane stála uprostřed salónu v prvním poschodí a s hlavou na stranu si kriticky prohlížela nové uspořádání nábytku, když jí služka přišla oznámit: „Odpusťte, milostpaní, ale my už víme, jak se sem dostala ta ptačí klec.“

Když se hned v prvních dnech pobytu seznamovala paní Farfraeová se svým obydlím a s kritickou spokojeností prohlížela jeho přívětivé prostory, pronikala opatrně do temných sklepení, pobíhala po zahradě zasypané podzimním listím a počínala si

vůbec jako moudrý polní maršálek, který oceňuje výhody terénu, v němž hodlá zahájit své domácí tažení — , objevila v zastrčeném koutě novou klec zabalenou do novin a s chumáčkem peří na dně — mrtvým stehlíkem. Nikdo jí neuměl vysvětlit, jak se tam dostala, a bylo zřejmé, že ubohý zpěváček umřel hlady, Tato smutná příhoda ji velice dojala. Nemohla na ni dlouho zapomenout, přestože si ji kvůli tomu Farfrae trochu dobíral. A když na to už skoro zapomněla, zase jí to připomněli.

„Odpusťte, milostpaní, ale my už víme, jak se tam ta klec dostala. Ten pacholek od sedláka, co přišel večer o vaší svatbě — ten si ji tam asi položil, když šel vyřídit gratulaci, a pak ji zapomněl.“

To stačilo, aby Elizabeth začala přemýšlet a aby ji při tom ženským instinktem okamžitě napadlo, že ten ptáček v kleci byl Henchardův svatební dar a symbol pokání. Neřekl jí, že lituje čehokoli, co v minulosti udělal, ale byl už takový, že si nic neodpustil a sám sobě byl nejpřísnějším žalobcem. Vyšla z pokoje, podívala se na klec, pohřbila mrtvého zpěváčka a od té chvíle zjihla vůči muži, který z vlastního rozhodnutí odešel.

Když se manžel vrátil, vyprávěla mu o rozluštění záhady s klecí a prosila ho, aby jí co nejdříve pomohl najít místo, kam Henchard poslal sám sebe do vyhnanství. Chtěla se s ním smířit a pokusit se ulehčit mu žití. Přestože Farfrae nikdy neměl Hencharda tolik rád, jako Henchard jeho, necítil k němu na druhé straně takovou nenávist jako on, a neměl tedy nejmenších námitek proti Elizabethinu chvályhodnému plánu.

Ale najít Hencharda nebylo snadné. Poté, co odešel z domu Farfraeových, jako by se po něm zem slehla. Elizabeth si vybavila, o co se už jednou pokusil, a trnula strachy.

Ale přestože o tom neměla ani zdání, Henchard se od té doby změnil — pokud ovšem citová základna dovolí tak radikální výkyv — a neměla tedy, proč se bát. Po několika dnech pátrání Farfrae zjistil, že Henchard byl viděn nějakým člověkem, který ho znal, jak o půlnoci vytrvale kráčí na východ po melchesterské silnici — jinými slovy, že se vrací stejnou cestou, jakou přišel.

To stačilo. Druhý den ráno odjížděl tím směrem Farfrae ve své bryčce; ElizabethJane seděla vedle něho, zabalená do husté kožešiny — tehdejší pláštěnky. Pleť měla růžovější než obvykle a na tvářích se jí usadil výraz mateřské důstojnosti, který se k ní hodil pro vážné, jakoby Minerviny oči ženy, „jejímiž gesty vyzařuje duše“. Sama se dostala do přístavu, který jí sliboval ochranu alespoň před nejhorším životním trápením, a chtěla

pro Hencharda najít podobné útočiště, než klesne tak hluboko, jak je to za nynějších okolností pravděpodobné.

Když ujeli několik mil, dozvěděli se od cestáře, který zde v okolí už dlouho pracoval, že takového člověka v uvedené době viděl a že u Weatherbury odbočil na klikatou cestu, táhnoucí se podél severního okraje egdonského vřesoviště. Zahnuli tedy na tuto cestu a drkotali se krajem, jehož půdou nepohnul nikdo hlouběji než na prst — nepočítáme-li králičí nory — od dob, kdy tudy prošla noha příslušníků pravěkých kmenů. Mohyly, které tu po nich zbyly, šedé a napůl pohlcené vřesem, se zdvíhaly ze země, jako by to byly plné prsy Diany Mnohoprsé, ležící zde na zádech.

Prohledali Egdon, ale Hencharda nenašli. Farfrae jel dál a kolem poledne se dostali až k výběžku vřesoviště na sever od Anglebury, jehož nejvýraznější bod, několik orvaných jedlí na kopci, brzy minuli. Až dosud si byli jisti, že Henchard šel po této cestě, avšak spousta odboček, které se objevovaly stále častěji, způsobila, že další směr mohli jen odhadovat. Donald naléhal na manželku, aby přestali Hencharda hledat sami a pokusili se najít spolehlivější způsob, jak ho objevit. Jsou daleko od domova, avšak kdyby nechali ve vsi, kterou projeli, pár hodin odpočinout koně, mohli by se vrátit zpátky ještě do večera. Jestliže však pojednou ještě dál, budou muset přespat někde venku, „a to nadělá víc škody než užitku,“ dodal Farfrae. Elizabeth zvážila situaci a souhlasila s ním.

Přitáhl tedy uzdu, ale než obrátil, rozhlédli se po divočině, která před nimi ležela jako na dlani. Když se tak dívali, vyšla ze skupiny stromů osamělá postava a přešla kolem nich. Byl to nějaký čeledín; v chůzí se klátil, díval se upřeně před sebe, jako by měl klapky na očích, a v ruce nesl otýpku. Přešel přes cestu, sestoupil na planinu, na níž stála chalupa, a vešel dovnitř.

„Kdyby to nebylo tak daleko od Casterbridge, řekla bych, že je to ten chudák Whittle. Je mu moc podobný,1 poznamenala Elizabeth.

„Může to být klidně on, protože se už přes tři týdny neobjevil v práci. Odešel a neřekl nikomu ani slovo. Dlužím mu peníze za dva dni a nevím, komu je mám vyplatit.“

Rozhodli se tedy vystoupit a poptat se v chalupě. Farfrae přivázal koně k vratům a společně šli k nejskromnějšímu ze skromných lidských příbytků. Zdi, původně postavené z nepálených cihel a omítnuté, jejichž povrch deště za léta omyly a rozbrázdily, na mnoha místech popraskaly a bortily se; šedivé

trhliny držely pohromadě jen díky hustým výhonkům břečťanu, které už pomalu ani neměly kde se uchytit. Trámy byly propadlé, došková střecha samá díra. Listí z plotu bylo nafoukané do chodby a nerušeně tam leželo. Dveře byly dokořán. Farfrae zaklepal a před nimi se objevil Whittle, jak předvídali.

Obličej měl poznamenaný hlubokým žalem a neklidně po nich těkal očima; pořád ještě držel v ruce těch pár klacků, které nasbíral. Když je poznal, vyděsil se.

„Tak co, Ábele, jsi to ty?“ zeptal se Farfrae.

„Ano, pane! Víte, von bejval hodnej na mámu, když eště bejvala mezi živejma, i když na mě bejval zlej,”

„O kom to mluvíš?“

„No přeci — vo panu Henchardovi! Cožpak to nevíte? Zrovna před půl hodinou, jen tak podle slunce, protože já nemám hodinky… “

„Snad nezemřel?“ vydechla Elizabeth.

„Ano, paní, už je po smrti! Bejval hodnej na mámu, když tu eště bejvala, a posílal jí nejlepší uhlí, nebyl z něj skoro žádnej popel; a taky brambory a všecko, co potřebovala. Viděl sem ho na ulici ten večír, co ste si bral vaši paní, a připadal mi špatnej a zoufalej. Sel sem za ním ke Greyovo mostu, von mě uviděl a posílal mě pryč. Ale já šel dál za nim a von mi znova řek, ,Neslyšel ste, pane? Vraťte se!‘ Ale já věděl, že je to s nim špatný, a šel sem pořád za nim. Pak mi řek, ,Whittle, proč za mnou chodíš, když sem ti stokrát řek, aby ses vrátil?’ A já mu na to řek, ,Protože vidim, že je to s váma zlý, a vy ste bejval hodnej na mámu a já chci schválně bejt hodnej na vás, í když vy ste na mě bejval ras.‘ Šel pak dál a já za nim; už nic neřikal. Šli sme celou noc, a když se začalo rozednívat, viděl sem, že už sotva nohama plete. To už sme tady to místo přešli, ale já si všim, že ten barák je prázdnej, a vodved sem ho zpátky. Sundal sem prkna z voken a uložil ho vevnitř. ,Ty seš, Whittle, opravdu takovej blázen, že ti záleží na takový nule, jako sem já?’ zeptal se mě. Já se tu pak rozhlíd po vokolí a nějaký dřevorubci mi pučili postel a židli, a pak sme mu udělali pohodlí, jak to šlo. Ale von byl celej zesláblej, víte, pani, von nemoh jíst, vůbec nemoh nic polknout, tak jen slábnul a dneska umřel. Jeden soused šel pro truhláře, aby ho změřil.“

„Bože můj, to je hrůza!“ řekl Farfrae.

Elizabeth neřekla ani slovo.

„V hlavách postele si připíchnul nějaké] popsanej papír,” pokračoval Ábel Whittle, „ale já nejsem učenej a neumím číst

psaný, tak nevim, co to je. Můžu vám to ale přinýst ukázat.“

Stáli mlčky, zatímco odběhl do chatrče; vrátil se za chvíli s kusem zmačkaného papíru. Tužkou na něm bylo napsáno toto:

Poslední vůle Michaela Hencharda.

Nechci, aby ElizabethJane Farfraeová byla uvědomena o mé smrti nebo aby po mně nosila smutek,

abych byl pohřben do posvátné půdy,

aby mi zvonili hranu,

aby kdokoli viděl mou mrtvolu,

aby někdo šel za mou rakví,

aby na mém hrobě někdo vysázel květiny,

aby na mě kdokoli vzpomínal.

To stvrzuji svým jménem.

Michael Henchard

„Co máme dělat?“ zeptal se Donald a podal papír ElizabethJane.

Nebyla v tu chvíli schopna odpovědi. „Bože, Donalde!“ řekla v slzách, „to je hrozné! Mám strach, že se to stalo hlavně proto, že jsem na něho byla naposledy tak zlá!. .. Ale nedá se už nic dělat — už se nedá nic změnit.“

Pokud to bylo prakticky možné, dodržela ElizabethJane všechno, co Henchard napsal v zahořklosti svého umírání; ani ne tak z posvátné úcty k posledním slovům, jako spíše proto, že člověk, který je napsal, věděl, co říká. Věděla, že tyto příkazy jsou ze stejné látky jako celý jeho život a že je nelze přestoupit jen proto, aby mohla dávat najevo smutek a aby její manžel získal pověst velkorysého člověka.

Konečně všechno pominulo, dokonce i lítost nad tím, že mu neporozuměla při poslední návštěvě a nevypravila se za ním dříve, ačkoli to ji bolelo dlouho. Od té chvíle se Elizabeth pohybovala v pásmech mírného počasí, které jí bylo milé samo o sobě a dvojnásob po Kafarnau, v němž strávila několik posledních let. Když se živé a jiskřivé dojmy prvních chvil po svatbě sladily do vyrovnaného klidu, jemnější rysy její povahy se uplatnily tím, že odhalovaly trpícím tajemství (jemuž se v dřívějších dobách naučila), jak snesitelně žít v rámci omezených možností. Věřila, že to člověk dokáže, pěstuje-li vhodným způsobem a pomocí téměř nezachytitelných zásahů ony nepatrné podoby uspokojení, které se samy od sebe nabízejí každému, kdo vysloveně netrpí, a které, jestliže s nimi takto zacházíme, mají na život stejně povzbudivý vliv jako veliké zájmy, jimž se věnujeme jen povrchně.

Toto přesvědčení zanechalo stopy na ní samé přinejmenším v tom, že pro ni nebyl velký rozdíl, jestli si jí váží na dolním konci Casterbridge, anebo jestli je slavná v nejvyšších kruzích společnosti. Její postavení bylo do značné míry postavením člověka, kterému se — prostě řečeno — dostalo ode všeho tolik, aby měl být za co vděčný. Nemůžeme jí vyčítat, že nebyla vděčná okázale. Její zkušenosti byly takové povahy, že ji, ať už správně nebo chybně, poučily, že pochybná čest krátkého pobytu ve světě žalu nevolá po krajnostech, i když třeba někde uprostřed cesty zazáří slunce tak jasné jako to její. Ale pevné přesvědčení, že ani ona, ani kdokoli z lidí si nezaslouží méně, než mu je dáno, jí nezastřelo skutečnost, že mnozí dostávají méně a zaslouží si mnohem víc. A když už jednou byla nucena počítat se mezi šťastné, nepřestala se proto podivovat zákonitosti věcí nepředvídatelných. Neboť tohoto vyrovnaného klidu se v dospělosti dostalo právě jí, které mládí nejednou ukázalo, že štěstí není ničím víc než nahodilou epizodou ve všeobecném dramatu utrpení.

KONEC

POZNÁMKA

PŘEKLADATELKY

„Starosta casterbridgeský“ byl uveřejněn poprvé v roce 1886 ve dvou dílech, jak se na řádný román devatenáctého století patřilo.

Od roku 1895 vychází v jednom svazku opatřen předmluvou autora. Hardy se v ní zmiňuje o změnách a úpravách, které v knize provedl proti původní verzi, a informuje čtenáře, že jeho příběh je založen na třech skutečných událostech, které se odehrály ve stejném sledu a přibližně ve stejném časovém rozpětí jako v románě v jihoanglickém městě Dorchesteru (fiktivní Casterbridge) a v přilehlém hrabství. V tomto kraji, odkud Hardy pochází, prodal muž svoji ženu, nejistá úroda zle postihla obyvatelstvo a člen panovnického rodu přijel do města na návštěvu.

Nejvíce místa však věnuje autor v předmluvě vysvětlení, jak používal skotštinu a dialekty k charakteristice románových postav. Je určena pro anglické čtenáře, proto jsme nepovažovali její překlad za nutný. Z poznámky o čtenáři, který spisovateli napsal, že u nich ve Skotsku by nikdy nikdo neřekl „worrld“ nebo „advairrtisemenť jako Donald Farfrae v knize, se dá soudit, že stylizované užívání dialektů přijímají čtenáři v každé době s velkými výhradami. A jestliže se ohrazují čtenáři originálu, což teprve jde-li o překlad! Jazykové rozlišení postav je třeba zachovat, v tom jsou myslím čtenáři i překladatelé zajedno, ovšem nahradíme-li dialekt dialektem, nejen že posuneme originál do jiného, výrazně lokálního prostředí, ale může se nám stát, že autorovi mimoděk připíšeme scénky, o jejichž zábavnosti neměl tušení. Například kdybychom Farfraea nechali „vzdechat po rodné hródě v Edinborko“. Anglické dialekty jsou mnohem různorodější a sociálně závažnější než české, takže pokus o převedení je vždycky neadekvátní. Navíc Hardy nejen nemyslí na lingvistické zásady a přepisuje Skota i wessexské kumpány volně podle poslechu, ale s přibývajícími stránkami mu v tomto ohledu ubývá na vytrvalosti, takže z puristického hlediska jsou jeho hovorové dialogy velmi nesourodé.

Překladatelka u Donalda zachovala Hardyho řešení — zdůrazňované r, které je typické pro zvukovou stránku skotské výslovnosti. Ostatní venkované mluví prostě různými odstíny hovorového jazyka s občasným použitím tvarů z jižních Čech. Stejně jako autor se nesnažila o důslednost, jen o náznak jazykové rozrůzněnosti postav, protože se domnívá, že „Starosta casterbridgeský“ je román o „člověku pevné vůle“ a nikoli jazyková studie.

Z anglického originálu The Mayor of Casterbridge (Macmillan and Co., London 1953) přeložila a poznámkou opatřila Jarmila Emmerová.

Obálku, vazbu a grafickou úpravu navrhl Adolf Born a Milan Kopřiva.

Vydal Odeon, nakladatelství krásné literatury a umění, n. p. jako svou 2848. publikaci v redakci krásné literatury.

317. svazek edice Klubu čtenářů. Praha 1972.

Odpovědná redaktorka Eva Masnerová. Vytiskl Tisk, knižní výroba, n. p. Brno, závod 3 Český Těšín. (mirv1-rawc); 17,93 autorských archů, 18,19 vydavatelských archů. 602 22 865. Vydání první. Náklad 82 000 výtisků. 13/34. 01-026-72 Váz. 20,50 Kčs