THOMAS HARDY

TESS Z D’URBERVILLŮ

Čistá žena

Přeložila Marta Staňková

Ó nebohé ty jméno zraněné!

Na prsou mých jak v loži spočíváš…

SHAKESPEARE: DVÉ ŠLECHTICŮ VERONSKÝCH

ÚVODNÍ POZNÁMKA K PRVNÍMU VYDÁNÍ

Podstatná část tohoto příběhu — s drobnými odchylkami — byla otištěna v listě Graphic; další partie, určené pouze dospělým čtenářům, vyšly jako epizodní črty ve Fortnightly Review a National Observer. Děkuji vydavatelům a majitelům těchto listů, že mi umožnili, abych spojil tělo i údy románu a otiskl jej nyní celý v té podobě, v jaké jsem jej před dvěma lety napsal.

Chtěl bych jen dodat, že vydávám tento příběh s upřímným záměrem jako pokus postihnout v uměleckém tvaru něco, co se skutečně odehrálo; a příliš zjemnělé čtenáře, kteří nesnášejí, aby se vyslovilo to, co si dnes kdekdo myslí a cítí, prosím, aby si připomněli tak často používaný výrok sv. Jeronýma: Vzejde-li z pravdy pohoršení, lépe jest, aby pohoršení vzešlo, než aby se pravda utajovala.

V listopadu 1891 T. H.

PŘEDMLUVA K PÁTÉMU A DALŠÍM VYDÁNÍM

V tomto románě hrdinčin velký zápas začíná životní zkušeností, kterou v románech role protagonistky obvykle končí nebo která pro protagonistku znamená přinejmenším konec všech možností a nadějí, a proto se při vžitých konvencích nedalo předpokládat, že veřejnost mou knihu uvítá a bude se mnou souhlasit v názoru, že o stinné stránce dobře známé katastrofy by mělo být v literatuře vysloveno ještě něco více, než bylo řečeno dosud. Avšak citlivé přijetí, jehož se Tess

9

Z ďUrbervillů dostalo od anglických i amerických čtenářů, jak se zdá nasvědčuje, že záměr vylíčit příběh v souladu s neprojevovaným názorem a nepřizpůsobovat jej pouze veřejně hlásaným zásadám společnosti není tak špatný, i když se nakonec uskuteční v provedení tak nedokonalém a neúplném, jako je tato kniha. Za toto porozumění nemohu nevyslovit svůj dík; lituji jenom, že se ve světě, v němž člověk tak často mamě touží po přátelství a v němž pociťuje jako laskavost už jen to, že nenaráží na záměrné neporozumění, osobně nikdy se nesetkám s těmito vnímavými čtenáři a čtenářkami a nestisknu jim ruku.

Počítám mezi ně i kritiky — jejich převážnou většinu —, kteří tento příběh tak šlechetně přijali. Jejich slova dokazují, že stejně jako ostatní až příliš velkomyslně vyvážili nedostatky mého vyprávění vlastní obrazotvorností.

Nicméně i když smyslem románu nebylo ani poučovat, ani útočit, a třebaže jeho scénické partie chtěly být jen prostým obrazem a myšlenkově měl častěji zachycovat nálady než vyjadřovat stanoviska, vyskytli se lidé, kteří nesouhlasili ani s látkou, ani se způsobem jejího podání.

Přísnější z nich zastávají z mravních důvodů mimo jiné odlišný názor na vhodnost tohoto tématu pro umění a projevují neschopnost spojit si obsah přívlastku v podtitulu s jakýmkoli jiným významem než s oním umělým a odvozeným, přejatým z posvátných ritů civilizace. Současně s přirozeným smyslem tohoto slova odmítají i jeho estetický význam, nemluvě ani o jeho výkladu duchovním, jaký mu dává nejušlechtilejší stránka jejich vlastního křesťanství. Jiní nesouhlasí z důvodů, které v jádru nejsou než požadavkem, aby román vycházel ze životních názorů, jaké převládaly na konci devatenáctého století, a nikoli z názorů předchozí a prostší generace — požadavkem, který bych těžko mohl považovat za oprávněný. Dovolte mi připomenout, že román je obraz, nikoli polemika; v zobrazení je jeho smysl, jak to také připomíná v Schillerových dopisech Goethovi jedna úvaha o soudcích tohoto typu:,,To jsou ti, kteří hledají v uměleckém obraze jen své vlastní názory a kteří výše než to, co je, hodnotí to, co by mělo být. Jablko sváru tkví tedy v základním přístupu,

10

a považuji za naprosto nemožné se s nimi nějak domluvit.“ A znovu: „Jakmile u někoho vidím, že při posuzování básnického díla považuje cokoli za závažnější než vnitřní nutnost a pravdivost, má u mne konec.“

V úvodních slovech k prvnímu vydání jsem se zmínil o tom, že některý zjemnělý čtenář třeba nebude schopen unést to či ono na stránkách knihy. Mezi odpůrci románu, o nichž mluvím, se takoví čtenáři skutečně vyskytli. Jeden se pohoršoval, že po třikrát nebyl schopen knihu dočíst, protože jsem se nesnažil o takové odsouzení, jaké „jedině by ještě mohlo takovouhle napravit”. Jiný měl námitky proti tomu, aby se ve slušném románu vyskytovaly tak vulgární výrazy jako u všech hromů, nájemný dům, křivák a slunečník za prodejnou lásku. Další byl pán, který si na půlhodinku nasadil masku křesťana, aby mohl lépe vyjádřit svůj zármutek, že o nesmrtelných byla napsána neuctivá věta; přitom táž vrozená jemnost mu dala oprávnění omlouvat autora soustrastnými slovy, za která nikdy nelze být dost vděčný: „Dává nám ze sebe to nejlepší.“ Mohu tohoto velkého kritika ujistit, že pokud jde o neuvážlivé rozhorlení proti bohům v jednotném a množném čísle, nejsem tak docela první, kdo se jím prohřešil, jak on se zřejmě domnívá. Pravda, místně možná ano; ačkoli kdyby byl Shakespeare uznávaným historikem, což tedy není, mohl bych ukázat, že tento hřích byl zavlečen do Wessexu už v době sedmera království anglosaských.

V Learovi říká Gloucester, zvaný též lna, král oné země:

… čím nelítostným hochům

jsou mouchy, my jsme bohům, zabíjejí

nás pro kratochvíli.

Zbývající dva nebo tři pomlouvači Tess patří k oněm vyvolencům, na které by většina autorů i čtenářů nejraději ani nemyslila. Sebevědomí literární boxeři, kteří vytáhnou se svými odsudky při každé příležitosti moderní „kladiva na čarodějnice“, zapřisáhlí ubíječi, vždy pohotoví zabránit, aby se

1 William Shakespeare, Král Lear, IV. 1. Překlad J. V. Sládka.

11

případný částečný úspěch snad časem nestal úspěchem úplným; lidé, kteří překrucují jasný smysl slov a ve jménu uplatňování velké historické metody jsou osobní. Snad mají své záměry, které chtějí prosazovat, práva, která chtějí uhájit, tradice, jejichž platnost chtějí zachovat — pouhý vypravěč, zaznamenávající, jak se ho dotýká běh světa, některé z nich třeba bez sebemenší postranní myšlenky přehlédne, nebo se jich z pouhé nepozornosti dotkne, byť v rozpoložení zcela neútočném. Možná že by nějaký pomíjivý dojem, výsledek chvilkového zasnění, při všeobecném uplatňování způsobil takovémuto ubíječi povážlivé nepříjemnosti, týkající se jeho postavení, zájmů, rodiny, služky, vola, osla, souseda nebo sousedovy ženy. Proto statečně ukryje svou osobu za zavřené okenice nějakého vydavatele a křičí: „Hanba!“ Na světě je tolik lidí, že každý přesun pozic, i zaručený pokrok, někomu zahýbe žlučí. Takové přesuny často mají svůj počátek v citu, a takový cit někdy má svůj počátek v románu.

V červenci 1892

Předchozí poznámky jsem napsal v době prvních úspěchů tohoto příběhu, kdy jsem ještě bezprostředně pociťoval, s jak živým ohlasem se jeho obsah setkal u kritiky i u čtenářů. Nechť tyto stránky vypovídají své jako něco, co jednou bylo řečeno; dnes bych je pravděpodobně už nenapsal. Už za ten krátký čas, který uplynul od prvního vydání knihy, hlasy některých kritiků, kteří podnítili mou odpověď, propadly tichu —jako na připomenutí, jak nekonečně nezáleží na tom, co řeknou oni nebo já.

V odpověď na dotazy čtenářů, kteří se zajímají o krajinu, starobylé památky a zvláště o starou anglickou architekturu, by bylo dobře v tomto vydání uvést, že při kresbě pozadí jsem v Tess z ďUrbervillů i v dalších románech z Wessexu vycházel ze skutečnosti. Mnoho krajinných názvů a historických památek nese své pravé jméno; například Blackmoorský nebo Blakemorský úval, vrch Hambledon, Bulbarrow, Nettlecombe-Tout, kopec Dogbury, High-Stoy, Bubb-Down Hill,

12

Ďáblova kuchyně, Ruka na kameni, Long-Ash Lane, Benwillská cesta, Obří hora, Crirnmercrockský úvoz a Stonehenge. Reky Froom nebo Frome a Stour jsou samozřejmě také známy pod těmito jmény. Když jsem promýšlel tyto příběhy, měl jsem v úmyslu u velkých měst a míst, která naznačují hlavní obrysy Wessexu — jako třeba Bath, Plymouth, Start, Portland Bili, Southampton atd. — používat pravých názvů. Můj projekt nebyl vypracován nijak skvěle, ale ať je jeho hodnota jakákoli, jména jsou zachována.

Pokud jde o místa označovaná vymyšleným nebo zaniklým jménem — z důvodů, které byly v době psaní opodstatněné — důvtipní lidé v tisku tvrdili, že jasně poznávají, o která místa jde: že třeba ,,Shaston“ je Shaftesbury, „Stourcastle“ je Sturminster Newton, „Casterbridge“ kryje Dorchester, „Melchester“ znamená Salisbury, „Velká pláň“ je Salisburská pláň,,,Chaseborough“ Cranbornea ,,Obora“ je Cranbornská obora, že za ,,Emminsterem“ se skrývá Beaminster, za „Kingsbere“ Bere Regis, ,,Greenhill“ zastupuje Woodbury Hill, „Wellbridge“ je Wool Bridge, že „Hartfooť1 kryje Bridport, Chalk Newton je „Maiden Newton“, „Flintcomb-Ash“ znamená statek u Nettlecombe Tout, „Sherton Abbas“ označuje Sherborne a „Middletonské opatství” Miltonské opatství, že Cerne Abbas jsem proměnil v „Abboťs Cernel“, Evershot v „Evershead“, „Toneborough“znamená Tannton,za„Sandbourne“ se skrývá Bournemouth, „Wintonchester“ je Winchester atd. Nebudu jim odporovat; přijímám jejich tvrzení přinejmenším jako projev opravdového a laskavého zájmu o místa děje.

V lednu 1895

Nové vydání tohoto románu obsahuje několik stránek, které nebyly v žádném předchozím vydání. Když jsem sebral samostatné epizody, jak je uvedeno v předmluvě z roku 1891, ušly tyto stránky mé pozornosti, přestože v původním rukopise byly. Jsou v kapitole X.

K podtitulu, o němž se výše zmiňuji, bych chtěl dodat, že

13

jsem jej připsal na poslední chvíli, po přečtení závěrečných korektur, jako projev úcty, kterou v upřímné mysli vzbudila hrdinčina povaha — uznání, proti němuž pravděpodobně nebude nikdo mít námitek. Bylo proti němu však vzneseno více námitek než proti čemukoli jinému v mé knize. Melius fuerat non scribere. Ale je to tam.

Celý román vyšel poprvé ve třech svazcích v listopadu 1891.

V březnu 1912 T. H.

TESS Z D’URBERVILLŮ

ČISTÁ ŽENA

I

19

JEDNOHO VEČERA V DRUHÉ POLOVINĚ KVĚTNA SE ZE SHASTONU do vsi Marlott, jež leží v sousedním úvale Blackmoorském či Blakemorském, vracel domů muž středních let. Nohy měl vratké a při chůzi trochu ztrácel rovnováhu, takže se od přímého směru vychyloval poněkud doleva. Chvílemi pokývl hlavou, jako by přitakával nějakému názoru, přestože celkem na nic nemyslel. Přes rameno mu visel prázdný košík na vejce, vršek klobouku měl pomačkaný a v místě, které při smeknutí vždy tiskl palcem, se okraj úplně prodřel. Tu potkal postaršího faráře, usazeného na šedé kobyle, který si cestou pobrukoval písničku.

„Dobrý večer přeju,“ řekl muž s košíkem.

,,Dobrý večer, sire Johne,“ odpověděl farář.

Chodec udělal ještě dva tři kroky, ale pak se zastavil a obrátil.

„Promiňte, důstojný pane, ale minule o jarmarku jsme se tu na cestě touhle dobou taky potkali a já řekl,Dobrý večer’ a vy jste mně odpověděl .Dobrý večer, sire Johne‘ zrovna tak jako teď.”

„Ano,“ kývl farář.

„A ještě jednou předtím — asi před měsícem.“

„To je možné.“

„A co tím myslíte, že mi pokaždé říkáte ,sire Johne‘, když já jsem jen Jack Durbeyfield, trhovec?“

Farář popojel o několik kroků blíže.

,,To byla jen taková hloupost/‘ řekl a po krátkém zaváhání dodal: „Souvisí s jedním objevem, který jsem před časem udělal, když jsem se pídil po rodokmenech pro nové dějiny hrabství. Jsem farář Tringham ze Stagfoot Lane a zabývám se historií. Copak vy, Durbeyfielde, opravdu nevíte, že jste přímý potomek dávného a rytířského rodu ďUrbervillů, který

20

odvozuje svůj původ od sira Pagana ďUrbervilla, toho slavného rytíře, který přišel z Normandie s Vilémem Dobyvatelem, jak vysvítá z listin opatství Battleského?“

„To jsem jakživ neslyšel!“

„Je to tak. Zvedněte trochu bradu, abych lépe viděl váš profil. Ano, ďurbervillovský nos i brada — trochu zdegenerované. Jeden z dvanácti rytířů, kteří v Normandii pomohli lordu z Estremavilly dobýt Glamorganshiru, byl váš předek. Větvím vašeho rodu patřila panství po celé této části Anglie a jejich jména se objevují v komorních pergamenech z doby krále Štěpána. Za vlády krále Jana byl jeden z nich tak bohatý, že věnoval jedno panství rytířům maltézského řádu, a za Eduarda II. byl váš předek Brian povolán do Westminsteru jako člen Velké rady. V Cromwellově době váš rod trochu poklesl, ovšem nijak podstatně, a za Karla II. jste byli za věrnost pasováni na rytíře Královského dubu. Ve vašem rodě byly celé generace sirů Johnů, a kdyby bylo rytířství dědičné jako baronství — v dřívějších dobách tomu tak bývalo a rytířství přecházelo z otce na syna —, byl byste nyní sir John.“ „Neříkejte!“

„Zkrátka,“ končil farář a rázně se švihl bičíkem po holeni, „druhou takovou rodinu v Anglii nenajdete.“

„Propána — že ne?“ žasl Durbeyfield. „A já se tu léta letoucí potloukám od čerta k ďáblu, jako bych nebyl než ten nejobyčejnější chlap ve farnosti… A jak dlouho se to už o mně ví, důstojný pane?“

Duchovní vysvětloval, že co jemu je známo, všechno dávno upadlo v zapomenutí a vůbec nelze mluvit o tom, že se něco ví. On sám se těmito průzkumy začal zabývat na jaře minulého roku, kdy sledoval osudy rodu ďUrbervillů; jednoho dne zahlédl Durbeyfieldovo jméno na jeho voze a to ho přimělo, že si zjišťoval údaje o jeho otci a dědovi tak dlouho, až ztratil poslední pochybnosti.

„Napřed jsem se rozhodl, že vás nebudu takovým sdělením, které není k ničemu, ani rozrušovat,“ pravil. „Někdy je však náhlý popud mnohem silnější než rozvaha. Myslel jsem si, že o tom třeba dávno něco víte.“

„No, jednou dvakrát jsem zaslechl, že než se naše rodina

20

dostala do Blackmooru, poznala lepší časy, to je pravda. Ale nevšímal jsem si toho, myslel jsem, že dřív jsme jako měli dva koně, zatímco teď máme jen jednoho. Taky mám doma starou stříbrnou lžíci a starou rytou pečeť; ale, bože, co lžíce a pečeť? … Tak vida, a přitom já a tihle vznešení ďUrbervillové jsme pořád jedna krev. Povídalo se, že můj praděd míval nějaké tajnosti a nechtěl mluvit o tom, odkud přišel… A že jsem tak smělý, důstojný pane, kde je nám teďka konec? Myslím jako, kde my ďUrbervillové tedka žijeme?“

„Nikde nežijete. Vymřeli jste — jako rytířský rod.“

,,A to je zlé.“

„Ano — prolhané rodinné kroniky tomu říkají vymřít po meči — to znamená, že jste poklesli — zašli.“

„A kde teda odpočíváme?“

„V Kingsbere-sub-Greenhill — jsou vás tam řady a řady ve vašich hrobkách, s vašimi erby, pod náhrobky z purbeckého mramoru.“

„A kde jsou zámky a panství naší rodiny?“

„Žádné nemáte.“

„Ne? A ani pozemky?“

„Ani pozemky, přestože kdysi jste jich měli habaděj, jak už jsem říkal, protože vaše rodina měla mnoho větví. Tady v kraji jste měli jedno sídlo v Kingsbere, druhé v Shertonu, třetí v Millpondu, další v Lullsteadu a pak ještě ve Wellbridgi.“ „A dostaneme se zase někdy k svýmu?“

„Ach — to nemohu říci.“

„A co by pro mě bylo tak nejlepší udělat, důstojný pane?“ zeptal se Durbeyfield po chvilce.

„Nic — vůbec nic; leda s pokorou rozjímat o tom, jaký pád postihuje mocné. Je to záležitost do jisté míry zajímavá pro místního historika nebo znalce rodů, ale nic víc. Tady v hrabství je mezi chalupníky několik rodin, které mají skoro tak skvělou minulost jako vaše. Dobrou noc.“

„Pojďte se vrátit, důstojný pane, a dejte si na to se mnou půlčík piva! U čisté kapky načali báječný soudek — i když samozřejmě není zdaleka tak dobrý jako U Rolliverů.“

„Děkuji — dnes večer ne, Durbeyfielde. Vy už taky máte dost,“ skončil farář rozhovor a pokračoval v jízdě, na pochy—

21

bách, zda bylo uvážené rozpovídat se o té troše zajímavých poznatků.

Když zajel, popošel Durbeyfield několik kroků v hlubokém zamyšlení, sedl si na travnatý břeh u cesty a postavil košík před sebe. Za několik minut se v dálce objevil mládenec, který šel týmž směrem jako prve Durbeyfield. Když ho trhovec uviděl, pokynul mu rukou a mládenec zrychlil krok a přistoupil. ,,Vem tady ten košík, hochu. Chci, abys mi něco vyřídil.“ Výrostek, hubený jako tyčka, se ušklíbl. „A kdopak vy jste, Johne Durbeyfielde, že mi máte co poroučet a říkat mi ,hochu’? Znáte moje jméno zrovna tak dobře jako já vaše!“

,,Ty že znáš moje jméno — že ho znáš? To je právě to — to je to tajemství! Teď poslyš moje rozkazy a vyřid poselství, kterým tě pověřím… Tobě, Frede, to vlastně můžu říct, to tajemství je, že patřím do vznešenýho rodu — právě jsem na to přišel, zrovna dnes odpoledne.” A když Durbeyfield učinil toto oznámení, ze sedu se zaklonil a rozkošnicky se natáhl na břeh u cesty mezi chudobky.

Mladík stál nad ním a zkoumavě si ho měřil od hlavy k patě. „Jsem — sir John d’Urberville,“ pokračoval rozvalený muž. „Totiž kdyby rytíři byli jako baroni — a to byli. V dějinách se to o mně všecko povídá. A takhle Kingsbere-sub-Greenhill znáš, hochu?“

„Znám. Byl jsem tam na greenhillské pouti.“

„No a pod kostelem toho města leží —“

„To není město, to, co myslím; aspoň tenkrát nebylo — byla to taková mrňavá, zapadlá díra.“

„Místa si nevšímej, hochu, na tom teď nezáleží. Pod kostelem tamtý farnosti leží moji předkové — jsou jich stovky — v drátěných kabátech s drahokamy, ve velkých olověných rakvích, co váží hromady tun. Po celým Jižním Wessexu není člověk, který bv měl v rodině větší a vznešenější kostry než já.“ „Ták?“

„Teď vem ten košík a jdi do Marlottu, a až dojdeš k hospodě U čisté kapky, pověz jim, ať hned pošlou koně a vůz a odvezou mě domů. A dovnitř do vozu ať dají osminku rumu v lahvičce a připíšou mi to na dřevo. A až to uděláš, zajdi s košíkem k nám domů a řekni ženě, aby nechala toho praní, že už to ne

22

musí dodělávat, a ať čeká, až se vrátím, že pro ni mám novinu.“ Protože mládenec pochybovačně váhal, zajel Durbeyfield rukou do kapsy a vylovil šilink, jeden z těch, kterých měl trvale tak málo.

„Tumáš za práci, hochu.“

Tím se změnil mladíkův názor na situaci.

„Ano, sire Johne. Děkuju vám. Můžu ještě něčím sloužit, sire Johne?“

„Řekni jim doma, že k večeři bych si přál — no, smažený jehněčí, jestli ho seženou. Jestli ne, tak jelítka — a jestli neseženou ani jelítka, že stačí třeba plíčky.“

„Ano, sire Johne. “

Hoch zvedl košík, a sotva vykročil, ozvala se od vsi dechová kapela.

„Co to?“ zeptal se Durbeyfield. „To kvůli mně?“

„To je průvod ženského spolku, sire Johne. Vaše dcera je tam přece taky členka. “

„Vidíš — úplně jsem na to zapomněl, to že myslím na vznešenější věci. Tak běž do Marlottu a objednej ten vůz, možná že tam taky zajedu a na spolek se podívám. “

Mladík odešel a Durbeyfield čekal v podvečerním slunci, natažený v trávě mezi chudobkami. Dlouhý čas nepřešla po cestě živá duše a o přítomnosti lidí v okruhu modravých vrchů svědčilo jen tlumené vyhrávání dechové kapely.

II

Ves Marlott leží mezi severovýchodními pahorky zmíněného krásného Blackmoorského či Blakemorského úvalu, v odlehlém kraji, sevřeném vrchy, do něhož dodnes téměř nevkročil turista ani krajinář, přestože z Londýna je sem jen čtyři hodiny cesty.

Je to údolí, které nejlépe poznáme při pohledu z temen okolních vrchů — snad s výjimkou období letního sucha. Zatouláme-li se do jeho zákoutí bez průvodce a za špatného po

23

časí, dokážou nám pokazit náladu jeho úzké, klikaté a blátivé cesty.

Tento úrodný a chráněný kousek země, jehož pole nikdy nevyprahnou a studánky nikdy nevyschnou, je z jihu ohraničen strmým křídovým hřbetem a výčnělky vrchů Hambledon, Bulbarrow, Nettlecombe-Tout, Dogbury, High Stoy a Bubb Down. Když se při putování od pobřeží na sever proplahočíme dlouhými mílemi vápencových nížin a obilných lánů a octneme se náhle na okraji některého z těchto srázů, překvapeně staneme a s potěšením shlížíme na krajinu, jež se pod námi rozprostírá jako mapa, na krajinu zcela odlišnou od té, jíž jsme právě procházeli. Za námi leží mírné kopce, slunce svítí na pole tak rozlehlá, že vyvolávají dojem bezhraničnosti země, úvozy jsou bílé, živé ploty nízké, s propletenými větvemi, ovzduší bezbarvé. Zde v údolí jako by byl svět stvořen v menším a jemnějším měřítku; pole jsou jen políčka, tak zdrobnělá, že z této výšky jejich živé ploty vypadají jako síťovina z temně zelených vláken, rozestřená přes světlejší zeleň trávy. Ovzduší pod námi je nehybné a tak proniklé azurem, že i to, čemu umělci říkají témbr, přejímá jeho nádech, zatímco obzor v pozadí je sytě ultramarínový. Orných pozemků je málo a jsou ohraničeny; až na nepatrné odchylky pod sebou vidíme rozlehlou, hustou záplavu trávy a stromů, porůstající nízké vršky a dolinky mezi velkými. Tak vypadá Blackmoorský úval.

Historicky je tato oblast stejně zajímavá jako místopisně. Dříve se úvalu říkalo Hvozd bílého jelena podle podivné pověsti z dob panování krále Jindřicha III., kdy jakýsi Thomas de la Lynd zabil krásného bílého jelena, kterého král uštval, ale ušetřil, a král mu při této příležitosti uložil těžkou pokutu. Tehdy a ještě do doby poměrně nedávné byla krajina hustě zalesněná. I dnes zde nacházíme pozůstatky její dřívější podoby, staré doubraviny, nepravidelné pásy vysokých lesů, které přežívají na jejích svazích, a stromy s vykotlanými kmeny, jež stíní tolik jejich pastvin.

Lesy zmizely, některé staré zvyky z dob jejich šera však trvají. Mnohé z nich se ovšem zachovávají už jen v obměněné nebo ochuzené podobě. Tak třeba zrovna ten den odpoledne

24

jsme mohli ve spolkové veselici či „spolkovém průvodu”, tak tomu tady říkají, rozpoznat dávný „májový tanec“.

Pro mladší obyvatele Marlottu to byla zajímavá událost, přestože si účastnice obřadu její pravou zajímavost neuvědomovaly. Jedinečnost slavnosti nespočívala ani tak v tom, že se podle obyčeje každým rokem konal průvod a tanec, jako ve skutečnosti, že se jí zúčastňovaly výhradně ženy. V mužských spolcích byly podobné slavnosti méně vzácné, i když také skomíraly; ale buď vrozená plachost něžnějšího pohlaví, nebo posměch ze strany mužských příbuzných připravily zbývající ženské spolky (pokud ještě nějaký jiný existoval) o jejich slávu a vrchol činnosti. Místní cereálie teď už zachovával pouze marlottský spolek. Konal průvod po staletí, ať už jako podpůrný spolek nebo nějaké jiné sesterské sdružení, a koná jej dodnes.

Všechny členky spolku měly bílé šaty — byl to rozmarný zvyk ze starých časů, kdy veselí a májová doba znamenaly jedno a totéž — z dávných časů, než návyk dlouze rozvažovat utlumil citovost lidí do jednotvárné bezvýraznosti. Nejprve se předvedly v průvodu, v němž po dvojicích obešly obec. Když slunce ozařovalo jejich postavy před živými ploty a průčelími domů v krajkoví zeleně, jako by na sebe lehce narážely vidina a skutečnost; a přestože celá skupina byla oblečena do bílých šatů, ani dvoje mezi nimi neměly stejně bílý odstín. Některé dosahovaly čiré bělosti, jiné byly namodrale bledé, další, které na sobě měly starší ženy (a které patrně ležely už nemálo let složeny), připomínaly mrtvolnou bledost a střih doby georgiánské.

Všechny ženy a dívky byly oblečeny v bílém a navíc měla ještě každá v pravé ruce oloupaný vrbový proutek a v levé svazek bílých květů. Oloupat prut a vybrat květy si musela každá po svém.

V průvodu bylo několik žen středního věku, a dokonce i starších, a jejich prošedivělé vlasy a vrásčité obličeje, v nichž zanechaly své stopy čas i starosti, působily při tak rozmarném dění poněkud groteskně, třebaže zajisté dojemně. Po pravdě

25

řečeno, patrně by se o každé z těchto ztrápených a zkušených žen na prahu let, která už nebude vítat s potěšením, dalo vyzvědět a vyprávět více než o jejích mladších družkách. Pomiňme však starší ženy ve prospěch těch, jimž pod živůtky kolovala krev rychle a horce.

Mladých dívek byla ve skupině opravdu většina a jejich hlavy s bohatými vlasy se ve slunečním svitu leskly všemi odstíny zlaté i hnědé a černé. Některé měly krásné oči, jiné hezký nos, jiné pěkná ústa nebo postavu; málokterá, pokud vůbec nějaká, měla hezké všechno. Bylo na nich vidět, že si nevědí rady se rty, když jsou tak bezprostředně a veřejně vystaveny pátravým pohledům, že se marně snaží nést hlavu rovně a netvářit se přitom sebevědomě, a to všechno nasvědčovalo, že jde o pravá venkovská děvčata, neuvyklá mnoha očím.

A jako každou z nich a všechny zahřívalo slunce z nebe, tak měla každá své osobní malé sluníčko, v němž se hřála její duše; sen, lásku, zálibu nebo alespoň nějakou odlehlou a vzdálenou naději, která, i když třeba skomírala, přece zůstávala živá, jak už to u naděje bývá. Tak byly všechny veselé, a mnohé dokonce rozjařené.

Když míjely hostinec U čisté kapky a odbočovaly z cesty, aby prošly brankou na louku, jedna žena vykřikla:

„Ježíšmarjá! Tess Durbeyfieldová, támhle jede tvůj táta domů v kočáře!“

Mladá členka spolku při tomto zvolání otočila hlavu. Bylo to milé a hezké děvče — nebylo patrně hezčí než ostatní, ale mělo živá pivoňková ústa a velké nevinné oči, které zvýrazňovaly barvu jeho pleti i podoba. Ve vlasech měla dívka červenou stuhu a v celé bílé společnosti se tak výraznou ozdobou mohla pyšnit ona jediná. Když se ohlédla, viděla, jak se po cestě blíží Durbeyfield v bryčce hospodského U čisté kapky, kterou řídi kudrnatá osmahlá holka s rukávy vyhrnutými až nad loket. Byla to veselá služka z hospody, která jako děvče pro všechno občas dělala i kočího a podomka. Durbeyfield se pohodlně opíral, s rozkošnicky přivřenýma očima mával rukou nad hlavou a pomalu, zpěvavě opakoval:

,,Já mám — v Kingsbere — velikou — rodinnou — hrobku — a v ní — v rakvích z olova — spoustu — rytířských — předků!“

26

Členky spolku se pochichtávaly, všechny vyjma dívku zvanou Tess — v té jako by se ponenáhlu zvedala vlna horka z pomyšlení, že se její otec v očích všech zesměšňuje.

„Je unavený, nic víc,“ řekla spěšně, „a dal se domů odvézt, protože náš kůň si musí dneska odpočinout. “

„Prosím tě, Tess!“ smály se jí družky. „Vrací se z trhu jako vždycky namazaný! Cha cha!“

„Koukejte: ještě slovo proti němu a nejdu s vámi ani na krok!“ zvolala Tess a červeň z tváří se jí rozlila po celém obličeji a šíji. Oči se jí zamžily a pohled se svezl k zemi. Když dívky viděly, že se jí opravdu dotkly, nechaly poznámek a zase byl klid. Hrdost Tess nedovolila, aby ještě otočila hlavu a podívala se, co otec udělá, pokud vůbec měl v úmyslu něco udělat; a tak kráčela s celým průvodem k ohradě, kde se mělo na trávě tančit. Než tam došly, uklidnila se, pošlehávala sousedku proutkem a zase se bavila jako obyčejně.

V tomto období života Tess Durbeyfieldová překypovala city, jichž se dosud nedotkla zkušenost. Přestože vychodila vesnickou školu, mluvila trochu hovorově: pro místní mluvu byl v této oblasti ve výslovnosti příznačný zvuk zachytitelný přibližně chrčivým r, snad nejbohatší hláskou, kterou zná lidská řeč. Mírně našpulená temně červená ústa, jimž byla tato hláska vrozena, ještě nedozrála do konečné podoby, a když je Tess po domluvení zavřela, dolní ret trochu nadzdvihoval střed horního.

V tváři se jí dosud promítala jednotlivá období dětských let. Přestože rozkvétala v půvabnou ženu, mohli jste jí při dnešním průvodu chvílemi zahlédnout v tváři její dvanáctý rok, nebo jí zajiskřil v očích devátý; a v křivce úst se jí občas dokonce mihl i pátý.

Toho si však všiml jen málokdo, a ještě méně lidí k tomu přihlíželo. Jen tu a tam se na ni někdo, obvykle přespolní, dlouze zahleděl, když ji náhodou míjel, na okamžik ho okouzlila její svěžest a pomyslil si, zda ji ještě kdy spatří; téměř pro všechny ovšem byla jen milé venkovské děvče, pěkné jako obrázek, a nic víc.

Po Durbeyfieldovi a jeho vítězném voze, řízeném děvečkou, už nebylo ani vidu, ani slechu, spolek došel na stanovené místo

27

a tanec začal. Protože v družině nebyli žádní muži, tančily dívky ze začátku jedna s druhou, ale jak se blížil konec práce, zastavovali se u pastviny mužští obyvatelé vesnice a spolu s nimi i jiní zvědavci a chodci, a jako by si začínali vyhlížet tanečnici.

Mezi těmito diváky byli také tři mladí muži z vyšší společenské vrstvy s malými tlumoky na zádech a pevnými holemi v rukou. Podle jejich vzájemné podoby i věkových rozdílů se dalo soudit, že patrně jsou bratři, a skutečně tomu tak bylo. Nejstarší měl bílou vázanku, uzavřenou vestu a klobouk s úzkou střechou, jaké nosí posluchači bohosloví; druhý byl obyčejný vysokoškolský student. Na to, abychom poznali třetího a nejmladšího, by nestačilo popsat jen jeho zevnějšek.

V jeho očích i oblečení bylo cosi nespoutaného, nepodrobeného, co nasvědčovalo, že dosud zřejmě nezajel do žádných profesionálních kolejí. Odhadem se o něm dalo říci, že těkavě, pokusně studuje to i ono a všechno dohromady.

Při jednom náhodném rozhovoru se tito tři bratři zmínili, že tráví svatodušní prázdniny pěší túrou po Blackmoorském úvalu a že míří jihozápadně od města Shastonu, které leží na severovýchodě.

Opírali se o branku u silnice a vyptávali se, co ten tanec a dívky v bílém mají znamenat. Oba starší bratři zřejmě neměli v úmyslu zdržet se déle než chvilečku, třetího však podle všeho zaujal pohled na skupinu děvčat tančících bez chlapců a nijak nespěchal s odchodem. Povolil řemen tlumoku, odložil jej i s holí k plotu a otevřel branku.

„Kam jdeš, Angeli?“ zeptal se nejstarší.

„Mám chuť si s nimi skočit. A vůbec, pojďte taky — jen na chvilku — nijak nás to nezdrží!“

„Kdepak — nesmysl!” ohradil se první. „Veřejně tančit s houfem vesnických holek —ještě nás někdo uvidí! Pojď, nebo se setmí, ještě než dojdeme do Stourcastlu, a nikde blíž přenocovat nemůžeme. A musíme taky před spaním přečíst aspoň jednu kapitolu z Odmítnutí agnosticismu, když už se s tou knihou táhnu.”

„Tak dobře — doženu vás s Cuthbertem v pěti minutách, nezdržujte se; slovo na to, že vás doženu, Felixi.”

28

Starší bratři se zdráhavé vydali na další cestu, vzali s sebou jeho tlumok, aby se mu za nimi běželo lehčeji, a nejmladší vstoupil na louku.

„Taková škoda, děvčata,“ obrátil se dvorně k nejbližším dvěma třem dívkám, sotva nastala v tanci přestávka, „kdepak máte tanečníky?”

„Ještě se nevrátili z práce,“ odpověděla jedna troufalá. „Ale přijdou co nevidět. Zatím budete tančit vy, pane, ano?“ „Samozřejmě budu. Ale co jeden mezi tolika!“

„Lepší něco nežli nic. Není to zrovna potěšení, tancovat a koukat jen jedna na druhou, když vás přitom nikdo nestiskne a nepomuchlá. No tak — vybírejte si!“

„Pšš — nebuď tak drzá!“ okřiklo ji ostýchavější děvče. Po této výzvě se mladý muž rozhlédl po dívkách, pokusil se vyznat v jejich tvářích, ale protože mu byly všechny neznámé, příliš se mu to nedařilo. Chopil se bezmála první, která mu přišla do ruky, mluvčí to však proti svému očekávání nebyla; a nebyla to ani Tess Durbeyfieldová. Rodokmen, kostry předků, dávný věhlas ani ďurbervillské rysy dosud nepomáhaly Tess v jejím životním zápase ani natolik, aby k ní přes hlavy nejobyčejnějších vesnických děvčat přilákaly tanečníka. Tak dopadá normanská krev, nepřidruží-li se k ní viktoriánská vypočítavost.

Ať se dívka, která ostatní zastínila, jmenovala jakkoli, její jméno se potomstvu nedochovalo; všechny jí však záviděly, že jí ten večer jako první bylo přáno mít tanečníka. Ale příklady táhnou, a mladí muži, kteří se do vrátek nijak nehrnuli, dokud se neobjevil vetřelec, teď rychle vstupovali na louku, a záhy očividně přibývalo dvojic s venkovskými mládenci, až nakonec ani ta nejošklivější členka spolku nebyla nucena dělat kroky, které přísluší mužské polovině tanečního páru.

Když odbíjely kostelní hodiny, student náhle řekl, že půjde — zapomněl na čas—, že musí dohnat své druhy. Když přestal tančit, spočinuly jeho oči na Tess Durbeyfieldové, v jejíchž velkých zorničkách se po pravdě řečeno zračila lehounká výčitka, že si nevybral ji. On také zalitoval, že si jí nepovšiml, protože byla vzadu; a s touto myšlenkou odcházel z pastviny. Protože se tak dlouho zdržel, seběhl rychle po cestě k zá

29

padu, záhy prošel dolinou a stoupal na protější kopec. Bratry dosud nedohnal, ale zastavil se, aby se vydýchal, a ohlédl se.

V ohradě viděl kroužit bílé postavy dívek právě tak, jako kroužily, dokud byl mezi nimi. Připadlo mu, že na něho už nadobro zapomněly.

Všechny, jen jedna patrně ne. Ta bílá postava stála sama stranou u živého plotu. Podle místa, kde stála, věděl, že to je ona krásná dívka, s níž si nezatančil. Byla to jen maličkost, přece však vycítil, že se jí jeho přehlédnutí dotklo. Litoval, že ji nepožádal o tanec, že se jí nezeptal, jak se jmenuje. Byla tak skromná, tak poutavá, ve svých tenkých bílých šatech vypadala tak něžně, že si uvědomoval, jak hloupě se zachoval.

Nedalo se však nic dělat; otočil se, odhodlaně vykročil rychlou chůzí a pustil všechno z hlavy.

III

Tess Durbeyfieldová ovšem příhodu tak snadno z mysli nevypudila. Nadlouho ji přešla všechna chuť tančit, i když by byla měla tanečníků dost a dost, ale ach! ti nehovořili tak pěkně jako ten neznámý mladý muž. Teprve když sluneční paprsky pohltily postavu cizího mladíka, vzdalujícího se na protějším kopci, setřásla ze sebe chvilkový smutek a přikývla chlapci, který ji požádal o tanec.

Zůstala mezi přítelkyněmi až do šera a věnovala se tanci docela s radostí, třebaže se rytmickému pohybu poddávala jen pro rytmus sám, protože dosud neměla srdce zadané; a když vídala „něžná muka, hořké slasti, sladké utrpení a příjemný zármutek” těch dívek, které už byly dobývány a dobývaly, odhadovala si, čeho ona sama bude v tomto směru schopna. Když se mládenci při tanci hádali a sváděli půtky o její rámě, viděla v tom jen povyražení — nic víc; a když se příliš rozohnili, plísnila je.

Byla by se mohla ještě zdržet, vzpomněla si však, jak podivně otec odpoledne vypadal a jak se choval, a padla na ni

30

úzkost; toužila vědět, co se to s ním dělo, vytratila se z taneční zábavy a zamířila na konec vsi, kde stála její rodná chalupa.

Měla před sebou ještě kousek cesty, když k ní dolehl jiný rytmus než ten, který právě opustila; zvuky, které dobře znala — až příliš dobře. Z vnitřku domu zabušila řada pravidelných úderů, způsobených prudkým houpáním kolébky na kamenné podlaze, a tomuto pohybu udával tempo ženský hlas, který s průbojností kvapíku zpíval oblíbenou písničku o krávě Strace:

„Já viděla ji léžet v onom hájku zelenéem, pojď, lásko má, a já ti póvím kdée!“

Houpání kolébky i píseň na okamžik současně ustaly a místo melodie se ozvaly výkřiky v nejvyšších hlasových polohách:

„Pámbu požehnej, ty očka jako diamanty! A ty tvářičky jako z alabastru! A pusinka jako třešnička! A ten zadeček jako u Amórka! A každej kousíček toho požehnanýho tělíčka!“

Po tomto provolání začalo zase kolébání a zpěv a Kráva Straka pokračovala jako předtím. V tomto okamžiku Tess otevřela, stanula na rohoži mezi dveřmi a rozhlédla se po místnosti.

Navzdory písničce se místnost dotkla dívčiných smyslů nevýslovným smutkem. Před okamžikem sváteční veselí na pastvině — bílé šaty, kytice, vrbové proutky, vířivý tanec na trávníku, zákmit něžného citu k neznámému chlapci — a teď žlutavá tklivost scény ozářené jedinou svíčkou. Kromě tohoto protikladného rozdílu ji zmrazila výčitka svědomí, že se zdržela venku tak dlouho a nevrátila se dříve, aby matce pomohla s domácností.

Matka tu stála v hejnku dětí, tak jak ji Tess opustila, skloněná nad neckami pondělního prádla, které se jako vždycky zase protáhlo až do konce týdne. Z těchto necek vyšly včera — Tess nemilosrdně bodl osten špatného svědomí — sněhobílé šaty, které teď měla na sobě a které při obrubě sukně tak bezstarostně zazelenila na vlhké trávě; šaty, které jí matka vlastnoručně vyždímala a vyžehlila.

Paní Durbeyfieldová jako vždycky stála u necek na jedné

31

noze, zatímco druhou, jak jsme již řekli, zaměstnávala kolébáním nejmenšího dítěte. Kolébka na této dlaždicové podlaze vytrvale sloužila už tolik let a pod váhou tolika dětí, že byla ošoupána téměř naplocho, a proto bylo každé zhoupnutí provázeno prudkým trhnutím, které přehazovalo nemluvně ze strany na stranu jako tkalcovský člunek, zvláště když paní Durbeyfieldová, stržena písní, našlapovala na kolébadlo vší silou, která v ní ještě zbývala po celodenním máchání v mydlinkách.

Klip — klap, klip — klap, buchala kolébka; plamen svíčky se vytáhl do vysoka a začal poskakovat nahoru dolů, voda stékala z ženiných loktů, a dokud píseň nedospěchala ke konci sloky, paní Durbeyfieldová se na dceru jenom dívala. I teď, kdy na ní ležela zátěž rodiny s malými dětmi, Joan Durbeyfieldová vášnivě milovala písničky. Z vnějšího světa nepronikla do Blackmoorského úvalu jediná, aby Tessina matka v několika dnech nepochytila její melodii.

Z ženiných rysů dosud slabounce prosvítaly stopy svěžesti, ba dokonce krásy jejího mládí; Tess, jak se zdálo, zdědila svůj osobní půvab z převážné části po matce, a byl to tedy půvab původu nerytířského, nehistorického.

,,Pohoupám za vás kolíbku, maminko“ řekla dcera mírně. „Nebo si mám svléct sváteční šaty a pomoct vám se ždímáním? Myslela jsem, že jste už dávno hotová.“

Matka neměla Tess za zlé, že na tak dlouho nechala domácí práce jen na ní samotné, z takovýchto důvodů hubovala Joan na Tess opravdu jen málokdy; nedostatek Tessiny pomoci téměř ani nepociťovala, protože se po svém zbavovala přemíry práce tím způsobem, že ji odkládala na jindy. A nadto byla dnes večer dokonce v lepším rozpoložení než obvykle. Z matky jako by vyvěrala jakási zasněnost, zaujetí, nadšení, a dívka nechápala, čím to je.

„No — jsem ráda, že jsi přišla,” řekla matka, sotva z jejích úst dozněla poslední nota. „Chci jít pro tátu — ale hlavně ti chci říct, co se stalo. To tě veme, dušinko, až ti to povím!“ (Paní Durbeyfieldová byla zvyklá mluvit hovorově, její dcera, jež vychodila šest tříd národní školy pod vedením učitelky, která vystudovala v Londýně, mluvila dvojím způsobem:

32

doma víceméně hovorově, a venku nebo s lidmi vyššího postavení spisovně.)

„Zatímco jsem byla pryč?“ zeptala se Tess.

„Souvisí to nějak s tím, že se tatínek odpůldne na tom voze choval jako šašek? Proč to dělal? Málem jsem se propadla hanbou!“

,,To všechno patřilo k tomu poprasku. Přišlo se na to, že jsme největší šlechta v celým kraji — už od časů dávno před Oliverem Grumblem —ještě od pohanských Turků — a máme pomníky a hrobky a šlechtický korunky a štíty s erbem a pámbuví co ještě. Za Karla Svatýho z nás udělali rytíře Královskýho dubu a správně se jmenujeme ďUrbervillovi!… Nevzalo ti to dech? A proto jel táta domů v bryčce — ne že by byl pil, jak lidi mysleli/’

„To jsem ráda; a budeme z toho něco mít, maminko?”

„No jistě. Dají se čekat obrovský věci. Určitě se k nám sjede spousta lidí z našeho stavu v kočárech, jen jak se to roznese. Táta se to dověděl cestou domů ze Shastonu a vyprávěl mi, jak .to všecko bylo.“

„Kde je teď tatínek?“ zeptala se náhle Tess.

Matka jí místo odpovědi sdělila něco jiného:

„Odpoledne se v Shastonu stavil u doktora. Zřejmě to vůbec nejsou souchotě. Že je to ztučnění srdce, povídal. Hele, takhle to vypadá.” Joan Durbeyfieldová při těch slovech ohnula zmáčený palec a ukazováček do tvaru písmene G a druhým ukazováčkem kreslila ve vzduchu. „,Teďka,‘ řek tátovi, ,je vaše srdce z téhle i z téhle strany sevřené; tady je to ještě otevřené, řek. ,A jak se to spojí takhle,“— paní Durbeyfieldová spojila prsty do úplného kroužku — budete v pánu, pane Durbeyfielde,‘ řek. ,Možná že vydržíte deset let; a možná že bude po vás za deset měsíců nebo za deset dní.‘“

Tess se vyděsila. Její otec že by měl navzdory vší té náhlé slávě odejít tak brzy na věčnost?

„Ale kde je tatínek teď?“ zeptala se znovu.

Matka se na ni prosebně zadívala. „Tak se hned nerozčiluj! Bylo mu, chudákovi, po tom rozrušení z farářovy zprávy tak

33

slabo, že šel před půlhodinkou k Rolliverům. Chtěl nabrat síly na zítřek, na tu cestu s nákladem úlů, pán nepán, je třeba je dovézt. Bude muset vyrazit hned po půlnoci, má to daleko.“

„Nabrat síly!“ zvolala Tess prudce a slzy se jí nahrnuly do očí. „Můj bože! Jít do hospody nabrat síly! Jak jste s tím mohla souhlasit, maminko!“

Tessina výtka a rozhořčení jako by byly zaplnily celou místnost a vyvolaly zděšení v nábytku, svíčce, v hrajících si dětech i na matčině tváři.

„Ne,“ řekla Joan dotčeně, „nesouhlasila jsem. čekala jsem, až se vrátíš a pohlídáš dům, abych pro něj mohla dojít.“

„Já tam půjdu.“

„Ne, Tess. K ničemu by to nebylo.”

Tess se podvolila. Chápala matčinu námitku. Paní Durbeyfieldová si už na židli vedle sebe nenápadně připravila kabát a klobouk na tuto zamýšlenou cestu, jejíž účel ji mrzel víc než nutnost odejít.

„A Úplný planetář dej do přístěnku, “ pokračovala Joan, zatímco si spěšně utírala ruce a oblékala kabát.

Úplný planetář, stará tlustá kniha, ležel vedle na stole, tak odřený častým prohlížením, že řádky dosahovaly až ke kraji listů. Tess se ho chopila a matka vyšla.

V ubohosti a bídě věčné honičky kolem dětí tyto výpravy za zmoženým manželem do hospody znamenaly pro paní Durbeyfieldovou jednu z mála dosud trvajících životních radostí. Vyhledat ho u Rolliverů, posedět vedle něho hodinku dvě a na celou tu dobu pustit z hlavy všechnu starost a péči o děti, to pro ni bylo štěstí. Na život jako by se zde snášela jakási svatozář, zklidňující jas. Všechny potíže a další skutečnosti nabývaly metafyzické nehmotnosti, měnily se v pouhé představy, které stály za úvahu, nebyly však už tísnivou pravdou, sužující tělo i duši. Dětská drobotina, že ji neměla přímo na očích, se zdála příjemnější a vítanější součástí života než jindy; každodenní koloběh odtud vypadal docela humorně a vesele. Paní Durbeyfieldová si připadala tak trochu jako v dobách námluv, kdy sedala vedle svého nynějšího manžela na témž místě, přivírala oči nad jeho povahovými nedostatky a vnímala ho jen jako dokonalého milence.

34

Když Tess osaměla s menšími dětmi, vyšla napřed do přístěnku a zastrčila Planetář pod došek. Matka se této špinavé knihy podivně, fetišisticky bála, nikdy nestrpěla, aby zůstala přes noc v domě, a proto ji vždycky po nahlédnutí zase odnášeli sem. Za dcerou, jíž národní škola dala všeobecné vzdělání podle věčně revidovaných osnov, byla matka se svým světem rychle zanikající veteše pověr, lidových obyčejů, dialektu a ústně tradovaných balad, jak se říkává, o dvě stě let pozadu. Když byly spolu, setkávala se doba jakubská s dobou viktoriánskou.

Když se Tess vracela po zahradní pěšině, uvažovala, co se matka asi chtěla právě dnes z knihy dovědět. Hádala, že to souviselo s novým rodovým objevem, netušila ovšem, že matce šlo jen a jen o ni. Přestala o tom však přemýšlet, uložila nejmenší děti do postele a s devítiletým bratrem Abrahámem a půl třináctá roku starou sestrou Elizou-Louisou, jíž říkali Liza-Lu, se dala do kropení prádla, které přes den uschlo. Mezi Tess a dalším členem rodiny byl rozdíl více než čtyř let, protože děti, které se narodily v tomto mezidobí, zemřely jako nemluvňata, a když byla Tess s mladšími sourozenci sama, propůjčoval jí tento věkový rozdíl postavení matky. Po Abrahámovi se postupně narodila dvě děvčátka, Hope a Modesty; pak chlapec, teď tříletý, a nakonec maličké, staré necelý rok.

Všechny tyto mladé duše byly pouhým živým nákladem na kocábce Durbeyfieldových — na úvaze rodičů zcela závisely jejich radosti, potřeby, zdraví, dokonce i sama jejich existence. Jestliže si hlavy domácnosti Durbeyfieldových usmyslily vplout do nesnází, neštěstí, bídy, nemocí, ponížení, smrti, byl tento půltucet malých zajatců v jejich moci odsouzen plout s nimi — šest bezmocných stvoření, jichž se nikdy nikdo neptal, zda vůbec chtějí žít, natož chtějí-li žít za tak špatných podmínek, jaké skýtal ubohý domek Durbeyfieldových. Leckdo by rád věděl, kde vzal básník, jehož radostným a čirým veršům se dnes přisuzuje i filozofická hloubka a pravdivost, oprávnění hovořit o „svatých záměrech Přírody”.

Připozdívalo se a ani otec, ani matka se nevraceli. Tess vyhlížela ze dveří a v duchu procházela celým Marlottem.

35

Vesnice zavírala oči. Všude se zhášely svíčky i lampy; Tess si uměla představit zhasínajícího i vztaženou ruku.

Matčina výprava pro otce prostě znamenala, že se musí vypravit ještě někdo další. Tess si začala uvědomovat, že člověk nevalného zdraví, který se chystá krátce po půlnoci vydat na cestu, by v této pozdní hodině neměl vysedávat v hospodě a oslavovat svou starobylou krev.

„Abraháme,” řekla svému malému bratrovi, „vezmi si klobouk — nebojíš se přece — a zaskoč k Rolliverům, co je s tatínkem a s maminkou.”

Chlapec hned vyskočil z lavice, otevřel dveře a pohltila ho noc. Zase uplynula půlhodina; nevraceli se ani muž, ani žena, ani dítě. Hospoda, jak se zdálo, vlákala do svých osidel, upoutala a zajala Abraháma stejně jako jeho rodiče.

„Musím jít sama,“ řekla si Tess.

Liza-Lu šla spat, Tess všechny sourozence doma zamkla a vydala se po tmavé, klikaté cestě či ulici, po níž se nedalo jít rychle; po ulici zřizované v době, kdy píď země ještě nic neznamenala a hodiny s jednou ručičkou dostatečně rozdělovaly den.

IV

Hospoda U Rolliverů, jediná pivnice na tomto konci protáhlé a svahovité vsi, měla povolení prodávat jen přes ulici; protože tedy podle zákona nikdo nesměl pít ve výčepu, omezovalo se veškeré zařízení pro zákazníky navenek jen na malé prkénko, asi šest palců široké a dvě stopy dlouhé, upevněné kousky drátu k příčkám plotu u zahrady tak, aby tvořilo poličku. Když žízniví přespolní postávali na cestě, upíjeli a chrstali nedopitky do prachu země, kde se z nich tvořily mapy Polynésie, stavěli si sklenice na toto prkénko a přáli si, aby mohli v pohodlí posedět uvnitř.

Tolik přespolní. Totéž přání však měli i někteří místní zákazníci; a dobrá vůle všechno zmůže.

36

Ve velké ložnici v prvním patře, za oknem důkladně zastřeným velkým vlněným šátkem, který nedávno odložila paní hostinská Rolliverová, se ten den večer sešlo na tucet lidí; kteří všichni toužili po blaženství; sami starousedlíci z bližšího konce Marlottu a častí návštěvníci tohoto koutku. Do hostinské místnosti Čisté kapky, plnoprávné hospody na opačném konci roztroušené vesnice, nechodili obyvatelé této části Marlottu nejenom proto, že do ní bylo daleko; k názoru, že je lepší pít v koutě pod půdou u Rolliverů než v prostorném domě druhého hostinského, jich dospěla většina z jiného důvodu, a tím byla kvalita nápojů.

Zubožená postel s nebesy zde v ložnici skýtala ze tří stran místo k sezení hned řádce lidí; několik mužů se vyhouplo na prádelník, další spočívali na vyřezávané dubové truhle, dva na skřínce na umyvadlo, jeden na stoličce, a tak se všichni jakžtakž pohodlně usadili. V této hodině už dospívali k onomu stavu vnitřního uspokojení, v němž se duše vymaňují z těl • a bytosti blaženě plynou prostorem. V průběhu tohoto uvolňování pokoj i jeho zařízení nabývaly na vznešenosti i nádheře; šátek zavěšený na okně získával oslnivost drapérie, mosazné rukojeti prádelníku byly jako zlatá klepadla a soustruhované sloupky postele jako by měly cosi společného s velkolepými sloupy chrámu Šalamounova.

Když paní Durbeyfieldová po rozloučení s Tess přispěchala k Rolliverům, otevřela si domovní dveře, prošla přízemní místností, jež tonula v nejhlubší tmě, a pak si odemkla dvířka ke schodům jako někdo, jehož prsty si dovedou poradit s každou petlicí. Po točitých schodech už stoupala pomaleji, a když se její tvář vynořila ve světle nad posledním schodem, narazila na pohledy celé společnosti, shromážděné v ložnici.

„— jen pár osobních přátel, pozvala jsem si je na vlastní účet na oslavu spolkovýho průvodu,“ spustila hlasitě hostinská, jako když dítě odříkává katechismus, a naklonila se nad schody, sotva zaslechla kroky. „Ale to jste vy, paní Durbeyfieldová — bože, vy jste mě vylekala! Já myslela, že to je nějaká kontrola od úřadu!“

Ostatní účastníci tajného sezení pozdravili příchozí pohledem či pokývnutím a paní Durbeyfieldová zamířila k manže

37

lovi. Tiše a nepřítomně si pobrukoval: „Já jsem zrovna tak dobrej jako některý lidi! Já mám v Kingsbere-sub-Greenhill obrovskou rodinnou hrobku a v ní kostry jako nikdo z celýho Wessexu!“

„Musím ti říct, co mě k tomu napadlo — mám obrovský plán!” šeptala jeho rozzářená žena. „Hej, Johne, vidíš mě vůbec?“ Šťouchla do něho, ale Durbeyfield se díval skrz ni, jako by byla vzduch, a pokračoval v samomluvě.

„Pst! Nezpívejte mi tu tak hlasitě, člověče,” okřikla ho hostinská. „Půjde kolem někdo od úřadu a seberou mi konces.“

„Řek vám, co nás potkalo, ne?“ zeptala se paní Durbeyfieldová.

„Jo — tak trochu. Myslíte, že vám to pomůže k penězům?”

„No — to se ještě uvidí,” řekla paní Durbeyfieldová vědoucně. „Každopádně je dobře být v přízni s kočárem, i když v něm zrovna nejezdíš.” Ztlumila zase hlas a tiše pokračovala k manželovi: „Cos tu novinu přines, myslím jen na to, že u Trantridge, tam, co začíná Obora, bydlí jedna ohromně bohatá dáma, a ta se jmenuje ďUrbervillová.”

„Co — cože?” zeptal se sir John.

Opakovala své sdělení. „Ta dáma je určitě z naší rodiny,” řekla. „A mám v úmyslu poslat tam Tess, aby se hlásila jako příbuzná.”

„Vidíš — ona se opravdu tak jmenuje,” řekl Durbeyfield. „Faráře Tringhama to nenapadlo. Ale co ta je proti nám — určitě jen nějaká mladší větev, dávno po králi Normanovi.”

V zaujetí tím, o čem mluvili, si ani jeden z manželů nevšiml, že do pokoje vklouzl malý Abrahám a čeká na vhodný okamžik, aby je vyzval k návratu.

„Je bohatá a určitě si holky všimne,” pokračovala paní Durbeyfieldová; „a to bude moc dobře. Nevím, proč by se dvě větve jedný rodiny neměly navštěvovat.”

„Ano, a budeme se hlásit jako příbuzní všichni,” promluvil zvučně zpod postele Abrahám. „A až se k ní Tess nastěhuje, budeme ji chodit navštěvovat. A budeme se vozit v jejím kočáře a chodit v černých šatech!”

„Kde ses tu vzal, dítě? Co to plácáš za nesmysly! Jdi a hrej

38

si na schodech, dokud se tatínek s maminkou nedomluví!… Tess by tedy opravdu měla jít k téhle mladší větvi naší rodiny. Určitě si tu dámu získá — Tess určitě — a já věřím, že si ji nakonec vezme nějaký vznešený pán. Prostě — vím to.“

„Jak to víš?“

„Dívala jsem se na její osud do Planetáře a přesně takhle to vyšlo!… Všaks měl vidět, jaká byla dneska pěkná, pleť má jemnou jako hraběnka.”

„A co tomu říká holka, že má jít?“

„Neptala jsem se jí. Ještě ani neví, že tu vůbec nějaká příbuzná je. Ale určitě by se tak dostala k báječnýmu ženichovi, a to ona neřekne ne.“

„Tess je divná.”

„Ale nakonec si dá vždycky říct. Nech to na mně.“ Přestože rozmlouvali důvěrně, kolemsedící pochopili ze smyslu jejich řeči dost, aby uhodli, že se Durbeyfieldovi dohadují o vážnějších záležitostech než obyčejní lidé a že Tess, jejich hezká nejstarší dcera, má do budoucnosti dobré vyhlídky.

„Však jsem si dneska povídal, jak je Tess pěkně rostlá, když jsem ji viděl chodit s ostatními po vsi,“ poznamenal polohlasně jeden ze starších pijáků. „Jen si bude muset Joan Durbeyfieldová dát pozor, aby nenašla něco na mezi.” Bylo to místní rčení, které mělo zvláštní význam, a nikdo k němu nic nedodal.

Do směsice splývajících hlasů se náhle zase ozvaly kroky, jak někdo přecházel dole po síni.

„— jen pár osobních přátel, pozvala jsem si je na vlastní účet na oslavu spolkovýho průvodu.” Než poznala v příchozí Tess, hostinská rychle zopakovala svou větu, připravenou pro nežádoucí návštěvníky.

Ani matčinu pohledu neušlo, jak tklivě, nepatřičně se vyjímá dívčina mladá tvář ve výparech alkoholu, které zde zaplňovaly prostředí nikoliv nevhodné pro vrásky lidí středních let; a ani nebylo třeba vyčítavého záblesku Tessiných tmavých očí, aby se otec i matka zvedli, rychle dopili své pivo a scházeli za ní ze schodů, provázeni prosbou paní Rolliverové:

„Jen tiše, buďte tak hodní, prosím vás, nebo by mi vzali

39

konces a pohnali mě k soudu a já nevím co ještě. Dobrou noc!“

Cestou domů se vedli, Tess držela otce za paži z jedné a paní Durbeyfieldová z druhé strany. Vypil vlastně docela málo — asi čtvrtinu množství, s jakým by pořádný pijan dokázal dojít v neděli odpoledne do kostela bez jediného zakolísání ve směru či v kolenou; sir John však byl tělesně do té míry sešlý, že na něho nepatrné poklesky tohoto druhu dopadaly jako nejtěžší hříchy. Sotva se octl na čerstvém vzduchu, začal vrávorat a strhoval celý trojstup, hned jako by šli k Londýnu a hned zase jako by mířili na Bath — což působilo směšně, jako tak často při rodinných nočních návratech domů, ale jako většina směšností to nakonec příliš k smíchu nebylo. Obě ženy hrdinně a ze všech sil zastíraly tyto vynucené odbočky a protisměry před jejich původcem Durbeyfieldem, před Abrahámem i samy před sebou. Tak se krok za krokem přibližovali k domovu, až nedaleko domovních dveří hlava rodiny náhle zase vpadla do svého popěvku, jakoby na posilněnou duše při pohledu na ubohost svého nynějšího sídla —

,,Já mám v Kingsbere rodinnou hrobku!“

„Pst! Neblázni, Jacky,“ okřikla ho paní Durbeyfieldová, „tvoje rodina není jediná, co za starých časů něco znamenala! Koukni třeba Anktellovi a Horseyovi, nebo sami Tringhamovi — bylo jich skoro jako vás — i když vy jste byli lepší, jen co je pravda. Zaplať pámbu, že já nikdy z žádný rodiny nebyla a nemám se v tomhle za co stydět!”

„Jen si ne bud tak jistá! Podle toho, jaká jsi, mi nikdo nevymluví, že jste se znemožnili víc než kdo z nás a že jste jednou byli zrovna králové a královny!”

Tess změnila směr rozhovoru a vyslovila to, co podle ní bylo v této chvíli mnohem závažnější než rozklady o předcích.

„Bojím se, že se tatínek nebude moci vydat na cestu s těmi úly tak brzy po půlnoci.”

„Já? Za hodinku za dvě jsem naprosto v pořádku,” prohlásil Durbeyfield.

Než se všichni uložili, bylo jedenáct hodin, a měly-li se dodat úly kramářům v Casterbridgi včas před započetím sobotního trhu, muselo se vyjet nejpozději ve dvě s půlnoci, pro—

40

tože do Casterbridge bylo dvacet až třicet mil daleko, jelo se tam po špatných cestách a kůň i vůz patřily k nejpomalejším. O půl druhé přišla paní Durbeyfieldová do velké ložnice, kde spala Tess se všemi svými malými bratry a sestrami.

„Ten chudák nemůže jet,“ řekla nejstarší dceři, jež otevřela velké oči, jen se matčina ruka dotkla dveří.

Tess se na posteli posadila, okamžik ještě ztracena kdesi v prázdnu mezi snem a tímto sdělením.

„Ale někdo jet musí,“ odpověděla. „Na úly je i tak už pozdě. S rojením bude co nevidět zas na rok konec, a když to necháme na trh až příští týden, bude po poptávce a zůstanou nám na krku.“

Na paní Durbeyfieldové bylo vidět, že si s nenadálou situací neví rady. ,,A což takhle nějaký mládenec, nejel by? Z těch, co s tebou včera tak chtěli tancovat,“ navrhla pojednou.

„Ale kdež — za nic na světě,“ prohlásila Tess hrdě. „A aby se každý dověděl proč — taková hanba! Myslím, že bych mohla jet já, a Abrahám by mohl jet se mnou, abych nebyla sama.“

Matka nakonec s tímto návrhem souhlasila. Malého Abraháma v koutě pokoje vyburcovaly z hlubokého spánku a přiměly ho, aby se navlékl do šatů, třebaže duchem vězel stále ještě v jiném světě. Mezitím se rychle ustrojila i Tess; sourozenci zažehli lampu a vyšli k stáji. Malý škobrtavý vozík byl již naložený a dívka vyvedla koně Prince, který škobrtal jen o málo méně než povoz.

Nebohé zvíře užasle hledělo do noci, do lucerny, na obě mladé postavy, jako by nemohlo uvěřit, proč je někdo nutí pracovat v hodinu, kdy každý boží tvor přece má být pod střechou a odpočívat. Do lucerny dali zásobu oharků z nedohořelých svíček, zavěsili ji po vnitřní straně nákladu, pobídli koně, a aby nepřetěžovali zvíře, jež nemělo sil nazbyt, kráčeli ze začátku po celý stoupající úsek silnice vedle něho. Zpříjemňovali si cestu, jak se dalo, a pomocí lucerny, chleba s máslem i rozhovoru si vytvářeli iluzi rána, třebaže do skutečného rána bylo ještě daleko. Když se Abrahám trochu probral (protože doposud se pohyboval jako ve snách), rozpovídal se o zvláštních tvarech, jaké měly proti obloze různé temné před-41

měty; že tenhle strom vypadá jako rozzuřený tygr, když vyskakuje z doupěte, a tamhleten je jako hlava obra.

Minuli malé městečko Stourcastle, němě spící pod hnědým krytem střech, a octli se na výšině. Ještě mnohem výše se po jejich levici vypínal k obloze vrch zvaný Bulbarrow nebo Bealbarrow s pásem sesuté půdy, bezmála nejvyšší kopec Jižního Wessexu. Od těchto míst se dlouhá silnice táhla hezký kousek téměř po rovině. Nasedli vpředu na vůz a Abrahám se zamyslel.

„Tess,“ začal po chvíli ticha nejistě.

„Copak, Abraháme?”

„Máš radost, že z nás je teďka šlechta?1’

„Moc ne.“

„Ale že se vdáš za pána, to máš radost, vid?”

„Cože?” zeptala se Tess a vzhlédla.

„Ze ti naše vzácná příbuzná pomůže, aby ses vdala za pána.“

,,Já? Naše vzácná příbuzná? Žádnou takovou příbuznou nemáme. Kdo ti to nakukal?”

„Slyšel jsem je, jak se o tom bavili u Rolliverů, když jsem šel pro tatínka. V Trantridgi bydlí jedna bohatá dáma z naší rodiny a maminka říkala, že když se k ní půjdeš hlásit jako příbuzná, ona to zařídí, aby ses vdala za pána.“

Sestru to zarazilo a zamyšleně se odmlčela. Abrahám mluvil dál, spíš z potřeby si povídat, než že by chtěl něco říci, takže mu vůbec nevadilo, že ho sestra neposlouchá. Opřel se zády o úly a se zvrácenou hlavou rozváděl úvahy o hvězdách, jejichž chladný tep bil vysoko v temných prostorách, nekonečně vzdálen těmto dvěma snítkám lidského života. Ptal se, jak daleko je k tamtěm mihotavým bodům, a jestli je z jejich druhé strany Pánbůh. Znovu a znovu však se do jeho dětského povídání pletlo to, co vzrušovalo jeho obrazotvornost silněji než divy stvoření. Kdyby si Tess vzala pána a zbohatla, měla by tolik peněz, aby mohla koupit dalekohled tak velký, že by jí přitáhl hvězdy do takové blízkosti, jako je Nettlecombe-Tout?

Když se zase vrátil k tomu, co očividně zaujalo celou rodinu, ztratila Tess trpělivost.

„Dej už s tím pokoj!” okřikla ho.

42

„Tess, říkala jsi, že hvězdy jsou světy ?“

„Ano.“

„Všechny jako náš?“

„Nevím, ale myslím, že ano. Někdy mi připadají jako jablíčka na našem zákrsku. Většina jich je krásná a zdravá — a některá jsou zkažená.“

„A na jakém žijeme my — na krásném nebo na zkaženém ?“

„Na zkaženém.“

„To je hodně velká škoda, že jsme se nenarodili na zdravém, když je těch zdravých tolikrát víc!“

„Ano.”

„A je to tak doopravdy, Tess?” zeptal se Abrahám a otočil se k ní, hluboce zaujat jejím neobyčejným sdělením. „Jak by to bylo, kdybychom se byli narodili na zdravém?”

„No — tatínek by pořád nekašlal a nepostonával jako tady a nebyl by se tak opil, že dneska nemohl jet, a maminka by pořád neprala a byla by s tím taky jednou hotova.”

„A ty bys byla bohatá rovnou a nemusela bys zbohatnout, teprv až si vezmeš pána?”

„Ach, Aby, prosím tě — prosím tě, mlč už o tom!”

Abrahám, ponechán svým myšlenkám, začal brzy klímat. Tess koně příliš řídit nedovedla, ale myslila si, že zatím může jet s nákladem sama a nechat Abraháma odpočinout, když se mu chce spát. Upravila mu vpředu mezi úly jakési hnízdečko, tak aby nemohl vypadnout, chopila se opratí a drkotala s vozem dál.

Princovi, jemuž se k žádnému nadbytečnému pohybu nedostávalo energie, nebylo celkem třeba věnovat pozornost. Když už neměla společníka, který by ji rozptyloval, zasnila se Tess, zády opřena o úly, hlouběji než kdy jindy. Němé procesí stromů a živých plotů, které ji po stranách míjelo, se stávalo součástí fantastických dějů, odehrávajících se mimo skutečnost, a občasný závan větru se měnil v povzdech jakési nekonečně smutné duše, jež se svou velikostí blížila vesmíru a časově splývala s dějinami.

Pak se Tess probírala spletí příhod z vlastního života, a jako by si z nich uvědomovala nicotnost otcovy pýchy. Před očima měla panského nápadníka, který na ni podle matčiných před—

43

stav čeká; ušklíbal se a vysmíval její chudobě i rytířským předkům v rubáších. Vše bylo podivnější a podivnější, až Tess přestala vnímat plynoucí čas. Náhle jí na sedadle zacloumalo prudké škubnutí a Tess se vytrhla ze spánku, který přemohl i ji.

Byli mnohem dále, než když přestala vnímat, a vůz stál. Zepředu se ozvalo duté zaúpění, takový zvuk Tess v životě nezaslechla, a hned potom někdo vykřikl: „Hej, vy tam!“

Lucerna zavěšená na jejím povoze vyhasla, do tváře teď však svítila Tess jiná, mnohem jasnější než její. Stalo se něco strašného. Postroje se zapletly do čehosi, co tarasilo cestu.

Ohromená Tess seskočila a zjistila děsivou skutečnost. To zaúpění ze sebe vyrazil nebohý otcův kůň Princ. Ranní pošta na dvou neslyšných kolech, jež po těchto cestách projížděla vždycky rychle jako šíp, narazila na její pomalý a neosvětlený povoz. Špičatá oj vozíku vnikla do hrudi nešťastného Prince jako meč a s proudem krve, jež se z rány se sykotem valila na silnici, z něho unikal teď život.

Ve svém zoufalství Tess přiskočila a přitiskla na otvor dlaň; jediný výsledek byl ovšem ten, že byla od hlavy až po sukni postříkána karmínovými kapkami. Pak už jen stála a bezmocně přihlížela. Také Princ stál pevně a bez hnutí, jak mohl nejdéle, a náhle se sesunul na zem.

Mezitím k Tess přistoupil poštovní kočí a začal odtahovat a odstrojovat Princovo horké tělo. Kůň už byl mrtev, a když kočí viděl, že pro tuto chvíli nemůže už nic dalšího učinit, vrátil se ke svému zvířeti, kterému se nic nestalo.

„Jela jste po špatné straně,” řekl. „Musím dál s poštou a nejlíp bude, když si tu počkáte u nákladu. Jak jen budu moci, někoho vám sem pošlu. Už se brzy rozední a nemáte se čeho bát.“

Nastoupil a pokračoval v cestě; Tess stála a čekala. Obloha bledla, ptáci se třepotali v křovinách plotů, přeletovali a cvrlikali, obnažovaly se bílé obrysy úvozu a obnažovala se ještě bělejší Tessina tvář. Ohromná kaluž krve před ní už začínala hrát duhovými barvami sedliny, a když vyšlo slunce, zajiskřila všemi odstíny spektra. Stranou ležel Princ, tichý a ztuhlý; oči měl pootevřené a otvor v hrudi jako by ani zdaleka nebyl

44

dostatečné velký, aby jím mohlo uniknout vše, čím byl živý.

,,To všechno jsem zavinila já —jen já!“ plakala dívka při pohledu na tu spoušť. „Nic mě neomlouvá — vůbec nic! Z čeho budou teď maminka a tatínek živi? Aby, Aby!“ Zatřásla dítětem, které celou pohromu zaspalo. „Nemůžeme jet s nákladem dál — Princ je mrtvý!“

Když Abrahám pochopil, co se přihodilo, zvrásnil se jeho dětský obličejík ustaraností padesátiletého člověka.

„A to jsem se ještě včera smála a tančila!” vyčítala si Tess dál. ,,Když si pomyslím, jak jsem byla hloupá!”

„To se stalo, protože jsme na zkažený hvězdě, a ne na zdravý, že, Tess?” šeptal Abrahám v slzách.

Mlčky čekali a čas se nekonečně vlekl. Pak přece jen zaslechli kroky, někdo se blížil; poštovní kočí opravdu dodržel slovo. Přicházel čeledín ze statku nedaleko Stourcastlu a vedl malého, silného koně. Zapřáhli ho místo Prince k povozu s úly a náklad zamířil ke Casterbridgi.

Téhož dne večer dojel prázdný vůz zase na místo nehody. Princ tam od rána ležel v příkopu; uprostřed cesty se ještě dalo rozpoznat místo, kde byla kaluž krve, i když ji projíždějící povozy rozjezdily a strhaly. Naložili Princovy pozůstatky na vůz, který sám tahával, a jak se vezl těch osm devět mil zpátky do Marlottu, trčela mu kopyta do vzduchu a podkovy se blýskaly v zapadajícím slunci.

Tess se vrátila již dříve. Nedovedla si vůbec představit, jak vypoví, co se stalo. Když z výrazu rodičů pochopila, že již vědí o své ztrátě, mluvilo se jí snáze, ovšem ani v nejmenším to neubralo na trpkosti výčitek, jimiž se zahrnovala za svou nedbalost.

Domácnost Durbeyfieldových byla do té míry nemohoucí, že na ni toto neštěstí nezapůsobilo tak otřesně, jako by se bylo dotklo rodiny vzkvétající, i když v tomto případě znamenalo zkázu, zatímco v druhém by bylo přineslo jen potíže. Durbeyfieldovi neprojevili ani náznak rozlíceného hněvu, jaký by byl na dívku sršel z tváří rodičů, kterým by více záleželo na tom, aby se jí vedlo dobře. Nikdo nevinil Tess tak, jako se obviňovala sama.

Když se ukázalo, že pohodný a koželuh by dali za mrtvého

45

Prince jen pramálo šilinků, protože kůň byl sešlý stářím, osvědčil Durbeyfield velkomyslnost.

„Ne,“ řekl vyrovnaně, „já jeho starý tělo neprodám. Když jsme my ďUrbervillové bývali tady v kraji rytíři, neprodávali jsme svoje oře na maso pro kočky. Ať si svoje šilinky strčí za klobouk. Celý život mi dobře sloužil a já ho teďka neopustím.”

Druhý den kopal Princovi v zahradě hrob a pracoval usilovněji než celé měsíce předtím pro blaho své rodiny. Když byla jáma hotová, Durbeyfield se ženou ovázali koně provazem a táhli ho k ní po pěšině a děti šly za nimi jako pohřební průvod. Abrahám a Liza-Lu vzlykali a zármutek Hope a Modesty se projevoval nářkem tak hlasitým, že se odrážel od zdí; a když se kůň sesunul do hrobu, seskupili se kolem. Přišli o svého živitele; co si teď počnou?

„Dostal se do nebe?“ zeptal se mezi vzlyky Abrahám.

Pak začal Durbeyfield nahazovat zem a děti se rozplakaly znovu. Všechny kromě Tess. Ta měla tváře suché a bledé, jako by sama v sobě viděla vražednici.

V

S překupničením, jež záviselo především na koni, byl od toho dne konec. Na obzoru vyvstávala nouze, ne-li přímo hlad. Durbeyfieldovi, jak se tu v kraji říkalo, šly obě ruce dozadu.

V některých chvílích měl na práci síly dost — nedalo se ovšem spoléhat, že se tyto chvíle dostaví v okamžiku poptávky; a i když se třeba dostavily, nevynikal Durbeyfield zvláštní vytrvalostí, protože nebyl zvyklý na pravidelné, každodenní pracovní vypětí.

Tess zatím jako hříšnice, která rodičům způsobila tyto nesnáze, mlčky rozvažovala, jak by jim mohla pomoci; a pak se matka vytasila se svým plánem.

„Musíme brát život, jaký je,“ řekla, „a na tvou vznešenou krev se ani nemohlo přijít v příhodnější chvíli. Teď musíš vy

46

zkoušet svoje přátele. Víš, že u Obory žije moc bohatá paní ďUrbervillová, která je bezpochyby z naší rodiny? Musíš za ní jít, hlásit se jako příbuzná a poprosit ji o pomoc v našem trápení.”

,,To se mi moc nechce,” odpověděla Tess. ,,I kdyby byla nějaká taková paní, muselo by nám stačit, kdyby se k nám chovala přátelsky — a ne čekat, že nám pomůže.”

„Však ty si ji získáš, že ti udělá pomyšlení, dítě. Ostatně možná je na tom víc, než si myslíš. Já totiž vím svoje.”

Tess tísnilo vědomí, že způsobila škodu, a proto byla matčinu přání povolnější, než by byla jindy; nechápala ovšem, proč matce působí takové potěšení promýšlet podnik, který měl podle Tessina názoru tak pochybnou naději na úspěch. Třeba se matka vyptávala a zjistila, že ta paní ďUrbervillová je nadmíru ušlechtilá a dobročinná dáma. Tess však při její hrdosti připadala úloha chudé příbuzné nesmírně nechutná.

„Radši bych se pokusila najít si práci,” zašeptala.

„Durbeyfielde, je to na tobě,” řekla žena a otočila se k muži, který seděl v koutě. „Když jí řekneš, aby šla, tak půjde.”

„Nelíbí se mi, aby moje děti chodily a tvářily se poníženě před nějakým příbuzenstvem,” zabručel. „Já jsem hlava nejvznešenější větve rodu a podle toho bych se měl chovat.”

Otcovy důvody k zdrženlivosti byly pro Tess ještě méně přijatelné než důvody, pro které měla proti cestě námitky. „No, když jsem zabila koně, maminko,” řekla zkormouceně, „asi bych měla něco udělat. Nesejde mi na tom, zajít ji navštívit, ale jestli ji poprosím o pomoc, to už musíte nechat na mně. A neuvažujte o tom, že mi sežene ženicha — to je nesmysl.”

„Tos řekla správně, Tess,” poznamenal otec s velkým uspokojením.

„A kdo ti říká, že o tom uvažuju?” zeptala se Joan.

„Mám dojem, že na to myslíte, maminko. Ale půjdu.”

Druhý den ráno časně vstala, šla pěšky do náhorního městečka zvaného Shaston a odtud se svezla dostavníkem, který jezdil dvakrát denně ze Shastonu na východ do Chaseboroughu a projížděl nedaleko Trantridge, osady, kde měla své sídlo záhadná a tajuplná paní ďUrbervillová.

Toho pamětihodného rána vedla Tessina cesta mezi severo

47

východními pahorky úvalu, kde se narodila a kde se rozvíjel její život. Blackmoorský úval byl pro ni svět a jeho obyvatelé lidskými plemeny tohoto světa. V období užaslého dětství se od marlottských branek a plůtků zahlížela do dáli dlouhého údolí, a co pro ni bylo tajemné tehdy, bylo pro ni jen o málo méně tajemné nyní. Denně vídala z okna pokoje věže, vesnice, matně bílé panské domy a vysoko nade vším se majestátně vypínalo městečko Shaston; jeho okna svítila v zapadajícím slunci jako lampy. Ještě nikdy v tomto městě nebyla, z vlastní zkušenosti poznala jen malou část Úvalu a nejbližšího okolí. Tím méně se kdy dostala dál, mimo údolí. Každý obrys okolních vrchů ji byl blízký jako tahy v tvářích členů její rodiny, ale její představa o tom, co je za kopci, závisela jen na vědomostech z vesnické školy, kterou před rokem dvěma vychodila jako jedna z nejlepších žákyní.

V těch dětských letech ji dívky jejího věku mívaly hodně rády, a často ji bylo ve vesnici vidět jako jednu z trojice přibližně stejně starých děvčat, která se bok po boku vracela domů ze školy. Tess chodila uprostřed — přes vlněnou sukni, jejíž původní barva už několikanásobně vybledla v nepopsatelný odstín, růžovou kartounovou zástěrku s jemným mřížkovaným vzorkem — a vykračovala si důstojně na dlouhých nožkách v těsných punčochách, na nichž od kolenou utíkala očka, jak si je prodřela, když poklekala na cestách i travnatých příkopech a sbírala si rostlinné i nerostné poklady; splývavé, zemitě zbarvené vlasy se jí tehdy stáčely do prstenců. Obě dívky po stranách držely Tess kolem pasu a ona měla ruce položené na jejich ramenou.

Když pak Tess dorůstala a začala chápat, jak to v životě chodí, zaujímala k matce stanovisko téměř malthusovské, že ji bezmyšlenkovitě obdaruje tolika sestřičkami a bratříčky, když je tak obtížné je odchovat a uživit. Její matka měla duši šťastného dítěte: Joan Durbeyfieldová ve své vlastní početné rodině prostě byla také jedno z mláďátek, a to nikoli nejstarší, spoléhajících na milost Prozřetelnosti.

Přesto však měla Tess ke svým malým sourozencům láskyplně starostlivý vztah, a aby jim byla co nejvíce platna, vypomáhala, jen vychodila školu, na sousedních statcích o se—

48

nách nebo při žních; nebo ještě raději při dojení a při stloukání másla; naučila se tomu v době, kdy její otec míval krávy, a protože měla obratné prsty, zvládala tuto práci výborně.

Každý den jako by zatěžoval její mladá ramena dalším břemenem starostí o rodinu, a tak bylo úplně samozřejmé, že na ďurbervillském sídle měla Durbeyfieldovy zastupovat Tess.

V tomto případě je nutno uznat, že se Durbeyfieldovi ukazovali ze své nejlepší stránky.

Vystoupila z dostavníku na trantridgeské křižovatce a pěšky se vydala přes návrší směrem k oblasti zvané Obora, na jejímž okraji, jak jí bylo řečeno, najde Slopes, sídlo paní ďUrbervillové. Nebylo to panství v běžném slova smyslu, s poli a pastvinami a s nabručeným nájemcem, z něhož musí majitel po dobrém či po zlém ždímat příjem pro sebe i svou rodinu. Bylo to více, mnohem více; venkovský dům, zbudovaný jen a jen pro hezký život, k němuž nepříslušelo ani o kousek protivné půdy víc, než bylo nezbytné pro potřeby sídla a pro roztomilý malý statek, který patřil majiteli a o který se staral šafář.

Nejprve se vynořilo temně červené cihlové stavení, porostlé až po okraj střechy hustým břečťanem. Tess myslila, že to už je panský dům, ale teprve když poněkud váhavě prošla postranní brankou a dostala se za ohyb cesty, objevila se před ní pravá budova v celé své kráse. Byla nedávno postavená — opravdu, skoro nová — a měla touž sytou červenou barvu, jež se tak výrazně odrážela od zeleného břečťanu na prvním stavení. Daleko za rohem domu, který zářil mezi lomenými barvami svého okolí jako květ pelargónie, se prostírala jemně azurová krajina Obory — opravdu úctyhodný kus zalesněné země, jeden z mála zbývajících lesů, které se v Anglii zachovaly nepochybně z pravěku, v němž se po věkovitých dubech dodnes pne druidské jmelí a v němž obrovské tisy, nezasazené lidskou rukou, rostou jako v dobách, kdy se z jejich větví vyráběly luky. Celý tento starobylý les, přestože na dohled Slopesu, se prostíral až za hranicemi nemovitosti.

Všechno, co patřilo k tomuto útulnému majetku, bylo jasné,

49

utěšené, dobře udržované; akry skleníků se táhly po svazích až k mlází na jejich úpatí. Vše vypadalo jako peníze — jako zcela nové, čerstvě ražené mince. Stáje, zčásti kryté černými borovicemi a cesmínami a vybavené nejmodernějším zařízením, působily vznešeně jako kaple. Na rozlehlém trávníku stál ozdobný stan s vchodem přímo proti Tess.

Prostá Tess Durbeyfieldová stanula užasle, napůl vylekaně na okraji vyštěrkovaného prostranství. Nohy ji donesly až na toto místo, ještě než si plně uvědomila, kde vlastně je, a teď vypadalo všechno zcela jinak, než očekávala.

,,Já myslela, že jsme stará rodina — ale tady je všechno nové!“ podivovala se ve své bezelstnosti. Litovala, že sem tak najednou vpadla s matčiným záměrem „hlásit se jako příbuzná” a že se nepokusila získat pomoc někde blíže domova.

D’Urbervillovi — nebo Stoke-ďUrbervillovi, jak si zpočátku říkali —, jimž zde všechno patřilo, byli rodina v tak zaostalé části země poněkud neobvyklá. Farář Tringham měl pravdu, když říkal, že náš pajdavý John Durbeyfield je jediným skutečně přímým potomkem staré rodiny ďUrbervillů, který se v hrabství nebo v blízkém okolí vyskytuje; snad mohl dodat to, co věděl velmi dobře, totiž že Stoke-ďUrbervillovi mají k pravému rodu ďUrbervillů právě tak daleko jako on sám. Nutno ovšem přiznat, že tato rodina tvořila velice zdravý peň pro naroubování jména, které mělo tak žalostně zapotřebí obnovy.

Když nedávno zemřelý pan Simon Stoke udělal na severu štěstí jako počestný obchodník (někteří lidé říkali, že půjčoval peníze), rozhodl se, že si zařídí panské sídlo na jihu Anglie, daleko od oblasti svého obchodního působení; přitom pocítil potřebu začít nový život pod jménem, které by tak snadno neprozrazovalo jeho totožnost s bývalým obratným obchodníkem a které by nebylo tak obyčejné jako původní holá a strohá slova. Hodinku listoval v Britském muzeu stránkami knih zabývajících se vymřelými, polovymřelými, zapadlými nebo zašlými rodinami z té části Anglie, kde se hodlal usadit, a usoudil, že jméno ďUrberville vypadá i zní lépe než kterékoli jiné;

50

a hned je dal navždy připojit ke svému jménu i ke jménu svých dědiců. Nejednal ovšem v tomto ohledu nijak přemrštěně, a když sestavoval svůj rodokmen na novém základě, postupoval při vymýšlení manželských svazků a aristokratických vazeb velice uvážlivě a neuplatnil ani jediný titul, který by se svou úrovní příčil jeho důsledné umírněnosti.

Ubohá Tess a její rodiče samozřejmě — v tom byl jejich velký omyl — o tomto díle obrazotvornosti neměli nejmenší tušení, opravdu nevěděli, že je možno si podobný přídomek zaopatřit; byli přesvědčeni, že i když snad bohatství může být darem štěstěny, rodinné jméno dostává člověk od přírody.

Tess pořád ještě váhavě stála jako plavec, než se odhodlá ponořit do vody, a nevěděla, má-li se vrátit nebo jít dál, když tu kdosi vyšel z temného trojúhelníkového vchodu do stanu. Byl to vysoký mladý muž a kouřil doutník.

Měl téměř snědou pleť, masité rty, při vší červeni a hladkosti nepěkně tvarované, a přestože mu nemohlo být více než třiadvacet nebo čtyřiadvacet let, nosil pěstěný černý knírek se stočenými špičkami. V rysech mladého pána bylo cosi barbarského, z jeho tváře a pevného živého pohledu však vyzařovala zvláštní síla.

„čím mohu sloužit, krasavice?” zeptal se a vykročil k Tess. Když postřehl, že je celá zmatená, dodal: „Nelekejte se. Jsem ďUrberville. Přišla jste za mnou nebo za mou matkou?”

Od toho, co Tess očekávala, se tento zevnějšek ďUrbervilla a jejího jmenovce lišil ještě více než prve dům a pozemky. Představovala si starou, důstojnou tvář, prostoupenou všemi ďurbervillovskými rysy, jejíž vrásky budou zhmotněnou připomínkou celé stoleté historie její rodiny i Anglie. Přinutila se však pokračovat v načatém díle, protože nic jiného nezbývalo, a odpověděla:

„Přišla jsem za vaší matkou, pane.”

„S tou bohužel nebudete moci mluvit —je nemocná,” odpověděl zástupce nepravého domu. Byl to pan Alek, jediný syn nedávno zesnulého pána. „Nemohl bych to s vámi vyřídit já? Jde o nějakou obchodní záležitost?”

„Ne, to ne — jde o — nevím, jak bych to řekla.”

„Něco pro potěšení?”

51

„Ach ne… Když vám to povím, pane ďUrberville, bude to, jako bych —“

Tess teď měla tak silný pocit, že její poslání je vlastně směšné, že se jí navzdory úzkosti z mladého pána i nepříjemnému pocitu, že se zde octla, růžové rty zvlnily úsměvem, který velice zaujal snědého Alexandra.

„Je to tak strašně hloupé,“ koktala, „že vám to snad ani nemohu říci.“

„Ale to nevadí, mám rád hloupé věci. Jen to ještě zkuste, děvenko,” pravil laskavě.

„Maminka říkala, abych sem šla,“ pokračovala Tess. „A já jsem si vlastně taky myslela, že bych měla. Ale nevěděla jsem, že to tu bude takové. Přišla jsem vám říci, pane ďUrberville, že jsme ze stejného rodu jako vy.”

„Ach! Chudí příbuzní?”

„Ano.”

„Stokesové?”

„Ne, ďUrbervillové.”

„Ach tak, tedy ďUrbervillové.”

„Naše jméno se zkomolilo na Durbeyfieldovy, ale máme různé doklady, že jsme ďUrbervillové. Říkají to o nás historici a — a máme starou pečeť, na které je v erbu vyrytý zuřivý lev, a nad ním je zámek. A máme velice starou stříbrnou lžíci, která je hluboká jako malá naběračka, a na té je taky ten hrad. Aleje už tak odřená, že s ní maminka míchá hrachovou polévku.”

„Mám opravdu erb s bílým zámkem,” řekl laskavě, „a ve znaku zuřivého lva.”

„A tak maminka říkala, že bychom se s vámi měli seznámit — protože jsme nešťastnou náhodou přišli o koně a jsme nejstarší větev rodiny.”

„To je od vaší matky velice milé, zajisté. Alespoň já její krok vítám.” Alek se při těch slovech podíval na Tess tak, že se trochu začervenala. „Tedy jste k nám, krásná dívko, přišla na přátelskou návštěvu jako k příbuzným?”

„Tak nějak,” hlesla Tess, opět znejistělá.

„Nu — na tom přece nic není. Kde bydlíte? Co jste?”

Stručně mu vše vypověděla, a při jeho dalším vyptávání

52

poznamenala, že se chce vrátit týmž dostavníkem, který ji dovezl sem.

„To ještě potrvá, než se vrátí na trantridgeskou křižovatku. Zatím bychom se mohli trochu projít po statku, aby nám uběhl čas, co říkáte, má krásná sestřenko?”

Tess by byla ráda návštěvu co nejvíce zkrátila, ale mladý muž naléhal, a tak souhlasila, že s ním půjde. Provedl ji kolem trávníků, záhonů i skleníků, a odtud do ovocného sadu a k pařeništi, kde se jí zeptal, má-li ráda jahody.

„Ano,“ odpověděla Tess, „když přijde jejich čas.”

„Tady už přišel.” D’Urberville pro ni začal trhat nejkrásnější jahody, a jak se skláněl, podával jí je dozadu; a když utrhl obzvláště nádherný plod druhu Britská královna, vztyčil se náhle a přidržel jej Tess za stopku před ústy.

„Ne — ne,” řekla rychle a vsunula prsty mezi jeho ruku a svoje rty. „Raději bych si ji vzala sama.”

„Nesmysl,” trval na svém, a tak Tess trochu zdráhavé pootevřela ústa a přijala jahodu mezi rty.

Chvíli se bezcílně procházeli a Tess napůl s potěšením, napůl s ostychem snědla všechno, co jí ďUrberville nabídl. Když už nemohla, naplnil jí jahodami malý košíček; potom spolu obcházeli růžové keře a Alek trhal poupata a podával jí je, aby si je upevnila k výstřihu. Poslouchala jako ve snách, a když už je neměla kam dávat, zasunul jí sám jedno či dvě poupata na klobouk a další jí s hýřivou štědrostí navršil do košíčku. Nakonec se podíval na hodinky a řekl: „Nu — teď se ještě trochu najíte a bude čas jít, jestli chcete stihnout dostavník do Shastonu. Pojďte, podívám se po něčem k snědku.”

Stoke-ďUrberville ji zavedl zpátky k trávníku a do stanu, na chvilku ji opustil a hned se zase vrátil, v košíku lehkou svačinu, kterou jí sám předložil. Mladý pán si zřejmě nepřál být v tomto příjemném téte-á-téte rušen služebnictvem.

„Nevadí vám, že kouřím?” zeptal se.

„Ach, vůbec ne, pane ďUrberville.”

Mračny kouře, jež se vlnila stanem, ji pozoroval, jak pěkně a přirozeně ukusuje, a Tess Durbeyfieldová netušila, když nevinně shlížela na růžičky za ňadry, že za tou modravou omamnou mlhovinou sedí budoucí viník „tragického neštěstí” v je—

53

jích životních osudech — ten, který se má stát krvavě rudým paprskem ve spektru jejího mladého života. Příroda ji obdařila přitažlivostí, jež jí v této chvíli byla ke škodě; právě tato přitažlivost byla příčinou, proč na ni Alek ďUrberville tak ulpíval pohledem. Tess byla vyvinutá, urostlá, a proto se zdála dospělejší, než ve skutečnosti byla. Zdědila postavu po matce, ovšem bez založení, které naznačovala. Tess to někdy mrzelo, ale přítelkyně ji utěšovaly, že čas všechno napraví.

Brzy dosvačila. „A teď půjdu domů, pane ďUrberville,“ řekla a vstala.

„Jak vám vlastně říkají?” zeptal se, když ji vyprovázel po cestě a dům zmizel z dohledu.

„Tess Durbeyfieldová — z Marlottu.”

„A říkáte, že vaši přišli o koně?“

„Já —já jsem ho zabila,” odpověděla a se slzami v očích vyprávěla o Princově smrti. „A nevím, jak bych to měla tatínkovi vynahradit.”

„Budu přemýšlet, jak bych vám mohl pomoci. Moje matka vám musí najít nějaké dobré místo. Ale, Tess — žádné nesmysly o ,ďUrbervillech‘ —jste jen Durbeyfieldovi, rozumíte — úplně jiné jméno.”

„Žádné jiné bych ani nechtěla,” odpověděla s dávkou hrdosti.

Na okamžik — ale jenom na okamžik — když byli v ohybu cesty mezi vysokými rododendrony a koniferami, ještě než se objevilo stavení, se sklonil k její tváři, jako by chtěl — ale ne, rozmyslil si to a nechal ji odejít.

Tak to všechno začalo. Kdyby byla tušila, k jakým důsledkům povede toto setkání, byla by se asi ptala, proč jí bylo souzeno, aby ji toho dne spatřil a zatoužil po ní nepravý muž, proč to nebyl někdo jiný, ten pravý a žádoucí v každém směru — pokud je vůbec v lidských schopnostech být tím pravým a žádoucím; ale pro muže, který se ze všech jejích známých snad jediný blížil této dokonalosti, byla Tess jen přechodným a zpola zapomenutým dojmem.

Při nedomyšleném uskutečňování dobře míněných záměrů se touha málokdy setká s odezvou; a muž hodný lásky zřídka—

54

kdy vystoupí v pravý okamžik. Příroda málokdy řekne svým ubohým stvořením „pozor!“ v okamžiku, kdy letmý pohled může vést ke štěstí; ani neodpovídá „zde!“, když tělo volá „kde?“ — až hra na schovávanou přestane těšit a omrzí se. Rádi bychom věděli, dokáže-li společenské zřízení na nejvyšším vrcholu lidského pokroku vyrovnat tyto anachronismy hlubším poznáním a bezprostřednějším vlivem než to zřízení, jež námi teď postrkuje sem tam; takovou dokonalost ovšem nelze předpovídat, ba ani považovat za dosažitelnou. Dost na tom, že v našem případě stejně jako v miliónech jiných se v pravém okamžiku nesetkaly dvě poloviny toho pravého celku. Bloudily obě nesmyslně světem tak dlouho, až bylo pozdě. Až z tohoto nemístného odkladu povstaly úzkosti, zklamání, otřesy, životní katastrofy a osudové zvraty.

Když se ďUrberville vrátil do stanu, rozkročmo se posadil na židli a s tváří zářící uspokojením se zamyslil. Pak se hlasitě rozesmál:

„Ať mě hrom, to je přece švanda! Cha cha! A taková pěkná kůstka!“

VI

Tess sešla z kopce na trantridgeskou křižovatku a nepřítomně čekala na dostavník vracející se z Chaseboroughu do Shastonu, v němž měla své místo. Po nastoupení nevěděla, co jí ostatní cestující říkají, přestože jim odpovídala; a když se dostavník zase rozejel, byla zahleděná do sebe a nevnímala svět.

Jeden ze spolucestujících ji oslovil výrazněji než předtím ostatní: „Vy jste jako kytka! A takovéhle růže začátkem června!

Teprve pak si uvědomila, jaký pohled skýtá jejich překvapeným očím: růže za ňadry, růže na klobouku, v košíčku vrchovatě jahod a růží. Začervenala se a zmateně odpověděla, že ty květy dostala darem. A když se cestující nedívali, po—

55

kradmu sňala nápadnější květy z klobouku, uložila je do košíčku a přikryla kapesníkem. Pak se zase zahloubala, a jak sklonila hlavu, píchl ji náhle do brady trn, který se uchytil na její hrudi. Tak jako všichni chalupníci z Blackmoorského úvalu věřila Tess na předtuchy a na pověrečné předzvěsti, a toto považovala za zlé znamení — první, jehož si ten den všimla.

Dostavník jel jenom do Shastonu a z tohoto náhorního městečka se muselo několik mil sestupovat pěšky do údolí Marlottu. Matka jí ráno radila, bude-li už příliš unavena na další cestu, ať zůstane v Shastonu přes noc, v domku jedné známé chalupnice; Tess to tak udělala a vydala se na cestu domů až druhý den odpoledne.

Jen vstoupila do chalupy, poznala z matčiny vítězoslavné tváře, že se mezitím něco přihodilo.

„Však taky jo — už vím úplně všecko! Povídala jsem ti, že to dobře dopadne, a teď se to ukázalo!“

„Zatímco jsem byla pryč? Co se stalo?” zeptala se Tess s nepříjemným pocitem.

Matka si se čtveráckou uznalostí měřila dívku od hlavy až k patě a pobaveně pokračovala: „Tak už sis je omotala kolem prstu!“

„Jak jste na to přišla, maminko?“

„Dostala jsem dopis.“

Tess si uvědomila, že dopis mezitím opravdu mohl dojít.

„Říkají — paní ďUrbervillová říká —, že chce, aby ses jí starala o malou drůbeží farmu, která je její koníček. Ale to je jenom taková záminka, aby tě tam dostala a ty sis hned nemyslela kdovíco. Chce tě vzít do rodiny — to znamená ten dopis. “

„Ale já jsem se s ní neviděla.”

„S někým jsi přece mluvila?”

„S jejím synem.”

„A hlásil se k tobě?”

„No — říkal mi sestřenko.”

„Já to věděla! Jacky — říkal jí sestřenko!” volala Joan na manžela. „A on samozřejmě promluvil s matkou, a ta tě tam chce.”

56

„Ale já nevím, jestli se budu umět o tu drůbež dost dobře starat,“ řekla Tess pochybovačně.

„Pak teda nevím, kdo by to uměl. Vždyť ses v tom narodila a vyrostla. Kdo se v něčem narodí, umí to vždycky líp, než kdo se jen vyučí! Ostatně je to práce stejně jen tak naoko, aby ses necítila zavázaná!“

„Vůbec si nemyslím, že bych tam měla jít,“ řekla Tess váhavě. „Kdo psal ten dopis? Ukážete mi ho?“

„Paní ďUrbervillová ho psala. Tady je.“

Dopis byl napsaný ve třetí osobě a stručně sděloval paní Durbeyfieldové, že by se dámě hodila výpomoc její dcery při řízení drůbežárny, že kdyby mohla přijít, byl by pro ni připraven příjemný pokojík, a na platu že se dohodnou, až jak s ní budou spokojeni.

„Ach — a to je všechno?” řekla Tess.

„Snad jsi nečekala, že tě hned začnou objímat a líbat a brát jako svou?“

Tess se zadívala z okna.

„Radši bych zůstala doma s tatínkem a s vámi,” povzdychla.

„Ale proč?”

„Ani se mi o tom nechce mluvit, maminko — vlastně ani přesně nevím proč.”

Asi o týden později se Tess večer vrátila z bezvýsledné sháňky po nějaké snazší práci v nejbližším okolí. Byla by chtěla přes léto vydělat tolik peněz, aby opatřila nového koně. Ještě ani nepřekročila práh, a už jedno z dětí poskakovalo po pokoji a volalo: „Byl tady ten páán!”

Matka byla samý úsměv a honem Tess vysvětlovala: zastavil se tu na koni syn paní ďUrbervillové, protože náhodou jel směrem k Marlottu. Chtěl se konečně pro svou matku dozvědět, zdali se Tess opravdu přijede starat o drůbežárnu staré paní, nebo ne; ukázalo se totiž, že na mladíka, který dosud na drůbež dohlížel, není spolehnutí. „Pan ďUrberville říkal, že jestli jsi taková, jaká se zdáš, musíš být hodné děvče. Ví, že by tě zlatém nevyvážil. Po pravdě řečeno, moc se mu líbíš.”

Tess jako by bylo na okamžik velice potěšilo slyšet, že si o ní cizí člověk utvořil tak dobré mínění, když ve vlastních očích klesla tak hluboko.

57

„To je od něho hezké, že si to myslí,” zašeptala, „a kdybych si dovedla přesně představit, jaký u nich budu mít život, šla bych třeba hned.”

„To je ale krasavec!”

„Ani bych neřekla,” podotkla Tess chladně.

„Ať tak nebo onak, teď máš příležitost. A ten nádherný prsten s diamantem, co nosí, dobře jsem si všimla!”

„No,” řekl zvučně malý Abrahám z lavice pod oknem, „taky jsem ho viděl! A jak se mu blýskal, když si sáhl na knírek ! Maminko, proč si náš vznešený pan příbuzný pořád sahal na knírek?”

„Koukej na to dítě!” zvolala paní Durbeyfieldová plna mateřského obdivu.

„Třeba aby ukazoval ten prsten s diamantem,” zabručel sir John jako ve snách ze své židle.

„Rozmyslím si to,” řekla Tess a odešla z místnosti.

„No — tu mladší větev naší rodiny si na první pohled koupila,” pokračovala její matka k manželovi, „a jestli se toho nechytne, je hloupá.”

„Moc se mi to nelíbí, aby moje děti odcházely z domu,” řekl překupník. „Když jsem hlava rodu, mají ostatní chodit za mnou.”

„I jen ji nech jít, Jacky,” přimlouvala se jeho ubohá nedovtipná žena. „Je do ní celý pryč — vždyť to vidíš. A říkal jí sestřenko! Nejspíš se s ní ožení a udělá z ní dámu, a potom zase bude jako její předkové.”

V Johnu Durbeyfieldovi měla ješitnost vrch nad rozhodností i zdravím, a tato vyhlídka se mu zamlouvala.

„Možná na to mladý pan ďUrberville pomýšlí,” připouštěl; „třeba vážně pomýšlí na to, spravit si krev a spojit se se starým kmenem. Ta potvůrka Tess! To je doopravdy jela navštívit, aby dokázala tohle?”

Tess se zatím zamyšleně procházela zahradou mezi angreštovými keři a po Princově hrobě. Když se vrátila, matka hned využila své převahy.

„Tak co uděláš?” zeptala se.

„Mrzí mě, že jsem nemluvila s paní ďUrbervillovou,” řekla Tess.

58

„Jen to klidně vem. Pak s ní budeš mluvit co nevidět.”

Otec na židli zakašlal.

„Já nevím, co mám říct,“ odpověděla dívka neklidně. „Rozhodněte sami. Zabila jsem starého koně a měla bych udělat něco, abych mohla pořídit nového. Ale — ale — kdyby tam nebyl ten pan ďUrberville!“

Děti, které po smrti koně nacházely útěchu v představě, že se Tess ujmou jejich bohatí příbuzní (za něž druhou rodinu považovaly), se při dívčině zdráhání rozplakaly a naléhaly na ni a vyčítaly jí, že váhá.

„Tess nechce jíít a nechce, aby z ní byla dáma, ona říká, že nechcé!“ kvílely s ústy do půlměsíce. „A my nebudeme mít krásnýho koně a spoustu zlatých penízků na dárky z pouti! A Tess už nebude hezká ve svých krásných šatách!”

Matka jim přizvukovala v témž duchu; její osobitý přístup k životu, při němž se její domácí práce zdály mnohem obtížnější, než ve skutečnosti byly, protože je protahovala donekonečna, se uplatnil i v tomto sporu. Jedině otec si zachoval nestranný postoj.

„Tak já půjdu,“ řekla Tess nakonec.

Matce po dívčině souhlasu okamžitě zase vytanula utkvělá představa svatby a nedokázala se ovládnout.

„To je dobře! Pro tak pěkný děvče je to obrovská příležitost!”

Tess se křivě pousmála.

„Doufám, že to bude příležitost vydělat peníze; k ničemu jinému to příležitost není. Neměla byste po vsi vykládat takové hlouposti.”

Paní Durbeyfieldová nic neslíbila. Nebyla si zcela jista, zda po návštěvníkových poznámkách příliš nezpyšněla, aby se dokázala nepochlubit.

Tak se vše dohodlo a dívka napsala, že je připravena přijet, kterýkoli den si budou přát. Obratem dostala zprávu, že paní ďUrbervillovou její rozhodnutí potěšilo a že pro Tess a její zavazadla pošle pozítří vůz na návrší před Úvalem, aby se nachystala na cestu. Rukopis paní ďUrbervillové měl dost mužské tahy.

59

„Vůz?” bručela Joan Durbeyfieldová pochybovačně. „Pro vlastní příbuznou by taky mohli poslat kočár!“

Když konečně padlo rozhodnutí, byla Tess méně neklidná a utrápená, a při pomyšlení, že zaopatří pro otce nového koně zaměstnáním, které nebude nijak obtížné, si hleděla své práce s dávkou sebejistoty. Kdysi doufala, že se stane učitelkou ve škole, osud však zřejmě rozhodl jinak. Protože byla duševně vyspělejší než její matka, nebrala mateřské naděje paní Durbeyfieldové ani na okamžik vážně. Ta lehkovážná žena objevovala pro dceru výhodné partie už skoro od jejího narození.

VII

Toho rána, kdy měla Tess odjet, probudila se před svítáním — v onu poslední minutu temna, kdy v houštinách ještě panuje ticho a jen jediný pták jasným zpěvem věští den s přesvědčením, že alespoň on přesně zná okamžik jeho příchodu, zatímco ostatní ptáci mlčí, jako by byli stejně pevně přesvědčeni, že se ten první mýlí. Tess zůstala nahoře a balila si věci až do snídaně, kdy sešla dolů ve svých obvyklých všedních šatech; nedělní měla pečlivě složené v truhle.

Matka se rozzlobila. „Copak se nikdy nevypravíš na návštěvu k příbuzným, aby ses na to trochu víc naparádila?”

„Ale já jedu pracovat,” odpověděla Tess.

„No jistě, jistě,” řekla paní Durbeyfieldová a tiše poznamenala: „Ze začátku se tomu bude tak říkat… Ale myslím, že od tebe bude moudřejší, když se ukážeš v tom nejhezčím,” dodala.

„Dobře; rozumíte tomu sama nejlíp,” ustupovala klidně Tess.

Aby učinila matce radost, vydala se Tess zcela Joaniným rukám a řekla jasným hlasem: „Dělejte si se mnou, co chcete, maminko.”

Paní Durbeyfieldová uvítala s velkým potěšením, že se jí Tess podřídila. Nejdřív přinesla velké umyvadlo a umyla jí

60

vlasy tak důkladně, že po usušení a vykartáčování jako by byly dvakrát tak husté. Převázala jí je růžovou stuhou, širší než obvykle. Potom ji oblékla do bílých šatů, které Tess měla na spolkovém průvodu, a v jejich vzdušném bohatství, doplněném ještě načechraným účesem, působila Tessina rozvíjející se postava dojmem plnosti, vyspělosti, takže bylo možno ji považovat za ženu, přestože dosud byla jen o málo více než dítě.

„Upozorňuji, že mám na patě díru,“ řekla Tess.

„Nestarej se o díry v punčochách — ty nic neříkají. Když já byla mladá, jak jsem měla hezký klobouk, mohly jít paty k čertu!“

Matka byla na dívčin zevnějšek tak pyšná, že trochu ustoupila, jako malíř od stojanu, a prohlížela si své dílo vcelku.

„Ted se musíš vidět,“ zvolala. „Sluší ti to mnohem líp než tuhle!“

Protože zrcadlo bylo tak malé, že stačilo pojmout jen nepatrnou část Tessiny postavy, zavěsila paní Durbeyfieldová, tak jako to chalupnice při parádění dělávají, na zadní stranu okna černý plášť, a vytvořila tak z jeho tabule velkou odrážející plochu. Pak seběhla po schodech k manželovi, který seděl v dolní místnosti.

„To ti tedy řeknu, Durbeyfielde,“ hlásila jásavě, „ten se do ní nedokáže nezamilovat. Ale v žádným případě Tess moc neříkej, jak je do ní blázen a jaká se jí teď naskytuje příležitost. Ta holka je tak podivínská, že by ji to proti němu popudilo, a ještě by řekla, že tam nepojede, třeba i teď. Jestli se všecko bude zdárně vyvíjet, myslím, že bychom se určitě měli nějak odměnit faráři ze Stagfoot Lane, že nám to řekl — moc hodný, báječný člověk!”

Když se však přiblížila chvíle dívčina odjezdu a první nadšení z krásného oblečení opadlo, rozhostil se v duši Joan Durbeyfieldové pocit jakéhosi rozčarování. Přiměl ji k rozhodnutí, že půjde kus cesty s Tess — až k místům, kde se úbočí údolí začíná zvedat k strmému výstupu do vnějšího světa. Tam měl na kopci čekat na Tess povoz, který pošlou ďUrbervillovi; její truhlu už předem odvezl na návrší jeden chasník na dvoukoláku, aby byla připravena.

61

Když menší děti viděly, že si matka nasazuje klobouk, spustily, že chtějí jít s ní.

„Já půjdu taky kousek s Tessinkou, když se teď vdá za pána a bude nosit krásný šaty!“

„Tak dost,“ zrudla Tess a rychle se otočila. „Nechci o tom už slyšet ani slovo! Jak jste jim, maminko, mohla nasadit do hlavy takový nesmysl!“

„Jede pracovat, děti, pro naše bohatý příbuzný, aby nám pomohla opatřit peníze na novýho koně,“ řekla paní Dubeyfieldová smířlivě.

„Sbohem, tatínku,” loučila se Tess se staženým hrdlem. „Sbohem, holčičko,“ pozvedl sir John hlavu, která mu klesala na hrud, protože si dnes ráno maličko přihnul na počest událostí a měl trochu špičku. „Doufám, že se našemu mladýmu příteli taková pěkná ukázka jeho vlastní krve bude líbit. A řekni mu, Tess, že když už jsem tak poklesl z naší bývalý slávy, že mu prodám svůj titul, ano, prodám — za docela rozumnou cenu.“

„Ale nejmíň za tisíc liber!“ zvolala lady Durbeyfieldová. „Řekni mu — že tisíc liber beru. A když na to přijde, vezmu třeba míň. Jemu bude slušet líp než mně, takovýmu chudákovi zbědovanýmu. Řekni mu, že za stovku ho může mít. A že mi na chlupu nesejde — může ho mít za padesát, mu řekni — i za dvacet! Ano, za dvacet liber — ale níž už nejdu. U všech hromů, rodinná čest je rodinná čest, a neslevím ani penny!“ Tess měla oči příliš zaplavené a hlas příliš rozechvělý, aby mohla projevit své pocity. Rychle se otočila a vyšla ven.

A tak šly všechny dcery spolu s matkou; děti vedly Tess po obou stranách za ruku a co chvíli k ní zamyšleně vzhlédly jako k člověku, který se chystá vykonat velké činy, matka s nejmenším v náručí na krok za nimi; skupinka tvořila obraz ctnostné krásy na pozadí nevinnosti, zasazené do rámce prostoduché marnivosti. Kráčely po cestě, až se dostaly k úpatí vrchu, na jehož vrcholku měl na Tess čekat povoz; stanovili toto místo, aby kůň byl ušetřen namáhavého stoupání do posledního svahu. Shastonské domy v dálce za předními kopci narušovaly obrys hřbetu jako útesy. Na stoupající cestě, vinoucí se svahem, nebylo vidět nikoho kromě chasníka, kterého

62

poslali napřed a který seděl na rukojeti příručního vozíku, obsahujícího všechen.Tessin světský majetek.

„Počkej tady, vůz určitě přijede co chvíli,“ řekla paní Durbeyfieldová. „Podívejte, tamhle už ho vidím!“

Přijížděl — vynořil se náhle při okraji pláně nejbližšího kopce a zastavil vedle chlapce s dvoukolákem. Matka a děti se rozhodly, že dál už nepůjdou, a Tess se s nimi spěšně rozloučila a spěchala do vrchu.

Pozorovaly, jak se její bílá postava blíží k vozu, na který už naložili její truhlu. Ale ještě než k němu došla, vyrazil mezi skupinou stromů na vrcholku další povoz, projel tam zatáčkou, minul vůz s nákladem a zarazil těsně u Tess, jež vzhlédla, jako by byla velice překvapena.

Její matka okamžitě zaznamenala, že druhý vůz není jen tak obyčejný jako první, ale nablýskaný dvoukolý či lovecký kočárek, krásně lakovaný a vybavený. Řídil jej třiadvacetiletý nebo čtyřiadvacetiletý mladý muž s doutníkem mezi zuby; měl šviháckou čapku, béžový kabátek a kalhoty téže barvy, bílý nákrčník, vysoký límec a hnědé jezdecké rukavice — zkrátka a dobře, byl to ten mladý krasavec, který se před týdnem či čtrnácti dny na koni stavil u Joan, aby se jí optal, jak to bude s Tess.

Paní Durbeyfieldová zatleskala jako dítě. Sklonila hlavu a opět vzhlédla. Mohla se snad mýlit v tom, co tohle znamená?

„To je ten pan příbuzný, co udělá z Tessinky dámu?“ zeptalo se nejmenší dítě.

Dívčí postava v mušelínu stála nehybně, váhavě vedle kočárku, jehož majitel Tess něco povídal. Její zdánlivá nerozhodnost byla ve skutečnosti cosi horšího než nerozhodnost; byla to nedůvěra. Tess by byla dala tomu obyčejnému povozu přednost. Mladý muž seskočil a zdálo se, že na ni naléhá, aby nastoupila. Zahleděla se ke své rodině pod kopcem a pozorovala skupinku. Cosi jako by ji bylo přimělo se odhodlat, možná pomyšlení, že zabila Prince. Náhle nastoupila; vyskočil vedle ní a hned švihl do koně. V mžiku minuli pomalý povoz s truhlou a zajeli za úbočí vrchu.

Sotva Tess zmizela z dohledu a událost ztratila zajímavost divadla, naplnily se oči malých dětí slzami. Nejmenší řeklo:

63

„Já bych radši, kdyby chudinka Tess nebyla odjela, aby z ní byla dáma!“ Koutky úst se mu stáhly a rozplakalo se. Nový pohled na událost byl nakažlivý. Podobně se zachovalo druhé dítě a pak další, až se hlasitě roznaříkala celá trojice.

Také Joan Durbeyfieldová měla v očích slzy, když se obrátila k návratu domů. Ale než došla do vesnice, zase trpně doufala v přízeň osudu. Tu noc však v posteli vzdychala a manžel se jí ptal, co ji trápí.

„Ani přesně nevím,“ odpověděla. „Napadlo mě, že by snad přece bylo lepší, kdyby Tess nebyla odešla.“

„To tě snad mělo napadnout dřív, ne?“

„No, je to pro ni příležitost — Ale stejně, kdyby se to mělo opakovat, nepustila bych ji, dokud bych nevěděla, že ten mladý pán má opravdu dobrý srdce a dobře s ní smýšlí jako s příbuznou.”

„Ano, to jsi asi měla zjistit,“ zabručel ze spaní sir John, Joan Durbeyfieldová si vždycky uměla najít nějakou útěchu: „A co, vyšla z poctivýho rodu, a jestli vyhodí trumfy v pravou chvíli, měla by si s nimi poradit. Když si ji nevezme napřed, vezme šiji potom. Protože to vidí i slepý, jak je do ni blázen!”

,,A co je její trumf? Myslíš ďurbervillskou krev?“

„Ne, hlupáku; její obličej —jako kdysi můj!“

VIII

Sotva Alek ďUrberville dosedl vedle Tess, rychle se rozjel po hřebenu kopce, takže vůz s truhlou zůstal daleko za nimi, a co chvíli prohodil k Tess nějakou lichotku. Stále ještě stoupali a ze všech stran se kolem nich prostírala rozlehlá krajina. Za nimi zelené údolí, kde se narodila, před nimi šedavý kraj, o němž věděla jen to, co zahlédla za své první krátké návštěvy v Trantridgi. Tak dojeli až na vrchol kopce, odkud rovná cesta asi na míli klesala po mírném svahu.

Jakkoli byla Tess Durbeyfieldová od přírody odvážná, co

64

prožila neštěstí s otcovým koněm, neobyčejně se bála jízdy; sebemenší výchylka pohybu ji děsila. Začalo jí být úzko, když viděla bezstarostnost, s jakou její průvodce řídí vůz.

,,Dolů pojedete doufám pomalu, pane d’Urberville,“ řekla a snažila se tvářit lhostejně.

D’Urberville se k ní ohlédl, stiskl doutník mezi velkými bílými řezáky a uvolnil rty k dlouhému pousmání.

„Ale, Tess,“ odpověděl a párkrát zatáhl, „to se mě ptáte vy, takové statečné děvče, plné života? Z kopce jezdím vždycky plným tryskem. Nic na světě nedokáže člověku líp pozvednout náladu.”

„Ale teď byste snad nemusel?”

„Ach,“ zavrtěl hlavou, „to nezávisí jenom na mně. Musíte počítat taky s Tib, a ta má prazvláštní povahu!“

„S kým?“

„Přece s touhle kobylou. Zrovna teď se po mně koukla a ušklíbla se. Nevšimla jste si?“

„Nesnažte se mě zastrašovat, pane d’Urberville,“ řekla Tess odměřeně.

„To se nesnažím. Pokud je vůbec v lidských silách tohohle koně zvládnout, tak to dokážu já. Neříkám tím, že na to lidská síla stačí — ale jestli někdo tu sílu má, jsem to já.‘r

„Proč máte takového koně?“

„Na to vám těžko odpovím. Asi je to můj osud. Jednoho chlapíka Tib už zabila, a sotva jsem ji koupil, málem zabila mě. Jenže potom jsem, namouduši, zase málem zabil já ji. Ale je pořád vrtošivá, velice vrtošivá, a někdy si za ní člověk není jist životem.”

Právě začínali sjíždět ze svahu, a bylo jasné, že kůň, ať už z vlastní vůle nebo z Alekovy (to druhé bylo pravděpodobnější), tak dobře ví, jak divoký výkon se od něho očekává, že jej ani nebylo třeba zezadu pobízet.

Řítili se dolů a dolů, kola hučela jako dětský vlček, kočárek poskakoval doprava doleva a jeho osa se trochu vychylovala od směru jízdy; tělo koně před nimi se vlnivě zvedalo a zas klesalo. Chvílemi se některé kolo, jak se zdálo, po několik yardů ani nedotýkalo země; občas odletěl přes živý plot roztočený kámen a zpod koňských kopyt zasršely ostré jiskry,

65

oslnivější než denní světlo. V trysku jízdy jako by se silnice před nimi rozšiřovala a její okraje, mizící jim za rameny, se rozestupovaly jako štěpící se tyč.

Vítr se Tess prodíral bílým mušelínem až na kůži a umyté vlasy za ní vlály. Byla pevně odhodlaná nedat najevo strach, chytila se však ďUrbervilla za paži, v níž držel opratě.

„Pusťte mi tu ruku! Když mě za ni budete drže, vypadneme! Chyťte se mě kolem pasu!“

Objala ho kolem pasu a tak dojeli k úpatí.

„Zaplať pámbu, přežili jsme to, i když jedete jako blázen!” zvolala, tváře v jednom ohni.

„Fuj, Tess — takhle se čertit!” řekl ďUrberville.

„Je to pravda!”

„Taky byste se mě nemusela tak nevděčně pouštět, jen vyváznete z nebezpečí.”

Když se k němu předtím bezděčně přitiskla, Tess si ani neuvědomovala, co dělá, jestli se drží muže nebo ženy, dřeva nebo kamene. Teď byla opět zdrženlivá, ani mu neodpověděla, a tak dojeli k vrcholku nad dalším svahem.

„Tak, a znova!” řekl ďUrberville.

„Ne, ne!” zvolala Tess. „Prosím vás, mějte trochu rozum, prosím vás!”

„Ale když se lidé octnou na nejvyšších místech v krajině, musejí zase sjet dolů,” opáčil.

Povolil opratě a rozjeli se podruhé. Jak se vůz rozhrkotal, sklonil se ďUrberville tváří k Tess a hravě, škádlivě prohodil: „Tak se mě zas chyťte kolem pasu jako prve, má krasavice!”

„Nikdy,” odmítla Tess bez zábran a držela se, jak mohla, jen aby se ho nedotkla.

„Jen jedno malé políbení na vaše červené rty, Tess, nebo aspoň na tu rozehřátou tvář, a zastavím — na mou čest, že zastavím!”

Tess, překvapena nad pomyšlení, se od něho na sedadle ještě více odtáhla, a on vzápětí znova pobídl koně a rozkymácel vozík ještě víc.

„To si opravdu nedáte jinak říct?” zvolala Tess nakonec zoufale a její velké oči se na něho upřely, lesklé jako světla

4

66

divokého zvířete. To, že ji matka tak pěkně upravila, vedlo zřejmě k politováníhodným důsledkům.

„Nedám, drahá Tess,“ odpověděl.

„Ach, nevím — ale dobře —, už je mi to jedno,“ vydechla nešťastně.

Přitáhl opratě a zpomalil, ale v okamžiku, kdy se užuž chystal vtisknout jí vytoužený polibek, Tess náhle uhnula, jako by si teprve teď uvědomila svou povolnost. Protože držel v obou rukou opratě, neměl možnost jí v úhybu zabránit.

„Ale teď, u všech hromů, srazím vaz sobě i vám,“ zapřisáhl se její náladový a vášnivý společník. „Takhle vy držíte slovo, vy malá čarodějko, takhle?”

„Tak dobrá,” řekla Tess, „ani se nehnu, když jste tak tvrdohlavý! Ale —já jsem si myslela, že ke mně budete hodný a že mě budete jako můj příbuzný ochraňovat!“

„Příbuzenství vem čert! No tak!“

„Ale já nechci, aby mě někdo líbal, pane ďUrberville,” naléhala, po tváři jí skanula velká slza a koutky úst se jí chvěly, jak se snažila neplakat. „.Kdybych to byla věděla, nebyla bych sem šla!”

Nedal se obměkčit; Tess seděla nehnuté a ďUrberville ji s převahou políbil. Sotva tak učinil, začervenala se hanbou, vytáhla kapesník a otřela si na tváři místo, kde se jí dotkly jeho rty. D’Urbervillovu žádostivost pohled na tento její pohyb jen vystupňoval, protože jej učinila mimovolně.

„Na děvče z chalupy jste neobyčejně citlivá,” řekl mladý muž.

Tess neodpověděla na tuto poznámku, jejíž smysl po pravdě tak zcela nechápala, protože nepostřehla, jak se ho dotkla bezděčným otřením tváře. Vlastně jeho polibek zrušila, pokud je něco takového fyzicky vůbec možné. S nejasným pocitem, že je rozmrzelý, se po celou jízdu kolem Melbournské doliny a Wingreenu upřeně dívala před sebe, až ke svému zděšení zjistila, že musejí sjet ještě po jednom svahu.

„Ted toho budete litovat,” připomněl ďUrberville, podle hlasu stále ještě dotčený, a opět švihl koně bičem. „Leda byste mi to sama od sebe dovolila ještě jednou, a bez kapesníku!“

Povzdychla. „Tak dobře, pane ďUrberville,”řekla. „Ach — okamžik, skočím si pro klobouk!”

67

Když promluvila, ulétl jí z hlavy na cestu klobouk, protože ani teď přes návrší neklusali nijak pomalu. D’Urberville zastavil, řekl, že jí klobouk přinese, ale Tess už seskočila na druhé straně.

Vracela se ke klobouku a zdvihla jej.

„Jste bez klobouku namouduši ještě hezčí, jestli je to vůbec možné,” řekl ďUrberville, který ji pozoroval přes vůz. „Tak nasedněte! Copak je?“

Klobouk byl už zase na hlavě a přivázaný, ale Tess se nehýbala z místa.

„Ne, pane ďUrberville,“ zasvítila červeň i slonovinová běl jejích úst a oči se jí zaleskly vítězným vzdorem, „co já vím, tak už ne!“

„Cože — vy si ke mně nesednete?”

„Ne, půjdu pěšky.”

„Do Trantridge je to ještě pět šest mil.“

„To je mi jedno, ať jich je třeba padesát. Ostatně za námi jede ještě vůz.“

„Vy jste ale mazaná! A teď mi řekněte — nechala jste ten klobouk uletět schválně? Krk za to dám, že ano!“

Tessino obezřetné mlčení potvrdilo jeho podezření.

Tu ji začal ďUrberville za její úskok proklínat a zatracovat a zahrnul ji všemi nadávkami, které mu jen přinesla slina na jazyk. Náhle prudce stočil koně a pokusil se na ni najet a zatlačit ji mezi kočárek a plot. Nemohl to však udělat, aniž jí ublížil.

„Styďte se, říkat takové hrozné věci!” křičela Tess rozhořčeně z živého plotu, na který rychle vylezla. „Nemám vás vůbec ráda! Nenávidím vás a pohrdám vámi! Vrátím se k mamince — a vrátím!”

D’Urbervillova špatná nálada se při pohledu na Tess rozjasnila; od srdce se rozesmál.

„Líbíte se mi čím dál víc,“ řekl. „Pojďte, uzavřeme smír. Už nikdy vás nepolíbím proti vaší vůli. Vlastním životem se vám zaručuji!”

Přesto však nepřiměl Tess, aby nastoupila. Neměla ovšem nic proti tomu, aby jel na kočárku pomalu vedle ní, a takto, volnou chůzí se blížili k Trantridgi. Při pohledu na Tess

68

ďUrberville pocítil co chvíli cosi jako nával prudké lítosti, že ji svým nepěkným chováním dohnal k takovému plahočení. Po pravdě řečeno by se na něho byla mohla teď plně spolehnout; ztratil však zatím její důvěru, trvala na svém a zamyšleně vykračovala, jako by rozvažovala, nebylo-li by moudřejší se vrátit domů. Dospěla však jednou k rozhodnutí, a bylo by až dětinsky nedůsledné je měnit, leda z vážnějších důvodů. Jak by mohla předstoupit před své rodiče, dopravit zpátky truhlu, zhatit jen z takových citových pohnutek celý plán pomoci rodině?

Za několik minut se na obzoru vynořily slopeské komíny a napravo od nich v půvabném zákoutí Tessina osudová drůbeží farma a chalupa.

IX

Společenství drůbeže, jemuž měla Tess být dozorkyní, ošetřovatelkou, chůvou, lékařkou i přítelkyní, mělo svůj hlavní stan ve staré doškové chalupě na obezděném pozemku, v někdejší zahradě, kde teď však byla jen udusaná, pískem vysypaná půda. Dům byl porostlý břečťanem a jeho komín tak zbytněl popínavými větvičkami, že budil dojem zřícené věže. Dolní místnosti byly vyhrazeny ptákům, kteří se tu procházeli s majetnickým výrazem, jako by byli dům postavili oni a nikoli nějací nezajímaví nájemci, kteří teď leží kdesi na hřbitově. Potomci těchto někdejších vlastníků považovali bezmála za pohanu své rodiny, když paní ďUrbervillová, sotvaže majetek přešel podle zákona do jejích rukou, zcela lhostejně proměnila v drůbežárnu tento dům, k němuž je vázalo citové pouto, který stál jejich předky tolik peněz a patřil jim po několik generací, dokud sem nepřišli ďUrbervillovi a nezačali tu stavět. „Za našich dědů ke křesťanskýmu životu úplně stačil,” říkali.

V místnostech, které slýchaly pláč tuctů kolébaných kojenců, se ozývalo ťukání klubajících se kuřátek. Kukaně roztěkaných slípek zaujímaly místa, kde v minulosti stávaly židle

69

usedlých zemědělců. Roh u komína a kdysi žhnoucí krb byly zaplněny obrácenými úly, do nichž snášely slepice vejce, a půda kolem domu, kterou celá pokolení hospodářů pečlivě obdělávala, byla divoce rozhrabána od kohoutů.

Zahrada, v níž stála chalupa, byla obehnána zdí a dalo se do ní vstoupit jen dvířky.

Druhý den ráno se Tess asi hodinu zabývala úpravou a vylepšováním zařízení podle zkušeností, jichž nabyla jako dcera drůbežáře z povolání, když se dvířka ve zdi otevřela a vešla služka v bílém čepečku a zástěrce. Přišla z panského domu.

„Paní ďUrbervillová si přeje drůbež jako vždycky,” řekla. Když však viděla, že Tess nechápe, oč jde, vysvětlovala: „Milostpaní je už stará a je slepá.”

„Slepá!” užasla Tess.

Snad ještě rychleji, než v ní po této zprávě stačily vyvstat jisté pochybnosti, vzala podle pokynu své družky do náruče dvě nejpěknější hamburačky a šla za služkou, která vzala taky dvě, vedle do panského domu. Byl vznosný a plný ozdob, ale z této strany nesl stopy toho, že se kdosi z obyvatel jeho komnat snížil k lásce k němé tváři — v blízkosti průčelí všude poletovalo peří a na trávníku stály slepičí kukaně.

V obývacím pokoji v přízemí seděla zády ke světlu a zabořena v lenošce majitelka a paní tohoto sídla, bělovlasá, nejvýše šedesátiletá, ale spíš o něco mladší žena ve velkém čepci. Měla živý obličej, s jakým se často setkáváme u lidí, kteří postupně ztráceli zrak, pracně se snažili jej zachránit a nakonec jej neradi oželeli, na rozdíl od nehybné tváře těch, kdo už nevidí dlouho nebo se narodili slepí. K této paní Tess přistoupila se svým pernatým břemenem — na každé paži jí seděla jedna slepice.

„Ach, vy jste ta mladá žena, co se mi přišla starat o moje slepičky?” zeptala se paní ďUrbervillová, sotva zaslechla neznámé kročeje. „Doufám, že na ně budete hodná. Šafář říká, že u nich budete na svém místě. Tak kde jsou? Ach, to je Strut! Ale dneska je nějaká tichá, že? Asi je vylekaná, že je u ní někdo cizí. A Phena taky — ano, jsou trochu vylekané — viďte, miláčkové? Však oni si na vás rychle zvyknou.”

Zatímco stará dáma mluvila, Tess a druhé děvče jí podle

70

jejích pokynů postupně kladly do klína kohouty i slepice a ona jim přejížděla prsty po celém těle, dotýkala se zobáků, hřebínků, kohoutích hřív, křídel, pařátů. Podle hmatu je okamžitě rozeznávala, a kdyby měli pochroumané nebo odřené třeba jediné pero, hned na to přišla. Prohmátla jim volata a věděla, co zobali, a bylo-li toho málo nebo příliš mnoho; její obličej živou mimikou dokládal každý úsudek, který si udělala.

Přinesené ptáky dívky vzápětí zase odnášely zpátky na dvůr a postup se opakoval, až stará paní prohlédla všechny své oblíbené kohouty a slepice — hamburačky, bantamky, kočinky, brahmanky, dorkinky a další podobné druhy, které byly tou dobou v módě — jakmile se pták octl na jejím klíně, jen málokdy se zmýlila v odhadu, který z nich to je.

Tess to připadalo jako biřmování, při němž paní ďUrbervillová byla biskupem, drůbež představovanou mládeží a ona se služkou farářem a jeho pomocníkem, kteří děti uvádějí. Když obřad skončil, obličej paní ďUrbervillové se rozvlnil cukavými pohyby, vraštil se a ona se stroze zeptala Tess: „Umíte hvízdat?”

„Hvízdat, milostpaní?”

„Ano, hvízdat písničky.”

Tess uměla hvízdat stejně jako většina venkovských dívek, nijak ovšem netoužila předvádět toto své umění ve vznešené společnosti. Uctivě však přisvědčila, že ano.

„Tak budete muset hvízdat každý den. Měla jsem tu jednoho mládence, který to uměl výborně, ale odešel. Chci, abyste hvízdala mým hejlům. Když už je nemohu vidět, ráda je aspoň poslouchám, a učíme je takhle písničkám. Elisabet, ukažte jí, kde jsou klece. Musíte začít hned zítra, jinak zapomenou. Už několik dní se o ně nikdo nestará.”

„Dnes ráno jim hvízdal pan ďUrberville, milostpaní.”

„Ten? Pf!“

Obličej staré dámy se stáhl nevolí a neřekla už ani slovo.

Tím skončilo přijetí Tess u její domnělé příbuzné a dívky odnesly ptáky zpět do jejich obydlí. Tess nebyla chováním paní ďUrbervillové nijak zaražena; od chvíle, kdy viděla, jak velký je to dům, nic víc nečekala. Ani zdaleka však netušila, že stará paní nikdy nezaslechla ani slovo o takzvaném příbuzen

71

ství. Tess usoudila, že mezi slepou ženou a jejím synem nepanuje příliš vřelý vztah. Ale i v tom se mýlila. Paní ďUrbervillová nebyla první matka, jíž bylo souzeno milovat svou ratolest bez uspokojení a s hořkou láskou.

Když už se tu tedy zabydlila a když pak ráno zazářilo slunce, pociťovala Tess uspokojení z nezávislosti i nezvyklosti svého nového postavení, přestože předchozí den začal tak nepříjemně; nemohla se dočkat, kdy najde chvilku, aby vyzkoušela své síly, když na ni byl vznesen tak nečekaný požadavek, a ověří si, jakou má naději si toto místo udržet. Jakmile osaměla v obezděné zahradě, posadila se na kukaň a vážně stáhla ústa, aby si po dlouhé době opět zahvízdala. Zjistila, že ze všeho, co uměla, zbyla jen schopnost vyloudit mezi rty dutý šustot unikajícího vzduchu a že nedokáže zapískat jedinou notu.

Bez úspěchu foukala a foukala a divila se, jak mohlo za léta tak pominout něco, co kdysi uměla sama od sebe, když tu náhle postřehla jakýsi pohyb mezi břečťanovými větvemi, které porůstaly zeď stejně jako chalupu. Jen se k nim zadívala, spatřila postavu seskakující ze stříšky zdi do dvorku. Byl to Alek ďUrberville, kterého neviděla od chvíle, kdy ji minulého dne zavedl ke dveřím zahradníkovy chalupy, kde byla ubytována.

„Namoučest!“ zvolal, „něco tak krásného, jako jste vy, sestřenko Tess“ (slovo ,sestřenko’ zaznělo slabounkým nádechem posměchu), „ještě nebylo ani v Přírodě, ani v Uměří. Pozoroval jsem vás přes zeď — sedíte tu jak socha netrpělivosti na podstavci, špulíte svou krásnou červenou pusinku k pískání a foukáte a foukáte a v duchu klejete a nejste schopna zahvízdnout jedinou notu. Jste celá rozmrzelá, že se vám to nedaří.“

„Třeba jsem rozmrzelá, ale neklela jsem.”

„Však já vím, proč se tak trápíte — ti hejli! Matka si přeje, abyste pokračovala v jejich hudební výchově. Takové sobectví! Jako by pro každé děvče nebylo práce ažaž starat se o ty zatracené kohouty a slepice. Být vámi, tak jednoduše odmítnu.“

72

„Ale jí velice záleží na tom, abych to dělala, a do zítřka do rána se mám připravit.”

„Záleží jí na tom? Dám vám tedy lekci.”

„Ne, nedáte,” zvolala Tess a couvala ke dveřím.

„Nesmysl, ani se vás nedotknu. Podívejte — budu stát na téhle straně drátěného plotu, a vy můžete zůstat na druhé; budete tedy úplně v bezpečí. A teď pozor: špulíte rty příliš násilně. Takhle se to dělá — takhle.”

Trochu stiskl rty a zahvízdal verš z písně „Skryj, ach, skryj své rety”. Tess ovšem narážku nepochopila.

„Zkuste to,” řekl ďUrberville.

Snažila se vypadat nepřístupně a v tváři měla přísnost kamenné sochy. Trval však na svém a nakonec, aby se ho zbavila, podle jeho vzoru sešpulila rty, aby zahvízdala. Nešťastně se přitom pousmála a vzápětí ji ten úsměv zamrzel tak, že se začervenala.

Povzbuzoval ji dál: „Zkuste to znova.”

Tess zatím zvážněla, bolestně zvážněla. A pokoušela se — až konečně a nečekaně vydala opravdový kulatý tón. Chvilka radosti z úspěchu jí spravila náladu, oči se jí rozšířily a bezděčně se na něho pousmála.

„To je ono! Pomohl jsem vám udělat první krok — teď už vám to půjde samo. Vidíte — slíbil jsem vám, že se k vám nepřiblížím, a dodržím slovo, i když nikdy žádný smrtelník nebyl v takovém pokušení jako já teď… Tess, co říkáte, že je moje matka podivínská stařena?”

„Zatím ji znám jen málo, pane ďUrberville.”

„Uvidíte, jak je podivínská — musí být, když po vás chce, abyste se kvůli jejím hejlům naučila hvízdat. Já to u ní mám teď dost špatné, ale vás bude mít docela ráda, jestli se jí budete dobře starat o tu havěť. Na shledanou. Kdybyste měla nějaké potíže a potřebovala tady pomoci, nechoďte za šafářem, přijďte za mnou.”

Za takovýchto pracovních podmínek si začala Tess Durbeyfieldová vydělávat. Její zkušenosti z prvního dne byly předobrazem zážitků, jaké přineslo i mnoho dalších dní. Zvykala si na častou blízkost Aleka ďUrbervilla — mladý muž o to

73

snaživě usiloval hravými rozhovory i tím, že kdykoli osaměli, žertem ji nazýval svou sestřenkou — do značné míry před ním ztratila počáteční plachost, nicméně neprobudil se v ní žádný jiný cit, který by vedl k plachosti nového a něžnějšího druhu. Podvolovala se mu ovšem více, než by se byla podvolovala v jakémkoli jiném přátelském vztahu, protože nevyhnutelně závisela na jeho matce a při její poměrné bezmoci i na něm.

Když už zase uměla hvízdat, zjistila, že pískat hejlům v pokoji paní ďUrbervillové není tak obtížné, protože od své hudebně založené matky pochytila spoustu písniček, které byly pro tyto zpěváky jako stvořené. Hvízdat každé ráno u klecí ji bavilo mnohem více než pracovat v zahradě. Nerušena přítomností mladého muže, špulila ústa, přibližovala se rty až těsně k mřížím a s klidnou laskavostí pohvizdovala pozorným posluchačům.

Paní ďUrbervillová spala ve velké posteli s nebesy z damaškových závěsů a v téže místnosti žili i hejlové; v určených hodinách volně poletovali a trousili po nábytku i čalounění malé bílé skvrny. Když jednou Tess stála u okna, kde byly umístěny klece, a učila ptáky jako obvykle, připadlo jí, že zaslechla za postelí šramot. Stará dáma zde nebyla, a když se dívka otočila, měla dojem, jako by pod třásněmi závěsu vyčuhovaly špičky páru bot. Hvízdala potom tak roztěkaně, že posluchač, pokud zde jaký byl, musil uhodnout, že dívka tuší něčí přítomnost. Od té doby se každé ráno podívala za záclony, ale nikdy za nimi nikoho nenašla. Alek ďUrberville zřejmě pustil z hlavy nápad strašit ji takovým číháním.

X

Každá vesnice má své zvláštnosti, charakter, často i vlastní mravní zákoník. Některé mladé ženy v Trantridgi a jeho okolí byly pověstné svou lehkomyslností, jež byla, zdá se, příznačná pro zvláštního ducha, který vládl v blízkosti Slopes. Osada však měla ještě jednu, trvalejší vadu: hodně se tu pilo.

74

Na zdejších statcích se řeč pořád točila kolem jediného — že nemá smysl šetřit; počtáři v plátěných hazukách, opřeni o pluh nebo o motyku, rozvíjeli báječné propočty, jimiž dokazovali, že obecní podpora dává člověku v stáří lepší zabezpečení, než jakého by mohl dosáhnout úsporami ze mzdy za celý život.

Největší radostí pro tyto filozofy bylo jít každou sobotu navečer, jen skončila práce, do zchátralého trhovního městečka Ghaseboroughu, vzdáleného dvě nebo tři míle; domů se vraceli až v prvních hodinách po půlnoci a neděle trávili tím, že vyspávali kocovinu po podivných míchanicích, které jim v kdysi samostatných hospodách prodával monopol pod názvem pivo.

Dlouhou dobu se Tess těchto každotýdenních poutí nezúčastňovala. Avšak mladé ženy, jen o málo starší než ona — sňatky se zde uzavíraly záhy, protože zemědělští dělníci dostávali v jedenadvaceti letech stejnou mzdu jako ve čtyřiceti —ji tak dlouho přemlouvaly, až svolila, že půjde. Při zážitcích na první cestě se pobavila lépe, než očekávala, a po celotýdenní jednotvárné práci v drůbežárně se dala strhnout rozjařeností ostatních. Chodila potom už napořád. Byla půvabná a zajímavá, navíc na samém prahu ženství, a tak svým zjevem občas přitahovala v chaseboroughských ulicích slizké pohledy hejsků; proto, i když do města přicházela někdy sama, do setmění vždycky vyhledala své známé, aby jí cestou domů jejich společnost zajistila bezpečí.

Tak to chodilo měsíc či dva až do jedné zářijové soboty, kdy se konaly trh i pouť zároveň ;chalupníci z Trantridge při té příležitosti také užívali v hospodách dvojnásob rozkoší. Tess měla ten den tolik práce, že vyšla až později, takže její přítelkyně se dostaly do městečka dávno před ní. Byl krásný zářijový večer, ten okamžik před západem slunce, v němž vlasově tenké žlutavé paprsky svádějí zápas s vlákny namodralých stínů a ovzduší vytváří obraz samo o sobě, bez pomoci pevných tvarů, živoucí jen tancem nezměrného množství okřídleného hmyzu. Tímto slabounce prosvětleným příšeřím nenuceně kráčela Tess.

Že je dnes trh i pouť, zjistila teprve po příchodu do městeč

75

ka, když už se stmívalo. Se svými skromnými nákupy byla brzy hotova a pak se jako obvykle začala shánět po chalupnících z Trantridge.

Ze začátku nemohla nikoho najít, ale pak se dověděla, že většina jich šla do „malé soukromé tančírny”, jak tomu říkali, v domě člověka, který byl v obchodním styku s jejich statkem a vykupoval seno a rašelinu. Bydlil v zapadlém zákoutí daleko stranou, a když k němu Tess hledala cestu, padl její pohled náhle na pana ďUrbervilla, který stál na rohu.

„Ale — krasavice moje! Vy tady, a tak pozdě?“

Řekla mu, že jen čeká na známé, s nimiž půjde domů.

„Ještě se uvidíme,” volal za ní, když scházela postranní uličkou.

Když se blížila k domu obchodníka senem, ozvalo se odněkud z okolí vyhrávání; ale tanec neslyšela, což bylo podivné v těchto končinách, kde dupání obvykle přehlušovalo hudbu. Přední vchod byl otevřený, a pokud to večerní stíny dovolovaly, nahlédla Tess domem až dozadu do zahrady; když se na její klepání nikdo neozval, prošla budovou a po pěšině se vydala k hospodářskému stavení, odkud zněla hudba.

Byla to stavba bez oken, sloužící jako skladiště, a z otevřených dveří se do šera řinula žlutavě zářící mlžina, již Tess v první chvíli považovala za prosvětlený kouř. Když se však přiblížila, zjistila, že je to mračno prachu, za nímž v hospodářské budově hoří svíčky; jejich plamínky, zavalené mhou, vyznačovaly obrys vchodu až daleko do temna zahrady.

Došla ke dveřím, nahlédla a viděla nezřetelné postavy, míhající se sem a tam podle figur tance; dupání nebylo slyšet proto, že jim nohy až po kotníky zapadaly do prachu — přesněji řečeno do prašného smetí po skladování rašeliny a jiného zboží, jež se divokým pohybem tance zvířilo a proměnilo v mlhovinu, která zaplňovala prostor. V těchto rozvířených zatuchlých pozůstatcích po rašelině a seně, jež se smísily s výpary a tělesným teplem tanečníků a vytvořily tak jakýsi rostlinno-lidský pel, vyhrávaly přidušené skřipky jen slabounce, v příkrém rozporu s rázností, s jakou vydupávali rytmus tanečníci. Tanec dráždil ke kašli a kašel k smíchu. Z roztočených dvojic se dalo zahlédnout jen to, co se zrovna octlo v troše

76

světla — dvojice se v neprůhledném šeru měnily v satyry svírající nymfy, v množství Panů, křepčících s množstvím Syrinx; připomínaly Lotis, jež se znovu a znovu pokouší uniknout Priapovi a nikdy se jí to nezdaří.

Tu a tam se některá dvojice vyšla ke dveřím nadýchat vzduchu, a když jejich tváře vystoupily z mlhy, byli z polobohů najednou staří známí z Tessina nejbližšího sousedství. Dvě tři krátké hodinky, a taková bláznivá proměna celého Trantridge!

Někteří ze zástupu Silénů seděli u stěny na lavicích nebo na balících slisovaného sena, a jeden Tess poznal.

„Děvčatům se nezdá slušné jít tancovat do Kosatce,” vysvětloval. „Nechtějí, aby kdekdo viděl, kdo je jejich miláček. A kromě toho tam někdy zavírají, zrovna když se holky baví nejlíp. Tak jsme šli sem a pro pití si posíláme.”

„Ale kdy půjde někdo z vás domů?“ zeptala se Tess trochu úzkostně.

„Hned — za chvilku. Tohle je předposlední tanec.”

Čekala. Dupák skončil a někteří ze společnosti by už byli rádi šli. Jenže jiným se nechtělo a řadili se k dalšímu tanci. Tenhle bude už určitě poslední, myslela si Tess. Ale navázal na něj ještě jeden. Začala být neklidná a netrpělivá, ovšem když už čekala tak dlouho, musí čekat dál, neboť teď po pouti se na cestách vvskytovali různí pochybní lidé, kteří by mohli mít špatné úmysly; a přestože se nelekala běžných nebezpečí, bála se nečekaného ohrožení. Blíže Marlottu by takový strach neměla.

„Ale nebuď tak nedočkavá, dušinko,” vytýkal jí mezi záchvaty kašle mladý muž se zpoceným obličejem a se slaměným kloboukem tak posunutým do týla, že se mu jeho střecha bělala kolem hlavy jako svatozář. „Co spěcháš? Zítra je zaplaťpámbu neděle a můžem prospat i mši. No tak, skočíš si se mnou?”

Proti tanci nic neměla, ovšem tady tančit odmítala. Víření bylo čím dál vášnivější; houslisté za prozářeným sloupcem prachu tu a tam zpestřili melodii tím, že táhli smyčcem až za kobylkou nebo jej na strunách převrátili. To však nijak nevadilo; šupějící postavy křepčily dál.

Pokud se shodovali s dosavadním partnerem, už se ve dvojicích

77

nestřídali. Hledat si nového tanečníka či tanečnici prostě znamenalo, že jeden či druhý z páru dosud není se svou volbou spokojený, a touto dobou spolu už dávno tančily dvojice, které si navzájem vyhovovaly. Nastal už čas, kdy se dostavuje extáze a opojení, v němž citové rozpoložení každého jako by zaplňovalo celý vesmír, a jen zásah zvenčí dokáže člověka vytrhnout z kruhu, v němž se mu tak blaze víří.

Náhle to na zemi dutě zadunělo; jedna dvojice upadla a zůstala ležet. Další dvojice se nestačila zastavit v pohybu a skulila se přes překážku. Kolem klubka těl, z nichž bylo vidět jen zmítající se nohy a ruce, se v mlžině místnosti zvedlo ještě hustší mračno prachu.

„Teda za tohle si to schytáš, chlape, jen co dojdeš domů!“ zavřískl z hromady lidských těl ženský hlas; patřil nešťastné partnerce muže, který svou nešikovností způsobil tuto pohromu. Byla to jeho novopečená manželka, a dokud mezi dvojicemi trvalo nějaké citové pouto, nebyly podobné výlevy v Trantridgi žádnou vzácností; a vlastně nebyly vzácností ani později, protože zabraňovaly, aby se z jednotlivých lidí, kteří spolu mohli žít v hřejivém porozumění, stali samotářští podivíni.

K chechtotu v místnosti se připojil hlasitý smích, který se ozval ze tmy zahrady za Tessinými zády. Otočila se a spatřila rudý oharek doutníku; osaměle tam stál Alek ďUrberville. Pokynul jí a ona se k němu zdráhavé přiblížila.

„Tak co, krasavice moje, co tu děláte?“

Byla po dlouhém dni a po cestě tak unavena, že se mu svěřila se svým trápením — čeká tu na ostatní už od té doby, co se spolu viděli, protože se bojí jít v noci sama po silnici. „Ale oni zdá se nepůjdou nikdy, opravdu už na ně asi čekat nebudu.“ „Samozřejmě nečekejte. Jsem tu dnes jenom na koni — ale pojďme ke Kosatci a já najmu kočárek a odvezu vás domů.“ Tess to zalichotilo, ovšem nikdy se zcela nezbavila své počáteční nedůvěry’ k Alekovi, a přestože se dělníci neměli k odchodu, bylo jí milejší jít domů pěšky až s nimi. Odpověděla ďUrbervillovi, že je mu velice vděčna, že ho však nebude obtěžovat. „Slíbila jsem, že na ně počkám, a oni se mnou počítají.”

78

„Prosím, slečno samostatná. Jak je libo… Nemám tedy proč spěchat… Můj bože, ti tu ale mají prachu!”

Nevstoupil do světla, někteří ho však zahlédli, nechali kvůli němu na chvilku tance a uvědomili si, jak čas utíká. Když si zapálil vyhaslý doutník a odešel, začali se Trantridgeští vydělovat z ostatních, kteří sem přišli z jiných statků, a chystali se k hromadnému odchodu. Posbírali rance a košíky a o půl hodiny později, když zvonkohra na věži odbila čtvrt na dvanáct, se už trousili úvozem, který vedl přes kopec k jejich domovům.

Čekala je cesta tři míle po suché bílé silnici, jež byla dnes za měsíčního světla ještě bělejší.

Tess kráčela ve skupině tu s tou, tu s onou dívkou a záhy si všimla, že někteří muži, kteří si dopřáli přes míru, ve svěžím nočním vzduchu vrávorají a motají se; některé méně dbalé ženy šly také tak — třeba černovlasá čertice Kar Darchová, jíž se říkalo Zelená královna a jež donedávna byla oblíbenkyní Aleka ďUrbervilla, její sestra Nancy, přezdívaná Kulová královna, a ta mladá žena, co prve už upadla. Ale jakkoli se každému střízlivému oku jevili jako nejzuboženější pozemšťané, sami měli o sobě úplně jiné představy. Šli po cestě s pocitem, že se vznášejí v jakémsi nadlehčujícím fluidu, plni zvláštních a hlubokých myšlenek, že spolu s okolní přírodou splývají v živoucí celek, jehož všechny součásti se harmonicky a radostně prolínají. Připadali si majestátní jako měsíc a hvězdy ve výšinách a měsíc i hvězdy byly právě tak zářivé jako oni.

Tess však měla za sebou v tomto směru tak bolestné zkušenosti z domova, že když zjistila, v jakém jsou stavu, pokazilo jí to radost, již začínala mít z cesty v měsíčním světle. Přesto však z důvodů, o nichž jsme mluvili, zůstávala se skupinou.

Po široké silnici šli roztroušeně, teď však museli projít polní brankou, a protože prvnímu dělalo potíže ji otevřít, shromáždili se u ní všichni.

Tím prvním poutníkem byla Kar, Zelená královna, která nesla proutěný košík s matčinými nákupy a s vlastními látkami i zásobami na příští týden. Košík byl velký a těžký, a aby se

79

jí lépe nesl, postavila si ho Kar na hlavu, kde se nebezpečně kymácel, a šla s rukama v bok.

„Jé — co to máš na zádech, Kar Darchová,” zvolala náhle jedna žena ze skupiny.

Všichni se podívali na Kar. Měla na sobě lehké šaty z bavlněného kartounu a od týlu se jí táhlo až kousek pod pás cosi jako provaz, jako čínský cop.

„To se jí rozpustily vlasy,“ řekla jiná.

Ne, nebyly to vlasy, byl to černý proud čehosi, co vytékalo z košíku a co se v chladných tichých paprscích měsíce lesklo jako slizký had.

„To je sirup,“ zjistila další žena.

Byl to sirup. Chudinka stará Kařina babička si na tuto sladkost potrpěla. Medu měla z vlastních úlů habaděj, její duše však toužila po sirupu a Kar ji chtěla překvapit dárkem. Snědá dívka rychle sundala košík a zjistila, že v něm nádoba se sirupem praskla.

Při nevšední podívané na Kařina záda se zatím všichni rozesmáli, a to popudilo černou královnu tak, že se té ohavnosti snažila rychle zbavit jakýmkoli způsobem a bez pomoci posměváčků. Rozčileně se rozběhla na pole, přes které se chystali přejít, vrhla se na záda do trávy a začala si stírat sirup se šatů, jak se dalo, vleže se protahovala na porostu a odstrkovala se po něm lokty.

Smích byl čím dál hlasitější; všichni se, celí zesláblí jeho výbuchy při pohledu na Kar, opírali o vrátka, chytali se sloupků, usedali na příčle plotu. Naše hrdinka, jež se dosud držela stranou, se v této bouřlivé chvíli už neubránila a přidala se k ostatním.

To bylo neštěstí — v nejednom směru. Jen černá královna zaslechla mezi smíchem ostatních dělníků Tessin jasnější, zvučnější hlas, vyvolal v ní dávno doutnající pocit rivality záchvat nepříčetné zuřivosti. Vyskočila a rozběhla se proti té, kterou nenáviděla.

„Jak se opovažuješ se mi vysmívat, ty — ty slečinko!” ječela na ni.

„Copak jsem to mohla vydržet, když se smáli ostatní?’ omlouvala se Tess a ještě se uchichtávala.

80

„Ty si teďka myslíš, že jsi víc než my, protože Mu zrovna děláš první milostnici! Ale jen si nemysli, dámo, jen si nemysli! Taková jako ty mi nesahá ani po paty! Jen se podívej — takhle na tebe!“

K Tessině hrůze začala ze sebe černá královna strhávat živůtek — zbavovala se ho ráda i proto, že byl tak směšně umazaný —, až obnažila plnou šíji, ramena, paže, jež při zaoblenosti dokonale rostlé venkovské dívky oslňovaly v měsíčním světle jasem a krásou jako Praxitelovo dílo. Sevřela pěsti a vyrazila proti Tess.

„Ne, ne, já se prát nebudu,“ couvla Tess důstojně, „a kdybych byla věděla, že jsi taková, nebyla bych si zadala, chodit s takovýmihle poběhlicemi!“

Za tato příliš obecně útočná slova se na nešťastnou hlavu upřímné Tess snesla lavina nadávek ze všech stran, zvláště od Kulové královny, jež měla před časem k ďUrbervillovi právě takový vztah, z jakého později podezírali Kar, a proto se spojila se sestrou proti společné sokyni. Několik dalších žen se k nim přidalo s rozhořčením, jaké by žádná z nich nebyla tak prudce projevila, nebýt povznesené nálady uplynulého večera. Jejich manželé a milenci se snažili zjednat klid a zastali se Tess, protože viděli, jak se jí křivdí; svou snahou však jen přilévali olej do ohně.

Tess se to velice dotklo a styděla se. Už jí nevadilo, že silnice je liduprázdná a že je tak pozdě; toužila po jediném, dostat se co nejrychleji pryč od té bandy. Věděla, že lepší z nich budou zítra litovat, že se dali tak strhnout. Všichni teď stáli na poli a Tess couvala k útěku, když tu se téměř neslyšně za rohem živého plotu, přes nějž nebylo vidět na silnici, vynořil jezdec a na skupinu shlížel Alek ďUrberville.

„Co je to tu, k čertu, za křik, lidi?“ zeptal se.

Nedalo se to ovšem rychle vysvětlit; a on po pravdě o žádné vysvětlení ani nestál. Slyšel jejich hlasy už hezký kousek odtud, a než se sem potichu přiblížil, dověděl se tolik, že mu to stačilo..

81

Tess stála nedaleko branky stranou ostatních. Sklonil se k ní. „Vyskočte si za mě,“ zašeptal, „a budeme na hony od těch rozvřískaných koček, než by řekl švec!“

Až se jí udělalo mdlo, jak plně si uvědomila kritičnost svého postavení. Snad v kterémkoli jiném okamžiku života by nabídku takovéto pomoci a společnosti odmítla, tak jako už odmítla několikrát; ani pouhá osamělost by ji nebyla přiměla zachovat se jinak. Vyzvání však přišlo přesně ve chvíli, kdy se strach a opovržení mohly obratem proměnit v triumfální vítězství nad těmito nepřáteli, a tak Tess jednala pudově, vylezla na branku, našlápla na ďUrbervillův nárt a vylezla za něj do sedla. Než si rozhádaní opilci stačili uvědomit, co se děje, ujížděla dvojice do šedavé dálky.

Zelená královna zapomněla na zamazaný živůtek a stála vedle Kulové královny a vrávorající mladé novomanželky — všechny tři s pohledem upřeným ve směru, kde na silnici slábl, až nadobro dozněl klus koně.

„Kam to koukáte?” zeptal se jeden muž, kterému uniklo, co se tu odehrálo.

„Ho-ho-ho!“ smála se tmavá Kar.

„Hi-hi-hi!“ smála se opilá novomanželka a přidržovala se ramene svého milujícího chotě.

„He-he-he!“ smála se matka tmavé Kar, přejela si po vouskách a suše pronesla: „Z deště pod okap!”

Pak se tyto děti přírody, jimž natrvalo nedokázala ublížit ani přemíra alkoholu, vydaly k polní pěšině; jak šly, provázely je duhově třpytivé kruhy světla, které na ploše lesknoucí se rosou vytvářely měsíční paprsky kolem stínů jejich hlav. Každý z pěších viděl jen vlastní svatozář, jež ani na okamžik neopouštěla stín jeho hlavy, ať byl sebevrávoravější, přimkla se k němu a bez ustání jej okrašlovala, až se nakonec zdálo, že nejistota pohybu je trvalou vlastností tohoto záření, stejně jako pára dechu součástí noční mlhy; a opojnost tohoto obrazu, měsíčního světla i Přírody jako by se harmonicky prolínala s opojením z alkoholu (mirv1).

82

XI

Nějaký čas jela dvojice klusem beze slova a Tess, zezadu přimknutá k ďUrbervillovi, ještě vzrušeně dýchala po svém vítězství, zároveň však začínala pociťovat trochu obavy. Všimla si, že ďUrberville má dnes jiného koně, ne toho bujného, na němž někdy jezdil, a v tomto směru se tedy neděsila, přestože seděla dost vratce, i když se Aleka pevně přidržovala. Poprosila ho, aby nejel klusem, ale jenom krokem, a on jí okamžitě vyhověl.

„Provedli jsme to pěkně, že, drahá Tess?“ prohodil.

„Ano,“ souhlasila. „Myslím, že bych vám měla být velice vděčná.”

„A jste?”

Neodpověděla.

„Tess, proč nikdy nechcete, abych vás políbil?”

„Protože — asi protože vás nemiluju.’

„A jste si tím docela jista?”

„Někdy se na vás zlobím.”

„Ach, toho jsem se trochu bál.” Alek však jí upřímnost nezazlíval. Věděl, že cokoli je lepší nežli chlad. „A proč mi to neřeknete, když vás rozzlobím?”

„Však dobře víte proč. Protože jsem tady bezmocná.”

„Ale neurážel jsem vás tím, že jsem se vám dvořil?”

„Někdy ano.”

„Kolikrát?”

„Víte to zrovna tak jako já — mnohokrát.”

„Pokaždé, kdy jsem se o to pokoušel?”

Mlčela; a kůň zvolna procházel dlouhý úsek cesty, až se lehká světélkující mlha, která ležela od večera v dolinách, rozestřela všude a pohltila je. Jako by v sobě zadržovala měsíční světlo, jež v ní zářilo pronikavěji než v čistém vzduchu. Snad proto, nebo z nepozornosti, nebo také z ospalosti Tess nezpozorovala, že už dávno minuli místo, kde od silnice odbočuje úvoz, a že její průvodce nemíří do Trantridge.

Byla nevýslovně unavena. Ten týden vstávala denně v pět hodin, od rána do večera byla na nohou, dnes večer ušla navíc

83

tři míle do Chaseboroughu, po tři hodiny čekala na sousedy a ve snaze přimět je k odchodu se ani nenajedla ani nenapila; asi míli se pak vracela domů pěšky, prožila rozčilení z hádky, a teď se při jejich pomalé jízdě blížilo k jedné hodině. Jenom na okamžik ji však přemohl opravdový spánek, a tu jí hlava lehce poklesla na Alekovo rameno.

D’Urberville zastavil koně, vysmekl nohy z třmenů, pootočil se na sedle a objal ji kolem pasu, aby ji podepřel.

Okamžitě se začala bránit a v jednom z těch náhlých popudů, k nimž měla sklon, ho od sebe trochu odstrčila. V tak vratké poloze málem ztratil rovnováhu a nespadl jen díky tomu, že kůň při vší své síle byl naštěstí nejklidnější ze všech, na nichž jezdil.

,,To je ale šeredný nevděk,“ řekl. „Nechtěl jsem vám ublížit — jen vás přidržet, abyste nespadla.“

Podezíravě zaváhala, a teprve když usoudila, že to koneckonců může být pravda, umírnila se a řekla velice pokorně: „Odpusťte mi, pane d‘Urberville.“

„Nic vám nebudu odpouštět, dokud neuvidím, že mi trochu důvěřujete. Můj bože,“ vybuchl, „kdo jsem, že mě taková holčička jako vy může tak odmítat! Už skoro tři nekonečné měsíce si zahráváte s mými city, unikáte mi a odstrkujete mě! Už toho mám dost!“

„Zítra od vás odejdu, pane d’Urberville.“

„Ne, zítra ode mne neodejdete! Ptám se vás znovu, dokážete mi svou důvěru tím, že dovolíte, abych vás objal? Pojďte, jen mezi námi dvěma, nikdo tu není. Vždyť se dobře známe, a vy víte, že vás miluji a že jste pro mě ta nejkrásnější dívka na světě, a to taky jste! Což se k vám nesmím chovat jako člověk, který vás miluje?“

Zprudka se nadechla jako k námitce, nepokojně se pohnula v sedle, zahleděla se do dálky a zašeptala: „Já nevím —já bych chtěla — jak mohu říci ano nebo ne, když —“

Vyřešil to tím, že ji objal, jak toužil, a Tess se už nebránila. Tak se zvolna kolébali, až ji náhle napadlo, že už jedou nekonečně dlouho — mnohem déle, než obvykle trvá krátká cesta z Chaseboroughu, i když se jde takto pomalu, a že nejsou na tvrdé cestě, ale na jakési pěšině.

84

„Bože — kde to jsme?“ zvolala.

„Jedeme lesem.“

„Lesem — jakým lesem? Opravdu jsme úplně sjeli z cesty ?“

„To je Obora — nejstarší les Anglie. Je krásná noc, proč bychom si trochu neprodloužili vyjížďku?“

„Jak můžete jednat tak záludně!” zvolala Tess napůl s úsměvem a napůl vážně znepokojená a uvolňovala se z jeho objetí tím způsobem, že mu odtahovala prst po prstu, třebaže se vystavovala nebezpečí, že sklouzne. „Zrovna když jsem vám začala tak důvěřovat a dovolila vám, co jste chtěl, protože jsem si myslela, že jsem vám tím odstrčením ukřivdila! Prosím vás, nechte mě sestoupit a jít domů.“

„Nemůžete jít domů, má milá, a nemohla byste jít, ani kdyby bylo jasno. Jsme kolik mil od Trantridge, když už to chcete vědět, a v téhle padající mlze byste tu hodiny bloudila mezi stromy.”

„Tak ať,“ dožadovala se. „Sundejte mě, prosím vás. Je mi jedno, kde jsme, jen mě pusťte, pane ďUrberville, prosím vás!“

„Dobře, tak já vás pustím — ale pod jednou podmínkou. Když jsem vás zavezl do takových ztracených končin, považuji za svou povinnost vás také bezpečně dopravit domů, myslete si o tom, co chcete. Je naprosto vyloučeno, že byste se dostala do Trantridge bez něčí pomoci. Abych řekl pravdu, má milá, v takovéhle mlze je těžko se vyznat a já ani sám přesně nevím, kde jsme. Když mi teď slíbíte, že počkáte u koně, než se tu mezi těmi křovisky proderu k nějaké cestě nebo domu a zjistím, kde jsme, rád vás tu nechám. Až se vrátím, řeknu vám směr, a budete-li trvat na svém, že chcete jít pěšky, dobře, nebo můžete jet se mnou — jak budete chtít.”

Souhlasila s jeho návrhem a sklouzla z koně, i když bez letmého políbení ji nepropustil. On seskočil na druhou stranu.

„Koně asi budu muset držet, že?“ zeptala se.

„Ale ne, není třeba,“ odpověděl Alek a popleskal těžce oddychující zvíře. „Má toho za dnešní noc už dost.“

Stočil koně hlavou ke křovinám, zasmykl uzdu za větev a upravil Tess ve vysoké vrstvě spadalého listí jakýsi důlek či hnízdečko.

85

„Tak, a tady seďte,“ řekl. „Listí ještě nezvlhlo. Občas se ohlédněte po koni — to bude úplně stačit.”

Ušel několik kroků, ale ještě se vrátil a řekl: „Mimochodem, Tess, váš otec dnes dostal nového tažného koně. Někdo mu ho dal.”

„Někdo? Vy!“

D’Urberville přisvědčil.

„Bože, to je od vás hezké,“ zvolala s trapným, nepříjemným pocitem, že mu musí děkovat právě v této chvíli.

„A děti mají nějaké hračky.”

„Nevěděla jsem — nevěděla jsem, že jim něco posíláte,” zašeptala s dojetím. „A skoro by mi bylo milejší, kdybyste to nebyl dělal — ano, bylo by mi to milejší!”

„Proč, má milá?”

„Tak — nevím, co mám teď dělat.”

„Tessy — pořád ještě mě nemilujete ani trošičku?”

„Jsem vám vděčná,” přiznávala zdráhavé, „ale asi vás nemiluju —” Při náhlém uvědomění, že ke všem těm darům ho podnítila vášnivá láska k ní, se tak rozrušila, že se jí do očí vedrala napřed jedna, pak druhá slza, až se Tess rozplakala naplno.

„Neplačte, moje milá, drahá! A teď tu pěkně seďte a čekejte, až se vrátím.”

Povolně se usadila do listí, které jí připravil, a trochu se chvěla.

„Je vám zima?” zeptal se.

„Ani ne —jen trošku.”

Dotkl se jí a jeho prsty jako by sáhly do chomáče peří. „To na sobě nemáte než ten nadýchaný mušelín —jak to?”

„Jsou to moje nejhezčí letní šaty. Když jsem vycházela, bylo velké horko, a nevěděla jsem, že pojedu na koni a že bude noc.”

„A v září se noci tak ochlazují. Počkejte.”

Svlékl lehký plášť, který měl na sobě, a něžně jej přes ni přehodil. „Tak — hned vám bude tepleji,” pokračoval. „A teď si tu, má krásná, odpočiňte, za chvíli budu zpátky.”

Zapnul jí knoflíky pláště u krku a zmizel v pavučinách mlhy, jež se podobala závojům splývajícím mezi stromy. Po

86

slouchala, jak mu při sestupování po vedlejším svahu praskají pod nohama větvičky; praskání sláblo, až znělo jako hopkování ptáka, a nakonec nebylo slyšet nic. Měsíc zapadal a bledé světlo ustupovalo, a Tess zasněnou v listí, kde ji zanechal, nebylo už ani vidět.

Alek ďUrberville zatím rychle vylézal do stráně, protože si doopravdy potřeboval ujasnit, v kterých končinách Obory jsou. Jel přes hodinu úplně nazdařbůh, odbočoval na každém rozcestí, které se naskytlo, jen aby prodloužil chvíle v její společnosti, a věnoval Tess ozářené měsícem mnohem více pozornosti než čemukoli na cestě. Protože si unavený kůň potřeboval trochu odpočinout, příliš se zjišťováním krajiny nespěchal. Když se přes kopec dostal do přilehlého údolí, octl se u živého plotu silnice, kterou poznal, a tím byla vyřešena otázka, kde vlastně jsou. D’Urberville se obrátil k návratu; zatím však už měsíc zašel a Oboru, zavalenou mlhou, pohltila úplná tma, přestože se už blížilo jitro. Musil postupovat s předpaženýma rukama, aby nenarážel na větve, a dlouho se mu nedařilo najít místo, odkud vyšel. Bloudil nahoru dolů, sem a tam, až nakonec zaslechl v těsné blízkosti pohyb koně; a noha se mu nečekaně zamotala do rukávu kabátu.

,,Tess!“ řekl ďUrberville.

Žádná odpověď. Tma byla tak hluboká, že neviděl než bledou mlhovinu pod sebou — postavu v bílém mušelínu, již opustil na spadlém listí. Vše ostatní byla samá čerň. D’Urberville se sehnul; slyšel tiché, pravidelné oddychování. Poklekl a skláněl se, až na obličeji ucítil její teplý dech, a v tom okamžiku se jeho tvář přitiskla k její. Tvrdě spala a na řasách se jí zachytily krůpěje slz.

Všude kolem panovalo temno a ticho. Nad nimi se tyčily pravěké tisy a duby Obory, na nichž ve svých hnízdech užívalo poslední chvilky spánku drobné ptactvo; kolem nich pokradmu hopkovali králíci a zajíci. Kde však, mohl by se někdo zeptat, byl Tessin anděl strážný? Kde byla Prozřetelnost, v niž ve své prostotě důvěřovala? Možná že stejně jako onen bůh, o němž vypráví ironický Thesbita, s někým rozmlouvala,

87

někoho sledovala nebo trávila čas na cestách či spala a nebyla k probuzení.

Proč měla být tato krásná ženská tkáň, hebká jako vlákno babího léta a dosud opravdu běloskvoucí jako sníh, poznamenána takovou krutostí, jakou jí bylo souzeno přijmout? Už po tisíciletí jsou analytičtí filozofové našemu smyslu pro spravedlnost dlužni odpověď, proč si často tímto způsobem hrubší podrobuje jemnějšího, nepravý muž ženu, nepravá žena muže. Snad by bylo možno připustit, že toto neštěstí bylo jakousi odplatou. Když se předkové Tess z d‘urbervillů v brněních sebevědomě vraceli domů z bitev, nepochybně mnozí zacházeli s venkovskými děvčaty své doby stejně nebo ještě bezohledněji. Ale přestože mravní princip, že děti mají pykat za hříchy otců, snad vyhovuje božstvům, každý lidsky smýšlející člověk jím pohrdá; a proto jej nemůžeme přijmout jako ospravedlnění.

Prostě „mělo se to stát“, jak si Tessini vlastní lidé v oněch končinách mezi sebou bez omrzení fatalistický opakují. To je na tom nejsmutnější. Nezměrná společenská propast měla naši hrdinku od této chvíle dělit od jejího dřívějšího já, jež vykročilo ze dveří rodné chalupy, aby zkusilo štěstí v drůbežárně v Trantridgi.

DRUHÝ DÍL

Žena

XII

KOŠ BYL TĚŽKÝ A RANEC VELKÝ, ALE VLEKLA SE S NIMI JAKO člověk, který nepovažuje hmotná břemena za nejtěžší. Občas se bezděčně zastavila, aby si odpočinula u nějaké branky nebo sloupku; pak si zase přehodila zavazadlo na plné, oblé rameno a pomalu kráčela dál.

Bylo nedělní ráno na sklonku října, asi čtyři měsíce po příjezdu Tess Durbeyfieldové do Trantridge a několik málo týdnů po noční projížďce Oborou. Před chvílí se rozednilo a žlutá záře za Tessinými zády osvětlovala vrch, na který se dívala — ohraničoval údolí, jež donedávna neznala — a přes který musela přejít, aby se dostala do svého rodiště. Z této strany bylo stoupání táhlé a půda i krajina jiné než v Blackmoorském údolí. Také obyvatelé těchto dvou krajin se navzájem poněkud lišili povahou i přízvukem, ačkoli tyto rozdíly už stíralo vlakové spojení; a proto připadala Tess její rodná vesnice velice vzdálená, přestože ležela jen dvacet mil od místa jejího pobytu v Trantridgi. Zemědělci z Marlottu obchodovali se severem a západem, cestovali, nalézali si partnery a uzavírali sňatky na sever a na západ, severně a západně uvažovali; zdejší lidé se ve svém snažení i pozornosti zaměřovali k východu a jihu.

Byl to ten svah, po němž s ní ďUrberville tehdy v červnu tak divoce sjížděl. Tess prošla zbytek stoupání bez zastavení, a když se octla na vrcholu kopce, rozhlédla se po známém zeleném světě pod sebou, nyní zpola zahaleném mlhou. Odtud byl Blackmoore vždycky pěkný, a dnes připadal dívce až neuvěřitelně pěkný, protože od okamžiku, kdy jej spatřila naposled, pochopila, že had syčí tam, kde zpívají ptáci nejkrásněji, a tato zkušenost zcela změnila její postoj k životu. Byla to úplně jiná dívka než ona prostá Tess z mariottské chalupy, jež tu teď tiše stála, skloněna pod tíhou myšlenek,

91

a odvrátila se od úvalu. Dívat se na něj bylo nad její síly.

Po dlouhé bílé cestě, kterou právě prošla, viděla Tess stoupat dvoukolý vozík a vedle něho kráčel muž, který mával, aby upoutal její pozornost.

S bezmyšlenkovitou vyrovnaností uposlechla znamení, aby na něho počkala, a v několika minutách muž s koněm zastavil vedle ní.

,,Proč jste se takhle vykradla?” ptal se ďUrberville celý zadýchaný, ,,a ještě k tomu v neděli ráno, když jsou všichni v posteli! Zjistil jsem to jen náhodou, a jedu jako dábel, abych vás dohnal. Jen se podívejte na tu kobylu. Proč odcházíte takhle? Víte přece, že by vám nikdo nebránil jít. A takhle zbytečně se plahočit pěšky, pachtit se s tak těžkým nákladem! Jedu za vámi jako blázen, jen abych vás dovezl aspoň zbytek cesty — pokud se třeba ještě nevrátíte.”

„Nevrátím se,” řekla.

„Myslel jsem si, že nebudete chtít — říkal jsem si to! Tak si tedy naložte košíky a já vám pomohu nahoru.”

Unaveně naložila košík i ranec do loveckého kočárku, nastoupila a posadila se vedle něho. Teď už se ho neměla proč bát, a právě v tom mělo svou příčinu její trápení.

D’Urberville si jako obvykle zapálil doutník a cestou tu a tam prohodil několik lhostejných slov o okolí. D‘Urberville úplně zapomněl, jak velice usiloval o její polibek, když počátkem léta projížděli po této silnici opačným směrem. Tess však nezapomněla, a nehybná na sedadle jako loutka, odpovídala jen jednoslabičně na jeho poznámky. Ujeli několik mil k místu, odkud byla na dohled skupina stromů, za nimiž ležela vesnice Marlott. Teprve v tomto okamžiku její klidná tvář prozradila trochu pohnutí a skanulo po ní několik slz.

„Proč pláčete?” zeptal se chladně.

„Jen mě napadlo, že jsem se tamhle narodila,” zašeptala Tess.

„Hm — každý se musíme někde narodit.“

„Já bych se radši nebyla vůbec narodila — ani tady — ani kde jinde!”

„Pf! Když se vám do Trantridge tak nechtělo, proč jste tam tedy chodila?”

92

Neodpověděla.

„Z lásky ke mně jste tam nešla, na to bych vzal jed!“ „Jistěže ne. Kdybych tam byla šla z lásky k vám, kdybych vás byla kdy opravdu milovala a kdybych vás pořád ještě milovala, nepohrdala bych sama sebou a nemohla bych se za svou slabost tak nenávidět jako teď!… Trochu jste mě oslnil, a to bylo všechno. “

Pokrčil rameny. Pokračovala:

„Nevěděla jsem, oč vám jde, až bylo pozdě.“

„To říká každá.“

„Jak se můžete opovážit takhle mluvit!“ vykřikla, prudce se k němu otočila a oči jí zablýskly, jak vzplanula skrývaným žárem (ten žár měl ďUrberville v budoucnu ještě poznat). „Můj bože! Nejradši bych vás srazila z vozu! Vás nikdy nenapadlo, že to, co každá říká, může některá taky cítit?4‘

„Prosím, prosím,” řekl se smíchem. „Je mi líto, že jsem se vás dotkl. Jednal jsem špatně — přiznávám to.“ A pokračoval trochu zahořkle: „Jen byste mi to nemusela pořád otloukat o hlavu. Jsem ochoten zaplatit do posledního haléře. Víte, že už nemusíte pracovat ani na poli, ani v mlékárnách. Víte, že se můžete oblékat do nejlepšího a nemusíte se pořád ukazovat jen v tom všedním, co poslední dobou nosíte, jako byste si nemohla dopřát ani kousek mašle, na který si nevyděláte sama!“

Trochu ohrnula rty, přestože při své ušlechtilé a citlivé povaze dávala najevo opovržení jen málokdy.

„Řekla jsem vám, že si od vás už nic nevezmu, a taky si nevezmu — nemůžu! Kdyby to mělo pokračovat, byla bych vaše, a já nechci!“

„Podle toho, jak se chováte, by člověk řekl, že jste nejen pravá a skutečná ďUrbervillová, ale navíc ještě princezna — ha ha! Nu, Tess, miláčku, nemám už co říci. Asi jsem špatný člověk — zatraceně špatný člověk. Špatný jsem se narodil, špatně žiju a se vší pravděpodobností i špatně skončím. Ale na mou hříšnou duši, vám už nikdy neublížím, Tess. A kdyby snad nastaly jisté okolnosti — vy mi rozumíte — a vy byste cokoli potřebovala, měla sebemenší potíže, pošlete mi jediný řádek a obratem dostanete, cokoli budete chtít. Možná že

93

nebudu v Trantridgi — chystám se na nějaký čas do Londýna — nesnesu tu starou ženu. Ale všechny dopisy se budou posílat za mnou.“

Řekla mu, aby ji dál už nevezl, a zastavili přímo pod skupinou stromů. D’Urberville seskočil, snesl ji z vozu doslova v náručí a pak vedle ní postavil na zem její věci. Nepatrně mu pokynula, jen na okamžik se mu podívala do očí, shýbla se pro zavazadla a měla se k odchodu.

Alek ďUrberville odhodil doutník, sklonil se k ní a řekl: „Takhle přece neodejdete, má milá! Pojďte sem.“

„Jak si přejete,“ odpověděla bez zájmu. „Vidíte, jak jste mě naučil poslouchat!“

Obrátila se k němu, nastavila mu obličej a stála jako mramorová socha, když jí vtiskl na tvář polibek — napůl lhostejný a napůl takový, jako by jeho zanícení nebylo ještě zcela pohaslo. Zatímco ji líbal, její pohled nepřítomně spočinul na nejvzdálenějších stromech při cestě, jako by si ani neuvědomovala, co ďUrberville dělá.

„A teď ze staré známosti ještě na druhou tvář.“

Otočila hlavu neúčastně, jako ji na požádání nastavujeme kreslíři nebo kadeřníkovi, a jeho rty se při polibku z druhé strany dotkly tváře vlhce a chladně hladké jako kloboučky hub v okolních polích.

„Nenabízíte mi ústa a nevracíte mi polibek. Sama od sebe nikdy — asi mě nebudete nikdy milovat.”

„Říkala jsem vám to mnohokrát. Je to tak. Nikdy jsem vás doopravdy nemilovala a myslím, že nikdy nebudu schopna vás milovat.“ Smutně dodala: „Možná že ze všech věcí na světě by mi teď nejvíc prospěla lež o lásce, ale mám v sobě ještě tolik cti, i když mi jí moc nezbylo, abych ji nevyslovila. Kdybych vás milovala, měla bych nejlepší důvody dát vám to najevo. Ale já vás nemiluji.”

Nepřirozeně vydechl, jako by mu tento rozhovor už příliš zraňoval srdce či svědomí nebo ušlechtilé cítění.

„Ale, Tess, jste nesmyslně rozteskněná. Teď věru nemám důvod vám lichotit a mohu jen prostě říci, že nemáte proč být tak smutná. Krásou se vám nevyrovná žádná žena v celém kraji — ani vznešená, ani prostá. Říkám vám to jako člověk,

94

který zná svět a přeje vám jen dobré. Jste-li moudrá, budete svou krásu světu ukazovat víc než dosud, ještě než povadne… Ale stejně, Tess, nechcete se ke mně vrátit? Namouduši se s vámi nerad rozcházím takhle!”

„Ne, nikdy! Rozhodla jsem se, jakmile jsem zjistila — to, co jsem měla vidět dřív. A nevrátím se.”

„Tak na shledanou, má sestřenko na čtyři měsíce — sbohem!”

Lehce naskočil, urovnal opratě a zmizel mezi vysokými živými ploty, plnými červených bobulek.

Tess se po něm ani neohlédla a pomalu procházela zákruty cesty. Bylo ještě časně, a přestože se slunce právě vyhouplo ; dolním okrajem nad kopec, jeho paprsky, mdlé a slabé, zatím doléhaly spíše jen k oku než k pokožce. Nablízku nebylo živé duše. Smutný říjen a Tessino ještě smutnější já jako by byly jedinými dvěma bytostmi, které zabloudily do úvozu.

Jak však kráčela, blížily se k ní zezadu čísi kroky, kroky muže, a protože šel velice rychle, byl jí v patách a řekl „dobré ráno,“ sotva postřehla, že ji někdo dohání. Zdálo se, že je to nějaký řemeslník, protože v ruce nesl plechovku s červenou barvou. S obchodnickou úslužností se jí zeptal, může-li jí pomoci s košíkem, a Tess přivolila a šla vedle něho.

„To jsme si nějak přivstali, když je dneska svátek, že?“ prohodil přátelsky.

„Ano,” řekla Tess.

„Když lidi po týdenní práci většinou vyspávají.”

Zase přikývla.

„Ale já udělám za dnešek víc opravdovské práce než za celý týden.”

„Vážně?”

„V týdnu pracuju pro slávu člověka a v neděli pro slávu boží. To je přece lepší, ne? Musím tu něco udělat na přelízce.” Při těch slovech se muž otočil ke schůdkům vedoucím z cesty na pastvinu. „Kdybyste chvilečku počkala,” dodal, „hned budu hotov.”

Protože jí nesl košík, nic jiného jí nezbylo; čekala a sledovala ho. Postavil na zem košík i plechovku, zamíchal štětkou, která byla namočena v barvě, a začal psát na prostřední ze tří

95

prken přelízky velká hranatá písmena, za každým slovem čárku, jako by naznačoval oddych, během něhož slovo bezpečně pronikne až do čtenářova srdce.

TVÉ, ODSOUZENÍ, NEČEKÁ

II. Petr 2, 3

V poklidu krajiny, v sousedství bledých, vadnoucích lístků mlází, pod modravou oblohou a na omšelých prknech schůdků bila křiklavě rumělková slova do očí. Jako by vykřikovala sama sebe a chtěla, aby se jimi rozezvučelo celé ovzduší. Nad tímto ohyzdným znetvořením — posledním směšným obdobím víry, jež svého času lidstvu přinesla tolik dobrého — by leckdo byl možná zvolal: „Běda tobě, nebohá teologie!” Do Tess však tato slova vnikala s hrůzností obvinění. Jako kdyby tento muž znal její nedávnou minulost; byl však úplně cizí.

Když dopsal text, zvedl muž její košík a Tess se k němu se samozřejmostí zase připojila.

„Věříte tomu, co píšete?” zeptala se tiše.

„Jestli tomu věřím? Jako že jsem!“

„Ale,“ ptala se rozechvěle, „sám jste se takto nad svými hříchy nezamýšlel?”

Zavrtěl hlavou.

„Nebudu si kvůli peklu rvát vlasy,” řekl. „Ted v létě jsem prošel na sta mil a psal takovéhle citáty na kdejakou zeď, plot, přelízku po celém okrese. Ať se s nimi nějak vyrovnají ti, co je čtou.”

„Myslím, že jsou příšerné!” zvolala Tess. „Zdrcující! Vražedné!”

„To taky mají být,” odpověděl zasvěceně. „Měla byste číst moje nejostřejší — ty si nechávám pro periférie a přístavy. To byste se kroutila! Ovšem do zemědělských oblastí se tenhle ohromně hodí… Vida, tamhle je na stodole pěkný kus bílé zdi, a úplně zbůhdarma. Tam taky něco napíšu — něco pro takové nebezpečné mladé ženské, jako jste vy, aby si daly pozor. Počkáte, slečinko?”

„Ne,” řekla Tess, zvedla koš a plahočila se dál. Když ušla kus cesty, otočila hlavu. Stará šedivá zeď začínala hlásat ohni

96

vý nápis podobný prvnímu, a jako by nechápavě, s nelibostí a plna úzkosti couvala před úkolem, jehož plnění od ní dosud nikdo nevyžadoval. A Tess polilo horko, když četla a uvědomila.si, jak bude znít celý nápis, z něhož muž zatím napsal teprve část —

NESESMIL -

Její hodný známý si všiml, že se dívá, odtáhl štětku a zavolal:

„Jestli se chcete vzdělat v těchhle závažných věcech, tak zrovna dneska bude tady ve vsi kázat o křesťanský lásce jeden nadmíru opravdový a dobrý člověk — pan farář Clare z Emminsteru. Já se teď dívám na věci jinak než on, ale je to dobrý člověk a dovede mluvit nejlíp ze všech farářů, co jich znám. To právě on na mě jako první zapůsobil.”

Ale Tess neodpověděla; s bušícím srdcem vykročila, oči upřené k zemi. ,,Pf—nevěřím, že Pánbůh říkal takovéhle věci,“ zašeptala pochybovačně, když jí červeň z tváří zase opadla.

Pak před ní náhle stoupal kouř z komína rodné chalupy a Tess při tom pohledu zabolelo u srdce. A zabolelo ji ještě více, když vstoupila do domu. Matka, jež právě sešla dolů, ji uvítala od krbu, kde podpalovala dubové větvičky pod kotlíkem se snídaní. Malé děti byly dosud nahoře, stejně jako její otec, protože byla neděle, kdy si ráno rád dopřával půlhodinku spánku navíc.

„Bože — má drahá Tess,“ zvolala matka překvapeně, vyskočila a zlíbala dívku. „Co je s tebou? Neviděla jsem tě, až když jsi stála za mnou! Přišla ses domů vdávat?”

„Ne, vdávat jsem se nepřišla, maminko.”

„Tak sis udělala volno?”

„Ano, volno; hodně dlouhé volno,” odpověděla Tess.

„Copak ti tvůj bratranec tu čest neprokáže?”

„Není můj bratranec a nevezme si mě.”

Matka se na ni pátravě zadívala.

„Pojď sem, neřeklas mi ještě všechno.”

A Tess přistoupila k matce, opřela se jí hlavou o rameno a vyprávěla.

„A tos ho nepřiměla, aby si tě vzal?” opakovala matka

97

znova a znova. „Po tom všem by to udělala každá, jenom ty ne!“

„Snad každá mimo mě.“

„Vždyť by to bylo jako pohádka, takový návrat, kdyby ses s tím byla vrátila!“ pokračovala paní Durbeyfieldová a ze samého zklamání měla na krajíčku slzy. „Kdo by byl čekal, že to tak dopadne, po všech těch řečech, co se sem o něm a o tobě donesly! A tebe ani nenapadlo udělat něco pro dobro rodiny, to musíš myslet pořád jen na sebe? Přece vidíš, co se tu od rána do večera nadřu, a chudák táta s tím svým srdcem jak ve svěráku nemá žádnou sílu! Já jsem přece tak doufala, že z toho něco bude! Když si vzpomenu, jak vám to spolu slušelo, když jste před pár měsícema odjížděli! Vidíš, co jsme od něho dostali — všechno, říkali jsme si, protože jsme jeho příbuzní. Ale když není z rodiny, musel to dělat jen z lásky k tobě! A ty ho nepřiměješ, aby si tě vzal!“

Přimět Aleka ďUrbervilla, aby si ji vzal! Aby si vzal JÍ!

O manželství se nikdy nezmínil ani slovem. A kdyby se byl zmínil? Nedovedla si představit, co by odpověděla, k čemu by ji byla dohnala křečovitá snaha zachránit se před společenským zavržením. Její ubohá, hloupá matka ovšem neměla potuchy, jaké teď k tomuto muži chová city. Snad byly za daných okolností neobvyklé, nepřípadné, nevysvětlitelné; ale byly prostě takové, a právě proto, jak říkala, Tess sama sebou tolik pohrdala. Nikdy pro ni neznamenal všechno, a teď už vůbec nic. Bála se ho, unikala před ním, podléhala, když dovedně využíval její bezmoci; pak se mu, stržena a vzrušena jeho vášní, nějaký čas celá zmatená poddávala, až jím náhle začala pohrdat, zprotivil se jí a utekla. To bylo všechno. Nedalo se říci, že ho nenávidí, ale byl pro ni jen vzduch, neměla chuť si ho vzít, ani aby si zachovala dobré jméno.

„Měla sis na sebe dávat lepší pozor, kdyžs už neměla v úmyslu ho přimět, aby si tě vzal!“

„Ale, maminko, maminko!” vykřikla zmučená dívka a vášnivě se obrátila k matce, jako by jí pukalo srdce. „Copak jsem to věděla? Byla jsem dítě, když jsem odtud před čtyřmi měsíci odcházela. Proč jste mi neřekla, jak jsou muži nebezpeční? Proč jste mě nevarovala!? Vznešenější ženy vědí, nač si mají

98

dát pozor, protože čtou romány, a tam se dovědí, jak si kdy poradit. Ale copak já měla příležitost dovědět se to z knih, a vy jste mi nepomohla!“

Matka byla přemožena.

,,Bála jsem se, že kdybych mluvila o jeho něžných citech a k čemu můžou vést, že by ses mu vyhýbala a ztratila tak příležitost,” zašeptala a utírala si oči zástěrou. „No, musíme se s tím asi smířit. Koneckonců život už je takový, a jak se Pánubohu zlíbí.”

XIII

Návrat Tess Durbeyfieldové ze sídla jejích nepravých příbuzných byla událost, která se hned roznesla široko daleko, pokud výraz široko daleko není příliš silný na okruh jedné čtvereční míle. Odpoledne přišlo Tess navštívit několik dívek, její někdejší spolužačky a přítelkyně, všechny naškrobené a nažehlené ve svých nejlepších šatech, tak jak se chodí na návštěvu k někomu, kdo udělal neuvěřitelné štěstí (jak se domnívaly); rozsadily se po místnosti a vzhlížely k ní s velkou zvědavostí. Už pro samu skutečnost, že se do ní zamiloval právě její takříkajíc jedenatřicátý bratranec Alek ďUrberville, pán nikoli zdejší, jehož pověst bezstarostného záletníka a dobyvatele ženských srdcí se však už rozšířila i za bezprostřední hranice Trantridge, už pro samu tuto skutečnost bylo Tessino domnělé postavení svým způsobem hrozivé; a proto vzrušovalo dívky mnohem více, než kdyby s sebou neneslo žádné nebezpečí.

Měly o Tess tak horoucí zájem, že sotva se otočila zády, mladší dívky hned šeptaly:

,,Ta je ale krásná, a jak jí ty sváteční šaty padnou! Ty musely stát spousty peněz, a určitě je to dar od něho.“

Tess, jež se u příborníku v koutě natahovala pro čajovou soupravu, tyto jejich dohady nezaslechla. Kdyby je byla zaslechla, byla by své přítelkyně rychle vyvedla z omylu. Její

99

matka je ovšem slyšela; ale ve své prostoduché ješitnosti nacházela Joan po ztrátě naděje na skvělý sňatek uspokojení alespoň v rozruchu nad dceřiným skvělým miliskováním. Vlastně ji to celkem těšilo. I když měla být pověst její dcery spjata s triumfem tak dočasným a prchavým, pořád ještě to mohlo skončit manželstvím, a proto plna hřejivého vděku za projevy obdivu pozvala Tessiny návštěvnice na čaj.

I Tess ožila při jejich štěbetání, smíchu, veselých narážkách a především při záblescích a zajiskření závisti; a jak večer plynul, jejich vzrušení se přeneslo i na ni a téměř se rozjařila. Z tváří se jí vytratila mramorová strnulost, pohybovala se skoro tak svěže jako dříve a zářila vší svou mladou krásou.

Chvílemi proti vlastní vůli odpovídala na jejich vyptávání trochu s převahou, jako by se domnívala, že její zkušenosti v oboru namlouvání jsou vskutku dosti záviděníhodné. Ale „zhlížet se ve vlastní zkáze“, jak říká Robert South, jí bylo tak vzdálené, že tato iluze pohasla jako světlo blesku. Vrátila se jí chladná rozvaha a s ní i pohrdání tím záchvatem slabosti; zmocnil se jí děs z vlastního chvilkového zpychnutí a upadla opět do zdrženlivé lhostejnosti.

A jaká skleslost se pak dostavila ráno za svítání, kdy už nebyla neděle, ale pondělí; nikde žádné sváteční šaty, rozesmáté návštěvnice odešly a Tess se probudila osamělá ve své staré posteli, vedle sebe nevinné, lehce oddychující mladší sourozence. Místo rozruchu z návratu a místo zájmu, který vzbudil, viděla před sebou dlouhou a kamenitou cestu, kterou bude muset projít, bez pomoci a s pramalou účastí. Nesmírně ji to zkrušilo a nejraději by se byla propadla do země.

Během několika týdnů Tess trochu ožila a odvážila se předstoupit před lidi — aspoň do té míry, že se jedno nedělní ráno vypravila do kostela. Ráda poslouchala zpěv — kdykoli a jakýkoli —, milovala staré žalmy a ráda zpívala s ostatními Jitřní hymnus. Po matce, stále prozpěvující lidové písně, zdědila Tess takové hudební nadání, že někdy stačila sebeprostší melodie, aby se jí srdce svíralo, jenjen vyskočit z hrudi.

Protože nechtěla budit pozornost — měla k tomu své dů-

100

vody — a toužila také vyhnout se dvoření mladých mužů, vyšla už před sezváněním a našla si v kostele místo až vzadu pod kruchtou, v koutě u harampádí, kam přicházeli jenom staří lidé a kde při zdi stály vedle hrobnického náčiní i máry.

Vesničané se trousili po dvou po třech, usazovali se v lavicích před Tess, tři čtvrtě minuty setrvali s hlavou hluboce skloněnou, jako by se modlili, i když se ve skutečnosti nemodlili; pak se napřímili a rozhlíželi se. Když se začalo zpívat, přišla náhodou mimo jiné na řadu i Tessina oblíbená píseň, starý dvojzpěv ,,Langdon“; Tess ovšem nevěděla, že se tak jmenuje, i když by ji to bylo velice zajímalo. Nebyla by patrně dovedla svou myšlenku vyjádřit, ale zahloubala se nad tím, jak podivuhodná a božská síla byla dána skladateli, když sledem pocitů, které jako první prožíval on sám, dokáže i z hrobu provádět dívku jako ona, jež nikdy neslyšela jeho jméno a nikdy nenajde klíč k jeho osobnosti.

Lidé, kteří se ze začátku rozhlíželi, otáčeli hlavy i v průběhu bohoslužeb; a když zahlédli Tess, šeptali si mezi sebou. Věděla, o čem si šuškají, zabolelo ji u srdce a pochopila, že do kostela už nikdy nemůže vkročit.

Ložnice, kterou sdílela s několika malými sourozenci, se stala jejím útočištěm častěji než kdy dříve. Odtud, zpod několika čtverečních metrů doškové střechy, pozorovala vítr, sníh, déšť, nádherné západy slunce, měsíc dorůstající k úplňku. Vycházela tak málo, že se nakonec skoro všichni domnívali, že odešla.

Na procházku teď chodila Tess pouze po setmění; a tu si, venku v lesích, připadala nejméně osamělá. Uměla na vlásek postihnout onen okamžik, kdy je poměr světla a tmy tak dokonale vyvážený, že se síla dne i napjaté očekávání noci navzájem ruší a ponechávají duši plnou volnost. V této chvíli na člověka doléhá břemeno života v nejmenší možné míře. Tess se nebála stínů, její jedinou touhou, jak se zdálo, bylo jít z cesty lidem—či spíše oné neúčastné srostlině zvané svět, tak hrůzné ve své velikosti a tak bezmocné, dokonce politováníhodné ve svých jednotlivostech.

101

V opuštěných kopcích a dolinách Tessin tichý krok splýval s prostředím, v němž se pohybovala. Její oblá, nenápadná postava se stávala nedílnou součástí krajiny. Veškerému dění v okolní přírodě přisuzovala Tess ve své nevypočitatelné představivosti někdy takový smysl, jako by souviselo s jejím vlastním příběhem. Stávalo se opravdu jeho součástí; protože svět je pouze psychický jev, a dění v přírodě bylo tím, co v něm Tess viděla. Uprostřed zimy byly lehké závany i nápory půlnočního větru, sténajícího v holých větvích mezi pevně uzavřenými pupenci, projevem hořké výčitky. Vlhký den vyjadřoval nezměrný zármutek jakési tajemné etické bytosti, již Tess nemohla přesně označit jako boha svého dětství, již si však jinak nedovedla vysvětlit — zármutek nad její slabostí.

Avšak toto sevření světem, který si z prvků běžné představivosti sama vytvořila a který byl plný vidin a hlasů, jež se stavěly proti ní, bylo jen smutné a pochybné dílo Tessiny obrazotvornosti — mračno mravokárných přízraků, jichž se bez příčiny děsila. Ony byly v rozporu se skutečným světem, nikoli Tess. Když se procházela mezi živými ploty, v nichž spali ptáci, když na pasece zalité měsíčním světlem pozorovala hopkující králíky nebo když stála pod větví, na níž hřadovali bažanti, viděla sama v sobě ztělesnění Viny, jež se vetřela do hájemství Nevinnosti. Po celý ten čas však viděla rozdíly tam, kde nebyly. Připadala si jako pravý opak toho, s čím byla v souladu. Jejím údělem bylo porušit zákon přijatý společností, tento zákon však v prostředí, v němž se považovala za zavrženíhodnou, vůbec neplatil.

XIV

Bylo zamžené srpnové ráno. Hustší noční výpary se pod dotykem paprsků trhaly a srážely do jednotlivých obláčků v dolících i houštinách a čekaly, až se vypaří nadobro.

Slunce mělo v mlze podivný, lidský výraz, k jehož přiměřenému vyjádření by bylo třeba zájmena mužského rodu.

102

Z jeho vzhledu v této chvíli, kdy v celém kraji nebylo vidět jediného člověka, se v mžiku dalo pochopit, proč bylo za pradávných dob uctíváno. Mezi nebem a zemí jako by nikdy ani nebylo zdravějšího náboženského cítění. Světelné těleso byl zlatovlasý, zářící, božský tvor s mírnýma očima, který s dychtivostí a mladým zaujetím shlížel na zemi, jež překypovala samým zájmem.

O málo později proniklo světlo slunce skulinami v okenicích chalup a vytvořilo na skříních, prádelnících i ostatním nábytku pruhy zarudlé jako rozpálené pohrabáče; probudilo žence, kteří ještě nebyli vzhůru.

Ze všech planoucích předmětů však ten den ráno nejvýrazněji zářily dvě široké, červeně natřené dřevěné lopatky, jež se zvedaly nad okrajem žlutého obilného pole těsně za Mariottem. Spolu s dvěma spodními tvořily otáčecí maltézský kříž žacího stroje, který dopravili na pole už předchozí večer, aby byl připraven pro dnešní práci. Barva, jíž byly lopatky natřeny, ve slunci svítila tak jasně, že vypadaly jako vykoupány v tekutém ohni.

Pole už bylo „otevřené“, to znamená, že po celém jeho obvodu už ručně požali několik stop široký pruh pšenice, aby mohli projet koně se strojem.

Dvě skupiny, jedna mužů a mladíků a druhá žen, přicházely úvozem právě ve chvíli, kdy stín východního živého plotu do poloviny zakrýval západní plot, takže jejich hlavy už vítaly východ slunce, zatímco nohy kráčely ještě v šeru. Z úvozu pak lidé prošli mezi kamennými sloupky po stranách nejbližší branky na pole.

Za chvíli se odtud ozvaly vrzavé zvuky, připomínající námluvy luční kobylky. Dlouhý, třaslavý stroj se dal do pohybu a přes branku bylo vidět, že jsou do něho zapřažení tři koně; na jednom z tahounů seděl kočí a na sedačce stroje jeho pomocník. Celý zápřah se sunul po jedné straně pole, lopatky žacího stroje se pomalu otáčely, až pod kopcem zmizely z dohledu. Za krátkou chvíli se týmž vyrovnaným pohybem stroj vracel po druhé straně pole; jak se objevoval na okraji strniště, oko nejprve zachytilo záblesk mosazné hvězdičky na čele předního koně, potom zářivé lopatky a nakonec celý stroj.

103

Úzký pás strniště kolem pole se každým okruhem rozšiřoval, a jak plynul ranní čas, zabíralo stojící obilí čím dál menší plochu. Králíci, zajíci, hadi, krysy, myši ustupovali do jeho krytu, netušíce, jak přechodné je jejich útočiště a jaký osud je čeká v pozdějších hodinách dne, kdy se pruh porostu zužoval čím dál hrozivěji, oni se v něm tísnili jeden na druhém, přátelé i nepřátelé, až pod ostřím nezadržitelné sekačky padl poslední pás pšenice a ženci holemi i kameny utloukli zvířata do jednoho.

Žací stroj za sebou nechával ležet obilí v malých hromádkách, a každá hromádka vydala na jeden snop; zde přikládali ruce k dílu čilí vazači — hlavně ženy, ale mezi nimi i muži v kartounových košilích, pevně přepásaní koženými řemeny, takže dva knoflíky vzadu na kalhotách, které se při každém jejich pohybu zaleskly a zablyštěly slunečními paprsky jako pár očí v kříži, byly úplně zbytečné.

Zajímavější však byly v této vazačské skupině příslušnice druhého pohlaví, protože v okamžiku, kdy se stane součástí volné přírody a není jen zasazena do jejího rámce jako obvykle, nabývá žena zvláštního půvabu. Zemědělský dělník je na poli osobností, zemědělská dělnice však je součástí pole; jako by ztrácela svou jedinečnost, vstřebala do sebe podstatu svého prostředí a splynula s ním.

Ženy — nebo spíše dívky, protože většinou byly mladé — měly ažurované bavlněné čepce s širokým splývavým volánem, chránícím před sluncem, a na rukou rukavice, aby se na strništi neporanily. Jedna měla světle růžovou jupku, druhá nažloutlé šaty s úzkými rukávy, třetí suknici červenou jako lopatky žacího stroje; a ostatní, ty starší, si oblékly hrubé hnědé ,,hazuky“ či pracovní kazajky — dávný a velice příhodný oděv pro práci na poli, který mladé ženy už přestávaly nosit. Dnes ráno se pohled bezděčně vrací k dívce v růžové bavlněné jupce, protože je ze všech nejohebnější a nejpěkněji rostlá. Má však čepec stažený tak hluboko do čela, že jí při vázání vůbec není vidět do obličeje, i když si podle jednoho či dvou uvolněných pramenů temně hnědých vlasů, jež vyklouzly zpod čepce, můžeme představit, jak asi vypadá. Možná že chvílemi upoutává pozornost právě tím, že o ni

104

vůbec nestojí, zatímco ostatní ženy se kolem sebe často rozhlížejí.

Pohybuje se při vázání s jednotvárnou pravidelností, jako hodiny. Z posledního hotového snopu vytáhne hrst stébel a do levé dlaně sklepe jejich konce, aby se srovnaly. Pak v hlubokém předklonu postoupí vpřed, shrne si obilí oběma rukama ke kolenům, protáhne pod ním levou ruku v rukavici, aby se z druhé strany setkala s pravicí, a sevře obilí do náruče jako milence. Spojí konce povřísla, při svazování poklekne na snop a tu a tam přihladí sukně, které jí nadzvedá větřík. Mezi dlouhou rukavicí z volské kůže a rukávem šatů je vidět kousek obnažené paže; a jak plyne den, citlivá ženská pokožka je od strniště celá poškrábaná a krvácí.

čas od času se dívka narovná, aby si odpočinula, a převáže si uvolněnou zástěru nebo urovná čepec. Tu se ukáže oválný obličej půvabné mladé ženy s hlubokýma tmavýma očima a s dlouhými těžkými přilnavými copy, jež jako by se prosebně přimykaly ke všemu, na co sklesnou. Dívka má bledší tváře, pravidelnější zuby a červené rty užší, než mívají děvčata vyrostlá na vesnici.

Je to Tess Durbeyfieldová, jinak též ďUrbervillová, a trochu se změnila —je táž, a přece jiná; v tomto období svého života zde žije jako neznámý, cizí člověk, přestože jí tento kraj není cizí. Po dlouhé odloučenosti dospěla k rozhodnutí, že bude v rodné vesnici pracovat na polích, protože nastalo nejrušnější období zemědělského života a žádná práce, kterou by mohla vykonávat doma, nevynášela tolik jako výpomoc na poli při žních.

Ostatní ženy se pohybovaly víceméně jako Tess a pokaždé, když dovázaly povříslo, se spolu sešly jako při čtverylce, při níž jim tanečníky nahrazovaly snopy; každá pak opřela svůj snop o snopy ostatních, až z deseti či patnácti vznikl mandel nebo panák, jak tomu tady říkali. Zašly se nasnídat, vrátily se zpět a práce pokračovala jako předtím. Kdyby byl někdo pozoroval Tess, byl by si asi všiml, že když se blížila jedenáctá hodina, Tessin pohled čas od času zamyšleně zabloudil k úbočí kopce, přestože ani na okamžik nepřestala vázat. Úderem jedenácté se nad strništěm v ohbí kopce obje-105

vily hlavy skupinky dětí ve věku od šesti do čtrnácti let.

Tess v tvářích trochu zrůžověla, práci však nepřerušila.

Nejstarší příchozí, dívka s trojúhelníkovým šátkem, jehož cípy se táhly po strništi, nesla v náručí cosi, co na první pohled vypadalo jako panenka, ale bylo to nemluvně v dlouhých šatečkách. Druhé dítě neslo něco k obědu. Ženci nechali práce, vzali si své zásoby a usadili se u jednoho mandele. Dali se do jídla, muži si mezi sebou zvolna podávali kameninový džbánek, koloval hrnek.

Tess Durbeyfieldová byla z posledních, kdo odešli od práce. Sedla si při kraji mandele, obličejem trochu odvrácená od ostatních. Když se usadila, muž v čapce z králičí kožky a s červeným kapesníkem zastrčeným za opasek jí podával přes vršek mandele hrnek s pivem, aby se napila. Nepřijala však jeho nabídnutí. Jakmile si rozložila jídlo, zavolala a vzala si děcko od velkého děvčete, své sestry, jež pak přešla k vedlejšímu mandeli, šťastna, že se zbavila břemene, a přidala se ke hře ostatních dětí. Tess si podivně kradmým, přece však rázným pohybem, se stále ještě se zardívající tváří, rozepla jupku a začala dítě kojit.

Muži, kteří seděli nejblíže, se šetrně pootočili k opačnému konci pole, někteří začali kouřit; jeden z nich s podvědomou něhou soucitně hladil džbán, v němž už nezbyla ani kapka. Všechny ženy mimo Tess se živě rozpovídaly a upravovaly si pocuchané uzly vlasů.

Když se nemluvně napilo, mladá matka si je v klíně posadila zpříma, a zahleděna daleko k obzoru, pohupovala je se smutnou lhostejností, jež téměř hraničila s neláskou; pak je na obrátku zasypala tuctem prudkých polibků, jako by už nikdy nechtěla přestat, až se děcko v tom prudkém návalu, v němž se podivně mísila vášeň a opovržení, rozplakalo.

„Má to dítě ráda, i když dělá, jako by ho nenáviděla, a říká, že by se s ním nejradši viděla na hřbitově,” poznamenala žena v červené suknici.

„Však ona s tím brzo přestane,“ odpověděla ta ve žlutém. „Bože, vždyť je to až k nevíře, na co všechno si takhle člověk zvykne!“

„Ono to asi bylo něco horšího než svody, co přivedlo tohle

106

dítě na svět. Loni prý bylo jednou v noci slyšet v Oboře někoho vzlykat, a kdyby byli šli kolem lidi, moh na to někdo šeredně doplatit.”

„Ale — chvíli je hůř, chvíli líp, jen tisíckrát škoda, že to ze všech muselo potrefit právě ji. Takhle dopadnou vždycky ty nejpěknější! Šeredné jsou v bezpečí jak svátost oltářní — že jo, Jeny.“ Mluvčí se otočila k jedné ze skupinky, pro niž označení šeredná rozhodně nebylo nepříhodné.

Bylo to opravdu tisíckrát škoda; ani nepřítel by nemohl pocítit nic jiného, kdyby se podíval, jak tam Tess sedí s ústy jako květ a s velkýma něžnýma očima, které nebyly ani černé, ani modré, ani šedé, ani fialkové; mísily se v nich všechny tyto odstíny a ještě stovka dalších, jež bylo možno postřehnout jen při pohledu do jejích duhovek — barva za barvou—, odstín za odstínem kolem panenek, které byly bezedné; téměř dokonalá žena, až na mírnou prchlivost, rodový povahový rys.

Rozhodnutí, které překvapilo i ji samu, přivedlo Tess tento týden poprvé po mnoha měsících zase do polí. Když znavila a vyplenila své rozechvělé srdce hořem ve všech podobách, jaké si jen dokázala ve svém osamění a nezkušenosti vymyslit, osvítil ji zdravý rozum. Napadlo ji, že by bylo dobře být zase užitečná — za jakoukoli cenu znovu ochutnat sladký pocit nezávislosti. Co se stalo, stalo se. Ať to bylo cokoli, už je to pryč. A ať to vedlo k jakýmkoli důsledkům, čas se nad nimi překlene; za pár let se bude zdát, že to všechno snad ani nebylo pravda, nad Tess poroste tráva a ona bude zapomenuta. Zatím se stromy zelenaly právě tak jako dříve; ptáci zpívali a slunce svítilo zářivě jako vždycky. Nic kolem Tess ani neztemnělo jejím žalem, ani neuvadlo pod tíhou její bolesti. Začala chápat, že to, co ji přimělo chodit s hlavou tak hluboce schýlenou, pocit, že celý svět se zabývá jen a jen jí — byla mylná představa. Pouze ona vnímala sebe samu ve svém bytí, zkušenosti, vášni, spleti dojmů. Pro všechny ostatní byla jenom chvilkovým pomyšlením. Dokonce ani pro své přátele nebyla ničím víc než chvilkovým pomyšlením, které se vrací častěji. Kdyby byla celý život ve dne v noci pořád nešťastná, usoudili by jen: „Kazí si život.“ Kdyby se snažila být veselá, pustila trápení z hlavy, radovala se ze světla dne, z květin,

107

z dítěte, jenom by pomyslili: „Copak ta, ta to nese dobře.“ A navíc — kdyby byla sama na pustém ostrově, byla by nešťastná z toho, co ji postihlo? Ne příliš. A kdyby byla teprve teď stvořena rovnou jako nemanželská matka a nevěděla o životě více než to, že je rodičkou dítěte beze jména, uváděla by ji tato skutečnost v zoufalství? Ne, přijala by ji vyrovnaně a nalézala by v ní potěšení. Její utrpení se z převážné části zrodilo z jejích konvenčních názorů, nikoli z vrozených pocitů.

Ať uvažovala Tess jakkoli, cosi ji ponoukalo, aby se pěkně oblékla, jako to dělávala dříve, a vyšla ven do polí, protože o žních byla velká sháňka po každém páru rukou. Proto si počínala důstojně a někdy pohlédla lidem se samozřejmostí clo očí, i když držela v náručí dítě.

Ženci u mandele vstali, protáhli se, zdusili dýmky. Koně, které prve odstrojili a napojili, zase zapřáhli do červeného stroje. Tess spěšně dojedla, pokynula nejstarší sestře, aby si šla vzít dítě, upravila si oděv, navlékla kožené rukavice a opět se sklonila, aby z posledního hotového snopu vytáhla hrst stébel k převázání dalšího.

Po celé odpoledne a navečer probíhala práce tak jako ráno a Tess zůstala s ostatními ženci až do soumraku. Pak se všichni vezli domů na jednom z největších povozů a provázel je velký zamžený měsíc, který se na východě vynořil nad zemi a svým svitem připomínal omšelou pozlacenou svatozáři nějakého červotočivého toskánského světce. Tessiny družky zpívaly písničky a projevovaly radost i potěšení, že Tess zase přišla mezi ně, i když si při zpěvu nedokázaly odpustit několik slov z písně o děvčátku, které si vyšlo do krásného zeleného lesa a vrátilo se odtud úplně proměněné. V životě je všechno zlé pro něco dobré, a událost, pro niž se Tess stala odstrašujícím příkladem, z ní zároveň pro mnohé učinila nejzajímavější ženu z vesnice. Mezi přátelskými dívkami se vzdalovala sama sobě, jejich svěží rozpoložení ji strhovalo a Tess se téměř rozveselila.

Ale teď, kdy pomíjelo její mravní utrpení, vyvstalo nové, dané přírodou, pro niž společenské zákony neplatí. Když se Tess vrátila domů, ke svému žalu se dověděla, že děťátko bě

108

hem odpoledne náhle onemocnělo. Takovéto potíže se daly předpokládat, protože dítě bylo velice drobné a slabé, přesto však přišlo jeho onemocnění jako nečekaná rána.

Mladičká matka zapomněla, jaké urážky vůči společnosti se dítě dopustilo tím, že se narodilo; z celého srdce toužila, aby uráželo společnost i nadále a zachovalo si život. Záhy se však ukázalo, že hodina vysvobození pro tohoto malého vězně tělesné schránky nastane dříve, než si připouštěla i při pomyšlení na nejhorší. A když to zjistila, zachvátilo ji zoufalství hlubší než bolest z pouhé ztráty dítěte. Její maličké nebylo pokřtěno.

Tess se ve svém rozpoložení už dávno trpně smířila s tím, že má-li za to, čeho se dopustila, propadnout peklu, není vyhnutí, a tím to končí. Jako všechna venkovská děvčata byla dobře obeznámena s Písmem svatým, ukázněně si pročetla příběhy Aholy a Aholiby a věděla, jaké ponaučení si z nich vyvodit. Ale vyvstávala-li táž otázka v souvislosti s jejím dítětem, měla úplně jiné vyznění. Jejího miláčka čeká smrt a nebude spasen.

Bylo už skoro načase jít spát, ale Tess seběhla dolů a zeptala se, smí-li poslat pro faráře. Bylo to právě v jedné z těch chvilek, kdy si její otec uvědomoval starobylost a vznešenost svého rodu nejsilněji a kdy nejvíce dával najevo své dotčení pohanou, jíž Tess tuto vznešenost poskvrnila — neboť se právě vrátil ze svého každotýdenního popíjení u Rolliverů. Žádný farář mu nesmí překročit práh domu, prohlásil, a nebude se mu plést do jeho záležitostí zrovna teď, kdy se pro Tessinu hanbu tím spíš mají s čím tajit. Zamkl dveře a klíč vstrčil do kapsy.

Rodina si šla lehnout a Tess, sklíčená nad pomyšlení, ulehla také. Ale pořád se budila a uprostřed noci zjistila, že s dítětem je ještě hůře. Očividně umíralo — tiše a bez bolesti, nicméně mimo vši pochybnost.

Převalovala se na posteli plna zoufalství. Hodiny odbily jednu, onu velebnou hodinu, kdy se představivost vymyká rozvaze a úděsné možnosti se zdají právě tak neodvratné jako

109

skutečnost sama. Myslila na to, že dítě čeká nejzapadlejší kout pekla jako dvojnásobný trest za to, že je nekřtěné a nemanželské; viděla satanáše, jak je nabodává na trojzubou vidlici, takovou, jaké užívali při roztápění pece, když pekli chleba; do tohoto obrazu vkládala ještě řadu dalších zvláštních a pozoruhodných podrobností mučení, o jakých někdy poučují mládež v naší křesťanské zemi. V tichu spícího domu na ni hrůzné vidiny tak silně zapůsobily, že jí noční košile provlhla potem a srdce se jí rozbušilo, až se postel zachvívala.

Dítě dýchalo čím dál obtížněji a matčino duševní napětí se stupňovalo. Nepomáhalo zasypávat maličké polibky; nevydržela už ležet a horečně přecházela po pokoji.

„Ach milosrdný Bože, smiluj se; smiluj se nad mým nebohým dítětem,” plakala. „Zahrň mne svým hněvem podle své vůle, přijmu cokoli — ale ušetři dítě!“

Opřela se o prádelník, dlouhou dobu šeptala nesouvislé prosby, a náhle sebou trhla.

„Ach, třeba se dá dítě zachránit! Třeba to bude totéž!“ Vyslovila to tak jasně, že se až zdálo, jako by její tvář zasvítila do šera místnosti.

Zapálila svíčku, přešla k druhé a třetí posteli u zdi a probudila své malé bratry a sestry, všechny, kteří spali v této místnosti. Odtáhla stolek s umyvadlem tak, aby se za něj mohla postavit, odlila ze džbánu trochu vody a řekla dětem, aby poklekly a sepjaly ruce prsty přesně vzhůru. Zatímco děti, rozespalé, s očima do široka vytřeštěnýma posvátnou bázní z jejího počínání setrvávaly v této poloze, vzala ze své postele děcko — dítě dítěte, tak nevyvinuté, že snad ani nepostačovalo k tomu, aby bylo možno označit jeho rodičku za matku. Tess pak stála vzpřímena s nemluvnětem na rukou vedle omyvadla, nejstarší sestra před ní držela otevřenou modlitební knížku, jako ji v kostele farářovi držívá jeho pomocník, a tak začala dívka křtít své dítě.

Její postava se zdála neobyčejně vysoká a důstojná, jak tu stála v dlouhé bílé noční košili a silný cop z temných vrkočů jí po zádech splýval až k pasu. Laskavé příšeří slabé svíčky překrývalo drobné nedostatky jejího těla i obličeje, které by bylo obnažilo sluneční světlo — škrábance ze strniště na zápěs

110

tí, únavu v očích — vrcholné vytržení se promítlo do rysů tváře, jež byla jejím neštěstím, a proměnilo ji v samu nedotčenou krásu, provázenou vznešeností téměř královskou. Děti klečely kolem, přivíraly ospalé, zarudlé oči a sledovaly Tessiny přípravy jako ochromeny, protože jim v této hodině tělesná únava nedovolovala ani naplno projevit úžas.

Nejzaujatější z nich se zeptalo:

,,Á ty ho doopravdy pokřtíš, Tess?“

Mladičká matka těžce přikývla.

„Jak se bude jmenovat?“

Na to ani nepomyslila, v průběhu křtění jí však v mysli utkvělo jméno podle jedné věty s Knihy geneze, a nyní je vyslovila:

„ZÁRMUTKU, křtím tě ve jménu Otce, Syna i Ducha svatého.“

Pokropila dítě vodou, a bylo ticho.

„Řekněte amen, děti.“

Útlé hlásky s poslušným porozuměním zapíply: „Amen!1

Tess pokračovala:

„Přijímám toto dítě —“ atakdále — „a znamenám je znamením kříže.“

Teď smočila prsty v umyvadle a ukazováčkem zaníceně udělala nad dítětem velký kříž, pokračujíc obvyklými sliby, že dítě bude přemáhat tělo, svět i dábla a až do smrti bude věrným vojákem a sluhou Páně. Patřičně navázala Otčenášem a děti jej po ní šeptaly, jako když naříkavě bzučí hejno komárů, až ke konci pozvedly hlasy jako kostelní předříkávač a opět zapíply do ticha: „Amen!“

Potom jejich sestra, posílena důvěrou v platnost této svátosti, z hloubi duše pronášela předepsané díkůvzdání, a pronášela je zvučně a vítězoslavně hlasem o oktávu vyšším, do něhož přecházela vždycky, když do promluvy vkládala celé své srdce — srdce, na něž nikdy nezapomene, kdokoli ji znal.

V tom náboženském zanícení jako by do ní sestoupil Bůh, obličej jí zjasněl plamennou zářivostí, uprostřed tváří vyvstala červeň, v panenkách očí se leskl plamínek svíčky jako dia—

111

manty. Děti k ní vzhlížely se vzrůstající úctou a už jim nebylo do vyptávání. Neviděly v ní už Tessinku, ale vznešenou, úchvatnou, děsivou bytost — božstvo, s nímž neměly nic společného.

Zápas nebohého Zármutka s tělem, světem i ďáblem měl záhy ztratit všechen lesk — možná že to pro něho bylo štěstí, když pomyslíme na jeho početí. V modravém ranním úsvitu tento křehký voják a sluha Páně vydechl naposled, a když se ostatní děti probudily, hořce plakaly a prosily Tessinku, aby zase měla takové krásné děťátko.

Klid, který se v Tess rozhostil po křtu, smrtí nemluvněte nepominul. Za denního světla pochopila, že její hrůzné představy o jeho duši byly poněkud přehnané; nepociťovala teď úzkost, ať už právem nebo nikoli, a soudila, že neuzná-li Prozřetelnost její náhradní obřad za platný, ona za svou osobu nestojí o nebe ztracené kvůli takové maličkosti — ani pro sebe, ani pro své dítě.

Tak odešel Zármutek Nežádoucí, to dotěrné stvoření, podvržený dar nestoudné Přírody, jež nectí společenské zákony; ubožátko, pro něž věčný Čas byl jen záležitostí dnů a které nevědělo, že vůbec existuje cosi jako roky a staletí; pro něž chalupa byla vesmírem, počasí jednoho týdne podnebím, život nemluvněte lidským bytím a pud sát souhrnem všech vědomostí člověka.

Tess o jeho křtu hodně přemýšlela a chtěla vědět, zdali podle církevních předpisů postačuje k tomu, aby dítěti byl přiznán křesťanský pohřeb. To jí mohl říci jenom místní farář, a ten byl nový a Tess neznal. Zašla k jeho domu po setmění, stála u vrátek, ale nemohla se odhodlat vejít. Jižjiž by se byla vzdala svého záměru, ale když se otočila, farář se náhodou právě vracel domů. Že bylo šero, odvážila se promluvit otevřeně.

,,Na něco bych se vás ráda zeptala, důstojný pane.“

Projevil ochotu ji vyslechnout a Tess mu vyprávěla o onemocnění dítěte a o improvizovaném obřadu.

„A teď, důstojný pane,“ pokračovala vážně, „můžete mi říci jedno — bude to pro dítě stejné, jako kdybyste je byl pokřtil vy?“

112

Farář prožíval pocity odborníka, který zjistil, že práci, na niž měl být pozván, si jeho zákazníci provedli sami a zhudlařili ji, a proto měl sto chutí říci, že ne. Ale dívčina důstojnost i nezvyklá něžnost v jejím hlase zapůsobily na jeho ušlechtilejší povahové rysy — nebo spíše na ty, které si ještě uchoval po desetiletém snažení vštěpovat pochybovačným lidem víru v liturgii. V jeho nitru sváděli boj duchovní a člověk, a vítězství sklidil člověk.

,,Milé děvče,“ odpověděl, „bude to úplně stejné.“

„Takže ho křesťansky pohřbíte?“ zeptala se rychle.

Farář si připadal zaskočený. Když se včera dověděl, že dítě onemocnělo, schválně večer zašel k jejich domu, aby provedl obřad, a protože netušil, že to nebyla Tess, kdo odmítl vpustit ho dovnitř, ale její otec, nemohl uznat, že bylo nutné udělit křest mimořádně.

„Ach — to je něco jiného,“ řekl.

„Něco jiného — proč?“ zeptala se Tess poněkud prudce.

„Nuže — udělal bych to rád, kdyby šlo pouze o nás dva. Ale nemohu — mám k tomu důvody.“

„Jen projednou, důstojný pane!“

„Opravdu nemohu.1’

„Důstojný pane!“ Tess ho po tomto zvolání uchopila za ruku.

Odtáhl ji a zavrtěl hlavou.

„Tak vás nemám ráda!“ vybuchla, „a do kostela vám už ani nohou nevkročím!u

„Nemluvte tak ukvapeně.“

„Třeba to bude pro dítě stejné, když ho nepohřbíte vy… Bude to stejné? Proboha nemluvte se mnou jako světec s hříšnicí, mluvte se mnou jako člověk — s nešťastným děvčetem!“

Není v silách laika vysvětlit, i když mu zajisté odpouští, jakým způsobem farář uvedl svou odpověď v soulad s přísnými zásadami, které v tomto směru podle svého vlastního přesvědčení zastával. Poněkud dojat odpověděl i nyní:

„Bude to úplně stejné.“

Tu noc tedy odnesli dítě na hřbitov v malé dřevěné bedničce, zakryté starým ženským šátkem, a za poplatek jednoho šilinku a pinty piva pro hrobníka je při světle lucerny pohřbili

113

v tom zanedbaném koutě boží zahrady, kde Bůh nechává růst kopřivy a kam se ukládají nekřtěňátka, notoričtí opilci, sebevrahové a všichni ostatní, kdo jsou odsouzeni k zatracení. Přestože okolí bylo ohavné, Tess vzdorně vyrobila ze dvou latěk a kousku provázku malý křížek, ozdobila jej květinami, a jednou večer, když mohla neviděna vklouznout na hřbitov, zarazila kříž do hlav hrobečku a k nohám postavila kytici týchž květin v malé nádobě s vodou, aby nevadly. Co na tom, že si každý mohl na první pohled na nádobě povšimnout nápisu „Keelwellova marmeláda”? Oko matky jej ve své lásce a v zaujetí povznešenějšími úvahami nevidělo.

XV

Dík zkušenostem,“ praví Roger Asham, „nacházíme po dlouhém bloudění krátkou cestu.“ Nezřídka však dlouhé bloudění vyčerpá naše síly k dalšímu putování, a k čemu nám pak je zkušenost? Zkušenost Tess Durbeyfieldové patřila k tomu druhu zkušeností, které ochromují. Konečně poznala, co má dělat; kdo však teď její konání přijme?

Kdyby se byla před cestou k ďUrbervillovým rázně řídila rozmanitými úslovími a moudrostmi, které znala stejně dobře jako všichni ostatní, nebyla by se dala oklamat. Tess však nebylo dáno — a není to dáno nikomu — pochopit plný dosah věčných pravd, dokud je možno z nich mít užitek. Byla by se mohla spolu s mnoha jinými obrátit na Boha s ironickými slovy svatého Augustina: „Radil jsi nám jít lepší cestou, než jakou jsi nám předurčil.“

Přes zimní měsíce zůstávala v rodné chalupě, škubala drůbež, vykrmovala krůty a kachny nebo přešívala pro své sourozence některé z těch krásných šatů, které jí věnoval ďUrberville a které s opovržením odložila. Obrátit se na něho o po—

114

moc nechtěla. Ale často, když se domnívali, že pilně pracuje, složila ruce za hlavu a snila.

S vážností si zaznamenávala data, která byla v průběhu roku významná: neblahou noc s temným pozadím Obory v Trantridgi, jež jí zkazila život; dny, kdy se narodilo a kdy zemřelo dítě; také své narozeniny; každý den, památný nějakou událostí, která se jí týkala. Jednou odpoledne, když se dívala do zrcadla, jak je pěkná, náhle pomyslila, že přece je ještě jedno datum, které pro ni má větší význam než všechna ostatní — datum její smrti, kdy všechen tento půvab zmizí; den, který se nenápadně a neviděn skrývá mezi ostatními dny roku, nijak se neprojeví ani neprozradí, když jej každoročně prožívá, a přece tu nepochybně je. Který z nich to je? Proč ji každoročně nezamrazí při setkání se dnem, který k ní má tak chladný vztah? Napadla ji myšlenka Jeremyho Taylora, jak si v budoucnu řeknou ti, kdo ji znávali: ,,Dnes je… tého, den, kdy zemřela Tess Durbeyfieldová.“ A až to budou říkat, nebude jim to připadat nijak zvláštní. Nevěděla nic o tomto dni, v němž její život skončí na věky věkův, ani na který připadá měsíc, týden, roční dobu nebo rok.

Téměř přes noc se Tess z prosté dívky změnila v složitou ženu. Do jejího obličeje se vtiskly rysy přemýšlivosti, její hlas měl někdy tragické zabarvení. Oči měla větší a výmluvnější. Stala se dívkou, o níž se dalo říci, že je jemné stvoření, byla půvabná a poutavá, měla duši ženy, kterou bouřlivé zážitky posledního roku dvou ani v nejmenším nedokázaly mravně rozvrátit. A přece svět vyvozoval z její zkušenosti prostě jen závěr, že zná život.

Žila v poslední době tak v ústraní, že na její trápení, o němž se nikdy mnoho nevědělo, v Marlottu téměř zapomněli. Tess však pochopila, že se už nikdy nebude cítit opravdu dobře v místě, které vidělo, jak se zhroutil pokus její rodiny „hlásit se jako příbuzní” a s její pomocí dosáhnout ještě těsnějšího vztahu k ďUrbervillům. Nemohla se zde cítit dobře, dokud dlouhá léta nezahladí alespoň její bodavou vzpomínku na tento pokus. A přesto přese všechno Tess i nyní cítila, že v ní

115

všechna životní naděje dosud nepohasla; že by mohla být šťastna v nějakém zákoutí, kde by jí nic nepřipomínalo minulost. Uniknout minulosti a všemu, co se k ní pojilo, znamenalo zrušit ji, a aby ji zrušila, musí odejít.

Platí o čistotě opravdu, že je-li ztracena jednou, je ztracena navždy? kladla si otázku. Kdyby se jí podařilo minulost nějak překlenout, třeba by dokázala, že to není pravda. Jistě není obrodná síla, jíž je nadána veškerá živá příroda, odepřena výlučně panenství.

Dlouhou dobu marně čekala na příležitost k novému odchodu. Probíhalo neobyčejně krásné jaro a z pupenců bylo téměř slyšet, jak prudce raší; jaro na ni působilo právě tak jako na zvířata v přírodě a vášnivě zatoužila odejít. Jeden den začátkem května konečně dostala dopis od dávného známého své matky, na něhož se obrátila se svými dotazy už před dlouhou dobou — od člověka, kterého v životě neviděla —, že v jedné mlékárně o mnoho mil jižněji potřebují obratnou dojičku a že mlékař by byl rád, kdyby Tess mohla na letní měsíce přijet.

Nebylo to tak daleko, jak by si byla přála; ale snad to bylo přece dost daleko, když se dosud pohybovala a byla známa v tak malém okruhu. Pro lidi z malých poměrů jsou míle jako zeměpisné stupně, vesnice jako hrabství a hrabství jako provincie či království.

V jedné věci jí bylo jasno: v jejím novém životě nebude místo pro ďurbervillské vzdušné zámky ani ve snech, ani v činech. Bude dojička Tess a nic více. Přestože o tom spolu nevyměnily ani slovo, znala matka tento Tessin postoj tak dobře, že se před ní nikdy o rytířských předcích ani nezmínila.

člověk však je tvor do té míry nedůsledný, že nové místo zaujalo Tess mimo jiné i tím, že náhodou leželo v kraji jejích předků (protože ti nepocházeli z Blakemoru, i když její matka byla Blakemorčanka tělem duší). Mlékárna zvaná Talbothays, kde Tess měla pracovat, byla nedaleko někdejších panství ďUrbervillů, v blízkosti velkých rodinných hrobek Tessiných prabáb a jejich mocných manželů. Bude se na ně moci zajít podívat a zamyslit se nejenom nad tím, že ďUrber-116

villové pominuli právě tak jako Babylón, ale že stejně tiše zanikla i osobní nevinnost jedné jejich pokorné dcery. Po celou dobu se jí vracela zvědavá otázka, zda jí pobyt v kraji jejích předků přinese něco nečekaného a krásného; a stejně jako do větví sama od sebe stoupala míza, ožívala i Tess jakousi novou silou. Bylo to neopotřebované mládí, jež se po dočasné prohře pozvedalo novým příbojem, který s sebou přinášel i naději a nezničitelnou touhu po radosti ze života.

TŘETÍ DÍL

Nový život

XVI

JEDNOHO MÁJOVÉHO JITRA, KDY MATEŘÍDOUŠKA VONĚLA a ptáci si stavěli hnízda, dva a půl roku po svém návratu z Trantridge — pro ni to byla léta sbírání sil — odešla Tess Durbeyfieldová z domova podruhé.

Sbalila si věci tak, aby je mohli poslat za ní, a v najatém kočárku se vydala do městečka Stourcastlu, jímž musela projet; tentokrát mířila téměř přesně opačným směrem než na své první cestě za štěstím. Přestože předtím tolik toužila dostat se pryč, v zatáčce u prvního kopce se lítostivě ohlédla po Mariottu a po domě svého otce.

Každodenní život jejích nejbližších bude patrně právě takový jako dosud, nebudou si připadat méně šťastni, i když Tess bude daleko a oni ochuzeni o její úsměv. Za několik dní si budou děti hrát stejně vesele jako vždycky a ani nepocítí, že tu po jejím odchodu zůstala nějaká mezera. Soudila, že její odjezd dětem prospěje nejvíce; kdyby zůstala doma, patrně by jim nebyla její výchova více k dobru než její špatný příklad ke škodě.

Ve Stourcastlu se ani nezastavila a pokračovala v cestě ke křižovatce silnic, kde si mohla počkat na dostavník jedoucí jihozápadním směrem; neboť všude kolem této části vnitrozemí už vedla železnice, nikde ji však neprotínala. Zatímco čekala, míjel křižovatku sedlák na bryčce a mířil přibližně týmž směrem, kterým chtěla jet. Přestože ho neznala, přijala jeho nabídku, aby se s ním svezla, a vůbec jí nevadilo, že jeho pozvání je jen projevem obdivu k její kráse. Sedlák jel do Weatherbury, a když se s ním dostane až tam, bude moci dojít zbývající vzdálenost pěšky a vyhne se cestování dostavníkem přes Casterbridge.

Po dlouhé cestě se Tess nezdržela ve Weatherbury déle, jen co v poledne trochu pojedla v chalupě, kam ji sedlák dopo—

121

ručil. Odtud se vydala pěšky, košík v ruce, přes rozlehlé kopcovité vřesoviště, jež oddělovalo tento okrsek od nízko položených lučin sousedního údolí, kde byla mlékárna, konec a cíl Tessiny celodenní pouti.

V těchto končinách Tess ještě nikdy nebyla, přesto však jí byla zdejší krajina blízká. Po levé straně zahlédla v nevelké dálce temnou skvrnu a dotazem se přesvědčila o správnosti své domněnky, že to jsou stromy kolem Kingsbere, farnosti, v jejímž kostele jsou uloženy pozůstatky jejích předků — předků, kteří jí nejsou k ničemu.

Nepociťovala k nim už obdiv, téměř je nenáviděla za to, co jí ztropili; ze všeho, co kdy měli, jí po nich nezbylo nic, jen ta stará pečeť a lžíce. ,,Pf — je ve mně zrovna tolik matky jako otce,“ pomyslila si. „Všechnu krásu jsem stejně zdědila po ní, a ona byla jenom dojička.”

Dostala se k návrším a dolinám zvlněného Egdonu, a projít těch několik málo zbývajících mil bylo namáhavější, než očekávala. Trvalo dobré dvě hodiny, než se po několikerém zabloudění octla na kopci zvedajícím se nad vytouženým Údolím velkých mlékáren, údolím oplývajícím hojností mléka i másla — vyrábělo se ho zde mnohem více než v Tessině domově, i když možná nebylo tak chutné — nad zelenou plání, tak bohatě zavlažovanou řekou Var či Froom.

Údolí se podstatně lišilo od Blackmoorského úvalu, zvaného též Údolí malých mlékáren, které jediné Tess mimo svůj neblahý pobyt v Trantridgi dodnes znala. Zdejší svět jako by byl stvořen v mnohem větším měřítku. Živé ploty se vinuly kolem padesáti akrů místo kolem deseti, dvorce byly rozlehlejší, stáda tvořily celé kmeny hovězího dobytka, nejenom rodinky. Ty desetitisíce krav, které se v údolí pod Tess popásaly od východu až po nejzazší západ, předčily počtem všechna stáda, která kdy viděla pohromadě. Zelené lučiny jimi byly posety tak hustě jako Van Alslootova nebo Sallaertova plátna měšťany. Sytá barva červenavých a hnědých krav pohlcovala světlo podvečerního slunce, zatímco od zvířat s bílou srstí se

122

paprsky odrážely s ostrostí téměř oslňující oči i na tak vzdálené výšině, jako stála Tess.

Při pohledu z ptačí perspektivy krajina před Tess možná krásou nepřekypovala tolik jako ta, kterou znala tak dobře; přesto však byla utěšenější. Neměla to sytě modré ovzduší druhého údolí, ani jeho těžkou půdu a vůně; vzduch zde byl jasný, svěží, průzračný. Ani řeka napájející zeleň i dobytek těchto proslulých mlékáren netekla jako blackmoorské potoky. Ty byly pomalé, tiché, často kalné; převalovaly se přes nánosy bahna, do něhož mohl neobezřetný člověk při brodění zapadnout a znenadání zmizet. Vody Froomu byly čiré jako potok živý vody čisté, jejž spatřil evangelista, bystré jako stín mračna, a jejich mělčiny s dnem plným oblázků po celý den bublaly k obloze. V Blackmooru rostly při březích konvalinky, zde pryskyřník.

Snad to bylo změnou vzduchu, že místo těžkého vdechovala lehký, snad to způsobilo vědomí, že je v novém prostředí, kde k ní nedolétne ničí zlobný pohled; Tessino rozpoložení se náhle podivuhodně projasnilo. Když se rozběhla z návrší proti mírnému jižnímu vánku, její naděje jako by splývaly se září slunce v nadzemský jas, který ji obklopoval. Každý závan větříku byl promluvou krásného hlasu, z každého zacvrlikání ptáka k ní probleskovala radost.

V jejím obličeji se poslední dobou zračila každá proměna nálady, takže nepřetržitě kolísal mezi půvabem a všedností podle toho, jak se u ní střídaly veselé i tíživé myšlenky. Jeden den byla zrůžovělá a krásná, druhý den bledá a truchlivá. Když byla zrůžovělá, prociťovala méně, než když byla bledá; dokonalejší krásu provázela méně povznesená nálada a k hlubší vnímavosti patřila méně dokonalá krása. Teď vystavovala jižnímu větru svou nejpůvabnější tvář.

Nepřekonatelná, vševládnoucí, přirozená touha najít někde sladké štěstí, jež je vrozena všem tvorům, od nejnižších až po nejvyšší, konečně ovládla i Tess. Vždyť byla mladá, teprve dvacetiletá dívka, žena, jež duševně ani citově dosud nedozrála, a proto ji žádný zážitek nemohl poznamenat tak hluboce, aby jej čas nedokázal překlenout.

123

I

A tak její životní odvaha, radost i naděje neustále vzrůstaly. Zkusila si několik písní, žádná ji však neuspokojila; až si vzpomněla na žaltář, v němž tak často bloudila očima za nedělních dopolední, ještě než okusila ze stromu vědění, a rozezpívala se: „Chvalte jej slunce i měsíc, chvalte jej všechny jasné hvězdy — stromoví, ovoce nesoucí — zvěř divoká i všeliká — i ptactvo létavé — starci s dítkami — chvalte jméno Hospodinovo — alelujá!”

Náhle zmlkla a zašeptala: „Vždyť já jsem Boha snad ještě ani dost nepoznala.“

A patrně bylo toto její bezděčně pronesené vyznání jen pohanským projevem v monoteistické podobě; v duších žen, které žijí vydány především tvarům a silám Přírody, má pohanská představivost, zděděná po vzdálených předcích, mnohem více místa než náboženská soustava, jež byla jejich rodu vštěpována v pozdějších časech. Tess však ve starém Benedicite, které uměla už od dětství, nalezla alespoň přibližné vyjádření svých pocitů, a to bylo dost. Pocit hlubokého uspokojení nad výkonem tak malým a vlastně teprve zamýšleným, jako je pivní krok na cestě k samostatnému životu, patřil k povahovým rysům Durbeyfieldů. Tess skutečně toužila jít životem zpříma, zatímco její otec o nic takového neusiloval; podobala se mu však tím, že se spokojovala s okamžitými a drobnými počiny a neměla nadání pro pracné úsilí o tak nepatrné zlepšení hmotného postavení, jakého jedině by byla mohla dosáhnout rodina do té míry zubožená, jako nyní byli kdysi mocní ďUrbervillové.

Tess v sobě měla, dalo by se říci, průbojnost nevyčerpaného rodu své matky i přirozenou průbojnost mládí, které znovuožilo po zkušenosti, jež je načas tak těžce ochromila. Abychom řekli pravdu — ženy se zpravidla podobným ponížením protrpí a pak se jim opět vrátí odvaha a zase se kolem sebe rozhlížejí očima plnýma zájmu. Dokud žijí, je pořád ještě naděje — tento postoj není „zhrzeným” ženám tak vzdálený, jak se nám někteří vlídní teoretikové snaží namluvit.

Tess Durbeyfieldová byla tedy dobré mysli a plna chuti

124

do života sestupovala po egdonských svazích níže a níže k mlékárně, jež byla cílem její pouti.

Ted se do poslední podrobnosti ukazovalo, jak patrný je rozdíl mezi oběma soupeřícími údolími. Do tajemství Blakemoru se nejlépe proniklo z okolních vrchů; abychom si dovedli představit údolí, jež se prostíralo před Tess, bylo třeba sestoupit až do jeho středu. Když Tess tento sestup zvládla, octla se na rovině, jež se jako koberec táhla na východ i západ, kam až oko dohlédlo.

Celou tuto vodorovnou plošinu řeka uloupila z výše položených oblastí a po částečkách nanesla sem do údolí; nyní se vyčerpaná, zestárlá a zesláblá mírumilovně vinula místy svých někdejších lupů.

Tess, jež si nebyla jista směrem, tiše stanula na obrovské zelené ploše, lemované vrchy; byla jako moucha na nekonečně dlouhém kulečníkovém stole, a přesně tolik znamenala pro své okolí. Poklidného údolí se její příchod zatím dotkl jen do té míry, že zaujal jednu osamělou volavku, která se snesla nedaleko stezky, po níž přišla Tess, a teď stála a se vztyčeným krkem pozorovala dívku.

Náhle se na všech stranách nížiny rozlehlo táhlé a opakované volání:

,,Ááó! Ááó! Ááó!“

Jako nákazou se tyto výkřiky šířily od nejzazšího východu až po samý západ, místy provázeny štěkotem psů. Údolí jimi nedávalo najevo, že vzalo na vědomí příchod krásné Tess, výkřiky jenom jako obvykle ohlašovaly, že nastal čas dojení — že je půl páté, kdy mlékaři začínají zahánět krávy.

Nejbližší červenobílé stádo, které netečně čekalo na tento pokřik, se začalo stahovat k dvorci v pozadí a při každém kroku se pod kravami pohupovala velká vemena nalitá mlékem. Tess kráčela pomalu za nimi a vstoupila do ohrady otevřenou branou, jíž před ní prošlo stádo. Šikmé doškové střechy dlouhých kůlen, zbudovaných po celém obvodu hrazení, byly porostlé živě zeleným mechem, a dřevěné sloupy, které je při okrajích podpíraly, byly do blýskává ohlazeny boky bezpočtu krav a telat z uplynulých let, jež už upadly v zapomenutí tak hluboké, že bylo až nepochopitelné. Mezi sloupy se seřadily dojnice, jež se teď rozmarnému pohledu jevily jako kolo na

125

dvou stopkách, mezi nimiž jako by se pohupovalo kyvadlo, a slunce, sklánějící se za jejich pokojnou řadu, vrhalo jejich stíny na protější stěnu kůlny. Vykreslovalo tak stíny těchto nezajímavých a nehezkých těl každý večer a věnovalo každé podrobnosti jejich obrysu stejnou péči, jako kdyby šlo o profil dvorní krásky, promítnutý na zeď paláce; obtahovalo je právě tak snaživě, jako v dávných dobách obtahovalo podoby Olympanů na mramorových průčelích nebo obrysy Alexandra, Caesara či faraónů.

V kůlnách přivazovali jen neklidnější krávy. Ty, které dobrovolně klidně držely, se dojily uprostřed ohrady, kde takovýchto hodnějších čekala teď spousta — samé výborné dojnice, jaké mimo toto údolí vidíme jen zřídka a jaké ani zde nejsou zcela běžné; dobře vyživené šťavnatou pící, již v této jarní době poskytovaly bohatě zavlažené louky. Krávy s bílými skvrnami odrážely paprsky slunce s oslňující zářivostí a naleštěné mosazné značky na jejich rozích se blyštěly s okázalostí téměř vojenskou. Vemena protkaná silnými žilami visela těžce jako pytle písku a struky trčely do stran jako nožky cikánského kotlíku; a zatímco zvířata čekala, až přijdou na řadu, mléko unikalo z vemen a po kapkách kanulo na zem.

XVII

Když se vrátily krávy z luk, vyhrnuli se z chalup i z mlékárny dojiči a dojičky; dívky měly na nohou dřeváky, ne kvůli počasí, ale aby uchránily boty před nečistotou v ohradě. Každá se posadila na třínohou stoličku, pootočila hlavu, pravou tváří se opřela o krávu a podél zvířecího boku zahloubané pozorovala přicházející Tess. Dojiči se sklopenými střechami klobouků, opřeni o krávy čelem a zahledění do země, si jí nepovšimli.

Jeden z nich byl statný muž středních let — měl dlouhou bílou zástěru z lepší látky a čistší, než byly zástěry ostatních, a pod ní kazajku tak pěknou, že by v ní byl mohl jít na trh —,

126

mlékařský mistr, kterého Tess hledala. Jeho dvojí život — šest dní v týdnu totiž dojil krávy a vyráběl máslo a sedmý den v krásném obleku z jemné černé látky zasedl jako pán v rodinné lavici v kostele — byl tak pověstný, že o něm vznikla rýmovačka:

Celý týden mlékař Dick, v neděli však — pan Richard Crik.

Viděl Tess, jak se rozhlíží, a vykročil k ní.

V hodinách dojení jsou mlékaři obvykle nabručení, pan Crick však byl rád, že získal novou sílu — touto dobou měli hodně napilno —, a srdečně Tess uvítal a vyptával se jí na matku i na ostatní členy rodiny (ovšem pouze ze zdvořilosti, protože dokud nedostal stručný, věcný dopis od Tess, po pravdě si ani nevzpomněl, že existuje nějaká paní Durbeyfieldová).

„No — baže, v mládí jsem býval v těch vašich končinách jako doma,“ uzavíral. „Ale od tý doby jsem se tam nedostal. Ovšem jedna devadesátiletá babka, která tu nedaleko žila, už je taky dávno na pravdě boží, ta mi vyprávěla, že tady z našeho kraje pochází jedna rodina z Blakemorskýho úvalu, která se jmenuje tak nějak jako vy. A že to byl pradávný starý rod, který nakonec nadobro zmizel ze světa — takže mladší generace už ho ani neznají. Ale kdyby měl jeden poslouchat všechno, co taková babka semele!“

„To nic —je to nesmysl!” řekla Tess.

Pak už mluvili jenom o práci.

„Doufám, že je umíte pořádně vydojit, děvče. Nechci, aby mi krávy v týhle roční době ubíraly.“

Několikrát ho ujistila, že umí, a mlékař si ji zkoumavě prohlížel. Tess se v poslední době hodně zdržovala doma, takže působila dojmem zjemnělé dívky.

„Určitě to vydržíte? Pro venkovský lidi je to docela pohodlná práce, ale to víte, ve skleníku nežijem.“

Prohlásila, že vydrží všechno, a svým nadšením i dobrou vůlí si ho zřejmě získala.

„A teď si asi budete chtít vypít trochu čaje a něco pojíst,

127

že? Ještě ne? No, jak chcete. Ale namouduši, mít za sebou tak dalekou cestu jako vy, jsem vysušený jak treska.”

„Dám se hned do dojení, abych se zapracovala,“ řekla Tess.

Na osvěžení se napila trochu mléka, k úžasu — dokonce téměř opovržení — mlékaře Cricka, jemuž zřejmě nikdy nepřišlo na mysl, že mléko je také nápoj.

„Když to dokážete polknout, tak si dejte,“ řekl lhostejně, když jí přidržoval hrotek, z něhož usrkávala. „Toho jsem se už léta ani netkl — to tedy ne. Zatracená břečka, ležela by mi v břiše jako kámen. — Můžete si zkusit ruku tady na tý,“ pokračoval a pokynul k nejbližší krávě. „Ovšem je dost tvrdá. Máme tu tvrdší i měkčí dojnice, jako všude. Však vy si na to brzo přijdete sama.“

Když Tess odložila klobouk a nasadila si čepec a pak už skutečně seděla na stoličce u krávy a mléko jí crčelo mezi dlaněmi do hrotku, měla pocit, že opravdu začíná stavět svou budoucnost na nových základech. Toto vědomí ji zklidnilo, tep srdce se ztišil a byla schopna se kolem sebe rozhlédnout.

Dojičů a dojiček tu bylo, že by vydali na jeden malý pluk; muži pracovali u zvířat s tvrdými struky, děvčata u poddajnějších krav. Byla to velká mlékárna. Crick se staral celkem o téměř sto dojnic, a pokud byl doma, mistr mlékař vlastnoručně podojil denně šest až osm krav. Byly to ty, které se dojily nejobtížněji; nebyl by tento půltucet svěřil péči dojičů, které najímal k výpomoci jen na přechodnou dobu, protože by je z lhostejnosti nebyli vydojili dokonale, a nebyl by je svěřil ani dojičkám — dopadlo by to stejně, protože neměly dost síly v prstech, a výsledek by byl ten, že by krávy za čas „zaprahly” — totiž přestaly dojit. Důsledkem nedokonalého vydojování byla nejen okamžitá ztráta, čím méně mléka se odebíralo, tím méně ho krávy dávaly, až nakonec neměly žádné.

Když Tess usedla ke své krávě, bylo v ohradě nějaký čas ticho a s výjimkou občasného krátkého zakřiknutí na některé zvíře, aby se otočilo nebo stálo klidně, nebylo slyšet nic než crčení praménků mléka do mnoha hrotků. Nic se ani nepohnulo, jen ruce dojičů klouzaly nahoru dolů a krávy se oháněly ocasy. Všichni se věnovali své práci uprostřed rozlehlé roviny lučin, které se táhly až k oběma svahům podél

128

údolí — nížiny, jež byla naplavena ze starých, dávno zapomenutých zeměpásů, které se celým svým rázem nepochybně značně lišily od té podoby, kterou měla zdejší krajina.

„Tak se mi zdá,“ řekl mlékař, když se zvedl od krávy, kterou právě dodojil, a s třínohou stoličkou v jedné a s hrotkem v druhé ruce přecházel k nejbližší další tvrdé dojnici, „tak se mi zdá, že krávy dneska nespouštějí jako jindy. Namouduši, jak začne Mrkavá takhle zadržovat, nebude stát v půli léta za nic.“

„To že je mezi námi ta nová,“ prohodil Jonathan Kail. ,,To dělají, všim jsem si toho už dávno.“

„A vidíš. Možná máš pravdu. To mě nenapadlo.“

„Slyšela jsem, že jim v takových případech stoupne mlíko do rohů,“ poznamenala jedna dojička.

„No, že by jim stoupalo do rohů,“ odpověděl mlékař Crick pochybovačně, jako by i čarodějnictví mělo své meze, závislé na anatomických předpokladech, „to bych neřek; to určitě ne. Taky krávy bez rohů zadržují zrovna tak jako rohatý, proto tomu vůbec nevěřím. A znáš tu hádanku o kravách bez rohů, Jonathane? Proč dávají krávy bez rohů za rok míň mléka než rohatý?”

„To nevím,“ vložila se dojička. „Proč?“

„Protože jich není tolik,“ řekl mlékař. „Ale stejně ty mrchy dneska očividně nechtějí spouštět. Lidi, musíme jim zazpívat nějakou písničku —jinak s nimi nehnem!“

K písničkám se tady i v okolních mlékárnách uchylovali často jako k povzbuzujícímu prostředku, když se zdálo, že krávy nechtějí dávat tolik jako obvykle, a po Crickově vyzvání se všichni dojiči rozezpívali — jistěže jen z povinnosti a bez velkého nadšení; při zpívání, jak byli přesvědčeni, se dosahovalo prokazatelně lepších výsledků. Když přezpívali čtrnáct patnáct slok útěšné lidové písně o vrahovi, který se bál potmě vlézt do postele, protože kolem sebe viděl jakési sirné plameny, ozval se jeden z dojičů —

„Kdyby to zpívání takhle v předklonu člověku aspoň nebralo tak dech! Měl byste zajít pro harfu, mladý pane; i když housle jsou nejlepší.“

Když Tess slyšela jeho slova, domnívala se, že jsou určena

129

mlékaři, ale mýlila se. Odpověd v podobě „proč?“ se ozvala jakoby z břicha jedné hnědé krávy v stání; pronesl ji jakýsi dojič za zvířetem, kterého si Tess zatím nevšimla.

„Jistěže; není nad housle,” řekl mlékař. „I když si myslím, že býky dojímají písničky víc než krávy, aspoň co já vím. To jsem znal v Mellstocku jednoho dědka — William Dewy se jmenoval—,jeden z tý rodiny, co tam měla docela pěkný hokynářství, pamatuješ se, Jonathane? — od vidění jsem toho dědka znal jak se říká jako vlastního bratra. A ten se jednou vracel domů ze svatby, kde hrál na housle, byla jasná měsíčná noc, a aby si zkrátil cestu, namířil si to přes Dlouhý sáhy, jak se tam říká jednomu poli, a na tom poli se pásl býk. Jak ten býk Williama zahlíd, letěl na něj, rohy při zemi, jak pominutý; a i když William utíkal co mohl, a moc toho předtím nevypil (když se uváží, že to byla svatba, a u zámožných lidí), viděl, že se mu ani zanic nepodaří dostat se k plotu a přelízt, aby se zachránil. A najednou spásná myšlenka — jak utíkal, vytáhl housle a spustil jednu písničku a otočil se k býkovi a pozpátku couval do rohu pole. Býk byl hned naměkko a zůstal stát a upřeně koukal na Williama Dewyho, který hrál a hrál; až se ten býk najednou začal jakoby usmívat. Ale jen William přestal a otočil se, aby přelez plot, hned bylo po úsměvu, a už sklonil rohy proti zadku Williamových gatí. No, William se musel otočit a hrát, ať chtěl nebo nechtěl; a to byly pro lidi teprv tři hodiny v noci a on věděl, že tam tím směrem nikdo nepůjde kolik hodin, a přitom byl tak unavený a vyčerpaný, že nevěděl, co si počít. Když tam fidlal asi tak do čtyř, cítil, že už dlouho nevydrží, a řek si: ,Ted už jen poslední písnička mezi mnou a věčnou blažeností! Nebesa, spaste mě, nebo je se mnou amen!‘ No a pak si vzpomněl, jak viděl dobytek poklekat o štědrovečerní noci. Tenkrát nebyl Štědrý den, ale přišlo mu na mysl, že toho býka doběhne. Tak spustil Narodil se Kristus Pán, zrovna jako při vánočním koledování, a tu vám ten býk, jak byl hloupý, se začal spouštět na kolena, zrovna jako kdyby byla štědrovečerní půlnoc. A jak měl toho bracha rohatýho na zemi, William se otočil, jak když ho střelí, a šťastně se dostal přes plot, ještě než se ten býk stihl domodlit a postavit se na

130

nohy, aby po něm šel. William říkával, že člověka viděl kolikrát, jak se tváří hloupě, ale v životě že neviděl, aby se kdo tvářil tak hloupě jako ten býk, když zjistil, že se útočilo na jeho nejsvětější city a přitom že vůbec není Štědrý večer… Bože, William Dewy se ten člověk jmenoval, a můžu vám nachlup přesně říct, kde teďka leží v Mellstocku na hřbitově —zrovna mezi druhým tisem a severní zdí kostela.“

,,To je zajímavý příběh, přenáší nás zpět do středověku, kdy víra byla ještě živá!“

Tuto poznámku, v mlékárenském prostředí dost nevšední, pronesl hlas za hnědou krávou; ale protože nikdo nechápal její smysl, nikdo si jí nevšímal, jen vypravěč se zřejmě domníval, že uvádí jeho historku v pochybnost.

,,No je to pravda, mladý pane, říkejte si, co chcete. Znal jsem toho člověka moc dobře.“

„Ale ano, vždyť já vám věřím,“ odpověděl člověk za hnědou krávou.

Svým rozhovorem s mlékařem upoutal muž Tessinu pozornost, viděla ho však jen nepatrný kousíček, protože se hlavou vytrvale tiskl k boku dojnice. Nechápala, proč ho všichni oslovují „mladý pane“, dokonce i sám mlékař. Ale nebylo podle čeho uhodnout, proč tomu tak je; zůstával za krávou tak dlouho, že za tu dobu mohl podojit tři, a tu a tam si pro sebe něco zabručel, jako by už nemohl dál.

„Zabírejte zlehka, mladý pane, jen zlehka,“ radil mu mlékař. „Je to v hmatu, ne v síle.“

„To vím taky,“ odpověděl muž a konečně vstal a rozpřáhl ruce. „Myslím, že s ní už jsem hotov, ale pěkně mě od ní rozbolely prsty. “

Ted ho Tess viděla celého. Měl obyčejnou bílou zástěru a kožené kamaše, jaké nosí mlékaři k dojení, a boty měl zamazané od nečistoty v ohradě; ale to byl jen zevnějšek, odpovídající prostředí. Za ním se dalo vytušit cosi ušlechtilého, zdrženlivého, jemného, smutného, odlišného.

Zájem o podrobnosti jeho vzhledu však rychle ustoupily do pozadí, protože si Tess uvědomila, že s tímto člověkem se už někdy setkala. Za poslední čas prožila tolik, že si na okamžik nemohla vzpomenout, kdy a kde ho viděla, ale pak jí

131

svitlo, že to je ten turista, který se přidal k tanci marlottského spolku — ten neznámý mladík, který přišel, nevěděla odkud, tančil s jinými, s ní však nikoli, nevšímavě ji opustil a šel dál za svými přáteli.

Vzpomínkou na příhodu, jež předcházela jejímu soužení, ožil i proud dalších, a Tess se zmocnil strach, že kdyby ji také poznal, mohl by se nějak dovědět o její minulosti. Strach však pominul, protože nic v jeho chování nenasvědčovalo, že se na ni pamatuje. Postupně si uvědomovala, jak jeho živý obličej od jejich prvního a jediného setkání zvážněl, a že na něm přibyl pěkný mladický knírek a bradka; kolem tváří, kde začínala, měla bradka mladého pána úplně světlou slámovou barvu, jež s délkou vousů přecházela do teple hnědého odstínu. Pod plátěnou zástěrou k dojení měl tmavý manšestrový kabátek, kordové kalhoty a kamaše a naškrobenou bílou košili. Kdyby na sobě neměl mlékařský úbor, nikdo by neuhodl, co dělá. Stejně dobře mohl být trochu výstřední majitel pozemků nebo lepší zemědělec. Že je v mlékařské práci teprve nováčkem, poznala okamžitě podle toho, jak dlouho mu trvalo podojení jedné krávy.

Mezitím nemálo dojiček o nové příchozí tiše podotklo: „Ta je ale krásná,“ a v jejich slovech zaznívala pravá uznalost i obdiv, třebaže napůl doufaly, že proti svému prohlášení uslyší výhradu — což se po pravdě řečeno mohlo stát, protože označení krása nevystihovalo přesně to, čím Tess upoutávala pozornost.

Když dojení pro ten večer skončilo, trousili se dojiči do domu, kde mlékařova žena, paní Cricková — byla příliš ctihodná, aby sama také dojila, a nosila i za vedra teplé soukenné šaty, protože dojičky chodily v kartounových — dohlížela na konve a nářadí.

Jak se Tess dověděla, spaly kromě ní v mlékárně jenom dvě tři dojičky; většina pomocnic chodila domů. Toho lepšího dojiče, který pronesl k mlékařovu vyprávění poznámku, při večeři ani nezahlédla, ani se na něj nevyptávala, a po celý zbytek večera si pak upravovala svůj koutek v ložnici. Byl to veliký pokoj nad mlékárnou, snad třicet stop dlouhý, a ostatní tři dojičky tu měly také svá lůžka. Byly to kvetoucí mladé ženy,

132

až na jednu o něco málo starší než Tess. Když byl čas jít spat, byla Tess už unavena k padnutí a okamžitě usínala.

Avšak dívka, jež ležela na vedlejší posteli, byla čilejší než Tess a velice jí toužila vyprávět různé podrobnosti o hospodářství, do něhož se dostala. Dívčin šepot se mísil se stíny a klímající Tess připadalo, jako by tak šeptala tma, jíž slova plynula.

„Pan Angel Clare — ten, co se učí dojit a hraje na harfu — toho s námi moc nenamluví. On je syn jednoho faráře, a má pořád příliš na co myslet, než aby si všímal děvčat. Je tu u mlékaře v učení — chce znát všechny práce v hospodářství. Někde jinde se naučil chovat ovce a teď chce umět mlékařit… A je to ohromně jemný člověk. Jeho otec je důstojný pán Clare z Emminsteru — to je odtud hodně daleko.“

„Ach — o tom jsem slyšela,” řekla Tess, která se teď probrala. „To je ale velice pobožný kněz, že?“

„No — to je — prý nejpobožnější člověk z celýho Wessexu — poslední radikální evangelík, slyšela jsem —, protože tady kolem, to jsou sami, jak se říká, protestanti. A ze všech jeho synů prý jsou taky faráři, jen z našeho pana Clara ne.“

Tess nebyla v této hodině dost zvědavá, aby se zeptala, proč zdejší pan Clare není farář jako jeho bratři, a pomalu zase usínala; slova hovořící dívky provázel pach sýrů z vedlejší sýrárny a pravidelné odkapávání syrovátky z lisů dole

v přízemí.

XVIII

Angel Clare vystupuje z minulosti nikoli jako zcela zřetelná . postava, ale jenom jako uznalý hlas, dlouhý pohled upřených, nepřítomných očí, živá ústa, na muže poněkud příliš drobná a jemně vykrojená, i když se na nich tu a tam dal zahlédnout nečekaně pevný stisk horního a dolního rtu; natolik pevný, aby popřel případný dojem nerozhodnosti. Přesto však bylo v jeho chování i pohledu cosi mlhavého, roz-133

těkaného, neurčitého, z čeho se dalo usoudit, že patrně nemá příliš vyhraněný cíl ani představu o své hmotné budoucnosti. A přece o něm jako o chlapci lidé říkávali, že kdyby chtěl, mohl by dělat cokoli.

Byl nejmladším synem svého otce, chudého faráře z opačného konce hrabství, postupně pobýval na několika jiných statcích a pak přišel na šest měsíců jako učeň do Talbothayské mlékárny. Šlo mu o to, získat praktické zkušenosti ve všech zemědělských oborech, aby se pak mohl buď usadit v koloniích, nebo vést pronajaté hospodářství v Anglii, podle toho, jak okolnosti dovolí.

Rozhodnutí věnovat se zemědělství a chovatelství bylo v životní dráze tohoto mladého muže krokem, s nímž nepočítal ani on sám, ani kdo jiný.

Starý pan Clare, jemuž první žena zemřela a zanechala po sobě dceru, se oženil podruhé. Jeho paní mu poněkud nepředvídaně porodila tři syny, takže mezi nejmladším Angelem a jeho otcem farářem téměř jako by chyběla jedna generace. Tento Angel, dítě otcova stáří, ze všech tří chlapců jediný nezískal akademický titul, přestože jako jediný z nich už od dětství projevoval takové předpoklady, že by u něho studium na univerzitě bylo zcela opodstatněné.

Dva tři roky předtím, než se objevil u tance v Marlottu, vychodil Angel školu a pokračoval ve studiích doma; tehdy jednoho dne přišel na faru od místního knihkupce balíček adresovaný důstojnému pánovi Jakubu Clarovi. Farář jej otevřel, zjistil, že v něm je kniha, přečetl několik stránek a pak vyskočil ze židle a s knihou pod paží spěchal rovnou do knihkupectví.

„Proč mi bylo toto posláno do domu?“ zeptal se stroze a ukázal svazek.

„Bylo to objednáno, důstojný pane.“

„Ale ani mnou, ani kýmkoli z mé rodiny, a jsem rád, že to mohu prohlásit.”

Knihkupec se podíval do knihy objednávek.

„Ach, napsali jsme špatně adresu, důstojný pane,“ omlouval se. „Objednal si to pan Angel Clare a měli jsme to poslat jemu.“

134

Farářem to trhlo, jako by mu zasadili ránu. Šel domů bledý a zdrcený a zavolal si Angela do pracovny.

„Podívej se na tuto knihu, hochu,“ řekl. „Co o ní víš?“ „Objednal jsem ji,“ odpověděl Angel prostě.

„Na co?“

„Na čtení.“

„Jak tě mohlo napadnout chtít tohle číst?“

„Jak? Ale — je to filozofická soustava. Nikdy nevyšlo žádné mravnější a dokonce nábožnější dílo, než je tahle kniha.“ „Ano — mravná je, to nepopírám. Ale nábožná? — a pro tebe, který chceš být sluhou evangelia?”

„Když už o tom mluvíte, otče,“ řekl syn s úzkostí v tváři, „rád bych vám řekl jednou provždy, že nemám v úmyslu být knězem. Nedovoluje mi to svědomí. Miluji církev jako svou matku. Budu ji vždy vroucně ctít. Neznám instituce, k jejímž dějinám bych mohl chovat hlubší obdiv, ale nemohu se s čistým svědomím stát jejím sluhou jako moji bratři, protože odmítá zavrhnout neudržitelnou nauku o bohopoctě jakožto podmínce spasení.“

Upřímnému a prostomyslnému faráři nikdy ani nenapadlo, že by na takovouto myšlenku mohl přijít jeho syn, krev jeho krve! Nechápal, byl otřesen, ohromen. A nechce-li se Angel stát sluhou církve, jaký má potom smysl posílat ho do Cambridge? Univerzita jako příprava k čemukoli jinému než kněžství připadala tomuto muži neměnných zásad jako předmluva, k níž chybí kniha. Nebyl pouze zbožný, byl církvi oddaný; pevný vyznavač — nikoli ve smyslu, jaký tomuto výrazu nyní dávají teologičtí kejklíři v církvi i mimo ni, ale ve starém a horoucím smyslu evangelické školy.

Vyznavač, jemuž bylo

… přesvědčením pevným,

že splynulo Božské s Věčným

před osmnácti sty léty,

že pravdou je …

Otec se pokoušel Angelovi dokazovat, přesvědčovat ho, uprošovat.

„Ne, otče; nemohu podepsat čtvrtý článek (o ostatních ne—

135

mluvě) a chápat jej ,ve smyslu doslovném i mluvnickém‘, jak žádá Prohlášení; a za tohoto stavu věci nemohu tedy být knězem,” řekl Angel. „Celým svým pojetím náboženských otázek tíhnu k reformismu; abych citoval vaši oblíbenou epištolu k Židům, ,pohnutelných věcí přenesení, jakožto učiněných, aby zůstávaly ty, kteréž jsou nepohnutelné.‘ “

Otec byl tak z hloubi duše sklíčený, že Angel při pohledu na něj přímo trpěl.

„Nač se potom s matkou uskrovňujeme a ničeho si nedopřejeme, jen abychom ti mohli poskytnout univerzitní vzdělání, když ho pak nemá být použito ke cti a slávě boží?“ opakoval otec.

„Ale může ho být použito ke cti a slávě člověka, otče.“ Možná že kdyby byl Angel naléhal, byl by mohl jít studovat do Cambridge jako jeho bratři. Ale farářův pohled na toto sídlo učení jako na stupínek vedoucí výlučně ke kněžskému vysvěcení byl v rodině už tradiční; a tato představa byla v otcově mysli tak pevně zakořeněna, že citlivému syno vi začalo připadat, že trvat na svém by bylo skoro totéž jako záměrně zneužívat důvěry, že by se tím dopouštěl křivdy vůči oběma zbožným hlavám domácnosti, které se, jak otec naznačil, musely velice uskrovňovat, aby dokázaly uskutečnit plán stejného vzdělání pro všechny tři mladé muže.

„Obejdu se bez Cambridge,” řekl nakonec Angel. „Myslím, že za těchto okolností nemám na studia právo.“

Důsledky tohoto rozhodujícího rozhovoru se projevily záhy. Léta a léta Angel roztěkaně tu něco studoval, tu něco podnikal, hodně přemýšlel a začal projevovat povážlivou lhostejnost ke společenským formám a názorům, čím dál tím více pohrdal hmotnými rozdíly mezi společenskými vrstvami, mezi bohatými a chudými. Ani „stará dobrá rodina” (abychom užili oblíbeného úsloví jednoho nedávného místního hodnostáře) mu nic neříkala, pokud její představitelé nepřinášeli dobré nové myšlenky. Ale když odejel načas do Londýna, aby

136

poznal svět, a s úmyslem věnovat se tam nějakému zaměstnání nebo obchodu, jako na protiváhu vší své zásadovosti ztratil hlavu a málem upadl do osidel ženy mnohem starší než on, i když nakonec šťastně vyvázl a příliš draze na tuto zkušenost nedoplatil.

Už v mládí přilnul k samotě venkova a důsledkem byl nepřekonatelný, téměř nerozumný odpor k modernímu městskému životu, který mu uzavřel cestu k úspěchu, o jaký by se byl mohl pokusit, kdyby se věnoval nějakému světskému povolání, když už mu byl život duchovního nepřijatelný. Něco však musel dělat, promarnil už mnoho drahocenných let; a protože měl známého, který začal úspěšně hospodařit jako statkář v koloniích, napadlo Angela, že nejlepší by bylo řídit se jeho vzorem. Zemědělské hospodářství ať už v koloniích, v Americe nebo doma, rozhodně zemědělské hospodářství, jen co se pořádně vyučí a důkladně se na ně připraví — to bude povolání, které mu patrně poskytne zabezpečení, aniž bude muset obětovat to, co pro něj má mnohem větší cenu než dobré postavení — intelektuální svobodu.

Tak se zde v Talbothays setkáváme s šestadvacetiletým Angelem Glarem jako s chovatelským učněm, a protože v nejbližším okolí není žádný dům, kde by se mohl pohodlně ubytovat, i jako s mlékařovým strávníkem.

Jeho pokoj byla rozlehlá podkrovní světnice, jež se táhla po celé délce mlékárenské budovy. Dalo se do ní vystoupit jenom po žebříku ze sýrárny, a než sem Clare přijel a vybral si ji za svůj útulek, byla dlouho zavřena. Měl tu spoustu místa, a když šla domácnost spat, slýchali ho lidé z mlékárny často přecházet sem a tam. Na jednom konci byla část místnosti oddělena záclonou, za níž měl postel, a ostatek byl zařízený jako útulný obývací pokoj.

Zpočátku se zdržoval stále nahoře, hodně četl nebo brnkal na starou harfu, kterou koupil v dražbě; někdy s nahořklým úsměvem říkal, že s ní jednou možná bude hledat obživu po ulicích. Záhy však dal přednost poznávání lidských povah a chodil jíst dolů, do velké mlékárenské kuchyně, s mlékařem a jeho ženou, s děvčaty a muži, kteří tvořili veselou společnost; neboť i když v domě zůstávalo jen málo pomocníků přes noc, mnozí dojiči se stravovali společně s Crickovými. Čím

137

déle zde Clare bydlel, tím méně výhrad měl proti svým druhům a tím raději s nimi pobýval.

Ke svému velkému překvapení našel v jejich společnosti skutečně zalíbení. Jeho představa o obyčejném venkovském lidu — zobrazovaná v novinách politováníhodným hlupákem zvaným Janek — po několika dnech pobytu upadla v zapomenutí. V osobním styku nikde žádného Janka neviděl. Zpočátku, pravda, než se myšlením odpoutal od prostředí úplně jiného typu, se mu tito přátelé, s nimiž se teď stýkal, zdáli dosti podivní. Připadalo mu až nedůstojné vysedávat s nimi v mlékařově domácnosti jako rovný s rovnými. Myšlenky, chování, prostředí, vše bylo zaostalé a bezvýznamné. Když zde však žil déle, den za dnem, uvědomil si jako vnímavý pozorovatel, že vše dostává novou podobu. Aniž se na skutečnosti cokoli změnilo, místo jednotvárnosti zjišťoval rozmanitost. Jakmile zblízka poznal domácnost svého hostitele a hostitelky, jeho čeledíny a děvečky, začali se navzájem odlišovat jako při chemické reakci. Plně pochopil Pascalovu myšlenku: ,,A me sure qu’on a plus ďésprit, on trouve qu’il y a plus ďhommes originaux. Les gents du comun ne trouvent pas de différence entre les hommes.“<1> Typický a neměnný Janek přestal existovat. Rozložil se v množství rozmanitých bližních — bytostí, z nichž každá uvažovala po svém, bytostí, které se nekonečně lišily; některé byly šťastné, mnohé vyrovnané, nečetné také sklíčené; tu a tam se našel někdo až nadobyčej bystrý, leckteří byli hloupí, jiní rozpustilí a další přísní; někteří zádumčivostí připomínali Miltona a jiní v sobě měli cosi z Cromwella; proměnili se v lidi, kteří měli jeden na druhého svůj osobní názor, jako on měl vlastní názor na své přátele, kteří se dovedli navzájem obdivovat i proklínat, bavit se nebo se trápit nad svými slabůstkami a nectnostmi; v lidi, z nichž každý kráčel vlastní cestou vstříc nezajímavé smrti.

Nečekaně začal Clare milovat venkovský život pro něj samý, pro to, co přinášel, bez zřetele na vztah venkova k jeho

<1> s čím je kdo chytřejší, tím více osobitých lidí vidí kolem sebe. Všední člověk nevidí rozdílu mezi lidmi.

138

zamýšlené životní dráze. Ve zdejším prostředí se obdivuhodně zprošťoval trvalé melancholie, jež se zmocňuje civilizovaného světa souběžně s úpadkem víry v dobrotivou Prozřetelnost. Poprvé po mnoha letech si mohl číst, co se mu zachtělo, bez ohledu na nutnost si urychleně osvojit vědomosti k nějakému povolání, protože ta trocha zemědělských příruček, které považoval za nutné zvládnout, mu zabrala jen nepatrně času.

Vzdaloval se svým dřívějším představám a v životě i v lidství nacházel cosi nového. Navíc zblízka poznával jevy, které předtím téměř neznal — rozmary ročních dob, rána a večery, noci a polední čas, rozmanitost ve vanutí větru, stromy, vody a mlhy, stíny a ticha i hlasy neživých věcí.

Za časných jiter bývalo ještě natolik chladno, že bylo příjemné zatopit ve velké místnosti, kde snídali; a podle příkazu paní Crickové, podle jejíhož názoru byl Angel Clare příliš ušlechtilý, aby s nimi stoloval, sedával Angel při jídle v koutě vedle komína a koflík s talířem i příbor mu dávali na sklápěcí desku umístěnou hned vedle. Do tohoto koutku mu dopadalo světlo z protějšího velkého, širokého, několikadílného okna, k němuž se družilo i druhé osvětlení, chladně modravé, pronikající do místnosti komínem; mohl si zde tedy klidně číst, kdykoli se mu hodilo. Mezi Clarem a oknem stál stůl, u něhož sedali ostatní, a při jídle se jejich profily ostře rýsovaly proti okenním tabulkám; hned vedle byly dveře mlékárny, jimiž bylo vidět na řady hranatých konví, naplněných ranním mlékem až po okraj. V protější části místnosti stála velká máselnice, z níž se při stloukání ozýval šplíchot — oknem bylo možno zahlédnout sílu, jež ji uvádí do pohybu, otupělého koníka, který chodil kolem dokola a kterého poháněl chlapec.

Několik dnů po Tessině příchodu si Clare, zaujatý četbou nějaké knihy, časopisu nebo not, které mu právě doručila pošta, ani nevšiml, že Tess sedí u stolu. Mluvila tak málo a ostatní děvečky toho napovídaly tolik, že ani nezaznamenal v jejich štěbetání nový hlas, a navíc vždycky tíhl k tomu, přehlížet v okolním světě podrobnosti ve prospěch celkového

139

dojmu. Jednoho dne však, když studoval jednu ze svých partitur a při své představivosti se v duchu zaposlouchal do melodie, zabral se tak, že mu notový záznam vyklouzl a spadl na zem při krbu. Hleděl na polena, prohořelá od vaření a ohřívání snídaně, na jeden plamének protáčející se po nich v tanci skomírání, a plamének jako by poskakoval podle slyšeného nápěvu; také dva pohrabáče, zavěšené na háčkách v trámu a začernalé sazemi, se pohupovaly v rytmu melodie a poloprázdný kotlík broukal doprovod. Rozhovor u stolu se mísil do hry orchestru, který v duchu poslouchal, až si Angel najednou uvědomil: „Jedna z těch dojiček má úplně flétnový hlas! To bude asi ta nová.“

Otočil se ke stolu, kde seděla mezi ostatními.

Nedívala se k němu. Opravdu, protože dlouho mlčel, všichni téměř zapomněli, že je v místnosti.

„O duchách nic nevím,“ říkala Tess, „ale vím, že naše duše mohou opustit těla, i když žijeme.”

Mlékař se k ní otočil s plnými ústy, v očích tázavé zaujetí, velký nůž a vidličku (snídaně zde byly opravdu vydatné) kolmo vztyčené na stole jako sloupy šibenice.

„Cože — i když žijeme? Opravdu, panenko?“ zeptal se.

„Když chcete cítit, jak vystupuje,“ pokračovala Tess, „tak stačí si v noci lehnout na trávu a dívat se přímo vzhůru na nějakou velkou jasnou hvězdu; když se na ni soustředíte, za chvíli zjistíte, že jste na sta a sta mil od svého těla a vůbec o ně nebudete stát.“

Mlékař se přestal upřeně dívat na Tess a otočil se k ženě.

„To je ale divný, že, Kristýno? Když si pomyslím, co jsem se za posledních třicet let nachodil v noci pod hvězdami, za děvčaty, za obchodem, pro doktora nebo pro porodní bábu, a celou dobu jsem o tom neměl tušení a jakživo mi nepřipadlo, že by mi duše vystoupila třeba jen o palec nad límeček od košile.“

Protože upoutala pozornost všech včetně mlékařova učně, Tess zčervenala, vyhýbavě poznamenala, že to byl jen takový výmysl, a snídala dál.

Clare se na ni zadíval. Brzy byla s jídlem hotova, a protože postřehla. že ji sleduje, začala s nejistotou domácího zvířete,

140

které ví, že je pozorováno, obtahovat ukazováčkem na ubruse jakési imaginární obrazce.

,,To je ale svěží a panenská dcera přírody, tahle dojička,“ řekl si v duchu Clare.

A pak na ní začal postřehovat cosi, co znal, co ho přenášelo zpět do radostné a nepředvídavé minulosti, kdy ještě nebylo třeba se věnovat úvahám, kterými šedne svět. Usoudil, že ji už někdy viděl, nedovedl však říci kde. Určitě to bylo jen nějaké náhodné setkání při potulkách po venkově, a ani ho to příliš nezajímalo. Tato okolnost však postačila k tomu, aby dával Tess přednost před ostatními dojičkami, když se mu zachtělo přemýšlet o zdejších ženách.

XIX

Obvykle dojili krávy podle toho, jak se postavily, nikdo neměl žádné oblíbené a nikdo si nevybíral. Některé krávy ovšem projevují jakousi spokojenost, když je dojí určitý pár rukou, a jdou někdy tak daleko, že odmítají držet komukoli jinému než svému oblíbenci a cizímu člověku bez okolků převrhnou hrotek.

Mlékař Crick ze zásady trval na tom, aby se neustálým střídáním předcházelo podobnému nadržování či odporu, protože jinak se v případě odchodu některého dojiče nebo dojičky ocital v nesnázích. Děvečky se však potají snažily dělat pravý opak mlékařovy zásady, a když si každá z nich denně vybírala týchž osm deset krav, na které si zvykla, dojila pak navyklá vemena překvapivě snadno a bez námahy.

Tess stejně jako její družky brzy zjistila, kterým kravám vyhovuje její způsob dojení, a protože jí za dlouhou dobu domácího vězení, jemuž se v posledních dvou třech letech čas od času sama podrobovala, zjemněly prsty, byla by ráda v tomto směru vyhověla dojnicím. Ze všech pětadevadesáti se jí zvláště osm — Krška, Rozmara, Hrdá, Mlha, Stará kráska, Mladá kráska, Čistá a Bučivá — poddávalo s takovou ocho-141

tou, že i když jedna či dvě z nich měly struky tvrdé jako mrkev, stačilo jí jenom se jich při dojení dotknout prsty. Věděla však o mlékařově přání, a proto se svědomitě snažila brát zvířata po řadě tak, jak přišla, ovšem s výjimkou velice tvrdých dojnic, na které ještě nestačila.

Záhy však zjistila, že rozestavení krav, jak se seřadily, kupodivu odpovídá jejímu přání, až jí připadlo, že to nemůže být dílem náhody. Přičiňoval se o to v poslední době mlékařův učeň, a když se to opakovalo popáté nebo pošesté, otočila se k němu, hlavu opřenou o bok dojnice, se čtverácky tázavým pohledem.

„Mladý pane, vy jste mi ty krávy seřadil!” řekla a začervenala se; při vyslovení této důtky se jí horní ret bezděčně lehounce nadzvedl náznakem úsměvu, takže poobnažil řádku zubů, zatímco dolní ret zůstal nehybně přísný.

„To snad nevadí,” odpověděl. „Vy tady budete dojit pořád.”

„Myslíte? Doufám, že budu. Ale nevím to.”

Zlobila se pak sama na sebe v domnění, že jí třeba špatně porozuměl, protože netuší, z jak vážných důvodů lne k zdejšímu uzavřenému světu. Promluvila na něho s takovou opravdovostí, jako by její přání nějak souviselo s jeho přítomností. Mrzelo ji to tak, že se za šera, když skončilo dojení, procházela sama po zahradě, plna lítosti, že mu dala najevo, že si všimla jeho pozornosti.

Byl příznačný červnový letní večer s ovzduším tak jemně vyrovnaným a průzračným, že i neživé předměty jako by byly obdařeny dvěma či třemi, ne-li pěti smysly. Mezi blízkým a vzdáleným nebylo rozdílu, a kdo se zaposlouchal do přírody, pocítil svou sounáležitost se vším, co jej až po obzor obklopovalo. Dokonalé ticho působilo spíše jako kladná jsoucnost než jako pouhý zápor hluku. Náhle se v něm rozezněly struny.

Tess slýchala jejich tóny z podkrovní světnice nad sebou. Nejasné, splývající, ztlumené v uzavřeném prostoru na ni nikdy nezapůsobily tak jako nyní, kdy se nesly nehybným vzduchem náhle jakoby zcela obnažené. Po pravdě řečeno, nástroj i hra byly ubohé; ale protože vše je relativní, zapo—

142

slouchaná Tess jako okouzlené ptáče neměla sílu odejít. Naopak, pomalu se přibližovala k hrajícímu, schována za živým plotem, aby ji nezahlédl.

O výběžek zahrady, kde se Tess skrývala, se už několik let nikdo nestaral, byl vlhký a porostlý šťavnatými travinami, ze kterých se při dotyku uvolňovala mračna pylu; vysoké kvetoucí byliny vydávaly pronikavou vůni — byliny, jejichž červené, žluté a nachové odstíny oslňovaly stejnou pestrostí jako pěstované květiny. Kradla se tou bujnou záplavou plíživě jako kočka, na sukni se jí zachycovaly larvy pěnodějek, pod nohama chrustali hlemýždi, ruce jí třísnilo mléko bodláků a sliz slimáků, na obnažené paže se zachycovala lepkavá rez, jež sejí, až téměř běloskvoucí na kmenech jabloní, na pokožce měnila v krvavě rudé skvrny; tak se přiblížila až blízko ke Clarovi, který ji dosud nezpozoroval.

Tess nevnímala ani čas, ani prostor. Samo od sebe se jí zmocnilo takové vytržení, jakého by bylo možno podle jejího vylíčení dosáhnout vůlí při pohledu na hvězdu; poddávala se jemným tónům podřadné harfy, jejich sled jí pronikal jako lehký vánek a vháněl jí slzy do očí. Pel plynoucí vzduchem jako by byl zhmotněním těchto tónů a vlhkost zákoutí pláčem rozcitlivělé zahrady. Přestože přicházela noc, čpavě vonící květy bylin sálaly, jako by se samým zaujetím nechtěly uzavřít, a vlny barev se mísily s vlnami tónů.

Světlo, jež dosud trvalo, vycházelo především z velké trhliny v mracích na západě; bylo jako nedopatřením zapomenutý kousek dne v šeru, protože všude jinde už panovalo přítmí. Clare dohrál svou tklivou melodii, velice prostou skladbu, k níž nebylo třeba velkého umění; a Tess čekala v naději, že začne hrát jinou. Měl však už hudby dost, bezmyšlenkovitě vykročil kolem plotu a blížil se k ní. Tess, tváře v jednom ohni, se snažila nenápadně uniknout, ale byla jako ochromená.

Angel ovšem zahlédl její světlé letní šaty a oslovil ji; jeho tichý hlas k ní dolehl, přestože od sebe byli ještě vzdáleni.

„Proč tak utíkáte, Tess?“ zeptal se. „Bojíte se?“

„Ach ne, nebojím, mladý pane… aspoň venku se nebojím — zvlášť teď, když kvetou jabloně a všechno se tak zelená.“

143

„Ale vskrytu máte strach — že?“

„Nu — to ano.“

„Z čeho?”

„To se těžko řekne.”

„Že zkysne mléko?”

„Ne.”

„Nebo je vám úzko ze života vůbec?”

„Ano, mladý pane.”

„To mi bývá taky, velice často. Muset žít — není to zrovna snadné, nemyslíte?”

„Není — když to říkáte takhle.”

„Ale stejně bych nebyl čekal, že by se podobným způsobem mohlo dívat na život tak mladé děvče, jako jste vy. Proč jste taková?”

Váhavě se odmlčela.

„Pojďte, Tess, svěřte se mi.”

Domnívala se, že chce vědět, jak se dívá na věci kolem sebe, a plaše odpověděla:

„Stromy mají takové pátravé oči, že? — totiž zdá se, jako by je měly. A řeka říká: ,Proč mě trápíš svými pohledy?’ a člověk jako by měl před sebou spoustu zítřků, je jich dlouhá řada, ty první jsou největší a nejjasnější a ty další pak jsou menší a čím dál menší, ale všechny se tváří zle a krůtě, jako by říkaly: ,Přicházím k tobě! Dej si pozor! Dej si pozor!’ … Ale vy, mladý pane, vy se můžete při hudbě zasnít a všechny takové děsivé pocity zapudit!”

Překvapovalo ho, že si tato mladá žena — pouhá dojička, a přece působící tak nevšedním dojmem, že by jí mohly její vrstevnice závidět, vytváří tak smutné vidiny. Vlastními výrazy, jen nepatrně vytříbenými šesti lety školy, vyjadřovala pocity, které by bylo možno téměř označit za pocity doby — za bolest modernismu. Toto zjištění však pro něho nebylo tak zarážející, když si uvědomil, že všechny takzvané pokrokové myšlenky ve skutečnosti jsou jen nejnovějším vyjádřením — přesnějším vyjádřením pomocí slov, jež končí na -logie a -ismus — pocitů, které muži a ženy neurčitě postihovali už po celá staletí.

Přece jen však bylo podivné, že k těmto pocitům dospěla,

144

když je ještě tak mladá; bylo to více než podivné, bylo to uchvacující, pozoruhodné, jímavé. Protože neznal příčinu, nic mu nenapovědělo, že u zkušenosti záleží na síle prožitku, nikoli na délce trvání. Přechodné tělesné utrpení bylo pro Tess zároveň i duševním dozráním.

Tess zase naopak nechápala, jak může považovat život za neštěstí syn z kněžské rodiny, vzdělaný muž, který nepoznal nouzi. Ona se svou nešťastnou poutí k tomu má velice pádné důvody. Ale jak mohl tento obdivuhodný a básnicky založený muž kdy sestoupit do Údolí ponížení jak mohl — jako ona před dvěma třemi lety — kdy prožít pocity muže z Uz: „Tak že sobě zvoluje zaškrcení duše má, a smrt nad život. Mrzí mne, nebuduť déle živ.“

Zajisté, teď nežil mezi lidmi ze své vrstvy. Tess ovšem věděla, že tomu tak je jenom proto, že podobně jako Petr Veliký v loděnicích studuje něco, co chce znát. Nedojil krávy, protože musel, ale protože se učil, jak se stát bohatým a úspěšným mlékařem, statkářem, zemědělcem, chovatelem dobytka. Bude z něho americký nebo australský Abrahám, který bude ovládat jako mocnář svůj brav a stáda, své strakaté i přepásané na nohách, své čeledíny i děvečky. Někdy jí ovšem připadalo neuvěřitelné, že se tak vysloveně sčetlý, hudebně založený, přemýšlivý mladý muž mohl z vlastní vůle rozhodnout, že bude hospodařit, a nikoli sloužit Bohu jako jeho otec a bratří.

Ani jeden z nich tedy neznal klíč k tajemství druhého, oba byli dosti zmateni z toho, co se od druhého dovídali, a oba vyčkávali, co ještě se o charakteru i způsobech druhého dovědí, aniž se pokoušeli vniknout do jeho minulosti.

Každý den, každá hodina mu obnažovaly další kousek její povahy, a jí přinášely obdobné poznatky o něm. Tess se snažila žít co nejuzavřeněji, trochu špatně však odhadovala sílu své vlastní mladé svěžesti.

145

Ze začátku jako by byla v Angelovi Clarovi viděla spíše duši než muže. Z tohoto úhlu se s ním srovnávala; a kdykoli se ukázalo, jak rozsáhlé má vědomostí, jak velký je rozdíl mezi jejím prostým postojem a nesmírně vysokou úrovní jeho úvah, podléhala sklíčenosti a jakékoli snažení z její strany jí připadalo zbytečné.

Jednoho dne si povšiml, jak je zaražená, když náhodou připomněl cosi z pastýřského života ve starém Řecku. Zatímco hovořil, trhala u cesty poupata zvaná „páni a dámy”.

„Proč se najednou tváříte tak ztrápeně?” zeptal se.

„Ach, to já jen kvůli sobě,“ řekla s posmutnělým úsměvem a roztěkaně začala olupovat jednu „dámu”. „Jen mě napadlo, jak jinak bych mohla žít. Připadá mi, že mám život úplně zmarněný, protože jsem se k ničemu nedostala! Když vidím, co znáte, co všechno jste četl a viděl a promyslil, cítím, jaké jsem nic! Jsem jako ta ubohá královna ze Sáby, co žila v bibli. Víc ducha ve mně není.“

„Proboha, kvůli tomu se přece netrapte,” zvolal se zaujetím, „byl bych jen rád, má milá Tess, kdybych vám mohl pomoci s čímkoli, co byste chtěla poznat z historie, z literatury”

„Zase dáma,“ přerušila ho a ukázala poupě, které doloupala.

„Cože?”

„Že je vždycky víc dam než pánů, když se začne loupat.”

„Nechte těch pánů a dam. Chtěla byste se věnovat nějakému studiu — třeba historie?”

„Někdy mi připadá, že už o ní nechci vědět nic víc, než vím.”

„Proč?”

„Protože nač se mám dovídat, že jsem jen jedna z dlouhé řady — zjišťovat, že v nějaké staré knize se píše o dívce, která byla zrovna taková jako já, a vědět, že budu jenom hrát její úlohu. Je mi z toho smutno, to je všechno. Radši nemyslet na to, že tvoje povaha a všechno, co jsi kdy udělal, je přesně takové jako u tisíců a tisíců jiných, a že tvůj budoucí život a činy budou taky takové jako u tisíců a tisíců jiných.”

„Takže se opravdu nechcete nic dovědět?”

146

„Docela ráda bych se dověděla, proč — proč slunce stejně svítí na spravedlivé i nespravedlivé, “ odpověděla a hlas se jí trochu zachvěl. „Ale to mi knihy neřeknou.“

„Taková hořkost, Tess, že vám není hanba!“

Jeho slova byla ovšem jen běžný konvenční obrat, protože sám tento druh úvah z minulých let dobře znal. A když se podíval na ta nevinná ústa a rty, pomyslil, že takováto dcera země může mít podobné pocity jen odposlouchané. Loupala dál pány a dámy, až Clare, který chvilku pozoroval vlnku jejích řas, jež při sklopeném pohledu poklesaly až těsně k jemné tváři, zdráhavě odešel. Po jeho odchodu ještě chvíli postála a zamyšleně doloupala poslední poupě; pak se vytrhla ze zasnění a podrážděně je i se všemi ostatními ušlechtilými květy odhodila na zem, v návalu hněvu na sebe samu, že je tak pošetilá a že ji v hloubi srdce rozechvívá něha.

Jak hloupá mu musí připadat! V rostoucí touze po jeho dobrém mínění se rozpomněla na to, co se nedávno po tak těžkých následcích rozhodla vypudit z mysli — na totožnost své rodiny s rodem rytířských ďUrbervillů. Přestože to je pouze holý přídomek, přestože jeho objev pro ni v mnoha směrech znamenal pohromu, snad jím u pana Clara jako ušlechtilého člověka, zabývajícího se historií, získá vážnost natolik, že zapomene na její dětinské chování s pány a dámami, když bude vědět, že ty sochy z purbeckého mramoru a alabastru v kingsberském kostele opravdu představují její vlastní přímé předky; že není žádná falešná ďUrbervillová, která se ke jménu dostala jen dík penězům a ctižádosti jako ti v Trantridgi, ale pravá ďUrbervillová do morku kostí.

Ale než se odhodlala k tomuto přiznání, nejistá Tess si nepřímo zjišťovala u mlékaře, jak asi by na pana Clara zapůsobilo, a zeptala se, jestli pan Clare chová v nějaké zvláštní úctě staré hrabské rody, když přišly o všechen majetek a pozemky.

„Pan Clare,“ prohlásil mlékař nadšeně, „je jeden z největších kverulantů, co znám — jako by ani nepatřil do svý rodiny; a jestli něco nenávidí víc než co na světě, tak jsou to řeči o takzvaný starý dobrý rodině. Říká, že to přece dá rozum, že starý rodiny udělaly v minulosti svoje a teď už z nich

147

nic nezbylo. Třeba Billetovi a Drenkhardovi a Greyovi a St. Quintinovi a Hardyovi a Goldovi, těm tady v údolí patřívaly celý míle půdy; a teď byste je mohla vydražit za babku. A třeba zrovna naše malá Retty Priddlová, ta je z rodu Paridellů, víte — to je stará rodina a patřila jí spousta pozemků u Kings-Hinstocku dávno předtím, než kdo co slyšel o hraběti z Wessexu, co tam teď je všude pánem. A pan Clare se to dověděl a kolik dní neměl pro tu ubohou holku dobrýho slova. ,Pchá,‘ říkal jí, ,z vás jakživa nebude pořádná dojička! Co ve vás kdy bylo, to jste už dávno promrhali v Palestině, a teď musíte tisíc let odpočívat, aby se vám vrátila síla k dalším činům!‘ A tuhle sem přišel jeden kluk hledat práci, jmenoval se Matt, a když jsme se ho ptali na příjmení, řekl, že jakživ neslyšel, že by něco takovýho měl, a když jsme se pak ptali proč, povídá, že tu jeho rodina asi ještě není dost dlouho. A pan Clare vám najednou vyskočil a potřásl mu rukou. , Přesně takovéhle chlapce mám nejradši! Určitě v životě hodně dokážeš.‘ A dal mu půlkorunu. Kdepak pan Clare, ten nemůže starý rodiny ani cítit!“

Když nebohá Tess vyslechla takto zkreslené názory pana Clara, byla ráda, že se ve slabé chvilce o své rodině nezmínila ani slovem — i když její rodina byla tak mimořádně stará, že třeba už má za sebou celý ten okruh a stala se z ní zase nová. A navíc tu byla ještě jiná dojička, v tomto směru zřejmě právě tak dobrá jako Tess. Mlčela tedy o hrobce ďUrbervillů i o rytíři Viléma Dobyvatele, po němž se jmenovala. Z tohoto nahlédnutí do Clarovy povahy usuzovala, že u něho probudila zájem především svým prostým původem, domněle nezatíženým tradicí.

XX

Jaro se rozvíjelo a zrálo. Každoroční várka listů, slavíků, drozdů, pěnkav a dalších stvoření s krátkým životem nastoupila na místo jiných, kteří tu žili loni, kdy ti letošní ještě

148

nebyli než zárodky a anorganické částice. Paprsky vycházejícího slunce protahovaly pupence a prodlužovaly je v dlouhé stvoly, pozvedaly mízu v neslyšných proudech, rozevíraly plátky květů, z neviditelných výtrysků a výdechů sály vůně.

čeleď v Crickově mlékárně žila spokojeně, v pohodě, dokonce vesele. Zaujímali na celém společenském žebříčku snad to nejšťastnější postavení; byli nad úrovní, k níž dosahuje nouze, a pod úrovní, v níž konvence začínají ochromovat přirozené cítění a dostatek vystavený nárokům nejotřelejší módnosti se zdá příliš malý.

Minul čas jarní zeleně, v němž jako by jedinou touhou všeho v přírodě bylo rašení. Tess a Clare se bezděčně navzájem poznávali, ocitali se až na pokraji vášně, navenek se jí však nedávali strhnout. Po celou dobu, podrobeni neodvratnému zákonu, se přibližovali jeden druhému stejně nezadržitelně jako dva toky v jednom údolí.

Nikdy v životě nebyla Tess tak šťastna jako nyní, a patrně tak šťastna už nikdy nebude. Jednak tělesně i duševně odpovídala svému novému prostředí — rostlinka, jež vypustila kořeny do jedovaté země, z níž vyklíčila, byla přesazena do živné půdy. Navíc setrvávali ona i Clare zatím na sporném rozhraní náklonnosti a lásky; nepronikli ještě do hlubin, nepřepadly je dosud úvahy spjaté s neodbytnými otázkami: „Kam mě zanese tento nový proud? Co znamená pro mou budoucnost? Jaký má vztah k mé minulosti?“

Tess byla pro Clara dlouho pouze určitým jevem, který se vyskytl v jeho blízkosti, kvetoucí hřejivou vidinou, jež teprve nedávno pronikla do jeho povědomí. Nebránil se myšlenkám na ni a domníval se, že jeho zaujetí není ničím víc než pohledem filozofa na neobyčejně nový, svěží a zajímavý typ ženy.

Vídali se neustále, nebylo vyhnutí. Denně se setkávali v onu zvláštní a velebnou chvíli ranního šírání, nafialovělého či růžového rozbřesku; neboť zde se muselo vstávat záhy, velice záhy. Dojilo se časně, ještě před dojením se sbírala smetana a s tou se začínalo těsně po třetí hodině. Střídavě si určovali, kdo vstane po zazvonění budíku a probudí ostatní, a protože sem Tess přišla poslední a protože se brzy ukázalo, že se na ni lze spolehnout a že nezaspí jako ostatní, byl tento úkol svě

149

řován nejčastěji jí. Sotva padla a zadrnčela třetí, vyšla z pokoje a spěchala k mlékařovým dveřím; pak vylezla po žebříku a zavolala Angela hlasitým šepotem; nakonec vzbudila ostatní dojičky. Než se Tess oblékla, byl už Clare dole a venku ve vlhkém vzduchu. Děvečky i mlékař si obvykle odespali ještě jeden veršík a objevili se teprve za čtvrt hodiny.

Šedavé polotóny rozbřesku jsou jiné než šedavé polotóny dohasínajícího dne, i když ve stupni temna možná není rozdílu. Za ranního šera jako by světlo bylo plné síly a tma se odtahovala; za večerního šera sílí a roste tma a světlo jí ospale ustupuje.

Protože tak často — možná že ne vždy náhodou — vstávali v mlékárně jako první, připadalo jim, že jsou vzhůru ze všech lidí na světě jenom oni. Na počátku svého pobytu v Talbothays Tess nesbírala smetanu, ale sotva vstala, vycházela ven, kde na ni obvykle čekal. Přeludný, provlhlý polosvit, kryjící rovné lučiny, v nich vyvolával pocit osamocení, jako by byli Adam a Eva. V příšeří počínajícího dne Angelovi připadalo, že Tess vyniká vznešenou krásou ducha i těla, téměř vladařskou mocí — snad i proto, že věděl, že v tom předjitřním čase se v okolním kraji až po sám obzor patrně neprochází přírodou žádná žena obdařená takovým půvabem jako ona a málo takových je po celé Anglii. Krásné ženy za ranního úsvitu obvykle spí. Tess byla u něho, a ostatní nikde.

Když spolu kráčeli podivným temnem, prostupovaným jasem, k místům, kde odpočívaly krávy, často si vzpomněl na hodinu vzkříšení. Nepomyslil ovšem, že po jeho boku kráčí Magdaléna. Zatímco celá krajina byla pokryta neurčitým stínem, obličej jeho společnice, vystupující nad vrstvu mlhy, jako by světélkoval. Připadala mu jako přízrak, jako oproštěná duše. Ve skutečnosti se v její tváři nepostřehnutelně odrážela chladná zář dne ze severovýchodu; jeho tvář, i když si to neuvědomoval, připadala Tess stejně průzračná.

V těchto chvílích, jak jsme již řekli, na něj působila nejhlouběji. To nebyla dojička, ale vtělení samé podstaty ženskosti — všechny ženy soustředěné do jediné typické podoby. Položertovně ji nazýval Artemidou, Démétér a dalšími bájnými jmény, ale neměla je ráda, protože jim nerozuměla.

150

„Říkejte mi Tess,“ prosila ho s tváří odvrácenou, a on jí tak říkal.

Potom se rozsvětlovalo a Tess dostávala rysy prosté ženy; z bohyně rozdávající štěstí se měnila v bytost, jež po štěstí toužila.

V těchto hodinách, jež nejsou určeny lidem, se dostávali až do těsné blízkosti vodního ptactva. Z větví školky, kolem níž procházeli při kraji louky, vylétaly volavky s ostrým pokřikem, připomínajícím otvírání dveří a okenic; a pokud je dvojice míjela, když už byly venku, směle zůstávaly stát ve vodě a sledovaly ji jen s pomalým, vodorovným, lhostejným otáčením hlavy, připomínajícím pohyb loutek na orloji.

Později pozorovali drobné potrhané zbytky bledé letní mlhy, jež se v nezřetelných, plochých vrstvách, patrně ne silnějších než pokrývka, držely nad lukami. Na došeda zvlhlé trávě bylo vidět, na kterých místech ležely přes noc krávy — v moři rosy temně zelené ostrůvky suchého porostu, velké jako jejich těla. Od každého ostrůvku se táhla klikatá stopa, jak zvíře vstalo a šlo se pást, a na konci stopy krávu vždy našli; když je poznala, funivě vydechla a kolem nozder se jí vytvořil obláček vlastní mlhy, hustší než pára nad lukami. Potom, jak kdy, buď zaháněli zvířata do ohrady, nebo usedli a podojili je na místě.

Někdy byly letní mlhy vyšší, a tu se louky prostíraly jako bílé moře, z něhož podobny nebezpečným skalám trčely roztroušené stromy. Ptáci vylétali mlhou vzhůru do jasu a slunili se zavěšeni na rozpjatých křídlech nebo usedali na vlhké dráty rozdělující louky, jež teď zářily jako pruty z křišťálu. Mlha se srážela do nepatrných démantů i na Tessiných řasách a její orosené vlasy byly jako posety perličkami. Když den nabyl síly a zevšedněl, všechny na ní oschly, pominula také Tessina podivná, éterická krása, zuby, rty i oči se jí leskly ve slunečních paprscích a byla z ní zase jen oslnivě půvabná dojička, jež si musela proti ostatním ženám na světě uhájit své.

Tou dobou už slýchali hlas mlékaře Cricka, který huboval dojiče z chalup, že přišli pozdě, a ostře káral starou Deboru Fyanderovou, že si nemyje ruce.

„Prokristaboha, jedeš s těma rukama pod pumpu, Deb!

151

Namouduši, kdyby tě Londýňáci znali a věděli, jaká jsi špindíra, ofrňovali by se nad mlíkem a máslem ještě víc než teďka, a to je co říct!“

Pokračovali v dojení, až k jeho konci Tess a Clare i všichni ostatní slyšeli, jak paní Cricková v kuchyni odtahuje od zdi těžký stůl, aby zasedli k snídani; byla to neměnná předehra ke každému jídlu, a tentýž příšerný hřmot provázel pak sklizený stůl na zpáteční cestě.

XXI

Hned po snídani nastal v mlékárně velký poprask. Máselnice se točila jako obvykle, ale máslo se nestloukalo. Kdykoli se to stalo, byla mlékárna ochromena. Šplich, šplach, bylo slyšet smetanu z velkého bubnu, ale zvuk, na který čekali, nepřicházel.

Mlékař Crick se svou ženou, dojičky Tess, Marian, Retty Priddlová, Izz Huettová i vdané dojičky z chalup, a s nimi pan Clare, Jonathan Kail, stará Debora i ostatní stáli a zoufale hleděli na máselnici; i chlapec, který venku poháněl koně, dělal nešťastné oči, aby bylo vidět, že si uvědomuje vážnost chvíle. Dokonce sám zasmušilý kůň jako by se při každé otáčce podíval do okna s tázavým zoufalstvím.

„To jsou už leta, co jsem šel k synovi zaříkávače Trendla do Egdonu — leta letoucí,“ říkal hořce mlékař Crick, „a co ten byl proti svýmu tátovi! Ne jednou, ale padesátkrát jsem povídal, že na něj nevěřím; i když, pravda, ledaskomu pomoh z bryndy. Ale jestli ještě žije, budu se za ním muset vypravit. Ba jo, budu muset, jestli to takhle půjde dál!“

Z mlékařova zoufalství už začínal být zoufalý i pan Clare.

„Zaříkávač Fall z druhýho konce Castlebridge, co se mu říkalo ,Kulatý Ó‘, ten býval, když já byl ještě kluk,“ řekl Jonathan Kail. „Ale teďka už je z něho taky jen prach a popel.“

„Můj děda chodíval k zaříkávači Mynternovi z Owlscom—

152

bu, a ten měl hlavu, jak říkával můj děda,“ pokračoval pan Crick. ,.Jenže chytrýho člověka abys dneska pohledal.“

Paní Cricková myslela spíše na to, co se děje teď.

„Třeba se někdo v domě zamiloval,“ nadhodila. „Za mladých let jsem slýchala, že to pak takhle dopadá. Poslyš, Cricku — ta děvečka, co tu byla před lety, pamatuješ, a jak máslo potom nešlo —“

„Vidíš, vidíš — ale to bylo něco jinýho. To nemělo se zamilováním nic společnýho. Pamatuju se docela přesně — tenkrát se něco stalo na máselnici.“

Otočil se ke Clarovi.

„Jack Dollop, takový zatracený holkař, byl tady u nás jeden čas jako dojič, víte, mladý pane, a ten chodil za jednou panenkou tamhle z Mellstocku a sved ji stejně jako spoustu jiných před ní. Jenže tentokrát měl taky poznat úplně jinou ženskou, než na jaký byl zvyklý, a to nebylo to děvče samo. Jednoho dne, bylo to zrovinka na Zelený čtvrtek, jsme tu stáli tak jako teďka, jenže se nestloukalo, a najednou vidíme, matka tý holky se žene ke dveřím, v ruce obrovský deštník s mosazným držadlem, vola by tím zabil, a křičí: ,Pracuje tu u vás Jack Dollop — protože já ho hledám! Má u mě zatracený vroubek, to vám povídám!’ A kousek za matkou jde ta Jackova holubička a zoufale brečí do kapesníku. ,Panebože, už je to tady,‘ zhrozil se Jack, jen je oknem zahlíd. ,Ta mě zabije! Kam se poděju — kam se — Neříkejte jí, kde jsem!‘ A v tu chvíli vlez poklopem do máselnice a zavřel se v ní zevnitř, zrovna když se matka toho děvčete vřítila do domu. ,Ten lotr — kde ho máte?‘ křičí, ,vyškrábu mu oči, jen mě na něj pusťte!‘ No, hledala ho po všech koutech, nadávala mu, co se do něho vešlo, a Jack se krčil napůl udušený v máselnici, a ta nebohá panenka — nebo spíš mladá ženská —, ta si mohla u dveří oči vyplakat. Teda na to do smrti nezapomenu, do smrti smrťoucí! To by bylo pohnulo i kamenem. Ale kdepak, najít ho nemohla.”

Mlékař se odmlčel, dva tři posluchači prohodili nějakou poznámku.

U příběhů mlékaře Cricka se často zdálo, že už jsou u konce, když ve skutečnosti nebyly, a kdo mlékaře neznal, dal se

153

svést k předčasným závěrům; staří přátelé na to u něho už ovšem byli zvyklí. Vypravěč pokračoval:

„Tedy jak na to ta stará mohla přijít, to vám nepovím, ale zjistila, že Jack je vevnitř v máselnici. Neřekla ani slovo, popadla kliku (tenkrát jsme ještě točili ručně) a roztočila a Jackem to vevnitř začalo házet. ,Proboha zastavte tu máselnici! Pusťte mě ven!‘ křičel a vystrčil hlavu, ,vždyť to ze mě nadělá hroudy!’ (Byl v jádru strašpytel, to jsou takoví chlapi většinou.) ,Ani mě nenapadne, dokud nedáš do pořádku, žes ji připravil o panenskou nevinnost!‘ povídá ta ženská. ,Zastav máselnici, ty stará čarodějnice,’ piští Jack. ,Cože, ty mi budeš říkat stará čarodějnice, ty jeden svůdníku!’ povídá ona, ,když už mi máš pět měsíců říkat paní tchyně?‘ A máselnice se točila dál a v Jackovi zase chřestily kosti. Říkám vám, nikdo z nás si netrouf se do toho vložit; až Jack nakonec slíbil, že to s ní dá do pořádku. ,Dám, dám — a za svým slovem stojím!’ řekl. No a tak to tenkrát skončilo.”

Zatímco posluchači se smíchem vtipkovali, zašuměl za jejich zády rychlý pohyb a všichni se otočili. Tess, celá zbledlá, už stála u dveří.

„Dneska je ale horko,” zašeptala téměř neslyšně.

Bylo horko, a nikdo nespojoval její odchod s mlékařovou vzpomínkou. Pan Crick vykročil, otevřel jí dveře a s jemným posměchem pravil —

„Copak, panenko (často ji s netušenou ironií oslovoval takto mazlivě), vy nejkrásnější dojičko, jakou jsem tu v mlékárně kdy měl — to nesmíte být takhle jako z vosku, jen to dýchne létem, to byste se nám pak v opravdových vedrech úplně rozpustila, a co my bez vás? Ze, mladý pane?”

„Udělalo se mi mdlo — venku mi snad bude líp,” řekla nepřítomně a vyšla.

Naštěstí pro ni se v ten okamžik šplíchání v roztočené máselnici proměnilo v rozhodný čvachtot.

„Už to jde!” zvolala paní Cricková a všichni si přestali všímat Tess.

Krásná trpitelka se navenek záhy zotavila; celé odpoledne však měla stísněnou náladu. Když skončilo večerní dojení, nechtělo se jí zůstat s ostatními, vyšla ven a procházela se,

154

ani nevěděla kudy. Byla nešťastná — ach, tak nešťastná — když viděla, že pro její přátele byl mlékařův příběh jen humorným vyprávěním a ničím víc; nikdo mimo ni, jak se zdálo, nevnímal, jak je smutný, a zcela určitě nikdo netušil, jak krůtě se dotkl citlivého místa v jejím životě. Večerní slunce jí teď připadalo šeredné, jako veliká planoucí rána na obloze. Jen z křovin u řeky ji vítal osamělý skřehotavý rákosník a jeho smutný, chrčivý skřek jí zněl jako hlas dávného přítele, jehož přátelství ztratila.

V dlouhých červnových dnech chodily dojičky a po pravdě převážná část lidí v domě spat už při západu slunce nebo ještě dříve, protože ranní práce před dojením začínala tak brzy a byla teď v době plných hrotků velice namáhavá. Tess uléhala obvykle se svými družkami. Dnes večer však odešla do společné ložnice první; a když dívky vstoupily, už klímala. Viděla je, jak se svlékají v oranžovém světle zapadajícího slunce, jež vrhalo svou barvu na jejich postavy; opět zadřímla, ale znovu ji probudily jejich hlasy. Nenápadně k nim stočila pohled.

Žádná z jejích tří družek dosud neulehla. Stály ve skupince v nočních košilích a bosy u okna a poslední zarudlé paprsky od západu ještě hřály jejich tváře i šíje i stěny pokoje. Všechny s velkým zaujetím sledovaly kohosi v zahradě, obličeje těsně vedle sebe: jeden veselý, kulatý, jeden bledý, vroubený tmavými vlasy, jeden hezoučký, s rusými vrkoči.

„Nestrkej se! Vidíš zrovna tak dobře jako já,“ říkala Retty, rusovlasá a nejmladší dívka, oči nepřetržitě upřené z okna.

„Máš to marný, milovat ho, zrovna tak jako já, Retty Priddlová,“ škádlila ji nejstarší Marian s veselým obličejem. „Ten si myslí na jinou tvářičku, než je tvoje!“

Retty Priddlová se pořád ještě dívala a druhé dvě vyhlédly znovu.

„Tamhle jde,“ zvolala Izz Huettová, bledé děvče s matně tmavými vlasy a ostře vykrojenými rty.

„Ty nemusíš nic říkat, Izz,“ odpověděla Retty. „Dobře jsem tě viděla, jaks líbala jeho stín.“

„Co že jsi viděla?“ ptala se Marian.

„No co — stál nad kádí a vypouštěl syrovátku a stín jeho

155

1

obličeje dopadal dozadu na zeď hned vedle Izz, jak tam plnila sud. Přitiskla pusu na stěnu a políbila stín jeho úst; já jsem to viděla, i když on ne.“

„Ale, Izz Huettová,“ řekla Marian.

Izz Huettové naskočily uprostřed tváří červené skvrny.

,,A co na tom,“ prohlásila a snažila se mluvit chladně. „Jestli jsem do něho zamilovaná, tak Retty je zamilovaná taky; a když na to přijde, ty, Marian, jakbysmet.“

Marian se stále zarůžovělým kulatým obličejem se začervenat nemohla.

„Že já?“ řekla. „Taková hloupost! Podívejte, tamhle už zase jde! Drahý oči — drahá tvář — drahý pan Clare!“

„Vidíš, vidíš — teds to přiznala!“

„Vždyť ty taky. My všechny tři,“ odpověděla Marian přímočaře s otevřeností člověka, jemuž je mínění ostatních úplně lhostejné. „Bylo by to směšný, jedna druhý něco předstírat, i když ostatním to vykládat nemusíme. Vzala bych si ho třeba hned zítra!“

„Já taky — a kolik dalších,” zašeptala Izz Huettová.

„A já taky,“ přidala se plašší Retty.

Posluchačka jen žhnula.

„Všechny si ho vzít nemůžem,“ řekla Izz.

„Taky si ho nevezmem, a žádná z nás, což je ještě horší,“ řekla nejstarší. „Tamhle už zase jde.“

Všechny tři mu poslaly vzdušný polibek.

„Proč?“ zeptala se rychle Retty.

„Protože má nejradši Tess Durbeyfieldovou,“ řekla Marian a ztlumila hlas. „Pozoruju ho den co den a přišla jsem na to.“

Zamyšleně se odmlčely.

„A ona o něj nestojí?“ vydechla nakonec Retty.

„No — někdy si myslím, že taky stojí.“

„Stejně je to všechno hloupost,“ řekla netrpělivě Izz Huettová. „Samozřejmě si nevezme žádnou z nás, ani Tess — mladý pán z dobré rodiny, který bude mít spoustu pozemků a statek v cizině! To nám spíš řekne, jestli k němu nechceme jít dělat děvečky za tolik a tolik ročně!“

Jedna vzdychla, druhá vzdychla, baculatá Marian ze všech nejhlouběji. Vedle na posteli také kdosi vzdychl. Do očí

156

Retty Priddlové, hezké nejmladší rusovlásky — posledního výhonku Paridellů, v hrabských análech tak významných —, vystoupily slzy. Ještě chvíli vyhlížely, tři tváře, jedna vedle druhé, trojí pomíchaný odstín vlasů. Ale nic netušící pan Clare zašel do domu a už ho neviděly; a protože se začínalo stmívat, vklouzly do postelí. Za několik minut ho bylo slyšet, jak stoupá po žebříku do svého pokoje. Marian za chvilku pochrupovala, ale k Izz nepřicházel spánek velice dlouho. Retty Priddlová plakala, až usnula.

Tess, vzrušenější než ony, však měla ještě pořád k spánku daleko. Jejich rozhovor byla další hořká pilulka, kterou musela ten den spolknout. Jejího srdce se nedotkl osten sebemenší žárlivosti. Věděla, že jí pan Clare dává přednost. Byla půvabnější než ony, vzdělanější, a přestože byla hned po Retty nejmladší, měla v sobě více ženskosti než kterákoli z nich a věděla, že když se jen trochu vynasnaží, uhájí si v srdci Angela Clara své místo v neprospěch těchto svých upřímných přítelkyň. Těžko však najít odpověď na otázku, zdali se má snažit. Žádná z nich bezesporu neměla ve vážném slova smyslu ani stín naděje; ta či ona však měla nebo má možnost v něm načas probudit něžné city a radovat se z jeho pozornosti, dokud bude v mlékárně. Takové nerovné lásky někdy končí sňatkem, a od paní Crickové Tess věděla, že pan Clare jednou se smíchem nadhodil, k čemu že by mu bylo dobré oženit se s jemnou dámou, když se bude muset starat o deset tisíc akrů pastvin v koloniích, chovat dobytek a pěstovat obilí. K němu se může hodit jedině žena ze zemědělství. Ale ať už to pan Clare myslil vážně nebo ne, jak by směla ona, která s čistým svědomím teď už nemůže připustit, aby se s ní oženil kterýkoli muž, a která se svatosvatě rozhodla, že odolá každému pokušení se vdát, jak by směla odvádět pozornost pana Clara od jiných žen jenom pro to krátké štěstí, pro radost z jeho hřejivé přízně po dobu jeho pobytu v Talbothays?

157

XXII

Když ráno scházely dolů, zívaly; sbírání smetany i dojení však proběhlo jako obvykle a pak se šlo do kuchyně snídat. Mlékař Crick chodil po domě celý rozčilený. Dostal dopis, v němž si zákazník stěžoval, že máslo má pachuť.

„A zatraceně, má ji doopravdy!“ zlobil se a v levé ruce držel dřevěnou měchačku s přichystaným kouskem másla. „No ochutnejte sami!“

Shromáždili se kolem něho; ochutnával pan Clare, ochutnávala Tess, po ní dojičky z domu, jeden dva dojiči a jako poslední paní Cricková, která přiběhla od stolu s nachystanou snídaní. Máslo mělo skutečně pachuť.

Mlékař, který se zcela soustředil, aby příchuť lépe vycítil a přesně odhadl, který druh škodlivých bylin takto zavání, náhle zvolal:

„To je česnek! A já myslel, že po něm tam na louce už není ani veta!“

Pak si všichni staří pracovníci vzpomněli, že před lety bylo máslo právě takhle pokažené, když se krávy pásly na jedné suché louce, na kterou jich několik teď v minulých dnech taky pustili. Tenkrát mlékař pachuť nepoznal a myslel si, že je máslo očarované.

„Musíme tu louku prohledat,“ rozhodl. „Takhle to dál nejde.“

Vyzbrojili se starými špičatými noži a šli společně. Protože zákeřná rostlinka zřejmě byla velice droboučká, když dosud unikla běžné pozornosti, zdála se snaha nalézt ji na rozlehlé ploše husté trávy úplně beznadějná. Ale protože na tom velice záleželo, zúčastnili se hledání všichni a vytvořili dlouhou řadu. Na horním konci mlékař s panem Clarem, který se dobrovolně nabídl pomoci; pak Tess, Marian, Izz Huettová a Retty; vedle nich Bili Lewell, Jonathan a vdané dojičky — okatá Beck Knibbsová s kudrnatými černými vlasy a plavá Frances, jež si v zimních výparech vlhkých luk uhnala souchotiny —, které žily ve svých chalupách.

S očima upřenýma k zemi se pomalu ploužili po pruhu lou—

158

ky a vraceli se potom o něco níže tak, aby z celé louky neunikla pohledu některého z nich ani jediná píď. Bylo to úmorné, a na celé ploše nenašli víc než půltucet česnekových výhonků; rostlinka však byla tak čpavá, že patrně stačilo, aby ji jediná kráva pozřela v jediném soustu, a veškeré máslo z mlékárny ten den dostalo pachuť.

Lišili se od sebe velice výrazně povahou i způsoby, přesto však skloněni tvořili podivuhodně jednotnou řadu, samozřejmou a tichou; kdyby byl teď někdo cizí šel vedle po cestě a nazval je „janky“, bylo by to omluvitelné. Jak se ploužili, skloněni až k zemi, aby rostlinku rozeznali, odrážela se jim v zastíněných tvářích jemně žlutá záře blatouchů, takže připomínali skřítky ozářené měsíčním světlem, přestože jim do zad vší silou pražilo polední slunce.

Angel Clare, který družně trval na zásadě dělat všechno, co musejí dělat ostatní;, tu a tam vzhlédl. Samozřejmě to nebyla náhoda, že šel vedle Tess.

„Tak co, jak vám je?“ zašeptal.

„Dobře, děkuju, mladý pane,“ odpověděla vážně.

Půlhodiny předtím si spolu povídali o spoustě osobních věcí, a tak byl takovýto způsob zahájení rozhovoru snad trochu zbytečný. Ale v řeči se dál nedostali. Lezli a lezli, lem její sukně se chvílemi dotkl jeho nohavic a jeho loket chvílemi zavadil o její. Nakonec to už mlékař, který byl hned vedle nich, nemohl vydržet.

„Namouduši, už jsem z toho hrbení v kříži jak přeražený,“ zvolal a s bolestným výrazem se pomalu vztyčoval, až se napřímil. „A vy, panenko Tess, vám včera nějak nebylo dobře — z tohohle vás parádně rozbolí hlava. Jestli se vám dělá mdlo, nechte toho; ostatní to dodělají.“

Mlékař Crick nechal práce a Tess zpomalila. Pan Clare taky vystoupil z řady a začal hledat česnek na vlastní pěst. Když Tess zpozorovala, že stojí vedle ní, plna vnitřního napětí po vyslechnutém večerním rozhovoru promluvila první.

„Jsou hezké, viďte?“ zeptala se.

„Kdo?“

„Izzy Huettová a Rettv.“

Tess ve svém chmurném rozpoložení usoudila, že některá

159

z těchto dívek by byla pro statkáře dobrou ženou a že by na ně měla upozornit a zastínit svou vlastní prokletou krásu.

„Hezké? Jistě, ano — jsou to hezké dívky — takové svěží. Často si to říkám.“

„I když jim, chudinkám, krása dlouho nevydrží.“ „Nevydrží, bohužel.“

„Jsou výborné dojičky.“

„Jsou — ovšem ne lepší než vy.“

„Smetanu sbírají lépe než já.“

„Opravdu?”

Clare je chvíli pozoroval — ony jeho samozřejmě také. „Červená se,“ pokračovala Tess hrdinsky.

„Kdo?“

„Retty Priddlová.“

„Ale! A proč?“

„Protože se na ni díváte.”

Jakkoli by se byla ráda obětovala, nemohla dost dobře pokračovat a zavolat na něho: „Ožeňte se s některou z nich, jestli si opravdu chcete vzít dojičku a ne dámu; a nemyslete si na mě!“ Šla za mlékařem Crickem se smutným zadostiučiněním, že se Clare ještě zdržel.

Od toho dne se nutila vyhýbat se mu, přestože to pro ni bylo bolestné — nikdy už si nedovolila setrvávat v jeho společnosti tak jako dříve, ani když se setkávali čirou náhodou. Dávala ostatním třem veškeru příležitost.

Tess byla natolik ženou, aby z vyznání dívek pochopila, že čest všech těchto dojiček je v rukou Angela Clara, a když viděla, jak se Clare snaží ani v nejmenším nenarušit štěstí kterékoli z nich, vzrůstala v ní něžná úcta k tomu, co u něho, ať už správně nebo mylně, považovala za projev ukázněného sebeovládání — vlastnosti, kterou by nebyla u druhého pohlaví nikdy předpokládala; kdyby jí nebylo, šlo by nejedno z těch prostých srdcí, která tu s Clarem žila pod jednou střechou, svou životní poutí s pláčem.

160

XXIII

Než se nadáli, nastala červencová vedra a vzduch v plochém údolí doléhal na mlékárenskou chasu, na krávy i na stromy s omamující tíhou. Často padal teplý, rozpařený déšť, takže tráva spásaná dobytkem byla ještě šťavnatější, a na ostatních lukách nebylo možno začít sekat otavu.

Bylo nedělní ráno, s dojením už skončili a dojiči bydlící mimo mlékárnu se rozešli domů. Tess a ostatní tři dívky se rychle oblékaly, protože se dohodly, že společně půjdou do kostela v Mellstocku, který ležel asi tři míle od mlékárny. Tess byla v Talbothays už dva měsíce a dnes se chystala na první vycházku.

Celé předchozí odpoledne i noc se s šumotem valily přes lučiny těžké průtrže mračen a místy spláchly do řeky sena; dnes ráno však po bouři zasvítilo slunce tím zářivěji a vzduch byl provoněný a jasný.

Klikatý úvoz, vedoucí z osady do Melístocku, se pěkný kousek vinul nejníže položenými místy v údolí, a když dívky došly k nejhlubší proláklině, zjistily, že déšť cestu zaplavil a že po délce asi padesáti yardů sahá voda až nad kotníky. Ve všední den by to nebyla žádná překážka, v bytelných dřevácích a v botách by se byly přebrodily bez úhony; dnes však byla louže velice nepříjemnou překážkou, protože byl den marnivosti, den nicnedělání, kdy pod pokryteckou záminkou, že se zabývá věcmi duchovními, vyšlo tělo koketovat s tělem, a při této příležitosti měly dívky na sobě bílé punčochy a jemné střevíčky a růžové, bílé a nafialovělé šaty, na nichž by bylo vidět každou kapku bláta. Slyšely sezvánět kostelní zvon — a měly před sebou ještě skoro míli cesty.

„Koho by bylo napadlo, že se řeka v létě takhle rozleje,“ vzdychala Marian z příkrého svahu vedle úvozu, na který vylezly a na němž se velice vratce přidržovaly v naději, že po něm přejdou až za louži.

„Takhle se tam nedostaneme, bud projdeme tou vodou, nebo to musíme vzít oklikou přes mýto; a to bychom přišly hrozně pozdě,” řekla Retty beznadějně a zastavila se.

161

„A já jsem vždycky celá rudá, když přijdu pozdě do kostela a lidi se ohlížejí,“ pravila Marian, „a mám pak tváře červený, ještě když už je málem po požehnání.”

Jak tam stály, přichycené na stráni, ozvalo se za zákrutem cesty čvachtání a náhle se objevil Angel Clare, který se k nim blížil úvozem.

čtyři srdce se v ten ráz prudce rozbušila.

Syn dogmatického faráře byl oblečen právě tak nesvátečně jako kdykoli; měl na sobě své mlékařské šaty, vysoké boty do bláta, pod klobouk si zastrčil zelný list, aby mu chladil hlavu, a na dovršení krásy se ozdobil bodlákem.

„Nejde do kostela,” řekla Marian.

„Ne — ale kdyby tak šel,” zašeptala Tess.

V krásných letních dnech — možná že měl pravdu, možná že nikoli, abychom použili bezpečného obratu uhýbavých polemiků — dával Angel přednost rozjímání v přírodě před rozjímáním v kostelích či kaplích. Dnes ráno se šel navíc také podívat, jaké škody způsobil příval na senách. Při své pochůzce spatřil dívky už hodně zdaleka, i když ony byly tak zaujaty starostí, jak se dostat dál, že si ho nevšimly. Věděl, jak vysoko stoupla v těchto místech voda, a že se přes ni nedostanou. Spěchal tedy za nimi s neurčitou představou, že by jim mohl pomoci — zvláště jedné z nich.

čtveřice dívek s růžovými tvářemi a jasnýma očima, stojící na svahu jako holubi na sklonu střechy, vypadala v lehkých letních šatech tak půvabně, že se kousek od nich na chvilečku zastavil. Do průsvitných sukní se jim při pohybu po trávě nachytala spousta mušek a motýlků, kteří se marně snažili uniknout a vězeli v průhledné tkanině jako ve voliéře. Nakonec Angelův pohled spočinul na Tess, jež stála za ostatními; nedokázala nepodívat se mu rozzářeně do očí, plna zadržovaného smíchu nad jejich bezvýchodným postavením.

Probrodil se k nim vodou, jež mu nesahala k okraji bot, a pozoroval zajaté mušky a motýly.

„Chcete se dostat do kostela?” zeptal se Marian, která stála při kraji; jeho otázka patřila i dalším dvěma děvčatům, netýkala se však Tess.

162

„Ano, mladý pane; a už je skoro pozdě; a já se vždycky

tak —“

„Přenesu vás přes tu louži — jednu po druhé.“

Všem čtyřem se rozhořely tváře, jako by měly jediné společné srdce.

„To asi nepůjde, mladý pane,“ řekla Marian.

„Jinak se na druhou stranu nedostanete. Zůstaňte, kde jste. Nesmysl — tak těžké nejste. Unesl bych vás všechny čtyři najednou. Tak, Marian, pozor,“ pokračoval, „a chyťte se mě kolem ramen, tak. A držte se. Tak je to dobře.“

Marian se mu opřela o rameno a spustila do náruče, jak jí přikázal, a Angel s ní rázně odcházel; při pohledu zezadu vypadala jeho útlá postava jako pouhý stvol obrovského květenství, jímž byla Marian. Zmizeli za ohybem cesty a jen čvachtání jeho kroků a horní stuha na Marianině klobouku prozrazovaly, kde jsou. Za několik minut se opět objevil. Na svahu byla teď řada na Izz Huettové.

„Už jde.“ Z jejího šepotu bylo slyšet, že má rty suché rozechvěním. „A já ho obejmu kolem krku a budu se mu dívat do očí jako prve Marian.“

„Na tom nic není,“ řekla rychle Tess.

„Všechno má svůj čas,“ pokračovala Izz nevnímajíc. „Je čas objímání a čas vzdálení se od objímání; mě teď čeká to první. “

„Fuj, Izz, vždyť to je z Písma!“

„Ano,“ řekla Izz, „krásné verše v kostele vždycky dobře poslouchám. “

Angel Clare, pro něhož bylo přenesení dívek ze tří čtvrtin jen běžným projevem pozornosti, se přiblížil k Izz. Tiše a zasněně se mu sesunula do náruče a Angel s ní obezřetně odcházel. Když bylo slyšet, že se vrací potřetí, Retty se téměř viditelně rozechvěla, jak jí bušilo srdce. Šel pro rusovlasou dívku; a když ji bral do náruče, pohlédl na Tess. Jeho ústa by nebyla mohla říci srozumitelněji: „Za okamžik budeme sami — ty a já.“ Na jejím obličeji bylo vidět, že pochopila; nemohla za to. Rozuměli jeden druhému.

163

Nebohá malá Retty, i když vážila ze všech nejméně, byla pro Clara nejobtížnějším břemenem. Marian byla jako pytel mouky, mrtvá těžká váha, pod níž doslova vrávoral. Izz se dala nést s požitkem a klidně; Retty byla křeč sama.

Prošel však i s tímto neklidným stvořením, spustil Retty na zem a vracel se. Přes živý plot viděla Tess stát dívky ve skupince přesně tak, jak je postavil na nejbližším místě, kde cesta zase stoupala. Teď byla na řadě ona. Zmateně si uvědomila, že vzrušení z blízkosti dechu a očí pana Clara, pro něž svými družkami pohrdala, se v ještě větší míře zmocňuje i jí; a jako by se hrozila, že vyzradí své tajemství, začala se s Clarem v posledním okamžiku ještě dohadovat.

„Já snad dokážu přes ten svah přelézt — lezu lépe než děvčata. Musíte už být hrozně unavený, mladý pane.“

„Ne, Tess, kdepak,” řekl rychle. A než se nadála, ležela mu v náručí a opírala se mu o rameno.

„Tři Líe, abych dostal jednu Ráchel,” zašeptal.

„Všechny jsou lepší ženy než já,“ odpověděla, velkoryse odhodlána jednat, jak se rozhodla.

„Pro mě ne,“ řekl Angel.

Viděl, jak ji to rozrušilo; několik kroků šli beze slova.

„Nejsem moc těžká?” zeptala se bázlivě.

„Ale kdež. Měla byste nést Marian! To je přece váha. Vy jste jako rozčeřená vlnka prohřátá sluncem. A všechen ten nadýchaný mušelín kolem vás, to je pěna.”

„To je opravdu hezké —jestli vám to tak připadá.”

„Víte, že jsem podstoupil tři čtvrtiny téhle práce jenom proto, abych mohl udělat i tu poslední čtvrtinu?”

„Ne.”

„Nečekal jsem, že se dnes stane něco takového.”

„Já taky ne… Voda stoupla tak najednou.”

Její dech však vůbec nenasvědčoval, že by se domnívala, že se jeho poznámka týkala stoupnutí vody. Clare se tiše zastavil a sklonil hlavu k jejímu obličeji.

„Ach, Tessy,” vydechl.

164

Dívčiny tváře ve vánku jen žhnuly, rozechvěním se mu nemohla podívat do očí. Angel si přitom uvědomil, že trochu nepěkně zneužívá náhodné situace; nechal toho. Do této chvíle nepronesli ani slovo přímo o lásce, a bylo by nevhodné o ní promluvit právě teď. Kráčel však pomalu, aby zbytek cesty trval co nejdéle; nakonec však došli k ohybu a poslední kousek už byli v dohledu ostatních tří dívek. Dostali se na souš a Angel ji spustil na zem.

Tessiny přítelkyně si je oba prohlížely rozšířenýma, zamyšlenýma očima a Tess poznala, že o ní mluvily. Angel se spěšně rozloučil a brodil se zpět zaplaveným úsekem cesty.

Čtveřice šla dál jako předtím, až Marian přerušila mlčení :

„Ne, doopravdy — proti ní nemáme žádnou naději. “ Sklesle se podívala na Tess.

„Co tím myslíš?” zeptala se Tess.

„Má tě nejradši — úplně nejradši! Bylo to vidět, jak tě nesl. Byl by tě políbil, kdybys ho byla trochu povzbudila, třeba jen maličko.“

„Ba ne — kdepak,” řekla.

Veselá nálada, s níž se vydaly na cestu, jaksi pominula, přece však mezi nimi nezavládlo nepřátelství ani zloba. Všechny to byly ušlechtilé mladé duše; vyrostly v zapadlých venkovských končinách, v nichž je výraznou citovou složkou odevzdanost osudu, a nic Tess nevyčítaly. Bylo souzeno, aby nad nimi zvítězila.

Tess bylo těžko u srdce. Nezatajovala si skutečnost, že miluje Angela Clara, možná tím vášnivěji, že ví, že ostatní dívky se do něho také zamilovaly. Cit lásky je nakažlivý, zvláště mezi ženami. A přesto pociťovalo totéž lačné srdce soucit s přítelkyněmi. Tess při své čestné povaze proti svému vztahu bojovala, ale příliš chabě, a výsledek byl zcela přirozený.

„Nebudu ti nikdy stát v cestě, ani žádné z vás,“ prohlásila Tess ten večer v ložnici Retty (a slzy jí přitom kanuly). „Nemohu za to, má milá. Myslím, že vůbec nepomýšlí na to oženit se; ale i kdyby mě třeba někdy požádal, odmítla bych ho, tak jako bych odmítla každého.”

„Ach — odmítla? Proč?” zeptala se Retty s úžasem.

165

„Nejde to! Ale budu upřímná. I když úplně ustoupím, nemyslím, že se rozhodne pro některou z vás.“

„To jsem ani nečekala — nepomyslila na to!“ sténala Retty. „Ach bože! Kdybych raději nežila!”

To ubohé dítě, zmučené citem, který ani nechápalo, se obrátilo k druhým dvěma dívkám, jež právě přicházely nahoru.

„Budeme s Tess zase přítelkyně,” řekla jim Retty. „Nedělá si větší naděje než my, že by si ji vzal.”

Zdrženlivost tedy zase pominula, a byly sdílné a upřímné.

„Mně už je úplně jedno, co se se mnou stane,” řekla Marian na pokraji beznaděje. „Chtěla jsem si vzít jednoho mlíkaře ze Sticklefordu, dvakrát mě požádal o ruku; ale — namouduši! — než být jeho ženou, to se radši zabiju! Proč mlčíš, Izz?”

„Abych řekla pravdu,” šeptala Izz, „jak mě dneska držel, byla jsem si úplně jistá, že mě políbí; a tiše jsem se mu opírala o prsa a doufala a doufala a ani se nepohnula. Ale nepolíbil mě. Nechce se mi tady v Talbothays už zůstat ani den! Vrátím se domů.”

Vzduch v ložnici jako by se chvěl beznadějnou vášní dívek. Horečnatě se svíjely pod náporem citu, do něhož je uvrhl krutý zákon Přírody — citu, který nečekaly, po němž ani netoužily. Příroda toho dne rozdmychala plamen, který jim zevnitř spaloval srdce, a muka byla téměř strašlivější, než byly schopny unést. Vášeň smazala všechny rozdílnosti, jimiž se jedna od druhé lišily, a každá z nich se stala jen částečkou jediného organismu, zvaného sex. Byly k sobě tak upřímné a pociťovaly tak málo žárlivosti, protože neměly naději. Všechny byly rozumné a žádná se neutěšovala nesmyslnými představami, nezapírala si svou lásku, nedělala si žádné naděje, že by mohla zastínit ostatní. Plně si uvědomovaly, jak marné je jejich poblouznění ze společenského hlediska; jak je beznadějné od samého počátku; že nemá nejmenší vyhlídky; že jejich láska postrádá cokoli, co by opravňovalo její existenci v očích civilizace (zatímco v očích Přírody byla zcela oprávněná) ; a přitom už sama existence tohoto citu je uváděla do vytržení a štěstí až usmrcujícího; a to vše je naplňovalo ode

166

vzdaností, důstojností, kterou by byla setřela jakákoli věcná a ubožácká možnost získat Clara za manžela.

Zmítaly a převalovaly se na úzkých lůžkách a v místnosti pod nimi jednotvárně odkapávala syrovátka.

„Jsi vzhůru, Tess?“ zašeptala jedna po půlhodině.

Byl to hlas Izz Huettové.

Tess odpověděla, že ano, a v tu chvíli i Retty a Marian náhle odhodily pokrývky a vzdychly:

,,My taky!“

„Chtěla bych vědět, jaká je — ta dáma, co prý pro něho vyhlídla jeho rodina.”

„To bych taky chtěla,” řekla Izz.

„Oni mu vyhlídli nějakou dámu?” vydechla s úžasem Tess. „To jsem nikdy neslyšela!”

„Ano — šušká se to. Mladá dáma z lepších vrstev jako on, a vybrali mu ji rodiče. Dcera jednoho teologa, co bydlí kousek od fary otce pana Clara v Emminsteru; on prý o ni moc nestojí. Ale určitě si ji vezme.”

Doslechly se o tom velice málo; stačilo to však, aby se teď v temnu noci poddávaly zoufalým, bolestným vidinám. Představovaly si do poslední podrobnosti, jak je pan Clare dohnán k souhlasu, jak se chystá svatba, jak je nevěsta rozzářená, jaké má šaty a závoj, jak s ním žije ve šťastném domově, zatímco ony a jejich láska k němu upadly dávno v zapomenutí. Povídaly si o tom a trápily se a plakaly, až spánek zaplašil jejich bolest.

Když se Tess dověděla tuto novinu, zavrhla pošetilé pomyšlení, že se za Clarovými pozornostmi vůči ní skrývá hlubší a vážnější záměr. Je to jen láska k její tváři, pomíjivá, na jedno léto, láska pro lásku — nic víc. A trnovou korunou těchto smutných představ bylo vědomí, že ona, jíž Angel očividně opravdu dává přednost před ostatními, jež o sobě ví, že je celým svým založením mnohem vnímavější, chytřejší, krásnější než její družky, že ona je ho z hlediska mravních zásad mnohem méně hodna než ty prosté dívky, o které on nestojí.

167

XXIV

V překypující přírodě a hřejivém kvasu údolí řeky Froom, v roční době, kdy pod praskotem dozrávání bylo téměř slyšet proudění šťáv, ani nebylo možné, aby se láska třeba sebeblouznivější nevyvinula v lásku vášnivou. Prostředí si podmaňovalo i roztoužená srdce těch, kdo zde žili.

Nad jejich hlavami se přehnal červenec a thermidorským počasím, jež po něm nastalo, jako by se příroda snažila překonat rozpálená srdce v talbothayské mlékárně. Ovzduší údolí, na jaře a počátkem léta tak svěží, bylo teď nehybné a vysilující. Doléhalo na ně těžkými vůněmi a o polednách ležela krajina jakoby v mdlobách. V etiopských parnech zhnědly výše položené svahy pastvin, ale v okolí bublajících potůčků byla tráva stále ještě jasně zelená. A stejně jako žár počasí zevně, spaloval Clara zevnitř žár rostoucí vášně k jemné a tiché Tess.

Údobí dešťů minulo a na výšinách bylo sucho. Když se mlékař vracel domů z trhu, kola jeho pérového vozu rozviřovala vyschlý, drolivý povrch silnice a za nimi se táhly bílé prašné stuhy, jako by se za nimi zapalovaly dva pruhy náloží. Krávy, vyplašené z ovádů, divoce přeskakovaly přes vrátka k ohradě, vysoká pět latí; mlékař Crick měl od pondělka do soboty rukávy košile nepřetržitě vyhrnuté; při větrání nebylo nic platné otvírat okna, když nebyly otevřené i dveře, a v mlékárenské zahradě podlézali kosové a drozdi pod keři angreštu a chovali se spíše jako čtvernožci než jako okřídlení tvorové. Mouchy v kuchyni byly líné, dotěrné a krotké a zdržovaly se na neobvyklých místech, na podlaze, v zásuvkách, dosedaly na hřbety rukou dojiček. Hovory se stále točily kolem slunečního úpalu; a stlouci máslo nebo ještě spíše uchovávat mléko bylo k uzoufání.

Dojili výlučně na loukách, protože tam bylo chladněji a příjemněji, a nezaháněli krávy domů. V průběhu dne se zvířata otrocky stěhovala za stínem sebemenšího stromku, jak se postupně posunoval okolo kmene; a když přišli dojiči, nemohly krávy kvůli mouchám ani klidně postát.

168

Jedno z těchto odpolední se náhodou popásalo asi pět nepodojených krav za rohem živého plotu, stranou od ostatního stáda, mezi nimi i Kráska a Stará kráska, jimž byly Tessiny ruce milejší než ruce kterékoli dojičky. Angel Clare Tess chvíli pozoroval, a když vstávala ze stoličky u krávy, kterou právě dodojila, zeptal se jí, vezme-li teď na řadu tato dvě zvířata. Mlčky přikývla a se stoličkou v natažené ruce a s hrotkem zapřeným o koleno za nimi přešla. Záhy se za plotem ozvalo crčení mléka, jak Tess dojila Starou krásku, a tu se Angelovi, který už uměl dojit stejně dobře jako mlékař, zamanulo zajít také za plot a vzít tam do práce jednu zatoulanou tvrdou krávu.

Všichni muži a také některé ženy se při dojení opírali čelem o krávy a dívali se přitom do hrotku. Nemnohé však — hlavně ty mladší — stáčely hlavu stranou. Také Tess Durbeyíieldová se opírala tímto způsobem, spánkem přitisknuta k boku krávy, oči upřené ke vzdálenému konci louky, ztichlá, jako zahloubaná do úvah. Takto dojila Starou krásku a slunce, jež se jí tou dobou opíralo do zad, osvětlovalo její postavu v kartounových šatech, čepec s volánem a profil, který se rýsoval na hnědém podkladu kravského boku jemně jako kamej.

Nevěděla, že Clare za ní obešel živý plot, že sedí u své krávy a pozoruje ji. Její hlava i rysy byly pozoruhodně nehybné, jako by se propadla do snu, oči otevřené, ale nevidoucí. Nikde žádný pohyb, jen ocas Staré krásky pošvihoval a Tessina zrůžovělá zápěstí se vlnila v rytmickém tepu, jakoby podřízena pravidelným popudům bušícího srdce.

Jak Clare miloval její obličej! A přece v něm nebylo nic nadpozemského; byl sama živost, sama hřejivost, sama opravdovost. A ze všeho nejskutečnější byla ústa. Oči téměř tak hluboké a výmluvné jako její už poznal, viděl i tváře snad neméně krásné, obočí stejně vyklenutá a bradu i hrdlo podobně půvabné; v životě však nezahlédl ústa, která by se mohla rovnat jejím. Ten nepatrně nadzdvižený horní ret by vzrušoval, okouzloval a uváděl v šílenství i mladé muže mnohem méně zamilované. Ještě nikdy se nesetkal s ženou s tak pěknými rty a zuby, které by mu s tak vytrvalou opě-

169

tovností přiváděly na mysl staré alžbětinské podobenství o růžích naplněných sněhem. Jako milenec by je byl bez váhání označil za dokonalé. Ale ne, nebyly dokonalé. A právě pro tu stopu nedokonalosti na téměř dokonalém byly tak sladké, protože právě ona jim dodávala lidskosti.

Clare pozoroval křivku těchto rtů již tolikrát, že si je v duchu uměl snadno vybavit; když je teď měl opět před sebou, plné barvy a života, projel mu celým tělem záchvěv, rozehrál mu každý nerv téměř až k mdlobě; a jakýmsi záhadným fyziologickým pochodem vyvolal zcela prozaické kýchnutí.

Tess si teprve nyní uvědomila, že ji Clare pozoruje; nedala to najevo ani nejmenším pohybem, i když se její podivné zasněné zaujetí rozplynulo a i slepý by byl viděl, jak růžové zbarvení jejího obličeje potemnělo a pak zase sláblo, až z něho zbyl jen nepatrný nádech.

Rozrušení, jež Clara uchvátilo jako znamení na obloze, nepřecházelo. Všechna předsevzetí, zdrženlivost, prozíravost, obavy ustupovaly jako poražený pluk. Vyskočil ze stoličky, nechal hrotek pod dojnicí, ať si jej převrhne, jestli se jí zlíbí, přiskočil k vytoužené dívce, poklekl vedle ní a sevřel ji do náruče.

Tess, úplně ochromená překvapením, se jeho objetí poddala s bezmyšlenkovitou samozřejmostí. Sotva pochopila, že se k ní přiblížil její milovaný a nikdo jiný, rty se jí pootevřely a v návalu štěstí se o něho opřela s vydechnutím, jež se velice podobalo nadšenému výkřiku.

Taktak a byl by políbil ta příliš pokušitelská ústa, ale citlivé svědomí mu nedovolilo a vzpamatoval se.

„Odpusťte mi, Tess, drahá,“ Šeptal. „Měl jsem se dovolit. Ale — nevěděl jsem, co dělám. Vím, že nemám právo. Ach, Tessy, nejdražší, mám vás tolik rád, upřímně rád!“

Stará kráska se v této chvíli užasle ohlédla, a když viděla, že se pod ní krčí dva lidé tam, kde má od nepaměti své místo jenom jeden, podrážděně pozvedla zadní nohu.

„Zlobí se — neví, co to děláme — zvrhne mléko!“ zvolala Tess a uvolňovala se z objetí, pohled zaujatý pohyby zvířete, srdce však mnohem zaujatější Clarem a sebou.

170

Vstala ze stoličky; stáli vedle sebe a Clare ji stále ještě objímal jednou paží. V Tessiných očích, upřených do dálky, se objevily slzy.

„Proč pláčete, má milá?“ zeptal se jí.

„— Ach —já nevím,“ zašeptala.

Když viděla a jasněji si uvědomila, jak tu stojí, zneklidněla a pokusila se odtáhnout.

„Tak — konečně jsem projevil své city, Tess,“ řekl s podivně zoufalým povzdechem, který bezděčně prozrazoval, že se jeho srdce vymklo rozvaze. „Že vás miluji hluboce a vřele, nemusím říkat. Ale já — nechrne toho teď — rozrušuje vás to — překvapilo mě to právě tak jako vás. Nebudete si myslet, že jsem zneužil vaší bezbrannosti — že jsem jednal příliš ukvapeně a bez rozmyslu — viďte, že ne?“

„Ne — nevím.“

Pustil ji; a za kratičkou chvíli oba už zase dojili. Nikdo si nepovšiml, jak je přitažlivost spojila v objetí; a když tímto skrytým zákoutím za několik minut procházel mlékař, žádné znamení nenasvědčovalo, že by mezi touto dvojicí, jež se tak vzdálila od ostatních, panovalo něco více než vztah náhodných známých. A přece se od chvíle, kdy je Crick viděl naposledy, přihodilo cosi, co pro tyto dva vychýlilo osu otáčení všeho vesmíru; kdyby byl mlékař věděl, co to bylo, byl by jako věcný člověk jen přezíravě pokrčil rameny; a přece se v samých základech všeho tajil pud mnohem houževnatější a neodolatelnější než celá kupa takzvaných skutečností. Závoj byl stržen; při pohledu do budoucna měly od této chvíle před oběma vyvstávat nové obzory — nadlouho nebo nakrátko.

ČTVRTÝ DÍL

Následek

XXV

KDYŽ SE PŘIBLÍŽIL VEČER, ŠEL SE NEPOKOJNÝ CLARE ZA soumraku projít a ta, jež si ho získala, se uchýlila do svého pokoje.

Noc byla právě tak parná jako den. Po setmění se vůbec neochladilo, jenom tráva byla studená. Cesty, pěšinky v zahradě, průčelí domu, zdi kolem ohrady žhnuly jako pece a sálaly do tváří každého, kdo vyšel do noci, poledním žárem.

Seděl na východní brance mlékárenského dvora a nevěděl, co si má o sobě myslet. Ten den v něm opravdu cit zvítězil nad uvážlivostí.

Od nečekaného objetí před třemi hodinami se jeden k druhému nepřiblížili. Ona byla ohromena, téměř vyděšena z toho, co se stalo, zatímco jeho — při vrozené přecitlivělosti a přemýšlivosti — rozrušila novost, nepředvídanost, nadvláda okolností. Zatím nebyl schopen si vyjasnit, jaký je jejich vzájemný vztah doopravdy a jak se mají chovat před ostatními.

Sem do mlékárny přišel Angel jako učeň s představou, že jeho přechodný pobyt zde bude v jeho životě jen podružným údobím, které rychle uplyne a na něž záhy zapomene; odebral se sem, aby odtud mohl jako z úkrytu klidně pozorovat zápasící svět, oslovovat jej spolu s Waltem Whitmanem:

Zástupy mužů a žen, oblečené v obyčejné šaty,

jak zvláštní mi připadáte!

a dospět k rozhodnutí, jakým způsobem do tohoto světa znovu vstoupí. Avšak běda, zápas světa dosáhl i sem. Všechno, co pro

175

něho dosud bylo strhujícím děním, se proměnilo v nezajímavou, vzdálenou němohru; zatímco zde, na tomto místě, napohled tak poklidném a ležícím v ústraní, proti němu náhle s výbušností, jakou ještě nikdy nikde nezažil, vyvstalo cosi zcela nového.

Všechna okna domu byla otevřena a ke Clarovi doléhaly přes dvůr zvuky, které se obvykle ozývají, když se domácnost ukládá ke spánku. Budova mlékárny, tak obyčejná a bezvýznamná, již dosud považoval jen za místo krátkého pozdržení a jíž nepřikládal ani takový význam, aby se nad ní zamyslel třeba jen jako nad určitou součástí této krajiny — a čím se mu stala nyní? Staré omšelé cihlové štíty na něho vydechovaly „Zůstaň!“. Okna se usmívala, dveře ho vábily a kynuly mu, břečťan se důvěrně zardíval. Jedna osoba v domě měla tak neslýchanou moc, že dokázala proniknout do cihel, malty i celé oblohy nad krajinou a rozechvět je palčivou citlivostí. A kdo to vynikal takovou silou osobnosti? Dojička.

Bylo to opravdu neuvěřitelné, když si uvědomoval, jaký význam pro něho začal mít život v zapadlé mlékárně. A i když to zčásti padalo na vrub nové lásky, nezpůsobila to jenom ona. Mnoho lidí už před Angelem poznalo, že velikost života nespočívá ve vnějších okázalostech, nýbrž ve vnitřních prožitcích. Vnímavý venkovan žije větším, plnějším a dramatičtějším životem než král s hroší kůží. Uvažoval-li z tohoto zorného úhlu, uvědomoval si, že je třeba zdejšímu životu přiznat tutéž velikost jako životu kdekoli jinde.

Přestože Clare nevyznával pravou víru, měl své vady a slabosti, byl odpovědný člověk. Neviděl v Tess bezcenné stvoření, s nímž si lze pohrát a pak je odhodit, viděl v ní ženu, jež žije svůj drahocenný život — a ať už jím trpí nebo se z něho raduje, je pro ni právě tak veliký jako pro Angela život nejvznešenějších. Celý svět posuzuje Tess podle svých zkušeností; všichni ostatní tvorové pro ni existují jen prostřednictvím jejího vlastního bytí. I sám vesmír pro ni začal existovat teprve ode dne a roku, kdy se narodila.

Tyto vjemy, mezi něž vnikl i on, byly jediným předpokladem k existenci, který dala Tess do vínku nesoucitná Prvopříčina — její všechno; veškerá a jediná její možnost. Jak by jí tedy mohl přisuzovat menší význam než sám sobě, považovat

176

ji za půvabnou kořist, s níž se lze laskat, dokud neomrzí; jak mohl nebrat s největší vážností cit, který v ní, jak věděl, probudil — tak vroucí a hluboký při vší její zdrženlivosti; jak by tak mohl jednat, nechtěl-li jí způsobit muka a zničit ji?

Setkávat se s ní denně tak, jako byli zvyklí, by znamenalo pokračovat v tom, co začalo. Žít v takové vzájemné blízkosti, vídat se by vedlo k prohlubování něžného vztahu a tělo a krev by se mu neubránily; a protože nedospíval k žádnému závěru, jímž by takovéto směřování vyústilo, rozhodl se prozatím vyhýbat pracím, které by vykonávali společně. Ještě se tak mnoho nestalo.

Uskutečňovat předsevzetí, že se jí nepřiblíží, však nebylo tak snadné. Táhlo ho to k ní každým tepem krve.

Napadlo ho, že by mohl zajet na návštěvu domů. Třeba by se o tom mohl s rodiči poradit. Za necelých pět měsíců jeho učení v mlékárně skončí, po několika dalších měsících na jiných hospodářstvích si osvojí všechny zemědělské znalosti a bude schopen začít na vlastní vrub. Obejde se snad statkář bez ženy, a má jeho žena být vosková loutka pro zkrášlení salónu, nebo má rozumět hospodářským pracím? Přestože mu ticho našeptávalo vítanou odpověď, rozhodl se vydat na cestu.

Když jednoho rána seděli v Talbothayské mlékárně u snídaně, kterási děvečka poznamenala, že dnes ještě ani nezahlédla pana Glara.

„Kdepak,“ řekl mlékař Crick, „mladý pan Glare si zajel domů do Emminsteru strávit pár dní s rodinou.“

Pro čtyři zamilované dívky u stolu ranní slunko rázem pohaslo a ptáci přestali zpívat. Žádná však ani slovem, ani pohybem nedala najevo své zklamání.

„Už se mu to u mě pomalu chýlí ke konci,“ dodal mlékař s lhostejností, o níž netušil, jak je krutá, „a tak si myslím, že se při svých plánech už začíná ohlížet jinde.“

„Jak dlouho tady ještě bude?“ zeptala se Izz Huettová, která jediná z bolestně zaražené čtveřice se mohla při dotazu spolehnout na svůj hlas.

Ostatní čekaly na mlékařovu odpověď, jako by na ní závisel

177

jejich život; Retty s pootevřenými rty, zahleděná do ubrusu, Marian s červenavým obličejem zrudlým navíc vlnou horka, Tess rozechvělá, s pohledem upřeným do lučin.

„Na den vám to neřeknu, leda bych se podíval do notýsku,” odpověděl Crick s touž nesnesitelnou lhostejností. „A stejně se to možná ještě trochu změní. Určitě se ještě zdrží, aby se trochu přiučil v chlévech při telení. Myslím, že tu bude tak do konce roku.“

Tak tedy ještě asi čtyři měsíce mučivého opojení z jeho blízkosti — „štěstí ověnčeného bolestí“. A potom temno nevýslovné noci.

Touto ranní dobou jel Angel Glare na koni po úzké cestě deset mil daleko od snídajících dívek a mířil k faře svého otce v Emminsteru; vezl, jak se dalo, nevelký košík s několika jelítky a lahví medoviny, které poslala paní Cricková s uctivým poručením jeho rodičům. Díval se na bílý úvoz, který se před ním táhl; ale neviděl jej, byl zahleděný do budoucího roku. Miluje ji; má se s ní oženit? Má se odvážit se s ní oženit? Co řeknou matka a jeho bratři? A co bude říkat on sám, až uplyne několik let? Záleží na tom, je-li jeho nynější cit založen na předpokladech věrné oddanosti, nebo je-li jen smyslovým, svou podstatou pomíjivým opojením z její krásy.

Konečně se před ním objevilo otcovo městečko sevřené vrchy, tudorská kostelní věž z červeného kamene i skupina stromů před farou a on sjížděl k dobře známé brance. Než vstoupil do domu, letmo pohlédl ke kostelu a u dveří sakristie uviděl skupinku dívek ve věku od dvanácti do šestnácti let, které zřejmě čekaly na kohosi, kdo se také vzápětí objevil — postava o něco starší než školačky, v širáku a do tuha naškrobených dopoledních batistových šatech, s několika knihami v ruce.

Glare ji dobře znal. Nebyl si jist, zda si ho nevšimla; ale doufal, že nikoli, a že tedy nemusí jít a bavit se s tím stvořením bez vady a hany. Pocítil nepřekonatelnou nechuť se s ní pozdravit, a proto rozhodl, že ho neviděla. Ta mladá dáma byla slečna Mercy Chantová, jediná dcera souseda a přítele jeho otce, a Clarovi rodiče v tichosti doufali, že se s ní Angel

178

jednou ožení. Skvěle ovládala antinomismus i výklad bible a zřejmě právě šla vyučovat. Clare v myšlenkách zalétl k vášnivým, létem prosyceným pohankám v údolí řeky Var, k jejich zrůžovělým tvářím s drobínky kravského trusu místo dvorských znamének krásy, a k té, jež byla z nich ze všech nejvášnivější.

Byl to náhlý nápad, rozjet se do Emminsteru, takže se matce a otci neohlásil, doufal však, že přijede v době snídaně, ještě než se rozejdou za svými povinnostmi ve farnosti. Trochu se opozdil a zastihl je už při jídle. Jen vstoupil, všichni vyskočili od stolu, aby ho uvítali. Otec i matka, bratr farář Felix, který byl zástupcem duchovního v sousedním hrabství a přijel domů na čtrnáct dnů, i druhý bratr, důstojný pán Cuthbert s klasickým vzděláním, člen fakulty své koleje, který sem přijel z Cambridge na letní prázdniny. Matka měla čepeček a stříbrné brýle, a o otci vypovídal jeho zjev přesně to, co otec byl — vážný bohabojný muž, poněkud hubený, asi pětašedesátník, s bledou, přemýšlivou a přísnou tváří. Nad jejich hlavami visel portrét Angelovy sestry, prvorozené dcery o šestnáct let starší než Angel, jež se provdala za jednoho misionáře a odešla s ním do Afriky.

Starý pan Clare byl kněz onoho typu, který za posledních dvacet let téměř vymizel ze současného života. Byl přímým duchovním pokračovatelem Viklefa, Husa, Luthera a Kalvína, důsledný evangelík, starověrec, muž s apoštolsky prostým životem i myšlením, který si v nezralém mládí jednou provždy vyřešil všechny hlubší otázky života a od té doby si o nich nepřipouštěl žádné další úvahy. I jeho vrstevníci a lidé smýšlející jako on ho považovali za extrémistu, zatímco naopak u těch, kdo zastávali názory zcela protichůdné, bezděčně budil obdiv svou důsledností a pozoruhodnou silou, již projevoval při energickém prosazování zásad, o nichž odmítal sebemenší pochybnost. Miloval Pavla z Tarsu, měl rád svatého Jana, odmítal svatého Jakuba se vší nenávistí, k níž našel odvahu, se smíšenými pocity se díval na Timothea, Tita a File-179

mona. Podle jeho soudu byl Nový zákon spíše učením Pavlovým než Kristovým, nalézal v něm více podmanivosti než důkazů. Jeho víra v determinismus byla téměř neřestná a v záporných postojích dosahovala filozofické odmítavosti velice příbuzné názorům Schopenhauerovým a Leopardiho. Opovrhoval kánony a směrnicemi, zapřísahal se články a považoval se za důsledného v celém pojmovém oboru — a v tom snad měl pravdu. A mimo vši pochybnost to myslel doopravdy.

Estetická, smyslná, pohanská radost ze života v přírodě i ze svěží ženskosti, již jeho syn Angel v poslední době prožíval v údolí Varu, by se byla starému pánovi při jeho založení navýsost příčila, pokud by vůbec byl schopen si ji podle vyprávění nebo pomocí vlastní obrazotvornosti představit. Kdysi Angel ve chvíli rozrušení před otcem pronesl dost nešťastnou poznámku, že by to s lidstvem dopadalo mnohem lépe, kdyby se kolébkou náboženství moderní civilizace bylo stalo Řecko, a nikoli Palestina; otce se to dotklo tak hluboce, že vůbec nebyl schopen pochopit, že by v takovémto výroku mohla být třeba jen tisícina pravdy, tím méně polovina pravdy nebo dokonce pravda celá. Nějaký čas potom Angelovi prostě přísně kázal. Měl však tak dobré srdce, že se nikdy pro nic příliš dlouho nemrzel, a dnes vítal syna s úsměvem, který byl upřímný a nevinný jako úsměv dítěte.

Angel se posadil s pocitem, že je doma; přesto však mu připadalo, že už nepatří tak cele jako kdysi do rodiny, jež zde byla shromážděna. Uvědomoval si toto odcizení, kdykoli se sem vracel, a od té doby, co se na faře zdržoval naposledy, se svým způsobem života vzdálil prostředí svého domova ještě mnohem výrazněji než kdy jindy. Mezi zdejšími nadpozemskými tužbami — bezděčně stále ještě vycházejícími z geocentrického názoru na svět, s rájem v zenitu a s peklem v nadiru — a jeho vlastními tužbami byl takový rozdíl, jako by šlo o sny lidí z různých planet. V poslední době vnímal Angel pouze Život, cítil jen mohutný vášnivý tep bytí, nezkreslovaného, nepřekračovaného, nespoutávaného těmi věro-180

ukami, které se marně snaží zabránit něčemu, co by se dalo bez obtíží zvládnout moudrostí.

Oni také viděli, jak velice se změnil, jak se čím dál více liší od někdejšího Angela Clara. Byla to především změna ve vystupování, jíž si v této chvíli povšimli zvláště jeho bratři. Začínal se chovat jako sedlák; chodil zeširoka, výraz tváře měl čím dál výmluvnější a jeho oči říkaly přesně to, co vyslovovala ústa, ba dokonce ještě více. Způsoby studovaného člověka byly bezmála tytam; a tím spíše chování salonního mladíka. Snob by byl řekl, že kulturně upadl, upjatý člověk by usoudil, že se z něho stal hrubián. Tak na něho působilo družné soužití s talbothayskými vílami a junáky.

Po snídani se vyšel projít se svými dvěma bratry, umírněnými, vzdělanými, společensky dokonalými mladými muži, korektními až do morku kostí; oba byli dokonalé modely, jaké každoročně dodává soustruh soustavné výchovy. Oba trpěli mírnou krátkozrakostí, a když se nosil monokl na šňůrce, nosili monokl a šňůrku; když se nosil lorňon, chodili s lorňonem; když se nosily brýle, používali výlučně brýlí, vše bez ohledu na to, co vyžadovala právě jejich vada zraku. Když se velebil Wordsworth, měli při sobě pořád jeho kapesní vydání; a když se znevažoval Shelley, nechávali jej ve svých přihrádkách zapadat prachem. Pakliže se vyslovoval obdiv Corregiovým Svatým rodinám, vyslovovali jim obdiv, a když se opomíjel ve prospěch Velasqueze, horlivě se přidružili bez nejmenších osobních výhrad.

Zatímco bratři si všimli, že Angel je společensky čím dál neomalenější, on si všímal, jak se zužuje jejich duševní obzor. Felix mu připadal samá církev, Cuthbert samá univerzita. Podle jednoho měly pro svět největší význam diecézní sjezdy

181

a vizitace, podle druhého Cambridge. Oba bratři upřímně přiznávali, že v civilizované společnosti je několik bezvýznamných stovek miliónů lidí, kteří nejsou činní ani na univerzitách, ani v církvi; k těm je ovšem třeba mít spíše shovívavý postoj, než s nimi nějak počítat a brát je vážně.

Oba byli oddaní a pozorní synové a pravidelně navštěvovali rodiče. Felix vycházel z mnohem pozdějšího stanoviska ve vývoji teologie než jeho otec, ale nebyl tak sebeobětavý a nezištný. Přestože byl vůči odlišným názorům mnohem snášenlivější v tom smyslu, že nebyl jejich hlasatelům nebezpečný, nedokázal je jako starý pan Clare tak brzy prominout jako urážku své vlastní nauky. Cuthbert byl celkem vzato svobodomyslnější, ovšem navzdory většímu jemnocitu neměl tak dobré srdce.

Když spolu kráčeli po úbočí kopce, vrátil se Angelovi dávný pocit — ať mají proti němu jakékoli přednosti, ani jeden ani druhý nevidí a nevykládá život tak, jak se ve skutečnosti žije. Možná že stejně jako mnoho jiných nemají tolik příležitosti pozorovat jako příležitosti vyjadřovat se. Žádný z nich neměl přiměřenou představu o složitých silách, které působí mimo onen poklidný a vznešený proud, jímž se dávají unášet oni i jejich druhové. Žádný z nich neviděl rozdíl mezi místně a obecně platnou pravdou; neviděl, že to, co jejich uzavřený svět říká jejich kněžskému a akademickému sluchu, je něco úplně jiného, než soudí svět existující mimo ně.

„Myslím, že teď už ti nezbude nic jiného než hospodařit, milý brachu,“ řekl Felix mimo jiné svému nejmladšímu bratrovi, když se se smutnou přísností zahlížel brýlemi ke vzdáleným polím. „A tak se s tím musíme smířit. Jenom tě prosím, aby ses snažil udržet v co nejtěsnějším sepětí s mravními ideály. Zemědělská práce samozřejmě znamená navenek zdrsnění; nicméně i prostý život může být provázen ušlechtilým způsobem myšlení. “

„Jistěže může,“ odpověděl Angel. „Což o tom nebyl podán důkaz před devatenácti sty lety — pokud mi dovolíš trochu zabrousit do tvého oboru? Proč by sis měl myslet, Felixi, že ztratím ušlechtilý způsob myšlení a mravní ideály?“

„Ale — tak mi to připadalo — z tónu tvých dopisů i z naší

182

rozmluvy — třeba je to jen pocit — že nějak ztrácíš duševní rozhled. Tebe to nenapadlo, Cuthberte?“

„Poslyš, Felixi,” řekl Angel suše, „vždycky jsme spolu dobře vycházeli; pohybujeme se každý ve svém okruhu — ovšem pokud jde o duševní rozhled, myslím, že bys mne jako spokojený dogmatik měl nechat na pokoji a podívat se, jak to dopadá s tebou. “

Vrátili se z návrší k obědu, který se vždy podával podle, toho, kdy otec a matka skončili dopolední práci ve farnosti.

I pokud šlo o odpolední návštěvy, vlastní pohodlí bylo až to poslední, na co nesobečtí staří manželé Clarovi kdy pomyslili, třebaže všichni tři synové dosti svorně toužili, aby se rodiče v tomto směru trochu přizpůsobili moderním názorům.

Na procházce vyhladověli, zvláště Angel, z něhož teď byl venkovský člověk, navyklý na hýřivé dapes inemptae(hody bez konce lat.) mlékařova poněkud neuhlazeně obtíženého stolu. Ale ani jeden z rodičů se ještě nevrátil, a když konečně vstoupili, byli již synové skoro znaveni čekáním. Obětaví manželé se tak opozdili, protože dodávali chuť k jídlu několika nemocným farníkům, které se trochu nedůsledně snažili uchovat při životě v tělesné schránce, a na vlastní hlad přitom úplně zapomněli.

Rodina zasedla ke stolu a bylo jí předloženo střídmé jídlo — studená pečeně. Angel se rozhlížel po jelítkách paní Crickové, která přikázal pěkně opéct, jako to dělali v mlékárně, a těšil se, že si otec i matka na té báječně okořeněné lahůdce pochutnají stejně jako on.

„Hledáš jelítka, viď, hochu,“ všimla si Clarova matka. „Ale určitě se bez nich rád obejdeš jako já i otec, když ti řeknu, proč tu nejsou. Navrhla jsem otci, abychom ten milý dárek od paní Crickové vzali s sebou pro děti člověka, který teď zrovna nemůže vydělávat, protože má záchvaty deliria tremens. Otec se mnou souhlasil, že z nich budou mít velkou radost, tak jsme je odnesli.“

„Ale ovšem,“ řekl Angel vesele a hledal medovinu.

„Ta medovina je podle mého názoru příliš silná,“ pokračovala jeho matka, „takže se vůbec nehodí ji pít, leda v pří-

183

padě potřeby jako rum nebo brandy, tak jsem si ji uložila do lékárničky. “

,,U našeho stolu se lihoviny nepodávají ze zásady,“ dodal otec.

„Ale co mám říct mlékařové ženě?“ zeptal se Angel.

„Samozřejmě pravdu,“ řekl otec.

„Raději bych jí řekl, že jsme si na medovině i na jelítkách .ohromně pochutnali. Je to taková milá, čiperná paní, a jen se vrátím, určitě se mě hned zeptá.”

„Nemůžeš jí to říci, když to tak nebylo,“ prohlásil pan Glare zvučně.

„Ne, neřeknu, ačkoli ta medovina — tedy ta má říz!“

„Cože?“ zeptali se Cuthbert i Felix jedním dechem.

„Ale — to je takový výraz, kterého používají tam v Talbothays,” odpověděl Angel a zrudl. Cítil, že jeho rodiče mají ve svém způsobu života pravdu, i když by snad mohli mít více jemnocitu, a neřekl už ani slovo.

Teprve večer, po rodinných modlitbách, měl Angel příležitost si s otcem popovídat o několika věcech, které měl na srdci. Připravoval se na ten rozhovor, když klečel na koberci za svými bratry a pozoroval cvočky v podpatcích jejich vycházkových bot. Když pobožnost skončila, odešli s matkou z pokoje a pan Clare a Angel osaměli.

Mladý muž nejdříve hovořil se starým pánem o způsobu, jak se stát velkostatkářem — ať v Anglii nebo v koloniích. Otec mu potom řekl, že když byl ušetřen výdajů na Angelova studia v Cambridgi, považoval za svou povinnost ukládat mu každoročně určitou částku, aby si mohl jednou koupit nebo pronajmout půdu a nepřipadal si neprávem zkrácen.

„Pokud jde o světské bohatství,” pokračoval otec, „nepochybně na tom budeš za několik let mnohem lépe než tvoji bratři.”

184

Rozvážnost starého pana Clara Angela povzbudila, aby promluvil o druhé, milejší záležitosti. Poznamenal, že teď už je mu šestadvacet let a až se usadí, že bude potřebovat ještě jedny oči, aby všechno zastal — bude třeba, aby někdo dohlížel na domácí práce v hospodářství, až on bude na poli. Nebylo by tedy dobře, kdyby se oženil?

Otec zřejmě nepovažoval tuto myšlenku za nerozumnou; a Angel tedy vyslovil otázku:

„Jaká žena by se pro mě jako pro šetrného, těžce pracujícího hospodáře podle vás nejlépe hodila?“

„Upřímná křesťanka, která by ti byla k ruce i ku pomoci při všech tvých počinech. Na ničem dalším skutečně nezáleží. Takovou nebude těžko najít; opravdu, můj vysoce vážený přítel a soused doktor Chant —“

„Ale neměla by především umět dojit krávy, dobře stloukat máslo, dělat spousty tvarohu, vědět, jak se nasazují slepice a krůty a chovají kuřata, umět v případě potřeby poručit zemědělským dělníkům a odhadovat cenu ovcí a telat?“

„Ano, žena hospodáře — samozřejmě, zajisté. To by měla umět.“ Pan Clare starší o těchto otázkách zřejmě nikdy neuvažoval. „Chtěl jsem jen dodat,“ pravil, „že pokud jde o čistou a bohabojnou ženu, nenajdeš žádnou, která by ti byla více platna a která by se více líbila matce i mně, než je tvoje přítelkyně Mercy, o niž jsi už dříve projevoval určitý zájem. Pravda, dcera mého přítele Chanta se v poslední době chytila módy mladšího duchovenstva tady v okolí, zdobit při slavnostních příležitostech stůl Páně — oltář, jak jsem ji ke svému zděšení slyšel nedávno říkat — květinami a jinými tretami. Ale její otec, který má k podobným nesmyslům stejně záporné stanovisko jako já, povídal, že ji to přejde. Je to jen takový dívčí vrtoch a jsem přesvědčen, že nepotrvá dlouho.“ „Ano, ano, Mercy je hodná a oddaná církvi, to vím, ale nemyslíte, otče, že mladá žena stejně čistá a ctnostná jako slečna Chantová, která však na rozdíl od této dámy místo duchovního vzdělání ovládá práce v hospodářství stejně dobře jako sám hospodář, by se ke mně hodila mnohem lépe?“

Otec trval na svém, že znalost prací, které musí vykonávat žena hospodáře, je ve srovnání se znalostmi názorů svatého

185

Pavla na život až druhořadá; a vznětlivý Angel, který se snažil ctít otcovo stanovisko a zároveň prospět věci svého srdce, začal snášet působivé důvody. Prohlásil, že řízením osudu či Prozřetelnosti mu vstoupila do cesty žena, jež má všechny předpoklady být hospodáři oporou a jež je velice vážného založení. Není s to říci, zda přilnula či nepřilnula k otcovu zdravému radikálnímu protestantismu, ale jistě by se dala v tomto směru přesvědčit. Je prostá věřící a pravidelně chodí do kostela, je poctivá, vnímavá, bystrá, velice jemná, cudná jako vestálka, a pokud jde o vzhled, neobyčejně krásná.

„Je z rodiny, do jaké by ses rád přiženil — prostě dáma?“ zeptala se polekaně matka, jež během rozhovoru tise vstoupila do pracovny.

„Není to dívka, jakým se obvykle říká dáma,“ prohlásil Angel bez zastírání, „protože je dcerou chalupníka, a já jsem na to hrdý. Přesto přese všechno však to dáma je — svým cítěním i povahou.”

„Mercy Chantová je z velice dobré rodiny.“

„Pf — a jakou to má přednost, maminko?” řekl Angel rychle. „Co může být rodina platna ženě muže, který se musí protloukat tak jako já, a já se budu muset protloukat.”

„Mercy je dokonalá. A dokonalost má svůj půvab,“ odvětila matka a zadívala se na něho stříbrnými brýlemi.

„Vnější dokonalost — co s ní v životě, jaký povedu já? — a pokud jde o její četbu, tu si vezmu na starost sám. Bude velice učenlivou žákyní, sami byste to řekli, kdybyste ji znali. Je plna poezie — poezie uvedené v život, mohu-li to tak nazvat. Prožívá to, co papíroví básníci jenom píší… a je bezúhonná křesťanka, tím jsem si jist — možná právě toho druhu, rodu a kmene, jaký toužíte zmnožit.”

„Ach, Angeli, posmíváš se!“

„Odpusťte, maminko. Ale opravdu chodí do kostela skoro každou neděli, je to dobrá křesťanská dívka a jsem si jist, že pro tento její rys jí odpustíte leckterý společenský nedostatek, a také vím, že pro sebe bych lepší ženu nenašel.“

Angel si ve vší vážnosti byl čím dá] tím více jist poněkud samozřejmou pravověrností své milované Tess (vůbec netu—

186

šil, jak se mu to bude jednou hodit), pravověrností, jejíž projevy u ní i u ostatních dojiček měl sklon znevažovat, protože byly vedle ostatních jejich představ, samou podstatou spjatých s přírodou, očividně neopravdové.

Se smutnými pochybnostmi, zda si jejich syn sám zaslouží kterýkoliv z těch přívlastků, jimiž obdařil neznámou mladou ženu, začali si manželé Clarovi uvědomovat, že alespoň její dobré názory jsou předností, kterou nelze přehlížet, zvláště když se dvojice zřejmě sešla řízením Prozřetelnosti, protože Angel by si nikdy nekladl jako podmínku své volby pravověrnost. Nakonec řekli, že bude lepší nejednat ukvapeně a že nemají nic proti tomu, dívku poznat.

Proto se Angel prozatím nerozhovořil o dalších podrobnostech. Chápal, že jakkoli jsou jeho rodiče prostí a sebeobětaví, mají stejně jako všichni lidé ze středních vrstev jisté zakořeněné předsudky a bude třeba času, aby se z nich vymanili. Přestože měl právo rozhodnout se podle svého a přestože vlastnosti snachy pro ně nebudou znamenat v životě žádnou změnu, zvláště když pravděpodobně bude žít daleko od nich, z lásky k nim nechtěl v okamžiku svého nejvážnějšího životního rozhodnutí ničím zranit jejich city.

Uvědomoval si svou vlastní nedůslednost, že jako nejzávažnější vyzdvihuje úplně náhodné okolnosti Tessina života. Miloval Tess pro ni samu, pro její duši, srdce, jádro — ne proto, že je při práci v mlékárně obratná, že mu je dobrou žákyní, a rozhodně ji nemiloval pro její jednoduché, formální projevy zbožnosti. Její přirozeně prostý způsob života v přírodě nebylo třeba nijak konvenčně přikrašlovat, aby se mu zalíbil. Byl přesvědčen, že vzdělání jen zcela nepatrně působí na citové a pudové záchvěvy, na nichž závisí rodinné štěstí. Možná že v průběhu věků dokonalejší systémy mravní a intelektuální výchovy povznesou mimovolné a snad i podvědomé složky lidské povahy na poněkud a třeba dokonce značně vyšší úroveň; zatím však, pokud on mohl poznat, se o kultuře až do dnešní doby dalo říci, že se jen zcela povrchně dotkla duševního života těch, kdo byli vystaveni jejímu vlivu.

V tomto přesvědčení ho utvrzovaly i vlastní zkušenosti se ženami. Při znalosti kultivovaných středních vrstev, již teď

187

rozšířil o poznání venkovského společenství, dospěl k pochopení, jak nepatrně se od sebe vnitřně liší dobré a moudré ženy z jednoho i druhého společenského prostředí a jak hluboké naopak jsou rozdíly mezi dobrými a špatnými, moudrými a hloupými ženami z jedné a téže vrstvy či třídy.

Nadešlo ráno Angelova odjezdu. Jeho bratři se už z fary vydali na pěší túru na sever, z níž se vrátí jeden do koleje a druhý na svou faru. Angel by byl mohl jít s nimi, dal však přednost návratu ke své milé do Talbothays. Byl by v této společnosti rušil; neboť přestože byl nejuznalejším humanistou, nejzanícenějším věřícím, a dokonce ze všech tří nejzasvěcenějším znalcem Kristova učení, připadal si mezi bratry cizí, neboť si neustále uvědomoval, že při své přímočarosti není schopen tak uhlazeného jednání, jaké se od něho očekává. Ani Felixovi, ani Cuthbertovi se neodvážil zmínit o Tess.

Matka mu nachystala obložené chleby a otec ho kousek cesty vyprovázel na svém koni. Své záležitosti už Angel šťastně prohovořil, a tak teď při loudavé jízdě stinnými úvozy mlčky a ochotně poslouchal otcovo vyprávění o tom, jaké má ve farnosti potíže, a že se k němu duchovní bratří, které má rád, chovají chladně jenom proto, že vykládá Nový zákon důsledně z hlediska, které oni považují za zhoubnou kalvínskou doktrínu.

„Zhoubnou!“ zvolal pan Clare s bodrým úsměškem a rozpovídal se o zkušenostech, které dokazují nesmyslnost takovéhoto postoje. Vyprávěl o lidech, žijících ve zlu, o jejich obrácení, na němž měl svou zásluhu, a to nejen mezi chudými, ale i mezi bohatými a zámožnými; upřímně se také přiznával k mnoha nezdarům.

Jako příklad takového nezdaru uvedl případ mladého zbohatlého šlechtice, který se jmenuje ďUrberville a žije asi čtyřicet mil odtud, v sousedství Trantridge.

,,Ze starého rodu ďUrbervillů z Kingsbere a okolních míst?“ zeptal se jeho syn. ,,Z toho podivného, historicky odbytého rodu, jehož se týká ta strašidelná pověst o kočáru se čtyřspřežím?“

„Ale kdež. Původní ďUrbervillové poklesli a zanikli tak

188

před šedesáti až osmdesáti lety, pokud vím — ne-li ještě dřív. Toto je zřejmě nová rodina, která přijala jejich jméno. Ke cti toho kdysi rytířského rodu doufám, že k němu nepatří — určitě ne. Ale překvapuje mě, že projevuješ zájem o staré rodiny. Myslel jsem, že na ně dáš ještě méně než já.“

„Nerozumíte mi, otče, často mi nerozumíte,“ pravil Angel trochu netrpělivě. „Mám jen pochybnosti o tom, že starobylý původ je politická ctnost. Vždyť i moudřejší z urozených protestují proti své posloupnosti, jak říká Hamlet; ale svou poetičností, dramatickými osudy i historickou úlohou mě velice přitahují. “

Toto upřesnění, i když rozhodně dosti názorné, bylo pro pana Clara staršího přece jen příliš jemné, a pokračoval v příběhu, který začal vyprávět — že totiž po smrti takzvaného ďUrbervilla staršího se jeho syn přímo trestuhodně oddal neřestným vášním, přestože má slepou matku, a už vzhledem k jejímu stavu by se mohl chovat rozumněji. Pan Clare se o jeho způsobu života doslechl, když tam jezdil po kraji a kázal jako misionář, a tak rovnou využil příležitosti, aby si s hříšníkem pohovořil o stavu jeho duše. Považoval to za svou povinnost, i když tam byl cizí a jen zastupoval na kazatelně jiného duchovního, a vybral si text z evangelia svatého Lukáše:,,Ó blázne, této noci požádají duše tvé od tebe!“ Přímost útoku mladého muže velice popudila, a ve slovní potyčce, jež se pak při setkání rozpoutala, neváhal pana Clara veřejně urážet bez ohledu na jeho šediny.

Angel zrudl dotčením.

„Milý otče,“ řekl smutně, „byl bych rád, kdybyste se nevystavoval takovým ničemům, aby vám ve své svévoli působili bolest!“

„Bolest?“ prohodil otec a přísná tvář se mu rozzářila vroucím sebezapřením. „Nezabolelo mě než srdce z lítosti nad ním, tím ubohým, hloupým mladým mužem. Myslíš si snad, že by mi mohl způsobit nějakou bolest hněvivými slovy nebo dokonce ranou? ,Uháněni jsouce, dobrořečíme; protivenství trpíce, snášíme. Když se nám rouhají, modlíme se; jako smetí tohoto světa učiněni jsme, povrhel u všech, až posavad.’ Tato dávná a ušlechtilá slova ke Korintským v plné míře platí i dnes.“

189

„Dokonce ranou, otče? šel snad tak daleko, že vás udeřil?“ „Ne, neudeřil. I když jsem utržil rány od mužů, kteří byli v opilosti nepříčetní. “

„Ne!“

„Mnohokrát, hochu. Co na tom? Zachránil jsem je tím od hříchu zabíjení vlastního masa a krve; potom mi za to do smrti děkovali a dobrořečili Bohu.“

„Kéž by vám děkoval i tento mladý muž!“ řekl Angel prudce. „Ale podle toho, co říkáte, se obávám, že nebude.“ „Nicméně musíme doufat,“ odpověděl pan Clare. „Denně se za něho modlím, i když se s ním v tomto slzavém údolí pravděpodobně už nikdy nesetkám. Ale koneckonců, snad se některé z mých ubohých slov jednoho dne v jeho srdci ujme jako dobré sémě.“

Tak jako vždycky byl Clarův otec i nyní pln dětinské důvěry; a přestože syn neuznával jeho strohé dogma, obdivoval se jeho způsobu života a viděl ve zbožném muži hrdinu. Možná že se nyní obdivoval otcovu způsobu života ještě více než kdy jindy, protože si uvědomil, že při úvahách, zdali se má s Tessy oženit, otce vůbec nenapadlo se zeptat, je-li zámožná nebo bez groše. Právě tato lhostejnost k věcem světským vedla k tomu, že si Angel měl získávat živobytí jako sedlák, a pravděpodobně způsobí, že jeho bratři zůstanou už navždy v postavení chudých kněží; stejně se však Angel tomuto postoji obdivoval. Opravdu, přestože se sám odvrátil od církve, Angelovi často připadalo, že je mu otec po lidské stránce bližší než oba jeho bratři.

XXVII

V rozblýskaném poledním ovzduší projel Angel dobrých dvacet mil přes hory a doly a odpoledne dorazil na osamělý vršek asi dvě míle od Talbothays, odkud zase spatřil vlhce a šťavnatě zelené údolní koryto řeky Var či Froom. Sotva začal z návrší sjíždět na úrodnou naplavenou půdu v dolině,

190

ovzduší kolem něho ztěžklo; mdlý pach letních plodů, travin, sena, květů proměnil údolí v rozlehlou tůň vůně, jež v této hodině jako by uspávala dobytek, včely i motýly. Clare se už se zdejším krajem tak sblížil, že i na dálku poznával podle jména jednotlivé krávy, které viděl roztroušené po lukách. S pocitem bohatství si uvědomoval, že je schopen nazírat zdejší život z jeho vnitřku, způsobem, který mu byl ve studentských letech zcela vzdálený; a jakkoli miloval své rodiče, nemohl nepocítit, že vrátit se sem po krátkém pobytu doma je jako zbavit se dlah a obvazů. Zde nebylo ani uzdy, jež obvykle krotí temperament anglického venkovského lidu, neboť v Talbothays nesídlila žádná vrchnost.

Před mlékárnou nebylo živé duše. Všichni její obyvatelé si jako obvykle na hodinku dopřávali odpoledního zdřímnutí, které při neobyčejně časném vstávání v letních měsících opravdu potřebovali. Hrotky s dřevěnými obručemi, změklé a vybělené nekonečným drhnutím, visely vedle dveří jako klobouky na stojanu z oloupané vidlicovité dubové větve, kterou sem k tomuto účelu umístili; všechny už byly připravené a vyschlé k večernímu dojení. Angel vstoupil, prošel tichými chodbami domu do zadního traktu a na okamžik se zaposlouchal. Z přístěnku pro vozy, kde odpočívalo několik mužů, se ozývalo slabé pochrupování; z větší vzdálenosti sem doléhalo chrochtání a kvikot vepřů zmožených vedrem. Velkolisté rebarbory a hlávky zelí také spaly a jejich povadlé široké lupeny v slunci poklesaly jako zpola otevřené deštníky.

Angel odstrojil a nakrmil koně, a když se vrátil do domu, odbíjely hodiny tři. Ve tři hodiny odpoledne se sbírala smetana; jejich úderem zaslechl Clare zapraskat prkna podlahy v prvním patře a pak došlapování nohou, sestupujících ze schodů. Byly to Tessiny kroky, a za okamžik spatřil Tess dole před sebou.

Neslyšela ho vejít a zřejmě ho nezpozorovala. Zívala a Angel zahlédl vnitřek jejích úst, červený jako u hada. Zvedla jednu ruku tak vysoko nad svinutý pletenec vlasů, že zahlédl kousek hedvábně jemné pokožky nad opálenou kůží, obličej měla zrůžovělý spánkem a oční víčka jí těžce klesala přes zorničky. Dýchala z ní všechna její překypující životnost.

191

Byl to okamžik, v němž duše ženy prostupuje tělo výrazněji než v kterékoli jiné chvíli, kdy je zcela zastiňuje krása ducha; kdy se sex ze zjevu takřka vytrácí.

Z celého obličeje se nejdříve probudily a ze znaveného omámení jasně zasvítily Tessiny oči. S pohledem, v němž se podivně mísila radost, plachost i překvapení, vykřikla:

,,Mladý pane! Vy jste mě ale polekal —já —“

Zprvu ani neměla čas pomyslit, že se jeho vyznáním změnil jejich vzájemný vztah; když se však setkala s něžným pohledem Clara, který jí vykročil vstříc k dolnímu schodu, prozradila její tvář, že si to plně uvědomila.

„Milá, drahá Tessy!“ zašeptal, objal ji kolem pasu a přitiskl se obličejem k její rozpálené tváři. „Tak už mi proboha přestaňte říkat pane. Tolik jsem spěchal, jen abych byl zase u vás.“

V odpověď ucítil na hrudi Tessino rozbušené, citlivé srdce. Stáli na červené cihlové podlaze u vchodu, a jak ji k sobě těsně vinul, slunce se zešikma opíralo oknem do jeho zad; opíralo se do jejího skloněného obličeje, modrých žilek na spáncích, obnažené paže i krku a vnikalo hluboko do hustých vlasů. Ležela předtím v šatech a byla prohřátá jako vysluněná kočka. Zprvu se na něj nedívala, ale záhy pozvedla oči; jeho pohled vnikal do hlubin jejích měňavých zorniček s vlákénky zářícími modře, černě, šedavě i fialově, zatímco ona k němu vzhlížela asi tak jako Eva po druhém probuzení k Adamovi.

„Musím jít sbírat smetanu,” žadonila, „a dneska mi s ní pomůže jenom stará Deb. Paní Cricková je s panem Crickem na trhu, Retty není dobře a ostatní někam šli a vrátí se teprve k dojení.”

Když odcházeli do místnosti s mlékem, objevila se na schodech Debora Fyanderová.

„Už jsem se vrátil, Deboro,“ zavolal na ni nahoru pan Clare. „Pomohu Tess sbírat. Jste určitě unavená, a tak stačí, když přijdete až k dojení.”

Ten den odpoledne nebyla patrně smetana z talbothayského mléka sebrána příliš důkladně. Tess byla jako ve snách, u známých předmětů vnímala, zda jsou ve světle či ve stínu, kde leží, jejich přesné obrysy však neviděla. Kdykoli držela sbě-

192

račku pod pumpou, aby si ji ochladila k další práci, ruka se jí chvěla, neboť žár Angelova citu byl tak silný, že poklesala jako rostlinka pod příliš žhnoucím sluncem.

Pak ji k sobě opět přitiskl, a když objela ukazovákem konve, aby uvolnila okraj smetany, očistil jí jej zcela přirozeně; nenucené způsoby v talbothayské mlékárně se mu teď hodily.

,, Je jedno, jestli to řeknu teď nebo později, má nejdražší,“ ujal se zase tiše slova. „Chci se zeptat na něco velice závažného, o čem přemýšlím už od toho dne minulý týden na louce. Chci se brzo oženit, a jako hospodář budu potřebovat, aby moje manželka rozuměla všem pracím v hospodářství. Chcete být mou ženou, Tessy?“

Vyslovil se tímto způsobem, aby třeba neměla dojem, že podlehl chvilkovému rozpoložení, jehož bude ve střízlivé chvíli litovat.

Přemohla ji úzkost. Podrobila se nevyhnutelnému důsledku trvalé blízkosti, poddala se lásce k němu, nepočítala však s takovýmto náhlým vyjádřením, které jí Clare předložil k úvaze, aniž po pravdě měl v úmyslu je uskutečnit tak záhy. S bolestí blízkou hořkosti vlastního zániku zašeptala slova své nevyhnutelné odpovědi, k níž se jako čestná žena kdysi zapřísáhla.

„Ach, mladý pane, nemohu se stát vaší ženou — nemohu!“

Zvuk vlastního rozhodnutí jako by jí rval srdce a Tess žalostně sklonila hlavu.

„Ale, Tess!“ zvolal překvapen její odpovědí a přivinul ji k sobě ještě žádostivěji. „Vy odmítáte? Přece mě milujete?“

„Ach ano, ano! A raději bych patřila vám než komukoli jinému na světě,“ odvětil sladký a upřímný hlas zmučené dívky. „Ale nemohu si vás vzít!“

„Tess,“ odtáhl se od ní a držel ji za ramena, „vy jste zasnoubena s někým jiným!“

„Ne, nejsem!“

„Tak proč mě odmítáte?“

„Já se nechci vdávat! Ani jsem na to nepomyslela. Nemohu! Chci vás jenom milovat.“

„Ale proč?“

Zahnána do úzkých, koktavě uhýbala:

„Váš otec je farář a vaše matka by nebyla ráda, kdybyste si

193

vzal takovou jako já. Budou chtít, abyste se oženil s dámou.“ „Nesmysl — mluvil jsem s nimi oběma. Vždyť jsem jel domů také kvůli tomu.“

„Ale já vím, že nemohu — nikdy — nikdy!“ opakovala. „Zeptal jsem se vás příliš náhle, má krásná?“

„Ano — nečekala jsem to.“

„Chcete-li si to rozmyslit, prosím, Tess, dám vám čas,“ řekl. „Bylo to ukvapené, vrátit se sem a hned o tom s vámi mluvit. Nezmíním se o tom teď nějaký čas ani slovem.“

Sáhla zase po lesknoucí se sběračce, přidržela ji pod pumpou a dala se do práce. Ale ať se snažila jak chtěla, nebyla schopna jí táhnout těsně pod vrstvou smetany s tak citlivou přesností, jak bylo třeba; hned zajížděla hlouběji do mléka, hned zase vykluzovala nad hladinu. Téměř neviděla, vše se jí rozplývalo před očima, do nichž vehnal dvě velké slzy zármutek, který nebude nikdy moci vysvětlit svému nejlepšímu příteli a milovanému ochránci.

„Nemohu sbírat — nemohu!“ zvolala a odvrátila se od něho. Aby ji nerozrušoval a nebránil jí v práci, počal Clare šetrně hovořit obecněji:

„Máte o mých rodičích úplně mylnou představu. Snad nikdo na světě nežije tak prostě a nenáročně. Patří k těm nečetným, kteří se ještě hlásí k radikální protestantské škole. Tessy, jste protestantka?“

,,Já nevím.“

„Chodíte do kostela velice pravidelně, a zdejší farář, jak jsem slyšel, není zrovna pravověrný.“

Tessiny představy o názorech místního faráře, jemuž týden co týden naslouchala, byly, jak se zdálo, ještě mlhavější než představy Clara, který ho nikdy kázat neslyšel.

„Ráda bych se myšlenkově uměla více upnout k tomu, co tam poslouchám,“ uchýlila se k bezpečné všeobecnosti. „Často mě to velice trápí. “

Při upřímnosti její odpovědi si byl Angel v duchu jist, že by proti ní otec z náboženských důvodů neměl žádné výhrady, přestože nevěděla, zda vyznává zásady pravověrných, radikálů nebo liberálů. Byl si vědom, že zmatené náboženské názory, které zastává a které jí zřejmě byly vštípeny v dětství —

194

dá-li se o nich vůbec takto uvažovat — jsou způsobem vyjadřování traktariánské a svou podstatou panteistické. Ale ať už byly zmatené, nebo ne, zasahovat do nich by bylo to poslední, co by chtěl, protože:

Neber sestře její víru, když se k dětským snům svým modlí: vždyť tvým těžkým slovem zhroutí se jí život v šťastném míru.

Někdy mu tato rada připadala méně poctivá než libozvučná, nyní však jí rád uposlechl.

Vyprávěl dál, co při své návštěvě zažil, o otcově způsobu života a o tom, jak horoucně hájí své zásady; Tess se zklidňovala, nesbírala už smetanu s tak křečovitými pohyby, a jak odbývala konev za konví, šel jí v patách, vytahoval zátky a vypouštěl mléko.

„Když jste přišel, připadal jste mi trochu ztrápený,” odhodlala se poznamenat ve snaze vyhnout se rozhovoru o sobě.

„Ano — otec mi hodně vyprávěl o svých starostech a obtížích, a z těch je mi vždycky smutno. Je tak horlivý, že co chvíli sklidí nějakou nadávku či urážku od lidí, kteří smýšlejí jinak než on, a já jsem velice nerad, když slyším, že někdo napadá člověka v jeho věku, tím spíš, že jsem předsvědčen, že opravdovost nevede k ničemu, když se to s ní takhle přehání. Vyprávěl mi o velice nepříjemném výstupu, k němuž před časem došlo. Jel jako zástupce jakési misionářské společnosti kázat do okolí Trantridge, to je asi čtyřicet mil odtud, a využil té příležitosti, aby domluvil jakémusi mladému neřestníkovi, s nímž se tam někde setkal — je to syn majitele tamějšího panství — a jeho matka je stižena slepotou. Otec se obrátil na toho mladíka zcela otevřeně, a byla z toho úplná výtržnost. Podle mého názoru udělal otec hloupost, že se vtíral neznámému člověku, zvláště když bylo tak jasné, že to nebude nic platné. Ale když si otec o něčem myslí, že to je jeho povinnost, provede to, ať

195

se to hodí nebo ne, a dělá si s tím samozřejmě spoustu nepřátel, nejenom mezi vyslovenými hříšníky, ale i mezi pohodlnými lidmi, kteří chtějí mít pokoj. Říká, že je hrdý na to, co se stalo, a že dobro se dá šířit nepřímo — ale já bych byl rád, kdyby se teď k stáru už tak nevyčerpával, ať takové špinavce raději nechá povalovat ve vlastním bahně. “

Tess měla náhle tvrdý a znavený výraz, zralá ústa se tragicky stáhla; ale neprojevovalo se na ní už rozechvění. Clare si jí ve vzpomínkách na otce příliš nevšímal, a tak postupovali podél bílé řady mléčných čtverců, až byla smetana sebrána a nádoby vyprázdněny, a mezitím se vrátily ostatní děvečky, vzaly si hrotky a Deb si přišla pro konve, aby je vypařila a připravila pro čerstvé mléko. Když Tess vycházela ven ke kravám, zeptal se jí něžně:

„A moje otázka, Tessy?“

„Ach ne — ne!“ odpověděla s těžkou beznadějí jako člověk, k němuž při zmínce o Aleku ďUrbervillovi opět dolehla bouře vlastní minulosti. „Nemůže to být.“

Vyšla do lučin a rychle doběhla ostatní dojičky, jako by doufala, že čerstvý vzduch rozežene její smutek a tíseň. Všechny dívky mířily na vzdálenou louku, kde se popásaly krávy, a celá skupinka si vykračovala se smělým půvabem nezkrocené zvěře — s lehkým volným pohybem žen uvyklých na neomezený prostor, při němž se poddávaly vzduchu jako plavec vlnám. Teď, když měl Tess opět na očích, mu připadalo zcela samozřejmé, že si vyvolil družku z nespoutané Přírody, a nikoli ze sídel Učeností.

XXVIII

Tessino odmítnutí, přestože je nečekal, Clara nadlouho neodradilo. Natolik měl se ženami zkušenosti, aby věděl, že zápor často není než přípravou k souhlasu; přece jen však nebyl zkušený natolik, aby poznal, že tento způsob odmítnutí se velice liší od laškovného upejpání. Utvrzovalo ho i to, že mu do

196

volovala, aby jí dával najevo svou lásku, neuvědomoval si však plně, že „vzdychat jen tak“ se na polích a pastvinách rozhodně nepovažuje za zbytečné. Projevy lásky se zde přijímaly bez uvažování a jen pro svou sladkost častěji než v těžkopádně úzkostlivých domácnostech ctižádostivců, kde touha děvčete po zabezpečení ochromuje zdravé pojímání vášně jako cíle.

„Tess, proč jste řekla tak rozhodně ,ne‘?” zeptal se po několika dnech.

Vyděsila se.

„Neptejte se mě. Řekla jsem vám to — zčásti. Nejsem dost dobrá — nezasloužím si to.“

„Proč? Nejste dost dáma?“

„Ano — tak nějak,” zašeptala. „Vaši přátelé by mnou pohrdali.”

„Opravdu o nich máte mylnou představu — o otci i o matce. A pokud jde o mé bratry, je mi jedno —“ Propletl za jejími zády prsty, aby mu nemohla uniknout. „Tak — že jste to nemyslela vážně, moje sladká? — ne, vím to určitě! Zaujala jste mě tak, že nemohu číst ani hrát ani dělat cokoli jiného. Nespěchám, Tess, ale chci vědět — slyšet z vašich vlahých úst —, že jednou budete moje — kdykoli, podle vašeho rozhodnutí. Dočkám se?“

Dokázala jen zavrtět hlavou a dívala se stranou.

Clare ji zaujatě pozoroval a zkoumal rysy její tváře, jako by chtěl proniknout do jejich tajemství. Zdálo se, že myslí své odmítnutí vážně.

„Pak bych vás neměl takhle objímat — že? Nemám na vás právo — právo vás vyhledávat ani se s vámi procházet. Tess, řekněte mi upřímně, milujete jiného muže?“

,,Jak se můžete ptát!“ řekla opět se sebezapřením.

„Jsem si skoro jist, že nemilujete. Ale proč mě tedy odmítáte?”

„Neodmítám vás. Jsem ráda, když — když mi říkáte, že mě milujete, a můžete mi to říkat, kdykoli jsme spolu — nikdy mi to nebude nepříjemné.”

„Ale jako manžel jsem pro vás nepřijatelný?”

„Ach — to je něco jiného — já jen pro vaše dobro, opravdu, nejdražší! Věřte mi, že to dělám jen kvůli vám! Nechci si do—

197

přát to veliké štěstí, že bych vám slibovala, že budu vaše — protože — protože bezpečně vím, že to nesmím udělat!“

„Ale já s vámi budu šťasten!”

„Ach — to si myslíte, ale nevíte to!”

V takovýchto chvílích se vždy domníval, že její odmítání má své kořeny ve skromnosti, s níž si uvědomuje, že se mu nerovná ani společensky, ani vystupováním, a znovu opakoval, že je neobyčejně znalá a mnohostranná — což zajisté bylo pravda, protože při své vrozené bystrosti a plna obdivu vůči němu v překvapivé míře přejímala jeho způsob vyjadřování, přízvuk i útržky jeho vědomostí. Po těchto něžných sporech a po svém vítězství vždy odcházela sama k nejvzdálenější krávě, pokud byl čas dojení, nebo do rákosí či do svého pokoje, pokud byl čas odpočinku, a několik okamžiků po zdánlivě lhostejném odmítnutí propadala tichému žalu.

Ten zápas byl tak děsivý a její srdce lnulo ke Clarovi takovou silou — dvě žhoucí srdce proti jedinému, nepatrnému, ubohému svědomí —, že se snažila ve svém rozhodnutí utvrzovat všemi dosažitelnými prostředky. Přišla do Talbothays pevně odhodlána za žádnou cenu nepřivolit ke kroku, po němž by její manžel možná trpce litoval, že se s ní tak zaslepeně oženil. A byla přesvědčena, že by nic nemělo zvrátit rozhodnutí, k němuž její svědomí dospělo v době, kdy nepociťovala žádnou náklonnost.

„Proč jen mu o mně někdo všechno neřekne,” myslila si. „Vždyť se to stalo jen čtyřicet mil odtud — proč se to sem nedoneslo? Někdo to přece musí vědět!“

Patrně to však nikdo nevěděl a nikdo mu nic neřekl.

Dva tři dny o věci nepromluvili. Podle smutných obličejů svých spolunocležnic vytušila, že se na ni dívají nejenom jako na Clarovu oblíbenkyni, ale jako na jeho vyvolenou; samy však viděly, že mu nenadbíhá.

Tess ještě nikdy neprožila období, v němž by se její život tak výrazně splétal ze dvou pramenů, úplného štěstí a úplné bolesti. Při nejbližší přípravě sýra dvojice zase osaměla. Ze začátku jim pomáhal sám mlékař; pan Crick však stejně jako jeho žena zřejmě v poslední době pojal podezření, že tito dva mají o sebe zájem, i když se setkávali tak obezřele, že podezření

198

bylo jen velice slabé. Ale ať tak či onak, mlékař je nechal o samotě.

Lámali velké kusy tvarohu a ukládali je do kádí. Práce připomínala drobení chleba ve velkém a ruce Tess Durbeyfieldové se v neposkvrněné bělosti tvarohu červenaly jako růže. Angel, který plnil kádě po hrstích, náhle přestal pracovat a přitiskl jí dlaně na prsty. Jak měla rukávy vyhrnuté vysoko nad lokty, sklonil se a políbil ji na žilku jemné paže.

Přestože počasí bylo na počátek září velice hezké, paže jí při práci s tvarohem prochladly, takže ho na rtech vlhce zastudily jako čerstvě nalezená houba a zavoněly mu syrovátkou. Tess byla tak přecitlivělá, že se jí jeho dotykem rozbušilo srdce, krev se jí vehnala až do konečků prstů a chladné paže se v jejím náporu rozpálily. Potom jako by jí srdce napovědělo: ,, Je ještě třeba se zdráhat? Pravda zůstává pravdou mezi mužem a ženou stejně jako mezi dvěma muži,“ pozvedla hlavu, její pohled mu oddaně zazářil do očí a rty se něžně pousmály.

„Víte, proč jsem to udělal, Tess?“ zeptal se.

„Protože mě tolik milujete.”

„Ano, a jako na úvod k dalšímu žadonění.”

„Už zase?“

Byla náhle plna zděšení, že vlastní touha zlomí její odpor.

„Ach, Tessy!” pokračoval, „nemohu pochopit, proč mě tak mučíte. Proč mi působíte takové zklamání? Připadáte mi skoro jako koketa, namouduši ano — jako městská koketa první třídy. Ty jsou také hned samý žár a hned samý led, zrovna jako vy — a to je to poslední, co bych byl hledal v takovém zákoutí, jako je Talbothays… A přece, má nejdražší,“ dodával rychle, protože viděl, jak ji jeho poznámka zasáhla, „vím, že jste to nejupřímnější a nejčistší stvoření, jaké kdy nosila země. Jak bych vás mohl podezírat z flirtování? Tess, proč se vám příčí představa stát se mou ženou, jestliže mě máte tak ráda, jako se zdá?”

„Nikdy jsem neřekla, že se mi příčí, nikdy bych to nemohla říci, protože — to není pravda!”

Nedokázala už to napětí zvládnout, rty se jí rozechvěly a musila odejít. Clara to tak zabolelo a zmátlo, že vyběhl za ní a na chodbě ji chytil.

199

„Slibte mi, slibte,” řekl a vášnivě ji objal zapomínaje, že má ruce umazané od tvarohu, „slibte mi, že nebudete patřit nikomu jinému než mně!“

„Ano, ano, slibuji!” zvolala, „a všechno vám řeknu, když mě teď pustíte. Povím vám o svých zkušenostech — povím vám o sobě všechno — všechno!”

„O svých zkušenostech, drahá — ano, jistě, úplně o všech.” Souhlasil s láskyplnou ironií, zahleděn do její tváře. „Moje Tess má nepochybně skoro tolik zkušeností jako ten divoký svlačec tamhle na plotě zahrady, co se teprve dneska ráno rozvil. Řekněte mi, co chcete, jen už prosím vás nikdy neříkejte ta hrůzostrašná slova, že si mě nezasloužíte.”

„Budu se snažit je už nikdy neříci. A povím vám své důvody zítra — příští týden.”

„Třeba v neděli?”

„Ano, v neděli.”

Konečně unikla a nezastavila se, až v houští okleštěných vrb v dolním koutě ohrady, kde ji nemohl nikdo spatřit. Vrhla se do šustivého porostu ostřice jako na lůžko, podléhajíc záchvatům zoufalství, mezi něž se draly výkřiky štěstí, jež nedokázal zcela přemoci ani strach, jak to všechno skončí.

Ve skutečnosti podléhala touze říci ano. Každé vydechnutí, každá kapka krve, každý úder tepu ve spáncích byl hlasem, který se spojoval s přírodou ke vzpouře proti její úzkostlivosti. Přijmout ho bezstarostně, bez rozvažování, spojit se s ním u oltáře, o ničem nemluvit a ponechat vyzrazení náhodě; uchopit zralé štěstí, než ji bolest ve svých železných zubech navždy rozdrtí, to radila láska — a Tess s téměř hrůzným nadšením tušila, že navzdory mnoha měsícům sebetrýznění, zápasů, pokání, úmyslů žít v budoucnu v úplné osamělosti hlas lásky zvítězí.

Odpoledne plynulo a Tess zůstávala ve vrboví. Slyšela rachotit hrotky, jak je snímali z vidlic stojanu, slyšela „Ááó! Ááó!”, jež provázelo zahánění krav. Nešla však dojit. Viděli by, jak je rozrušena; mlékař by se domníval, že to způsobila jen láska, dobrácky by si ji dobíral a Tess by jeho škádlení nesnesla.

Její milý zřejmě tušil, jak je vyčerpaná, a vymyslel si nějakou

200

výmluvu, proč se neobjevila, protože se po ní nikdo neptal, ani ji nevolal. O půl sedmé slunce jako velká výheň na nebesích pokleslo k obzoru a na protější straně náhle vyvstal obrovský měsíc, připomínající tykev. Okleštěné vrby, zmrzačené stálým ořezáváním tak, že ztratily svou přirozenou podobu, vypadaly proti němu jako příšery s vlasy trčícími do všech stran. Tess se vrátila do domu, vyšla po schodech a ani si nerozsvítila.

To bylo ve středu. Přišel čtvrtek, Angel si ji zdálky zamyšleně prohlížel, ale vůbec se k ní nepřiblížil. Dojičky z domu, Marian a ostatní, patrně tušily, že se děje cosi rozhodujícího, protože na ni v ložnici nedorážely žádnými poznámkami. Minul pátek, sobota. Zítřek vše rozhodne.

„Podlehnu — řeknu ano — dopustím, aby se se mnou oženil — nemohu si pomoci,” úpěla té noci žárlivě, rozpálený obličej zabořený do polštáře, když zaslechla jednu z ostatních dívek ze spánku vydechnout jeho jméno. „Nesmí ho dostat žádná jiná, jenom já! Ale stejně mu tím ublížím, možná že ho to zabije, až se doví! Ach, mé srdce — ó ó ó!“

a s tázavým pohledem se zadíval na snídající muže a děvečky. „Schválně, co myslíte?”

Hádal jeden, hádal druhý. Paní Cricková nehádala, protože už všechno věděla.

„No,” řekl mlékař, „o tom prohnaným sukničkáři Jacku Dollopovi. Nedávno se oženil s jednou vdovou.”

„Ale jděte — Jack Dollop? Takový rošťák — kdo by to řek?” pravil jeden dojič.

Tess Durbeyfieldové jméno rychle vytanulo v paměti, protože to bylo jméno toho milence, který ublížil svému děvčeti a s nímž si to potom matka mladé ženy tak zostra vyřídila v máselnici.

201

„A vzal si tenkrát dceru té rázné matróny, jak slíbil?“ zeptal se nepřítomně Angel Clare a obrátil list novin, které pročítal u malého stolku, kam ho paní Cricková v úctě k jeho vznešenosti vždy odkazovala.

„Kdepak, mladý pane. To ho jakživo ani nenapadlo,” odpověděl mlékař. „Jak říkám, vdovu si vzal, ona měla peníze, myslím tak padesát liber ročně, a po těch on jel. Brali se hrozně narychlo, a pak mu řekla, že sňatkem o těch svých ročních padesát liber přišla. Jen si zkuste představit, jak tomu pánovi bylo, když se to dověděl! Žijou spolu od toho dne jak pes a kočka! Ale dobře mu tak! Jen ta nešťastná ženská je chudák, ta na to doplácí nejhůř.“

„Však mu ta hlupačka měla říct dřív, že mu duch jejího nebožtíka nedá pokoj,“ řekla paní Cricková.

„Asi měla,“ odvětil mlékař váhavě. „Však si dovedete představit, jak to asi bylo. Chtěla mít domov a netroufala si riskovat, že Jacka ztratí. Bylo to tak nějak, co říkáte, děvčata?“

Zahleděl se na dívky sedící vedle sebe.

„Měla mu to říct, těsně než šli do kostela, to už by nebyl mohl couvnout,“ zvolala Marian.

„To měla,“ souhlasila Izz.

„Musela vidět, o co mu jde, a měla ho odmítnout,“ zvolala Retty celá vzrušená.

„A co vy na to, má milá?“ zeptal se mlékař Tess.

„Myslím, že měla — měla mu po pravdě říct, jak to je — nebo jinak ho odmítnout — nevím,“ odpověděla Tess a div se nezadusila chlebem s máslem.

„Ať se propadnu, jestli bych něco z toho udělala,“ prohlásila Beck Knibbsová, vdaná pomocnice z jedné chalupy. „V lásce a ve válce se může všechno. Byla bych si ho vzala zrovna tak jako ona, a kdyby mi potom řek slovo, že jsem mu předem o tom svým prvním nepověděla něco, co jsem se rozhodla neříkat, přerazila bych o něj, chlapa mizernýho, váleček na nudle! To může udělat každá.“

K smíchu, který vyvolalo rozhořčení chalupnice, se Tess připojila jen smutným úsměvem ze slušnosti. Co jim bylo směšné, v tom ona viděla tragédii a jejich veselí jí bylo téměř nesnesitelné. Záhy vstala od stolu a s pocitem, že Clare asi

202

brzy přijde za ní, vydala se po úzké klikaté pěšince a překračovala tu na jednu, tu zase na druhou stranu zavodňovacích kanálků, až stanula u hlavního toku řeky Var. Kus proti proudu osekávali muži vodní traviny a kolem Tess jich proplouvaly celé trsy — pohybující se ostrůvky zeleného pryskyřníku, po nichž by se skoro mohla vézt; dlouhé chuchvalce rostlin se zachycovaly mezi kůly, které zde zarazili, aby krávy nemohly přecházet řeku.

Ano, to je na tom tak bolestné. Otázka, zda má žena vyprávět svůj příběh — pro Tess nejtíživější životní kříž —, je pro jiné zřejmě jen povyražením. Bylo to, jako by se lidé vysmívali mučení.

,,Tessy!“ ozvalo se jí za zády. Clare přeskočil strouhu a stanul u ní. „Moje ženo — už brzy!“

„Ne, ne — nemohu. Jen kvůli vám, mladý pane, jen kvůli vám říkám ne!“

„Tess!“

„Stejně říkám ne,“ opakovala.

Nečekal odmítnutí, a sotva promluvil, ovinul jí paži kolem pasu pod spuštěným copem. (Mladší dojičky včetně Tess v neděli ráno snídaly se spuštěným copem, než si jej před cestou do kostela upravily do zvláště vysokého účesu, s jakým by se nebyly mohly při dojení opřít hlavou o krávu.) Kdyby byla řekla „ano“ místo „ne“, byl by ji políbil, zjevně to měl v úmyslu, ale její rozhodné odmítnutí polekalo jeho úzkostné srdce. Okolnost, že spolu družně žili v jedné domácnosti a nevyhnutelně se setkávali, byla pro Tess jako ženu tak nevýhodná, že mu připadalo nemístné na ni vyvíjet něžný nátlak, jaký by si byl dovolil, kdyby měla více možností se mu vyhýbat. Uvolnil proto objetí, v němž na okamžik uvěznil její pas, a zdržel se polibku.

Jeho odtáhnutím se všechno změnilo. Tentokrát jí dal sílu k odmítnutí pouze příběh o vdově, který mlékař vyprávěl, a v nejbližší chvíli by jí byla dívka pozbyla. Angel však už neřekl ani slovo, zatvářil se zmateně a odešel.

Setkávali se den co den — jen trochu méně často než předtím; a tak uplynuly dva tři týdny. Blížil se konec září a Tess viděla Angelovi na očích, že se jí zase zeptá.

203

Postupoval teď jinak — jako by byl usoudil, že všechno její odmítání je koneckonců jen ostych a mládí vyplašené novostí nabídky. V této představě ho utvrzovalo její vrtkavě uhýbavé chování, kdykoli přišla řeč na sňatek. Začal tedy s vemlouvavější hrou; nikdy nešel dále než k slovům, nikdy se nepokusil obnovit dřívější něžnosti, ale rozhovorem si ji podmaňoval, jak jen se dalo.

Polohlasem, jako když crčí mléko, se jí dvořil nepřetržitě — když dojila krávu, při sbírání smetany, při stloukání másla, při výrobě sýra, u chovné drůbeže i v kotcích s podsvinčaty — způsobem, jakým se nikdy žádný muž jeho druhu žádné dojičce nedvořil.

Tess věděla, že musí podlehnout. Ani náboženské vědomí jisté mravní platnosti předchozího svazku, ani touha svědomí jednat upřímně nedokážou už nadlouho vzdorovat. Milovala ho tak vášnivě a tolik k němu vzhlížela jako k bohu; a protože byla jemného založení, třebaže se jí nedostalo škol, celou bytostí toužila po jeho duševním vedení. A třebaže si nepřetržitě říkala: „Nikdy nemohu být jeho ženou,“ byla to jen prázdná slova. Dokladem její slabosti bylo právě tolikeré opakování toho, co by se klidná síla ani nebyla namáhala vyjádřit. Kdykoli se ozval jeho hlas a opět začal o téže věci, rozechvělo ji štěstí plné děsu a toužila slyšet znovu a znovu to, čeho se bála.

Choval se k ní — který muž se tak nechová? — do té míry jako člověk, který ji bude milovat a laskat a ochraňovat za jakýchkoli podmínek, změn, obtíží a nečekaných okolností, že jí srdce pookřívalo a zasmušilost ustupovala. Roční doba se zatím blížila k rovnodennosti, a přestože bylo dosud hezky, dny se značně krátily. V mlékárně se ráno už zase dlouho pracovalo při svíčce; a jednoho jitra mezi třetí a čtvrtou začal Clare zase naléhat.

Vyběhla v noční košili k jeho dveřím, aby ho jako obvykle zavolala; pak se vrátila, oblékla se a vzbudila ostatní; v deseti minutách už se svíčkou v ruce kráčela nahoře ke schodům.

V tom okamžiku sestoupil jen v košili z žebříku a paží jí zahradil cestu.

„Tak, slečno Koketko, než sejdete dolů,“ řekl vážně. „Na

204

posled jsem s vámi mluvil před čtrnácti dny, a už je toho dost. Musíte mi říct, jak si to představujete, nebo mi nezbude než odtud odejít. Teď jsem měl pootevřené dveře a viděl jsem vás. Musím odejít v zájmu vaší bezpečnosti. Co vy víte! Tak jak? Bude to konečně ano?“

„Právě jsem vstala, mladý pane, a je příliš brzy, abyste mě vyslýchal!” ohrnula rty. „Neříkejte mi Koketko. Je to surové a není to pravda. Prosím vás, počkejte ještě trochu. Budu o tom opravdu někdy přemýšlet. Pusťte mě dolů!“

Vypadala opravdu trochu jako koketka, jak tu stála, stranou držela v ruce svíčku a pokoušela se úsměvem překlenout vážnost svých slov.

„Tak mi říkej Angeli a ne mladý pane.“

„Angeli.“

,,Milý Angeli — proč ne?“

„To by znamenalo, že souhlasím, ne?“

„Znamenalo by to jen, že mě miluješ, i když si mě nemůžeš vzít. Bylas tak laskava, žes to už dávno přiznala.“

„Tak tedy dobře, milý Angeli, když musím,“ zašeptala zahleděna ke svíčce a navzdory vší nejistotě se jí ústy mihlo čtveráctví.

Clare byl rozhodnut ji nepolíbit, dokud se mu nezaslíbí; jak tu však stála v pěkně podkasaných šatech k dojení, vlasy ledabyle připnuté k hlavě, než bude čas je po sebrání smetany a po dojení upravit, jaksi porušil své předsevzetí a na okamžik se jí ústy přiblížil k tváři. Sešla ze schodů velice rychle, ani se po něm neohlédla, ani nic neřekla. Ostatní děvečky už byly dole a o věci se dál nemluvilo. Ve smutném žlutavém světle, které teď ráno dávaly svíčky na rozdíl od prvních chladných náznaků svítání venku, se všechny dívky s výjimkou Marian na dvojici zadívaly vážně a s podezřením.

Když měly smetanu sebranou — den ode dne s ní teď bylo méně práce, jak s příchodem podzimu ubývalo mléka —, vyšly Retty i ostatní ven. Milenci šli za nimi.

„Naše rozechvělé životy se hodně liší od jejich, že?“ prohodil k ní zamyšleně, když pozoroval tři postavy, jež si před nimi vyšlapovaly chladným úsvitem rodícího se dne.

„Myslím, že moc ne,“ odpověděla.

205

„Proč si to myslíš?“

„Je velice málo žen, které nemají — rozechvělé životy,“ odpověděla Tess a zarazila se před novým slovem, jako by na ni zapůsobilo. „V těch třech je víc, než by sis myslil.“

„Co v nich je?“

„Snad každá z nich,“ začala, „by se — by se možná — pro tebe hodila jako žena líp než já. A možná že tě milují zrovna tak jako já — skoro tak.“

„Ale, Tessy!“

Bylo vidět, že se jí vysloveně ulehčilo, když slyšela to netrpělivé zvolání, přestože se tak neohroženě a velkomyslně rozhodla promluvit sama proti sobě. Dokázala to, teď však už neměla sílu pokusit se o sebeobětování podruhé. Přidal se k nim dojič z jedné chalupy a o tom, co se jich tak hluboce týkalo, už nepromluvili. Tess ovšem věděla, že dnešní den rozhodne.

Odpoledne šli někteří lidé z mlékárny i další pomocníci jako obvykle ven do luk, daleko od mlékárny, kde dojili spoustu krav, aniž je zaháněli domů. Mléka ubývalo, protože se rychle blížila doba telení, a mlékař propustil přespočetné dojiče, najaté na období bujné letní zeleně.

Práce šla pomalu od ruky. Mléko z plných hrotků přelévali do vysokých konví na vypérovaném voze, s nímž sem zajeli; po podojení se krávy zase zvolna rozcházely.

Mlékař Crick, který tu byl s ostatními a jehož zástěra svítila nepřirozeně bíle proti olověné podvečerní obloze, se náhle podíval na své těžké hodinky.

„Propána, je už víc, než jsem si myslel,“ zvolal. „Hrome! Jestli sebou nehodíme, nedojedem s mlíkem včas na stanici. Dneska se s ním už nemůžem vracet domů a smíchat ho před odvozem s ostatním. Musíme jet na stanici rovnou odtud. Kdo tam sjede?“

Pan Clare se dobrovolně nabídl, třebaže to nebyla jeho práce, a poprosil Tess, aby jela s ním. Přestože nesvítilo slunce, bylo dnes večer na tuto roční dobu teplo a dusno a Tess na sobě měla jen pracovní šaty, paže obnažené, bez kabátku; rozhodně nebyla vystrojena na projíždku. Odpověděla Cla—

206

rovi pohledem na své nedostatečné oblečení, Clare však na ni jemně naléhal. Projevila souhlas tím, že předala svůj hrotek a stoličku mlékařovi, aby je vzal domů, a vylezla na vůz ke Clarovi.

XXX

V slábnoucím světle dne projížděli po rovné cestě mezi lučinami, které se prostíraly do široka do daleka, pohlcovány šedí, a v nesmírné vzdálenosti za nimi se zvedaly temné a příkré svahy Egdonského vřesoviště. Na návrších kopců stály skupinky stromů a pásy jehličin, jejichž zubaté vrcholky vypadaly jako věže s cimbuřím nad čarovnými zámky.

Vědomí, že jsou spolu sami, je tak zaplňovalo, že po dlouhou dobu ani nepromluvili a ticho přerušoval jen šplíchot mléka ve vysokých konvích za nimi. Úvoz, po němž projížděli, byl tak odlehlý, že lískové oříšky zde zůstaly na větvích, až vypadaly ze slupin, a ostružiny visely v těžkých chumáčích. Tu a tam je Angel zachytil řemínkem biče, odtrhl a podal své průvodkyni.

Kalná obloha brzy prozradila, k čemu se chystá, a seslala k zemi obrovské kapky deště; nehybný vzduch dne se zvlnil závany větříku, který jim pohrával kolem obličejů. Z řek a kalužin zmizela rtuťová poleva a z rozlehlých zrcadel světla se proměnily v matné plochy olova, s hladinou jako struhadlo. Proměna krajiny však na zaujatou Tess nijak nezapůsobila. Přirozená narůžovělá barva její pleti, po létu mírně osmahlé, v kapkách deště o odstín ztemněla a vlasy, které se jí jako vždycky tlakem při opírání o kravský bok uvolnily ze sponek a v praméncích vyklouzly zpod volánu kalikového čepce, se v mokru lepily, až nevypadaly o nic líp než mořská tráva.

„Myslím, že jsem asi neměla jet,“ zašeptala s pohledem k obloze.

„Mrzí mě, že prší,“ řekl. „Ale přitom jsem tak rád, že tě mám tady!“

207

Vzdálený Egdon postupně mizel za tekutým závojem. Večer temněl, a protože na cestách místy stály branky, nebylo bezpečné jet rychleji než krokem. Vzduch se značně ochladil.

„Bojím se, abys nenastydla, když máš holé paže a nic přes ramena,“ řekl. „Přitiskni se těsně ke mně, snad ti to mrholení tak neublíží. Kdybych si nemyslel, že mi déšť třeba pomůže, mrzelo by mě to víc.“

Nepatrně k němu poposedla a Clare kolem nich obou ovinul velký kus plachtoviny, jíž někdy přikrývali konve na ochranu před sluncem. Tess ji přidržovala, aby nesklouzla ani z něho, ani z ní, protože Clare potřeboval obě ruce k řízení.

„Tak už je nám zase dobře. Ach — není! Trochu mi teče za krk, a tobě tam musí téct ještě víc. Tak je to lepší. Máš paže jako vlhký mramor, Tess. Utři si je tou látkou. A když se teď nebudeš hýbat, nespadne na tebe už ani kapka. Nu, má milá — a teď ta moje otázka — ta věčně nezodpovězená otázka!“

Jedinou odpovědí, kterou chvilku slyšel, bylo mlaskání koňských kopyt na rozbředající cestě a šplíchot mléka v konvích za zády.

„Vzpomínáš si, co jsi řekla?“

„Ano,“ odpověděla.

„Rozmysli se, než se vrátíme domů.“

„Pokusím se.“

Neřekl už pak nic. Při cestě před nimi proti obloze vyvstala zřícenina starého panského domu z doby Karlů a záhy kolem ní projeli a nechali ji za sebou.

„Tohle je zajímavé místo,“ prohodil, aby ji zabavil, „jedno z několika sídel, která patřila prastaré normanské rodině ďUrbervillů, kteří tady v hrabství mívali velkou moc. Kdykoli jedu kolem nějakého jejich panství, musím si na ně vzpomenout. Je v tom cosi velice smutného, když vymře rodina tak proslulá, třebaže je to proslulost dravých, tyranských lenních pánů.“

„Ano,“ řekla Tess.

Tmavnoucím šerem se zvolna blížili k místu, na něž z nedaleka začalo upozorňovat kalné světlo, k místu, kde za dne proměnlivé bílé mračno páry na temně zeleném pozadí vyznačovalo pravidelné okamžiky, v nichž jejich odloučený svět při

208

cházel do styku s moderním životem. Moderní život sem natáhl svá tykadla z páry třikrát čtyřikrát denně, dotkl se zdejších existencí a rychle s tykadly zase ucukl, jako by mu to, čeho se dotkl, bylo nepříjemné.

Dojeli k slabému světlu, které vydávala začazená lampa na malém nádraží; dosti ubohá pozemská hvězda, přece však pro Talbothayskou mlékárnu i lidstvo v jistém smyslu důležitější než ty nebeské, i když byl pro ni jejich vzájemný rozdíl tak ponižující. V dešti vyložili konve s čerstvým mlékem a Tess si našla přechodný útulek pod nedalekou cesminou.

Potom zasyčel vlak, který se přiblížil po vlhkých kolejích téměř neslyšně, a konve s mlékem rychle naházeli jednu po druhé do nákladního vozu. Světla lokomotivy na okamžik zasvítila na postavu Tess Durbeyfieldové, jež nepohnutě stála pod vysokou cesminou. Vedle lesknoucích se pák a kol nemohlo nic působit cizeji než toto přirozené děvče s obnaženými oblými pažemi, zmoklým obličejem i vlasy, postávající zaraženě jako krotký levhart ve chvilce klidu, děvče oblečené do starých kartounových šatů neurčitelného střihu a s bavlněným čepcem staženým až k obočí.

S němou poslušností, jež je někdy příznačná pro vášnivé povahy, nasedla zase vedle svého milého, a když se znovu celí zabalili do plachtoviny, pohltila je tma nyní už černé noci. To několikaminutové setkání s vírem hmotného pokroku Tess při její vnímavosti stačilo, aby se nad ním zamýšlela.

„Londýňané budou naše mléko pít zítra k snídani, že?“ zeptala se. „Cizí lidé, které jsme nikdy neviděli.“

„Ano — patrně ano. I když ne takové, jako jsme je odeslali. Napřed je musí rozředit, aby jim nestouplo do hlavy. “

„Šlechtici a šlechtičny, vyslanci a vysocí důstojníci, dámy a obchodníci a maličké děti, které v životě neviděly krávu.“ „Ano, tak, patrně — hlavně ti vysocí důstojníci.“

„Kteří nic nevědí ani o nás, ani o tom, odkud mléko je; ani si nepomyslí, že jsme my dva dnes jeli celé míle v dešti přes vřesoviště, jen aby je dostali včas.“

„Nejeli jsme jenom kvůli těm vzácným Londýňanům, jeli jsme taky trochu kvůli sobě — kvůli té strašné záležitosti, kterou bezpochyby už konečně dořešíš, milá Tess. Dovol, abych

209

to řekl takhle. Sama víš, že mi stejně už patříš; tvé srdce myslím. Nebo ne?“

„Víš to zrovna tak dobře jako já. Ano — ano!“

„A když mi tedy patří tvé srdce, proč ne ruka?“

„Mně jde jenom o tebe — o jednu věc. Musím ti něco říci —“

„Ale snad jde jenom o to, abych byl šťasten, aby mi bylo dobře na světě ?“

„Ach ano — abys byl šťasten a aby ti bylo dobře na světě. Ale můj život, než jsem sem přišla — chci —“

„Dobře, jde o to, aby mi bylo dobře na světě a abych byl šťasten. Jestli budu mít velké hospodářství, ať už v Anglii nebo v koloniích, budeš mi neocenitelnou ženou, lepší než jakákoli jiná třeba z největšího panství v naší zemi. Tak prosím — prosím — milá Tessy, pusť už z hlavy pocit, že mi budeš na překážku/’

„Ale můj příběh. Chci, abys ho znal — musíš mi dovolit, abych ti ho vyprávěla — pak už mě nebudeš mít tak rád!“ „Tak povídej, když chceš, má nejdražší. Tedy ten nevídaný příběh. Ano, narodila jsem se tam a tam, léta Páně —“ „Narodila jsem se v Marlottu,“ řekla a chopila se jeho slov, ačkoli je pronesl žertem. „A tam jsem vyrostla. Vychodila jsem šest tříd a pak jsem vyšla ze školy a říkali, že jsem hodně nadaná a že by ze mě byla dobrá učitelka, takže se rozhodlo, že budu učitelkou. Ale moje rodina se dostala do potíží. Tatínek nebyl příliš pracovitý a taky trochu pil.“

„Ano, ano. Nešťastné dítě! To se stává.“ Přivinul ji k sobě těsněji.

„A pak — pak se stalo něco velice zvláštního — se mnou. Já —já jsem byla —“

Tess se zrychlil dech.

„Ano, má milá. To je v pořádku.“

,,Já — já nejsem Durbeyfieldová, ale ďUrbervillová — potomek právě té rodiny, co jí patřil ten dům, kolem kterého jsme jeli. A — a my jsme se všichni dostali na mizinu.“

„D’Urbervillová — opravdu? A to je všechno, milá Tess?“ „Ano,“ odpověděla ochable.

„No a proč bych tě neměl už tak milovat, když to teď vím?“

210

„Mlékař mi řekl, že nenávidíš staré rody.“

Smál se.

„Ach, to je pravda — v jednom smyslu. Skutečně nenávidím aristokratickou zásadu, že krev je všechno, a jsem přesvědčen, že jako myslící lidé bychom jako jedinou urozenost měli uznávat duchovní urozenost moudrých a ctnostných, bez ohledu na fyzické otcovství. Ale tohle tvoje sdělení mě velice zajímá — ani netušíš jak! Tebe samotnou nezajímá, že jsi z toho proslulého rodu?“

„Ne. Připadalo mi to smutné — zvlášť od té doby, co jsem přišla sem a dověděla se, že spousta těch kopců a polí, co tu vidíme, kdysi patřila rodině mého otce. Ale jiné kopce a pole patřily Rettině rodině a jiné možná Marianině, takže si toho nijak zvlášť necením.“

„Ano —je překvapující, v kolika případech jsou dnešní nájemci půdy její bývalí majitelé, a někdy mě až udivuje, že jistý politický směr téhle okolnosti nevyužívá ve svůj prospěch. Ale patrně o tom nevědí… Nechápu, že jsem si nevšiml podobnosti tvého jména se jménem ďUrbervillů a nepostřehl to zjevné zkomolení. A tohle bylo to mučivé tajemství!“

Neodpověděla. V poslední chvíli ztratila odvahu a bála se, aby jí nevyčetl, že mu to neřekla dříve; pud sebezáchovy v ní byl silnější než upřímnost.

„Samozřejmě,“ pokračoval nic netušící Clare, „byl bych uvítal, kdybys pocházela jen z té dlouho strádající, mlčenlivé, opomíjené vrstvy anglického národa, a nikoli z toho hloučku sobců, kteří uchvátili moc na úkor ostatních. Ale láska k tobě, Tess“ (usmál se při těch slovech), „tenhle můj názor úplně překonala a jsem teď taky sobecký. Kvůli tobě se teď raduji z tvého původu. Společnost je beznadějně snobská, a až z tebe udělám sečtělou ženu, jak mám v úmyslu, bude tě možná pro tento tvůj původ přijímat jako mou manželku podstatně jiným způsobem. I moje matka, nebohá duše, o tobě bude mít právě pro tohle lepší mínění. Tess, ode dneška musíš vyslovovat své jméno správně — d’Urbervillová.“

„Ta druhá podoba se mi líbí skoro víc,“

„Ale musíš, miláčku. Bože na nebesích, všichni ti novopečení milionáři by skákali radostí, kdyby jim patřilo takové jméno.

211

Mimochodem, jeden takový si tohle jméno přisvojil — kde jsem o tom slyšel? — tam v okolí Obory, myslím. Ale — vždyť právě on měl s mým otcem ten výstup, jak jsem ti vyprávěl. To je ale podivná shoda!“

„Angeli, já to jméno snad raději nechci! Třeba je nešťastné!“

Byla rozrušena.

„Tak, panno Terezo ďUrbervillová, teď jsem tě dostal. Přijmi moje jméno, a ujdeš svému! Tajemství je venku, tak proč bys mě ještě odmítala?“

,,Jestli víš určitě, že budeš šťasten, když budu tvoje žena, a jestli cítíš, že velice, velice toužíš se se mnou oženit —“

„Ach samozřejmě, má nejdražší!“

,,Jde mi o to, že jenom jestli mě tolik chceš a nemůžeš beze mě vůbec žít, ať už mám jakékoli vady, tak jenom proto mi připadá, že bych asi měla říci, že chci.“

„Řekneš to — už to říkáš, já vím! Budeš moje už navždy, úplně navždy.“

Přivinul ji k sobě a políbil.

„Ano!“

Jen to vyslovila, propukla v suchý, tvrdý vzlykot, tak prudký, že všechno jako by se v ní trhalo. Tess rozhodně nebyla hysterická dívka a Angela to překvapilo.

„Proč pláčeš, miláčku?“

„Já — neumím to tak povědět —jsem tak šťastna, když pomyslím — že budu tvoje a že budeš se mnou šťasten!“

„Ale tohle nevypadá jako veliká radost, Tessy!“

„Myslím — asi pláču, protože jsem zrušila svůj velký slib. Slíbila jsem si, že umřu jako svobodná!“

„Ale jestliže mě miluješ, chceš přece, abych byl tvým manželem?“

„Ano, ano, ano! Ach, někdy si přeju, abych se vůbec nebyla narodila!“

„Ale, Tess moje milá, kdybych nevěděl, že jsi velice rozrušená a velice nezkušená, řekl bych, že ta poznámka nebyla zrovna lichotivá. Jak si to můžeš přát, jestliže o mě stojíš? Máš mě ráda? Chtěl bych, abys mi to nějak dokázala.“

„Čím to mohu lépe dokázat?“ vykřikla stržena láskou. „Bude tohle větší důkaz?“

212

Objala ho kolem krku a Clare poprvé v životě poznal, jak líbá vášnivá žena toho, koho miluje celým tělem i duší, jako Tess milovala jeho.

„Tak — teď mi věříš?“ zeptala se uzardělá a otírala si oči.

„Ano. Nikdy jsem doopravdy nepochyboval — nikdy, nikdy!“

Tak jeli dál temnotou, přivinuti k sobě pod plachtou, kůň šel, jak se mu zachtělo, a déšť se hnal proti nim. Svolila. Byla by mohla stejně dobře svolit hned. Touha po štěstí, jež proniká vším tvorstvem, ta strašlivá síla, jež unáší lidstvo, jak se jí zamane, tak jako příboj unáší bezmocnou travinu, se nedala potlačit planým rozvažováním nad společenskými zásadami.

„Musím napsat domů mamince,“ řekla. „Nemáš nic proti tomu?“

„Jak bych mohl, dítě moje. Připadáš mi jako dítě, Tess, jestli nevíš, jak velice se sluší napsat matce v takové chvíli a jaká by to byla chyba, kdybych proti tomu něco měl. Kde žije?“

„Taky tam — v Marlottu. Na druhé straně Blackmoorského úvalu. “

„Ach, tak přece jsem tě viděl už dřív než letos v létě!“

„Ano; tenkrát při tanci na palouku; ale se mnou jsi netančil. Ach, doufám, že to pro nás teď není zlé znamení.“

XXXI

Hned druhý den poslala Tess své matce velice jímavý a spěšný dopis a koncem týdne obdržela na své sdělení odpověď napsanou nejistým, zastaralým písmem Joan Durbeyfieldové.

Milá Tess, píšu těchhle několik řádek v naději, že tě zastihnou stejně spokojenou, jako jsem já, díkybohu, když je teď odesílám. Milá Tess, všichni rádi slyšíme, že se chceš brzo opravdu vdát. Ale k tvé otázce, Tess, ti jenom mezi náma, ale

213

velice důrazně radím, abys mu rozhodně neříkala ani slovo o tom svým dřívějším soužení. Taky jsem neřekla tvýmu otci všechno, když je tak pyšný na svou ctihodnost, a možná že tvůj vyvolený je taky takový. Spousty žen — i ty nejvznešenější v zemi — měly ve své době taky soužení; proč bys měla to svoje vytrubovat, když ty druhé taky nic nevytrubují? Žádná dívka by nebyla tak hloupá, zvlášť když je to tak dávno a vůbec to nebyla tvoje vina. Kdyby ses mě ptala třeba padesátkrát, odpovím ti vždycky stejně. Mimoto měj na paměti, žes mi musila slíbit, protože vím, jaká jsi dětina, co na srdci, to na jazyku — blázínek malý —, že nikdy ani slovem, ani činem nic nevyzradíš a že mi přitom šlo jen a jen o tvoje dobro; a takýs mi to při odchodu ještě ve dveřích svatosvatě slíbila. Neřekla jsem tvému otci ani o tvé otázce, ani že se vdáváš, protože ten chudák prostoduchý by to všude vybreptal.

Milá Tess, buď statečná, a chceme ti k svatbě poslat sud jablečného moštu, protože víme, že ho tam u vás moc nemáte, a co máte, je jenom taková řídká kyselotina. Tím zatím končím a toho svého mládence srdečně pozdravuj.

Tvá milující matka

Joan Durbeyfieldová

„Ach, maminko, maminko,“ zašeptala Tess.

Uvědomovala si, jak velice málo se pružného ducha paní Durbeyfieldové dotýkaly i ty nejtíživější zkušenosti. Matka se dívala na život jinýma očima než Tess. To strašlivé období dávných dnů pro ni bylo jen přechodnou záležitostí. Ale snad měla matka pravdu v tom, jak má Tess jednat, ať už ji k tomu vedly jakékoli důvody. Na první pohled se zdálo, že když pomlčí, bude její zbožňovaný nejšťastnější; bude tedy mlčet.

Takto posílena příkazem jediného člověka na světě, který měl jakéstakés právo sledovat její počínání, se Tess ponenáhlu uklidňovala. Zbavila se odpovědnosti a u srdce jí bylo lehčeji než celé týdny předtím. V těch dnech pozdního podzimu od měsíce října, kdy vyslovila svůj souhlas, prožívala období duševní povznesenosti, jež se více než kterékoli jiné v jejím životě podobalo vytržení.

214

Její láska ke Clarovi jako by ani nebyla pozemská. Při její ušlechtilé důvěřivosti jí byl vším, čím jen může být dobro samo — věděl všechno, co má vědět vůdce, filozof a přítel.

V každičké podrobnosti jeho osobních rysů viděla dokonalou mužnou krásu, měl duši světce a prozíravost jasnovidce. Vědomí lásky k němu, úplné lásky, jí dodávalo důstojnosti; jako by nosila korunu. Plna účasti vnímala jeho lásku k sobě a srdce jí tálo oddaností k němu. Někdy přistihl její velké, obdivné oči, jež neměly dna, jak k němu vzhlížejí ze svých hlubin, jako by viděly cosi nesmrtelného.

Zavrhla minulost — zašlápla ji a uhasila, tak jako zašlápneme uhel, který doutná a je nebezpečný.

Nevěděla, že muži mohou být v lásce k ženě tak nesobečtí, rytířští, ochranitelští jako on. Angel Clare nebyl v tomto směru zdaleka takový, za jakého ho považovala, opravdu, vůbec ne; byl však spíše duchovního než živočišného založení, uměl se ovládat a byl vzácně prost vší hrubosti. Přestože neměl chladnou povahu, byl spíše jasný než žhavý — méně byronský než shelleyovský; uměl zoufale milovat, jeho láska však tíhla spíše k představivosti a éteričnosti. Byl to náročný cit, při němž byl schopen svou milovanou žárlivě střežit před sebou samým. To uvádělo v úžas a okouzlovalo Tess, jejíž dosavadní nepatrné zkušenosti byly tak nešťastné, a její pohrdání mužským pohlavím se zvrátilo ve vrcholnou úctu ke Clarovi.

Oba nepokrytě toužili po blízkosti druhého a Tess ve své upřímnosti nijak netajila svou touhu být s ním. Co pudově vycítila, dalo by se jasně vyjádřit asi tak, že zdrženlivost ženského pohlaví, jež běžně muže přitahuje, by se po přiznání lásky tak dokonalému muži patrně příčila, protože by už samou svou podstatou nutně budila podezření z neopravdovosti.

Venkovský zvyk přátelit se v době zásnub v přírodě bez vší zdrženlivosti byl jediný způsob, který znala, a neviděla v něm nic zvláštního; naproti tomu Clarovi to připadalo podivně předčasné, dokud nepochopil, že pro ni stejně jako pro ostatní mlékárenskou chasu je to úplná samozřejmost. Tak se za nádherných odpolední měsíce října potulovali lučinami po úzkých pěšinách, jež se vinuly podél břehů zurčících potůčků, přítoků řeky, přebíhali po malých dřevěných lávkách na druhou

215

stranu a zase se vraceli. Nepřetržitě k nim doléhalo bublání nějaké bystřiny, do jejíhož šumění se mísil jejich vlastní šepot, a v slunečních paprscích, téměř tak vodorovných jako louka sama, se vznášel nad krajinou opar záře. V hodinách, kdy všude jinde jasně svítilo slunce, vídali ve stínech stromů a živých plotů slabounké modravé zamlžení. Slunce leželo tak nízko nad zemí a palouk byl tak plochý, že se před Clarem i Tess táhly jejich vlastní stíny na čtvrt míle daleko jako dva dlouhé prsty ukazující k místům, kde se naplavená zelená rovina dotýkala bočních svahů údolí.

Místy pracovali muži — v této době „uklízeli“ louky nebo vyrývali úzké stružky pro zimní zavodňování nebo opravovali břehy, kde je krávy sešlapaly. Spousty země, černé jako uhel, kterou sem nanesla řeka v době, kdy byla ještě široká jako celé údolí, byly trestí z půd rozmělněných v minulosti, propláchnutá, pročištěná, lehounká, mimořádně bohatá zemina; proto byly louky tak úrodné a dobytek na nich tak prospíval.

Před očima těchto vodáků Clare směle objímal Tess kolem pasu a tvářil se jako člověk navyklý na veřejné milkování, přestože byl ve skutečnosti právě tak plachý jako ona, jež v těch chvílích s pootevřenými rty a s pohledem tázavě upřeným k dělníkům připomínala ostražité zvířátko.

, ,Ty se před nimi nestydíš mě vodit jako svou!“ řekla potěšeně.

„Vůbec ne!“

„Ale kdyby se tvá rodina v Emminsteru doslechla, že se tu takhle procházíš se mnou, s dojičkou —“

„S nejkouzelnější dojičkou, jakou kdy kdo viděl.“

„Třeba by se jich to dotklo jako urážka jejich důstojnosti.“

„Děvče moje milé — pravá ďUrbervillová uráží důstojnost nějakého Clara! To je ohromný trumf, že patříš do takové rodiny, a schovávám si ho, abych je ohromil, až se vezmeme a budu mít o tvém původu doklady od faráře Tringhama. A navíc s mou budoucností nebude mít moje rodina vůbec nic společného — ani v nejmenším se nebude týkat jejich života. Z téhle části Anglie odejdeme, možná že z Anglie vůbec, a co je nám po tom, jak se tu na nás lidé dívají? Půjdeš ráda, ne?“

216

Nemohla než prostě přikývnout, tak silně ji vzrušilo pomyšlení, že s ním půjde světem jako jeho nejbližší. Cit jí téměř zaplavoval sluch jako bublání vlnek a dral se do očí. Vložila svou ruku do jeho a tak šli dál k místu, kde zářila řeka odrazem slunce, pod most, který svítil jako roztavený kov a oslňoval jim oči, přestože slunce samo za ním bylo skryto. Tiše stáli, až se z klidné vodní hladiny vynořily malé srstnaté nebo opeřené hlavičky; když však zjistily, že rušitelé se jen zastavili a nepřešli, zase zmizely. Setrvali zde na břehu řeky, dokud se kolem nich nerozestřela mlha — v této roční době se navečer zvedala velice záhy — a začala se zachycovat na řasách Tessiných očí, kde zářila jako krystalky, a na Clarových vlasech a obočí.

O nedělích se procházeli déle, až do úplné tmy. Někteří lidé z mlékárny, kteří byli tu první neděli po jejich zasnoubení také venku, zaslechli Tessin zanícený hovor, drobící se vzrušením, ale byli příliš daleko, aby rozeznali pronesená slova; postřehli křečovitost jejích poznámek, jež se trhaly na slabiky každým tepem srdce, jak se procházela opřena o jeho rameno, i spokojené odmlky a občasné zasmání, v němž jako by vzlétala její duše — smích ženy po boku milovaného muže, jehož si získala ze všech jediná — smích, který nemá v přírodě obdoby. Všimli si, jak plavná je její chůze, lehká jako zhoupnutí ptáka těsně před dosednutím.

Láska k Angelovi prostupovala jako dech i krev celou Tessinu bytost, obklopovala ji jako fluidum, prozařovala ji až k úplnému zapomenutí všeho minulého soužení, ochraňovala ji před temnými přízraky, když se pokoušely se jí dotknout — pochybnosti, strach, rozladěnost, starost, stud. Věděla, že číhají jako vlci těsně za obvodem jasu, který z ní vyzařuje, znala však dlouhá zaříkávadla, jež měla moc udržet je tam v hladové podrobenosti.

K zapomnětlivosti duše se družila paměť rozumu. Kráčela svitem, věděla však, že v jeho pozadí se všude míhají tyto stíny temna. Každým dnem se trochu možná vzdalují, možná přibližují, jedno nebo druhé.

Jeden večer museli Tess a Clare zůstat doma a hlídat dům, protože všichni ostatní členové domácnosti byli pryč. Poví

217

dali si, a když k němu Tess v zamyšlení vzhlédla, setkala se s jeho obdivnýma očima.

„Nejsem tě hodna — ne, nejsem!“ vybuchla a vyskočila z nízké stoličky, jako by se hrozila jeho oddanosti i přemíry vlastního štěstí.

Clare, který považoval za příčinu jejího vzrušení něco, co ve skutečnosti bylo jen jeho nepatrnou součástí, pravil:

„Nechci, abys takhle mluvila, milá Tess! Hodnota člověka nespočívá v tom, že lehce zvládá tu hrstku ubožáckých konvencí, ale že patří k těm, kteří jsou upřímní a čestní a spravedliví a čistí a milí, kteří mají dobrou pověst — tak jako ty, moje Tess.“

Zápasila se vzlykem, který se jí dral z hrdla. Jak často ji pro tento výčet předností v posledních letech zabolelo její mladé srdce, a jak je zvláštní, že je Angel vyjmenoval v této chvíli.

„Proč jen jsi nezůstal, když — mi bylo šestnáct, když jsem žila se svými malými sestrami a bratry a tys tančil na trávníku! Ach, proč jsi nezůstal, proč?“ zvolala a prudce zalomila rukama.

Angel ji počal utěšovat a znovu ujišťovat a pomyslil si, dost oprávněně, jak náladové je Tess stvoření a jak o ni bude musit pečovat, až bude svým štěstím záviset jenom na něm.

„Ach — proč jsem nezůstal,“ řekl. „Cítím přesně totéž. Kdybych byl jen tušil! Ale nesmíš být ve své lítosti tak trpká — proč taky?“

S ženským instinktem, který umí zatajovat, spěšně opáčila:

„Byla bych měla tvé srdce o čtyři roky déle, než teď budu moci! Nebyla bych promarnila tolik času — byla bych o tolik déle šťastna!“

Nebyla to zralá žena s dlouhou temnou minulostí plnou intrik, jež prožívala takováto muka; bylo to prostě žijící děvče, ještě ani ne jedenadvacetileté, které v době jeho nezralosti lapili jako ptáka do oka. Vstala z nízké stoličky a vyšla z pokoje, aby se uklidnila, a při pohybu převrhla stoličku sukní.

Angel seděl ve světle veselého ohně z otýpky čerstvého jasanového klestí, položeného přes kozlík; větvičky příjemně praskaly a z jejich konců syčely kapičky mízy. Když se vrátila, byla už zase vyrovnaná.

218

„Nepřipadá ti, že jsi trochu rozmarná a vrtošivá, Tess?“ řekl dobromyslně, když jí dával na stoličku polštář a usazoval se vedle ní na lavici. „Chtěl jsem se tě na něco zeptat a tys mi zrovna utekla.“

„Ano, možná že jsem rozmarná,“ řekla tiše. Náhle k němu přistoupila a položila mu obě ruce na ramena. „Ne, Angeli, ve skutečnosti nejsem rozmarná — myslím založením.“ A aby mu přesvědčivě dokázala, že taková není, posadila se na lavici těsně k němu a hlavou vyhledala na Clarově rameni místečko, o něž by se mohla příjemně opřít. „Na co ses mě chtěl zeptat — určitě ti odpovím,“ pokračovala pokorně.

„Nu — miluješ mě, svolila jsi, že si mě vezmeš, a z toho vyplývá do třetice otázka: Kdy nastane onen den?“

„Líbí se mi žít takhle.“

„Ale já musím pomýšlet na to, abych začal od Nového roku nebo o málo později žít na vlastní pěst. A než se zapletu do tisícerých drobných starostí svého nového postavení, rád bych měl svou družku.“

„Ale,“ odpověděla bojácně, „když to uvážíme prakticky, nebylo by nejlepší se vzít teprve potom? — Ačkoli nesnesu pomyšlení, že bys odešel a nechal mě tady!“

„Samozřejmě nesneseš — a v tomto případě by to nebylo nejlepší. Chci, abys mi od prvního kroku v mnoha věcech pomáhala. Tak kdy to bude? Proč ne ode dneška za čtrnáct dní?“

„Ne,“ řekla a začalo jí být úzko. „Musím si toho ještě tolik promyslit.“

„Ale —“

Něžněji k sobě přitáhl.

Představa, že se sňatek uskuteční tak záhy, byla děsivá. Než se však dostali k dalšímu rozhovoru, vešli kolem lavice do plného světla z krbu pan mlékař Crick, paní Cricková a dvě dojičky.

Tess vyskočila od jeho boku jako pružný míč, obličej jí zrudl a oči se zablýskly ve světle ohně.

„Já jsem věděla, jak to skončí, když si sednu tak těsně k němu!“ zvolala ztrápeně. „Říkala jsem si, určitě přijdou a nachytají nás! Ale já jsem mu neseděla na klíně, i když to třeba skoro tak vypadalo!“

219

„No — kdybyste nám to nebyla řekla, tak jsme si v tomhle světle určitě ani nevšimli, že jste vůbec někde seděla,“ odpověděl mlékař. Otočil se k ženě s přihlouplým pohledem člověka, který nemá nejmenší ponětí o citech souvisejících s manželstvím. „Vidíš, Kristýno, tady máš důkaz, že si lidi nikdy nemají myslet, že si jiní lidé něco myslejí, když to vůbec není pravda. Kdepak, to by mě nikdy nebylo napadlo, kde seděla, kdyby mi to nebyla pověděla — to tedy ne.“

„Brzo se vezmeme,“ řekl Clare s hranou lhostejností.

„Ale — podívejme! No to slyším rád, mladý pane. Už si nějaký čas myslím, že byste něco takového měl udělat. Na dojičku je příliš dobrá — to si říkám od prvního dne, co jsem ji poznal — a pro každého muže hotový poklad; a co víc, skvělá žena pro nájemce statku; který ji dostane, toho nebude brát šafář na hůl.“

Tess nenápadně zmizela. Nebyla ani tak v rozpacích z mlékařovy obhroublé chvály jako zaražena pohledem dívek, které vešly za Crickem.

Když si šla po večeři lehnout, byly všechny dojičky už v ložnici. Svítilo světlo, dívky v bílém seděly na posteli a čekaly na Tess jako řada pomstychtivých duchů.

V několika okamžicích však poznala, že v nich není zloby. Těžko by byly mohly považovat za ztrátu něco, co nikdy nedoufaly, že by mohly získat. Byly ve vyrovnaném, rozjímavém rozpoložení.

„On si ji vezme!“ šeptala Retty a nespouštěla z Tess oči. „A jak je jí to vidět na obličeji!“

„Ty si ho opravdu, vezmeš?“ ptala se Marian.

„Ano,“ řekla Tess.

„Kdy?“

„Někdy.“

Domnívaly se, že jenom uhýbá.

„Vážně — ona si ho vezme — pána!“ opakovala Izz Huettová.

A v jakémsi okouzlení všechny tři dívky jedna po druhé vylezly z postelí, přistoupily k Tess a bosky se postavily kolem ní. Retty jí položila ruce na ramena, jako by se chtěla přesvědčit, zda je její přítelkyně po takovém zázraku vůbec ještě

220

z masa a kostí, druhé dvě ji objaly kolem pasu a všechny tři se jí dívaly do očí.

„Jak je to možný? Skoro si to ani nedovedu představit,” řekla Izz Huettová.

Marian políbila Tess. ,,Ano,“ zašeptala, když se od ní vzdalovala rty.

„To ji líbáš z lásky, nebo proto, že se jí tam teď dotkly jiný rty?“ obrátila se Izz suše k Marian.

„Na to jsem nepomyslela,” odpověděla Marian prostě. „Jen mi to připadlo tak strašně zvláštní — že jeho ženou bude ona a žádná jiná. Nejsem proti tomu, ani žádná z nás, protože jsme si nedělaly naděje — a jenom ho milovaly. Ale stejně, žádná jiná na světě ho nedostane — ani žádná jemná dáma, ani žádná v hedvábí a atlasu; jenom ona, která je zrovna taková jako my. ‘ ‘

„A opravdu jste mě kvůli tomu nepřestaly mít rády?” zeptala se tiše Tess.

Neodpověděly, jen se na ni ve svých bílých nočních košilích zahleděly, jako by chtěly svou odpověď vyčíst z jejích očí.

„Nevím — nevím,” šeptala Retty Priddlová. „Chtěla bych tě nenávidět, ale nemůžu!”

„Se mnou je to taky tak,” opakovaly jako ozvěnou Izz a Marian. „Nemůžu ji nenávidět. Něco mi v tom brání!”

„Měl by si vzít některou z vás,” řekla tiše Tess.

„Proč?”

„Jste všechny lepší než já.”

„My že jsme lepší než ty?” tlumeně, zvolna zašeptaly dívky. „Ne, kdepak, milá Tess!”

„Jste,” zaodporovala prudce. A náhle se vytrhla z jejich objímajících paží, vášnivě se rozplakala, a opřena o prádelník, nepřetržitě opakovala: „Jste lepší —jste — jste!”

Když už se rozplakala, nebyla schopna přestat.

„Byl by měl dostat některou z vás!” vzlykala. „Měla bych ho k tomu přimět ještě i teď! Byly byste pro něho lepší než — já nevím, co říkám! Ó, ó, ó!”

Přistoupily k ní a objímaly ji, ale Tess se pořád otřásala vzlyky.

221

„Přines trochu vody,“ řekla Marian. „Je z nás rozčilená, chudinka, chudinka malá!“

Plny něhy ji odváděly k její posteli a vroucněji líbaly.

„Jsi pro něho nejlepší,“ pokračovala Marian. „Víc jako dáma a vzdělanější než my, zvlášť když se od něho tolik naučíš. Měla bys být dokonce pyšná. A já vím, že jsi pyšná!“ „Ano, jsem,“ odpověděla, „a stydím se, že jsem se tak sesypala.”

Když už bylo zhasnuto a všechny ležely v postelích, Marian k ní přes uličku zašeptala:

„Až budeš jeho ženou, Tess, budeš si na nás vzpomínat, jak jsme ti řekly, že ho milujeme, a jak jsme se snažily, abychom tě nezačaly nenávidět, a necítily jsme k tobě nenávist a ani jsme nemohly, protože on si tě vybral a my jsme nikdy nedoufaly, že by si vybral nás.“

Nevěděly, že při těchto slovech kanuly na Tessin polštář další hořké, palčivé slzy a že se Tess s pukajícím srdcem rozhodla říci Angelu Clarovi navzdory matčinu příkazu úplně všechno, co prožila — ať ji ten, pro něhož žije a dýchá, třeba začne zavrhovat, ať se na ni matka dívá jako na hlupačku, bude to lepší než zachovávat mlčení, jež by mohl Angel považovat za proradnost a jímž by také jaksi ubližovala těmto dívkám.

XXXII

Toto kajícné rozpoložení jí bránilo určit den svatby. Datum nebylo stanoveno ještě ani začátkem listopadu, přestože se jí ptal v nejpříznivějších okamžicích. Tess však, jak se zdálo, toužila po věčném zasnoubení, v němž by všechno zůstávalo tak jako dosud.

Louky se měnily; za časných odpolední před dojením však bylo ještě natolik teplo, že se po nich mohli chvilku potulovat, a při stavu práce v mlékárně v této roční době hodinka na potulování zbývala. Když se dívali přes vlhké lučiny

222

proti slunci, zahlédali pod jeho svitem blýskavé chvění lehoučkých proužků, připomínajících stopu měsíčního světla na moři. Komáři, nevědouce o svém chvilkovém okrášlení, prolétali pruhem jasu, prozáření, jako by sami pláli ohněm, a když jej minuli, mizeli. Uprostřed takovýchto jevů jí připomínal, že si ještě nestanovili den.

Nebo se jí ptal večer, když ji provázel při nějakém poslání, která si paní Cricková vymýšlela, aby mu dala příležitost. Většinou to byla cesta do statku na svahu nad údolím, kam se chodili ptát, jak to vypadá s březími kravami, které tam převáděli do chlévů. Neboť nastalo roční období, které přinášelo ve světě dobytka velké změny. Denně zaháněli houfek krav do této „porodny“, kde žily v chlévech, až se jim narodila telata, a potom, sotva byla telata schopna chodit, vodili matku i potomka zase zpět do mlékárny. Do doby, než se telata odprodala, se samozřejmě mohlo dojit jen velice málo, ale jakmile tele odstavili, zahájily dojičky práci jako obvykle.

Když se vraceli z jedné z těchto procházek za tmy, došli k velkému útesu nevysoko nad rovinou, tiše se zastavili a poslouchali. V potocích bylo vysoko vody, jež šplouchala přes jezy a bublala pod můstky, i nejužší stružky jí byly plné; nikudy nebylo možno si nadejít a chodci mohli používat jen stálých cest. Z celé rozlohy neviděného údolí k nim doléhaly nejrozmanitější zvuky a vyvolávaly představu, že pod nimi leží velké město a všechen ten šum je pokřik jeho obyvatel.

„Jako by jich byly desetitisíce,“ pravila Tess, „a konali na náměstích veřejné schůze, hádali se, kázali, hašteřili se, vzlykali, vzdychali, modlili se a proklínali.“

Clare ji příliš neposlouchal.

„Říkal ti dnes Crick, má milá, že na zimní měsíce nepotřebuje mnoho pomocníků ?“

„Neříkal.”

,,Je čím dál méně krav na dojení.“

„Ano. Včera jich šlo do statku šest nebo sedm, takže už jich tam je ke dvaceti. Ach — to znamená, že hospodář nepočítá s mou pomocí při telení? Bože, oni tu o mě už nestojí! A já jsem se tolik snažila —“

„Crick přímo neřekl, že tě už nebude potřebovat. Ale

223

protože ví, jak to s námi stojí, nadhodil tím nejbodřejším a nejuctivějším způsobem, že předpokládá, až budu o vánocích odcházet, že tě vezmu s sebou, a když jsem se ho ptal, co si bez tebe počne, jen věcně poznamenal, že se touhle dobou obejde jen s nepatrnou ženskou výpomocí. A já jsem bohužel takový hříšník, že jsem měl docela radost, že mi tímto způsobem dává tvou ruku.“

,,Myslím, že ses z toho neměl radovat, Angeli. Je to vždycky smutné, že o člověka někde nestojí, i když se to třeba zrovna hodí.“

,,Nu, hodí se to — tos přiznala sama.“ Prstem se dotkl její tváře. ,,Ach!“ řekl.

„Copak?“

„Cítím, jak se červenáš, protože tě lapili! Ale neměl bych tak žertovat. Nebudeme žertovat — život je příliš vážný.“

„Je. Možná že jsem to poznala dřív než ty.“

Věděla to i nyní. Odmítnout se za něho po tom všem provdat — jednat podle citu, který ji v noci zaplavil — a odejít odtud by znamenalo žít na nějakém neznámém místě, a nebyla by to mlékárna, protože po dojičkách teď v době telení není poptávka; znamenalo by to žít někde na statku, kde se pěstuje obilí a kde by nenašla žádnou tak božskou bytost, jako je Angel Clare. Bylo to hrozné pomyšlení, a ještě horší bylo pomyšlení, že by šla domů.

„Takže, má milá, úplně vážně,“ pokračoval, „protože patrně budeš muset o vánocích odejít, je v každém směru žádoucí a hodí se, abych si tě odvedl jako své vlastnictví. Ostatně kdybys nebyla to nejnaivnější děvče na světě, věděla bys, že to s námi takhle nemůže jít navěky.“

„Přála bych si, aby to šlo. Aby bylo pořád léto a podzim a aby ses mi pořád dvořil a měl o mně pořád tak dobré mínění jako letos v létě.“

„Vždycky o tobě budu mít dobré mínění. “

„Ach, já vím, že budeš!“ zvolala, náhle plna vroucí důvěry. „Angeli, stanovím den, kdy budu tvoje navždy!“

Tak se spolu na té procházce v temnu, obklopeni zprava i zleva myriádami plynoucích hlasů, konečně dohodli.

Když se vrátili do mlékárny, hned o tom pověděli manželům

224

Crickovým — pod slibem mlčení, protože oba milenci toužili, aby byl sňatek pokud možno uchován v tajnosti. Mlékař, který měl v úmyslu ji záhy propustit, teď spustil velký nářek, že ji ztrácí. Jak si poradí se sbíráním smetany? Kdo bude dělat ozdobné hrudky másla pro dámy z Anglebury a Sandbournu? Paní Cricková blahopřála Tess, že s tím váháním už skoncovala, a říkala, že jak jen ji prvně zahlédla, hned to tušila, že si ji vybere někdo, kdo nebude jen tak obyčejný venkovan; když Tess to odpoledne, co přijela, přicházela od ohrady, vypadala tak vznešeně, že by paní Cricková byla mohla odpřisáhnout, že je z dobré rodiny. Ve skutečnosti se paní Cricková pamatovala, že když Tess přicházela, připadala jí půvabná a hezká, ovšem její vznešenost patrně byla výplodem představivosti na základě pozdějšího poznání.

Tess teď byla unášena na křídlech času a ztratila veškeru vůli. Dala své slovo; den byl stanoven. Při vší vrozené bystrosti se začala poddávat víře v osud, běžné u venkovských lidí a u těch, kdo přicházejí do styku s přírodními jevy častěji než se svými bližními; a cokoli navrhl její milý, vše okamžitě přijímala s trpnou povolností, příznačnou pro toto rozpoložení.

Napsala ovšem znovu matce, navenek proto, aby jí sdělila den sňatku, hlavněji však chtěla znovu požádat o radu. Rozhodl se pro ni jemný člověk, a to si matka snad sdostatek neuvědomila. Posvatební vysvětlení, které by možná přijal s lehkou myslí muž hrubšího zrna, by na něho třeba zapůsobilo jinak. Na toto sdělení se však od paní Durbeyfieldové nedočkala odpovědi.

Přestože Angel Clare velice naléhavě přesvědčoval sám sebe i Tess, jak je životně nutné, aby se vzali hned, byl tento krok po pravdě poněkud předčasný, jak se později ukázalo. Miloval ji z celého srdce, i když možná spíše ideálně a blouznivě, ne s tak bezmezným vášnivým zaujetím, jaké cítila ona vůči němu. Když se kdysi zamýšlel nad tím, že je mu souzen neintelektuální venkovský život, netušil, že se v něm může tajit takový půvab, nad jakým žasl u tohoto prostého stvoření. Prostota byla něco, o čem se dalo rozprávět — dokud však nepřišel sem, nevěděl, jak dovede člověka uchvátit. Pořád

225

ještě si ovšem nedovedl svůj budoucí život představit dost jasně, a snad potrvá ještě rok dva, než si bude moci říci, že první krok do života má šťastně za sebou. Háček byl v tom, že pocit, že se pro předsudky své rodiny nemohl věnovat svému pravému poslání, vnesl do jeho životní dráhy i povahy trochu lehkomyslnosti.

„Nemyslíš, že by pro nás bylo lepší počkat, až se úplně usadíš na svém hospodářství ve střední Anglii?“ zeptala se jednou bojácně. (Tehdy právě uvažovali o nějakém statku ve střední Anglii.)

„Abych řekl pravdu, Tess moje, nechci, abys žila někde, kde bych tě nemohl ochraňovat a zbožňovat.“

Celkem vzato k tomu měl dobré důvody. Clarův vliv na Tess byl tak silný, že si osvojovala jeho vystupování i zvyklosti, jeho způsob projevu i větná spojení, jeho záliby i nechuti. Kdyby ji nechal na venkově, vymkla by se zase z jeho vlivu. A chtěl nad ní držet ochrannou ruku i z jiného důvodu. Jeho rodiče přirozeně toužili ji alespoň jednou spatřit, než ji odveze na nějaký vzdálený statek, ať už v Anglii nebo v koloniích; a protože nemínil změnit svůj záměr, ať oni usoudí cokoliv, domníval se, že několik měsíců společného života v podnájmech, zatímco bude hledat, kde by mohl výhodně začít, bude pro Tess určitou společenskou průpravou k tomu, co možná bude považovat za těžkou zkoušku — aby předstoupila před jeho matku na faře.

Napřed však se chtěl ještě trochu seznámit s mlynářskou prací, protože ho napadlo, že by se mu při pěstování obilí mohl hodit i mlýn. Majitel jednoho velkého starého mlýna na vodní pohon u Wellbridge — kdysi patřil tento mlýn opatství — mu nabídl, že kdykoli bude chtít přijet, ukáže mu osvědčený způsob práce a v několika dnech ho zasvětí do svých postupů. Jeden den touto dobou Clare zajel do tohoto mlýna, vzdáleného nemnoho mil, aby se dohodl na podrobnostech, a večer se vrátil do Talbothays. Tess se dověděla, že se rozhodl strávit nějaký čas ve wellbridgeském mlýně. A co ho k tomu přimělo? Ani ne tak příležitost nahlédnout do mletí a prosévání jako náhodná skutečnost, že by se mohli ubytovat právě tam ve statku, který býval, než

226

jej přestavěli, sídlem jedné větve rodiny ďUrbervillů. Clare řešil praktické otázky vždycky tímto způsobem; pod vlivem dojmu, který s nimi nijak nesouvisel. Rozhodli se, že tam pojedou ihned po svatbě a zdrží se asi čtrnáct dní, místo aby cestovali po městech a hostincích.

„Potom se zajedeme podívat na několik statků na druhé straně od Londýna, o kterých jsem se doslechl“ řekl, „a v březnu nebo v dubnu navštívíme otce a matku.“

Podobné otázky, co a jak udělají, vyvstávaly a zase pomíjely, a v nedaleké budoucnosti se jasně rýsoval den, ten neuvěřitelný den, kdy se měla stát jeho. Stanovili jedenatřicátý prosinec, předvečer Nového roku. Jeho žena, říkala si v duchu. Je to vůbec možné? Jejich dvě já se spojí, nic je nebude rozdělovat, úplně všechno budou prožívat společně. Proč ne? A přece — proč?

Jednou v neděli ráno se Izz Huettová vrátila z kostela a mezi čtyřma očima si promluvila s Tess.

„Nespadlas dneska z kazatelny.“

,,Cože?“

,,Melas mít dneska první ohlášky,“ odpověděla a tiše pohlédla na Tess. „Chcete se přece brát den před Novým rokem, že?“

Přítelkyně rychle přisvědčila.

„A ohlášky musejí být třikrát. teď už zbývají jenom dvě neděle.“

Tess cítila, jak jí blednou tváře; Izz měla pravdu, ohlášky samozřejmě musejí být třikrát. Třeba zapomněl! Jestliže opravdu zapomněl, musí se svatba o týden odložit, a to znamená neštěstí. Jak má svého milého upomenout? Ona, která se tak zdráhala, najednou hořela nedočkavostí a strachem, aby nepřišla o svou drahocennou výhru.

Z úzkostí ji vysvobodil přirozený běh věcí. Izz se zmínila paní Crickové, že se zapomnělo na ohlášky, a paní Cricková si přisvojila mateřské právo a promluvila o tom s Angelem.

„Vy jste na ně zapomněl, mladý pane? Na ohlášky, myslím.“

„Ne, nezapomněl jsem na ně,“ řekl Clare.

Jakmile zastihl Tess samotnou, ujišťoval ji:

227

„Těch jejich poznámek o ohláškách si nevšímej. Bude pro nás klidnější vzít se na povolení bez ohlášek, a rozhodl jsem se pro to a ani se s tebou neporadil. Takže jestli půjdeš v neděli ráno do kostela, neuslyšíš svoje jméno, ani kdybys chtěla.“ „Nechtěla jsem je slyšet, můj milý,“ řekla hrdě.

Ale vědomím, že vše je v chodu, se Tess nesmírně ulehčilo, nehledíc k tomu, že měla dost obav, aby někdo nepovstal a nezrušil ohlášky kvůli její minulosti. Jak jí všechno přeje!

„Není mi zrovna lehce,“ říkala si v duchu. „Za všechno tohle štěstí později možná zaplatím nesmírným utrpením. Nebesa to tak většinou dělají. Kéž bych radši měla jen obyčejné ohlášky!“

Ale všechno šlo hladce. Uvažovala, jestli se má vdávat ve svých nynějších nejhezčích bílých šatech nebo jestli si má koupit nové. Otázka pominula dík Angelově předvídavosti a byla vyřešena doručením několika velkých balíků pro Tess. Našla v nich úplné oblečení, od klobouku až po střevíčky, včetně dokonalého ranního úboru — vše potřebné k tak prosté svatbě, jakou si představovali. Clare vešel do domu krátce poté, co došly balíky, a slyšel ji, jak je nahoře vybaluje.

Za chvíli sešla dolů, v obličeji zrůžovělá a se slzami v očích. „Ty jsi tak pozorný,“ šeptala a opřela se mu tváří o rameno. „I rukavičky a kapesník. Můj milý, drahý — jsi tak hodný, tak laskavý!“

„Ne, ne, Tess, jen jsem dal příkaz jedné obchodnici v Londýně — nic víc.“

A aby v ní rozptýlil tu přemíru obdivu, poslal ji nahoru, ať si v klidu vyzkouší, zdali všechno padne; kdyby nebylo něco v pořádku, dá to upravit vesnické švadleně.

Vrátila se do prvního patra a oblékla se. Osamělá stála chvíli před zrcadlem a dívala se, jak v těch hedvábných šatech vypadá; a tu jí náhle vytanula v mysli matčina píseň o tajuplném rouchu —

To nikdy nedostane žena, jež jednou chybila,

kterou jí paní Durbeyfieldová často zpívala jako děvčátku, radostně a čtverácky, nohu na kolébce, s níž pohupovala

228

podle melodie. Třeba tyto šaty také změní barvu a prozradí ji, tak jako roucho prozradilo královnu Guinever. Za celou dobu, co byla v mlékárně, si na tyto sloky nevzpomněla, teprve dnes.

XXXIII

Angel zatoužil strávit s ní před svatbou jeden den někde daleko od mlékárny, jako poslední výlet v její společnosti, dokud ještě jsou jenom milý a milá; romantický den za okolností, které se už nikdy nebudou opakovat, kdy na dohled před nimi bude zářit onen druhý, významnější den. Týden před svatbou tedy navrhl, že si v nejbližším městě obstarají nějaké nákupy, a vyjeli si společně.

Clarův život v mlékárně byl ve srovnání se světem jeho společenské třídy velice uzavřený. Po celé měsíce se městu ani nepřiblížil, a protože nepotřeboval žádný povoz, žádný si nepořídil; když si chtěl někam vyjet, vypůjčil si od mlékaře koně nebo kočárek. Ten den si vyjeli kočárkem.

A potom poprvé v životě spolu nakupovali jako dvojice se společnými zájmy. Byl Štědrý den se záplavou cesmín a jmelí a ve městě se jen hemžilo cizími lidmi, kteří se sem u příležitosti dnešního dne sjeli ze všech končin kraje. Tess mezi nimi procházela zavěšena do Clara a na krásu svého zjevu, prozářeného navíc ještě štěstím, doplácela tím, že ji kdekdo okukoval.

Večer se vrátili do hostince, kde měli uloženy věci, a Tess čekala u vchodu, zatímco Angel šel dohlédnout, jak jim před vraty chystají koně a kočárek. Hlavní hostinská místnost byla plná hostů, kteří nepřetržitě vcházeli a vycházeli. Kdykoli si otevřeli, a než za sebou zavřeli dveře, dopadlo světlo z místnosti na Tessinu tvář. Mezi jinými vyšli také dva muži a prošli kolem ní. Jeden z nich si ji překvapeně přeměřil od hlavy

229

až k patě a Tess připadalo, že je to někdo z Trantridge, i když vesnice ležela tak daleko odtud, že tu Trantridgeští byli vzácnými hosty.

„Hezká holka,“ řekl druhý muž.

„To ano, docela. Ale musel bych se hrozně mýlit, jestli —“ A hned popřel druhou část své promluvy.

Clare se právě vracel ze stáje, a když míjel muže na prahu, zaslechl slova a viděl, jak sebou Tess škubla. Urážka dívky ho ťala, a než si uvědomil, co činí, plnou silou zasáhl muže pěstí do brady, až vrávoravě vlétl zpátky do chodby.

Muž se vzchopil, zazdálo se, že chce vyrazit, a Clare ustoupil ze dveří a zaujal venku obranné postavení. Jeho protivník si to však rozmyslil. Když procházel kolem Tess, znovu se na ni podíval a řekl Clarovi:

„Odpusťte, pane, byla to úplná mýlka. Myslel jsem, že je to jiná žena, z vesnice čtyřicet mil odtud.“

Clare, který si uvědomil, že se ukvapil, a navíc se sám dopustil chyby, když ji nechal čekat v chodbě hostince, učinil to, co v podobných případech činil obvykle, totiž dal muži pět šilinků na odškodněnou za ránu; a pak si popřáli dobrou noc a rozešli se. Jakmile podomek předal Clarovi otěže a mladá dvojice odjela, vykročili oba muži opačným směrem.

„A byla to mýlka?“ zeptal se druhý.

„Ani trochu. Ale nechtěl jsem zraňovat city toho pána — to tedy ne.“

Milenci zatím ujížděli.

,,Mohli bychom svatbu trochu odložit?“ zeptala se Tess suchým, přidušeným hlasem. „Myslím — kdybychom chtěli?“

„Ne, má milá. Uklidni se. Myslíš, že ten chlapík bude mít čas mě zažalovat pro přepadení?“ zeptal se v dobré náladě.

„Ne — myslela jsem si jenom — kdyby se musela odložit.“

Nebylo příliš jasné, o co jí jde; Angel jí řekl, aby pustila takové hlouposti z hlavy, a Tess se o to poslušně snažila, seč mohla. Ale byla vážná, velice vážná, celou cestu domů, až si pomyslila: ,.Půjdeme odtud pryč, velice daleko, stovky mil od těchhle končin, a nic podobného se už nemůže opakovat a tam žádná strašidla minulosti nedosáhnou.“

230

Ten večer se na odpočívadle něžně rozloučili a Clare vystoupil do svého podkroví. Tess se ještě věnovala nějakým drobnostem, na které by jí možná v těch několika zbývajících dnech nezbyl čas. Jak seděla, zaslechla shora z Angelovy místnosti jakýsi hluk, jakoby rány a zápas. Všichni v domě už spali, a Tess plna úzkosti, že Clare třeba onemocněl, vyběhla nahoru, zaklepala na dveře a ptala se, co se děje.

„Nic, nic, má milá,“ ozval se zevnitř. „Moc mě mrzí, že jsem tě vyrušil! Je to vlastně směšné, co se stalo. Usnul jsem a zdálo se mi, že se zase peru s tím chlapíkem, co tě urazil, a ten rámus, který jsi slyšela, to jsem bušil pěstmi do lodního kufru, který jsem si dneska nachystal na balení. Čas od času ve spánku dělám takové divné věci. Jdi si lehnout a už na to nemysli.“

To bylo poslední pírko, aby se zase zvrátily vážky její nerozhodnosti. Není schopna přenést doznání k minulosti přes rty; zbývá však ještě jedna možnost. Zasedla a na čtyřech stránkách dopisního papíru stručně vylíčila ony události před třemi čtyřmi lety, vsunula papír do obálky a napsala na ní Clarovo jméno. Pak, než krev zase podlehne slabosti, bosa vylezla po žebříku a zasunula mu dopis pod dveře.

Noc měla neklidnou, jak se také dalo očekávat, a naslouchala, kdy se nahoře ozve první slabé zaharašení. Ozvalo se jako obvykle, sešel dolů jako obvykle. Sešla také. Setkal se s ní pod schody a políbil ji. Opravdu — právě tak vroucně jako vždycky!

Vypadá trochu rozrušeně a unaveně, myslila si. Nezmínil se však o jejím přiznání jediným slovem, ani když osaměli. Dostal je vůbec? Cítila, že nemůže nic říci, dokud o tom nezačne mluvit sám. Tak minul den a bylo jasné, že ať už soudí cokoli, má v úmyslu nechat si to pro sebe. Ale přitom byl stejně bezprostřední a zamilovaný jako předtím. Byly snad její pochybnosti dětinské, a on jí odpustil? Miluje ji za to, jaká je, právě takovou, jaká je, a usmívá se jejímu neklidu jako hloupé děsivé představě? Dostal její dopis doopravdy? Nahlédla do jeho pokoje a dopis neviděla. Třeba jí odpustil. Ale i když třeba dopis nedostal, Tess byla náhle s nadšenou důvěrou přesvědčena, že jí určitě odpustí.

231

Všechna rána i večery byly stejné, a tak nadešel jedenatřicátý prosinec — den svatby.

Milenci nevstali k dojení. Už celý tento poslední týden svého pobytu v mlékárně zaujímali tak trochu postavení hostů a Tess byla poctěna vlastním pokojíkem. Když sešli v době snídaně dolů, užasle hleděli, jak byla velká kuchyň od okamžiku, kdy z ní naposled odešli, slavnostně upravena na jejich počest. V jakousi nepřirozenou ranní dobu dokázal mlékař dát vybílit pustý kout u komína, červeně natřít cihlový krb, zavěsit pod klenbou zářivě žlutý damaškový závěs místo starého bavlněného, špinavě modrého se vzorkem z černých větviček, který tu sloužil doposud. Novou úpravou toho, co bylo za šerého zimního rána vlastně středem místnosti, dostal celý prostor jasně úsměvný ráz.

,,Říkal jsem si, že na tu slávu musím něco podniknout,“ řekl mlékař, „a když jste nechtěli ani slyšet, abych vám uchystal pěkný řízný dostaveníčko s houslemi a basou a se vším všudy, jako jsme to dělávali za starých časů, tak jsem si dokázal vymyslit jen tohle, aby to bylo bez rámusu.“

Tessini příbuzní žili tak daleko, že by se nikdo nebyl bez obtíží mohl zúčastnit obřadu, i kdyby byl pozván, po pravdě však z Marlottu nikdo pozván nebyl. Pokud šlo o Angela, napsal domů, sdělil rodině dobu obřadu a ujistil ji, že pokud by se jim chtělo přijet, rád by ten den uvítal aspoň někoho z nich. Bratři mu vůbec neodpověděli a zdálo se, že se jich nelibě dotkl; naproti tomu otec a matka mu napsali dosti smutný dopis, v němž vyjádřili svou lítost, že tak ukvapeně spěchá s ženitbou, zároveň však projevili svůj souhlas, protože i když dojička je poslední snachou, s níž počítali, domnívají se, že syn už dospěl do věku, kdy se dá předpokládat, že je sám schopen posoudit, co je pro něho nejlepší.

Tento zdrženlivý postoj rodiny zapůsobil na Clara méně, než kdyby nebyl měl v ruce trumf, kterým je chtěl zanedlouho překvapit. Uvést k nim Tess rovnou z mlékárny jako ďUrbervillovou a dámu mu připadalo zbrklé a riskantní; proto zatím tajil její původ, než se během několika málo měsíců společného cestování a četby seznámí se společenskými způsoby, a potom ji vezme k rodičům na návštěvu, sdělí jim to a vítě-

232

zoslavně ji představí jako ženu, která je hodna takového starobylého rodu. Byl to krásný sen zamilovaného, ne-li něco více. Možná že pro něho měl Tessin původ větší cenu než pro kohokoli jiného na celém světě.

Když Tess viděla, že se Angelovo chování vůči ní po jejím doznání ani v nejmenším nezměnilo, začala s pocitem provinění pochybovat, zdaje vůbec dostal. Vstala od snídaně, ještě než dojedl, a spěchala nahoru. Napadlo ji podívat se ještě jednou do té zvláštní protáhlé místnosti, jež byla na tak dlouho jeho útulkem či spíše hnízdem; vystoupila po žebříku, stanula v otevřených dveřích pokoje, rozhlížela se a uvažovala. Sklonila se k prahu u vchodu, kam před dvěma třemi dny v takovém rozrušení zasunula dopis. Až těsně k prahu dosahoval koberec, a u jeho okraje zahlédla uzoučký bílý proužek obálky s dopisem, který Angel zřejmě vůbec nikdy neviděl, protože jej ve spěchu zasunula nejen pod dveře, ale i pod koberec.

Vytáhla dopis a bylo jí na omdlení. Zde byl — zapečetěný, tak jak vyšel z jejích rukou. Hora dosud nebyla odvalena. Teď mu jej nemohla dát přečíst, protože v domě byly přípravy v plném proudu; sešla do svého pokoje a tam dopis zničila.

Když ji opět spatřil, byla tak bledá, že na něho padla úzkost. Náhoda se založením dopisu, na který se tak spoléhala, jako by byla zabránila vyznání. Tess však v hloubi duše věděla, že to není omluva. Ještě byl čas. Jenomže vše už bylo v jednom varu, lidé přicházeli a odcházeli, všichni se museli oblékat, protože dvojice požádala mlékaře a paní Crickovou, aby jim šli za svědky; rozvažovat nebo si klidu pohovořit bylo téměř nemožné. Tess se podařilo s Clarem osamět jen v jediné chvilce, když se setkali na odpočívadle.

„Tolik bych s tebou potřebovala mluvit — chci se ti vyznat ze všech svých chyb a omylů,“ řekla s předstíranou lehkostí.

„Ne, ne — teď nemůžeme hovořit o chybách — aspoň dnes se musíš zdát dokonalá, má nejmilejší,“ zvolal. „Potom budeme mít, doufám, spoustu času, abychom si promluvili o svých nedostatcích. Já se ti pak ze svých také vyzpovídám.“ „Ale já si myslím, že bych se ti měla raději svěřit teď, abys nemohl říci —“

„Ano, má milá donquichotko, řekneš mi cokoli — třeba

233

hned, jak se ubytujeme, ale teď ne. Já ti potom také povím o svých chybách. Přece si jimi nebudeme kazit dnešní den — krásně si o nich popovídáme, až budeme mít dlouhou chvíli.“

„Tak tedy nechceš, abych o nich mluvila?“

„Ne, Tessy, opravdu ne.“

Při spěchu s oblékáním a s odchodem na víc nezbyl čas. Když uvažovala o těchto jeho slovech, viděla v nich další ujištění. Po příštích několik kritických hodin ji zaplavoval a unášel příliv oddanosti vůči němu a nedovoloval jí už přemýšlet o ničem. Její jediná touha, jíž se tak dlouho bránila, stát se jeho, nazývat jej svým pánem, svým mužem — a potom, bude-li to nutné, třeba zemřít —, ji konečně vytrhla z bludiště úmorného váhání. Když se oblékala, pohybovala se s duší zastřenou oblakem mnohobarevných snů, jež svým jasem překrývaly všechny pochmurné možnosti.

Do kostela bylo hodně daleko a museli vyjet brzo, zvláště teď v zimě. Z hostince u silnice objednali uzavřený kočár, povoz, který tam měli ještě ze starých dob, kdy se cestovalo s poštou. Měl u kol bytelné brzdy, těžké loukotě, mohutný prohnutý spodek, obrovské řemeny i pera a oj jako bourací beranidlo. Kočího dělal úctyhodný šedesátiletý „pacholek“ — sužovala ho revmatická dna, důsledek mnoha plískanic, jimž byl vystaven v mladých letech, a pomáhal si proti ní silnými lihovinami —, který po celých pětadvacet let, co už o něho nikdo neměl zájem jako o postilióna z povolání, postával ve dveřích hostince, jako by čekal, že se zase vrátí staré časy. Na vnější straně pravé nohy měl trvale otevřenou ránu, kterou mu způsobilo soustavné odírání o oje aristokratických kočárů v průběhu mnoha let, co byl stálým zaměstnancem hostince King’s Arms v Casterbridgi.

V tomto obrovském skřípavém povoze a za tímto sešlým kočím zaujala svá místa čtyřčlenná společnost — nevěsta a ženich a manželé Crickovi. Angel by byl uvítal, kdyby byl alespoň jeden z jeho bratří přítomen jako jeho družba, ale jejich mlčení po jeho vlídné výzvě k takovéto účasti nasvědčovalo, že se jim nechtělo přijet. Neschvalovali jeho sňatek a nedalo se od nich očekávat, že se ho zúčastní. A snad to bylo dobře, že nemohli přijet. Tito mladí mužové nebyli žádní

234

hrdopýškové, ovšem bratření s mlékařskou chasou by se bylo, nehledíc k jejich názoru na tento sňatek, nelibě dotklo jejich vytříbené zjemnělosti.

Unesena významem chvíle si Tess tyto okolnosti ani neuvědomovala; nic kolem sebe neviděla, nevnímala, kudy jedou do kostela. Věděla, že Angel je s ní, a všechno ostatní byla jen světélkující mlha. Byla jako nadpozemské stvoření, vděčící za své bytí poezii — některá z těch dávnověkých bohyní, o nichž jí Clare často vyprávěl, když si spolu vyšli na procházku.

Protože svatba byla bez ohlášek, přišel do kostela jen asi tucet lidí. Ale kdyby jich bylo třeba tisíc, nebylo by to na Tess také nijak zapůsobilo. Mezi nimi a jejím světem se v této chvíli klenuly hvězdné vzdálenosti. Přísahala mu věrnost s tak posvátným vytržením, že by vedle něho běžná ženská citlivost působila frivolně. V přestávce při obřadu, když vedle sebe klečeli, se k němu bezděčně přiklonila, až se ramenem dotkla jeho ramene; zhrozila se záblesku jedné myšlenky a učinila ten pohyb mimovolně, aby se ujistila, že je Angel opravdu zde, a aby se posílila v důvěře, že jeho láska překoná cokoli.

Clare věděl, že ho miluje — prozrazovala to každá křivka jejího těla—, v té chvíli však netušil, jak nesmírně hluboká je její oddanost, jak je opravdová, pokorná, jakou trpělivost zaručuje, jakou upřímnost, vytrvalost, věrnost.

Když vycházeli z kostela, zvoníci rozhoupali odpočívající zvony a rozezvučelo se skromné trojhlasé vyzvánění — velice chudý projev radosti, jaký podle názoru stavitelů kostela pro tak malou farnost zcela postačoval. Když se svým manželem kráčela kolem věže po pěšině k brance, pocítila, jak hučivě se kolem nich od zvonice ve zvukových vlnách rozechvívá vzduch, a jeho chvění odpovídalo navýsost povznesenému duševnímu rozpoložení, které prožívala.

Tento stav mysli, v němž si připadala jako zaplavena září, jež netryská z ní, jako anděl, kterého spatřil svatý Jan v slunci, trval až do chvíle, kdy odumřel hlahol kostelních zvonů a rozrušení ze svatebního obřadu opadlo. Teď už byl její pohled schopen vnímat podrobnosti jasně, a protože si manželé Crickovi pro sebe dali poslat vlastní bryčku, aby uvolnili

235

kočár mladé dvojici, Tess si teprve nyní prohlížela tvar a podobu povozu. Mlčky seděla a dlouze jej pozorovala.

„Připadáš mi sklíčená, Tessy,“ řekl Clare.

„Ano,“ odpověděla a pozvedla ruku k obočí. „Lekám se mnoha věcí. Všechno je tak vážné, Angeli. A taky mi připadá, že jsem tenhle kočár už viděla, že jej velice dobře znám. Je to zvláštní — muselo se mi o něm zdát.“

„Ach, slyšela jsi legendu o kočáře ďUrbervillů — je to zde v kraji hodně rozšířená pověst ještě z doby, kdy vaši rodinu velice dobře znali — a tenhle rozvrzaný starý krám ti ji připomněl.“

„Co vím, tak jsem tu pověst nikdy neslyšela,“ řekla. „Jaká je to legenda — můžeš mi povědět?“

„Nu — teď bych ti ji dopodrobna raději nevyprávěl. Jistý ďUrberville se v šestnáctém nebo v sedmnáctém století dopustil v rodinném kočáře strašlivého zločinu, a od té doby členové jeho rodiny ten starý kočár vidí nebo slyší, kdykoli — Ale povím ti to někdy jindy, je to hodně smutné. Zřejmě ti při pohledu na tu úctyhodnou starožitnost cosi neurčitě vytanulo v paměti.“

„Nevzpomínám si, že bych byla tu pověst kdy slyšela,“ zašeptala. „Ten kočár vidí členové naší rodiny, když mají zemřít, Angeli, nebo když se dopustí nějakého zločinu?“

„Ale, Tess!“

Umlčel ji polibkem.

Po celou cestu domů byla zkroušená a jako bez duše. Je opravdu ženou Angela Clasra, má však mravní právo na jeho jméno? Není doopravdy spíše ženou Alexandra ďUrbervilla? Může se něco, co upřímné duše považují za trestuhodné utajení, ospravedlnit velkou láskou? Nevěděla, co se od žen v takových případech očekává, a neměla nikoho, kdo by jí poradil.

Když potom na několik minut osaměla ve svém pokoji — byl to poslední den, v němž do něho měla ještě kdy vstoupit — poklekla a modlila se. Snažila se modlit k Bohu, ve svých prosbách se však vlastně obracela ke svému manželovi. Zbožňovala tohoto muže tak velice, že se sama téměř hrozila, aby to nebylo zlé znamení. Uvědomovala si to, co vyjádřil bratr

236

Vavřinec: „Tak prudké štěstí mívá rychlý konec.” Třeba je pro možnosti člověka příliš děsivé — příliš silné, příliš prudké, příliš smrtící.

„Ach, má lásko, lásko moje, proč jen tě tolik miluji,“ šeptala zde ve svém osamocení, „protože ta, kterou miluješ ty, to není mé pravé já, ale jiná v mé podobě — ta, jíž jsem já mohla být.“

Nastalo odpoledne a s ním čas odjezdu. Měli v úmyslu strávit několik dní v podnájmu ve starém statku nedaleko wellbridgeského mlýna, kde chtěl Angel bydlit, než se seznámí s mlynářskou prací. Ve dvě hodiny už nezbývalo než vyjet. Všichni mlékařští pracovníci stáli v červeném cihlovém vchodu, aby se podívali, jak odjíždějí, a mlékař se ženou je doprovázeli až k vratům. U zdi stály v řadě její tři družky z ložnice a zamyšleně skláněly hlavy. Nejednou si v duchu kladla otázku, zdali se přijdou rozloučit; zde tedy byly, vyrovnané a oddané do poslední chvíle. Věděla, proč útlá Retty vypadá tak křehce, proč je Izz tak ztrápená, proč má Marian tak prázdný pohled a v zamyšlení nad jejich trápením na okamžik zapomněla na stín, který pronásleduje ji.

Náhle pošeptala Angelovi:

„Vid, že je všechny aspoň jednou políbíš, chuděrky, poprvé a naposledy?“

Clare neměl proti formálnímu polibku na rozloučenou žádné námitky — víc pro něho neznamenal —, a když kolem nich procházel, postupně je políbil, jak stály vedle sebe, a každé přitom řekl: „Sbohem.“ Když došli k vrátkům, Tess se po žensku ohlédla, jak na ně ten polibek ze soucitu zapůsobil. V jejím pohledu nebyla vítězosláva, i když by byla mohla být. Ale i kdyby v něm byla, byla by se hned rozplynula, když Tess viděla pohnutí dívek. Polibek jim zřejmě ublížil, protože rozdmychal cit, který se snažily přemoci.

To všechno si Clare neuvědomoval. Došel k vrátkům, stiskl mlékaři i jeho ženě ruku a vyslovil jim naposledy svůj dík za jejich pozornost. Když nasedali, rozhostilo se na okamžik ticho. Přerušilo je kohoutí zakokrhání. Bílý kohout s červe-

237

ným hřebínkem vzlétl a usadil se na plotu před domem jen několik yardů od nich, jeho křik jim pronikl ušima a pak utichal jako ozvěna v kamenitém údolí.

„Ach,“ řekla paní Cricková, „odpolední kokrhání!“

Dva muži stáli u vrat do dvora a drželi je otevřená.

„To je špatné,“ zašeptal jeden tomu druhému v domnění, že jeho slova nebude skupinka u vrátek slyšet.

Kohout zakokrhal znovu — přímo proti Clarovi.

„Ale, ale,“ řekl mlékař.

„Nechci ho slyšet,“ obrátila se Tess k manželovi. „Řekni tomu člověku, ať už jede. Sbohem, sbohem!“

Kohout opět zakokrhal.

„Pší! Jedeš, potvoro, nebo ti zakroutím krk!“ zvolal mlékař dost podrážděně, vykročil proti kohoutovi a zahnal ho. A když vešel do domu, řekl ženě: „A zrovna dneska, kdo by si to byl pomyslil! Neslyšel jsem ho odpoledne kokrhat, ani nepamatuju.“

„To hlásí jen změnu počasí,“ odpověděla mu, „ne to, co myslíš — to není možné!“

XXXIV

Po rovné cestě údolím projeli vzdálenost několika mil, a když dorazili do Wellbridge, stočili se od vesnice doleva a přejeli velký alžbětinský most. Těsně za mostem stál dům, v němž měli zamluveno ubytování a který tak dobře znají všichni, kdo cestovali údolím Froomu; kdysi byl součástí pěkného panství, majetku a sídla jednoho ďUrbervilla, a po částečném stržení sloužil pak jako budova statku.

„Buď vítána na jednom ze sídel svých předků,“ řekl jí Clare, když jí pomáhal vystoupit. Ale zalitoval své dvornosti; příliš se podobala výsměchu.

Zamluvili si jen několik místností, ale když vstoupili, dověděli se, že statkář využil jejich předpokládaného několikadenního pobytu k tomu, aby zajel na novoroční návštěvu

238

k jakýmsi přátelům, a pověřil ženu ze sousední chalupy, aby jim posloužila, kdyby si něco přáli. Měli radost, že tu jsou naprostými pány, a bylo jim, jako by prožívali první okamžiky společného života pod vlastní přepychovou střechou.

Clare však zjistil, že zchátralá stará budova poněkud skličuje jeho nevěstu. Když kočár odejel, vyšli po schodech nahoru umýt si ruce a posluhovačka jim ukazovala cestu. Na odpočívadle se Tess zastavila a trhla sebou.

,,Copak je?“ zeptal se.

,,To jsou strašné ženy!“ odpověděla s úsměvem. „Tak jsem se jich polekala.“

Vzhlédl a uviděl dva portréty v životní velikosti na deskách zasazených do zdiva. Jak všichni návštěvníci tohoto sídla vědí, představují tyto obrazy z doby přibližně před dvěma stoletími ženy středních let, a kdo jednou spatřil jejich podoby, nikdy na ně nezapomněl. Jedna s protáhlými ostrými rysy, úzkýma očima a úsměškem výrazně svědčícím o nemilosrdné proradnosti, druhá se zobákovitým nosem, velikými zuby a drzýma očima, vypovídajícíma o zpupnosti téměř zuřivé, pronásledovaly potom diváka ve snách.

„Čí jsou to portréty?“ zeptal se Clare posluhovačky.

„Od starých lidí jsem slyšela, že to byly dámy z rodiny ďUrbervillů, kterým tenhle panský dům kdysi patříval,“ odpověděla. „Jsou zasazeny do zdi, a tak se nedají odstranit.“ Na věci bylo nepříjemné nejen to, že portréty tak zapůsobily na Tess, ale že se v těchto přemrštěných podobách daly nade vši pochybnost vypozorovat její jemné rysy. Ovšem nezmínil se o tom a vstoupil do vedlejší místnosti rozmrzelý, že se tak ukvapil a vybral tento dům pro jejich líbánky. Protože jim místnosti připravili dost narychlo, myli si ruce v jednom umyvadle. Clare se pod vodou dotkl jejích.

„Které prsty jsou moje a které tvoje?“ vzhlédl k ní. „Jsou tak úplně pomíchané.“

„Všechny jsou tvoje,“ odpověděla s roztomilostí a nutila se do veselého tónu. Při takovéto příležitosti mu její zamyšlenost nevadila, projevovala by se u každé citlivé ženy; ale Tess si uvědomila, že byla zamyšlená až přepjatě, a bránila se tomu.

239

To krátké poslední odpoledne roku stálo slunce tak nízko, že jeho paprsky, pronikající do místnosti malým oknem, vytvořily zlatý pruh, který se táhl k Tessině sukni a na ní končil skvrnou, jako by byla označena barvou. Šli na čaj do starobylého salónku a tam spolu poprvé sami jedli. Byli tak dětinští, vlastně spíše on, že mu působilo potěšení ukusovat z téhož krajíce chleba s máslem jako ona a stírat jí drobečky z úst vlastními rty. Trochu ho udivovalo, že se této laškovné hry neúčastní se stejným nadšením jako on.

Dlouho ji mlčky pozoroval. „Je to moje milá, drahá Tess,“ říkal si v duchu jako člověk, který hledá přesné vyjádření složité myšlenky. „Uvědomuji si s dostatečnou vážností, jak naprosto a neodvolatelně je toto drobné ženské stvoření vydáno mé lásce či nelásce, mému štěstí i neštěstí? Patrně ne. Ani si to nemohu uvědomovat, leda bych sám byl ženou. Jaké bude moje postavení, takové bude i její. Čím se stanu, tím se musí stát i ona. Nemůže být ničím, čím nemohu být i já. Nebudu ji někdy zanedbávat nebo jí ubližovat, nebo nepřestanu na ni dokonce brát ohled? Nedopusť, Bože, takový zločin!“

Seděli u čajového stolku a čekali na svá zavazadla, která jim mlékař slíbil poslat, ještě než se setmí. Večer však se blížil, zavazadla nepřicházela a oni si nepřivezli nic než to, co měli na sobě. Se západem slunce skončila i klidná pohoda zimního dne. Zvenčí se ozvaly zvuky, jako když se jemně tře hedvábí; spadalé suché listí z předchozího podzimu se podrážděně pohnulo, jako by se probouzelo k životu, bezmocně se rozvířilo a ťukalo do okenic. Záhy se rozpršelo.

„Ten kohout věděl, že přijde změna počasí,“ řekl Clare.

Žena, která jim posluhovala, odešla na noc domů, napřed jim však ještě postavila na stůl svíčky, a ty teď zapálili. Plamének každé z nich se táhl ke krbu.

„V těchhle starých domech je takový průvan,“ pokračoval Angel, zahleděný na plaménky a vosk stékající po bocích svíček. „To bych rád věděl, kde jsou s těmi zavazadly. Nemáme ani kartáč a hřeben.“

„Nevím,“ odpověděla nepřítomně.

„Tess, ty dnes večer nejsi ani trochu veselá — vůbec nejsi, jako jsi bývala. Ty babizny v patře na zdi tě vyvedly z míry.

240

Mrzí mě, že jsem tě sem přivedl. Prosím tě, miluješ mě vůbec ještě?“

Věděl, že ho miluje, a nemínil svá slova vážně, Tess však byla příliš naplněna city a trhla sebou jako raněné zvíře. Přestože se snažila se nerozplakat, nedokázala zadržet jednu dvě slzy.

„Nemyslel jsem to doopravdy,“ omlouval se. „A ty jsi ztrápená, že tu nemáš své věci, já vím. Nedovedu pochopit, proč tu s nimi starý Jonathan ještě není. Cože, to už je sedm hodin? Ach, už je tady!“

Ozvalo se zabušení na dveře, a protože tu nebyl nikdo jiný, kdo by otevřel, vyšel Clare ven. Vrátil se do pokoje s malým balíčkem v ruce.

„Tak to nebyl Jonathan,“ řekl.

„To je mrzuté,“ povzdychla.

Balíček přinesl zvláštní posel, který dorazil z emminsterské fary do Talbothays těsně po odjezdu novomanželů a vypravil se za nimi sem, protože měl příkaz předat balíček výhradně do jejich rukou. Clare přinesl balíček k světlu. Byl sotva stopu dlouhý, zašitý v plátně, zapečetěný červeným voskem s pečetí starého pana Clara, a otcovou rukou na něm bylo napsáno: „Choti Angela Clara.“

„To je malý svatební dárek pro tebe, Tess,“ řekl a podal jí jej. „Jsou tak pozorní!“

Tess si jej vzala poněkud rozrušena.

„Raději bys ho snad měl otevřít ty, můj milý,“ obracela balíček v rukou. „Nerada lámu takové velké pečeti, připadají mi příliš vážné. Prosím tě, otevři mi ho!“

Rozvázal balíček. Bylo v něm pouzdro ze safiánové kůže a na něm ležel dopis a klíček.

Dopis patřil Clarovi a bylo v něm psáno:

Drahý synu,

patrně jsi už zapomněl, že před svou smrtí — to jsi byl ještě chlapec — mi tvoje kmotra paní Pitneyová ve své pošetilosti a dobrotě předala část obsahu své skříňky s klenoty, které určila pro tvou choť, pokud se kdy oženíš, na důkaz své lásky k tobě a kterékoli ženě, již si vybereš. Splnil jsem její přání

241

a od té doby až dodnes byly diamanty uschovány v bance.

I když mi to za daných okolností připadá poněkud nepříhodné, jsem, jak vidíš, zavázán předat šperky ženě, jíž teď náleží právo nosit je až do smrti, a proto je okamžitě posílám. Podle poslední vůle tvé kmotry mají být přesně vzato nadále dědičné. Znění článku, týkajícího se této záležitosti, je přiloženo.

„Už si vzpomínám,“ řekl Clare, „ale úplně jsem na to zapomněl.“

Odemkli pouzdro a našli v něm náhrdelník s přívěskem, náramky a náušnice a navíc ještě několik drobných šperků.

Tess jako by se zprvu bála se jich dotknout, ale když Clare soupravu rozprostřel, oči jí na okamžik zazářily právě tak jako drahokamy.

„Jsou moje?“ zeptala se nevěřícně.

„Ano, samozřejmě,“ odpověděl.

Zadíval se do ohně. Rozpomněl se, že když byl patnáctiletý chlapec, jeho kmotra, žena venkovského šlechtice — jediný bohatý člověk, s nímž kdy přišel do styku —, neochvějně věřila v jeho úspěšnou budoucnost a předpovídala mu zázračnou kariéru. Uložení těchto okázalých šperků pro jeho ženu a pro ženy jejích potomků nebylo za předpokladu takovéto kariéry nikterak nemístné. Teď se drahokamy leskly poněkud výsměšně. „Ale proč?“ ptal se sám sebe. Je to jen a jen otázka marnivosti; a je-li marnivost přípustná na jedné straně rovnice, měla by být přípustná i na druhé. Jeho žena je ďUrbervillová; pro koho by se hodily lépe než pro ni?

Náhle nadšeně zvolal:

„Tess, vezmi si je na sebe — vezmi si je!“ a odvrátil se od ohně, aby jí pomohl.

Ale Tess si je jako očarována už připnula — náhrdelník, náušnice, náramky a všechno.

„Ty šaty se k nim nehodí, Tess,“ řekl Clare. „K takové briliantové soupravě bys měla mít hluboký výstřih.“

„Myslíš?“ zapochybovala Tess.

„Ano,“ odpověděl.

Naznačil jí, jak si má založit horní část živůtku, aby vypadal přibližně jako výstřih u večerních šatů; a když to udělala

242

a přívěsek náhrdelníku spočinul přímo na bílé pokožce jejího obnaženého hrdla, tak jak měl, Clare ustoupil, aby si ji prohlédl.

„Můj bože,“ užasl, „ty jsi překrásná!“

Jak každý ví, šaty dělají člověka a venkovské děvče, kterého si při jeho prostotě a jednoduchosti náhodný pozorovatel sotva všimne, rozkvete v oslňující krasavici, jakmile se oblékne podle módy a ozdobí se tím, co skýtá umění; zatímco naopak z krásky zářící v noční společnosti by se často vyklubalo cosi velice ubohého, kdyby ji za šerého dne postavili v hazuce polní dělnice doprostřed jednotvárného lánu řepy. Clare teprve v této chvíli ocenil nádhernou dokonalost Tessiných údů i rysů.

„Ty kdyby ses tak objevila na plese!“ řekl. „Ale ne — ne, má drahá, myslím, že tě mám nejraději v čepci s volánem a v bavlněných šatech — ano, raději než v tomhle, i když jen podtrhuješ nádheru těch drahokamů.“

Vědomí, že je tak půvabná, v Tess pozvedlo vlnu radosti, štěstí to však ještě nebylo.

„Sundám je,“ pravila, „aby je Jonathan třeba neviděl. Nehodí se ke mně, vid? Asi je budeme muset prodat, ne?“

„Ještě chvilku si je nech. A prodat je? Nikdy. Bylo by to porušení slova.“

Pomyslila na cosi jiného a uposlechla. Musela Clarovi ještě cosi říci a snad jí přitom šperky pomohou. Usadila se tedy, ozdobena drahokamy; a zase plynul čas v dohadech, kde asi vězí Jonathan s jejich zavazadly. Pivo, které mu nalili na osvěžení, až přijde, dlouhým stáním zvětralo.

Záhy se dali do večeře, kterou již měli připravenu na vedlejším stolku. Ještě než dojedli, zaškubaly sebou náhle plameny v krbu a do pokoje se vevalil chuchvalec dýmu, jako by byl nějaký obr na okamžik zakryl komín dlaní. Stalo se to proto, že někdo otevřel dveře domu. Na chodbě se ozvaly těžké kroky a Angel vyšel ven.

„Nemohl jsem se dobouchat, nikdo mě neslyšel,“ omlouval se Jonathan Kail, který konečně dorazil, „a protože venku prší, otevřel jsem si sám. Vezu vám ty věci, mladý pane.“

„To jsem rád, že jsou tu. Ale jedete hodně pozdě.“

„No — jedu, mladý pane.“

243

Hlas Jonathana Kaila byl podbarven čímsi, co v něm v průběhu dne ještě nebylo, a k vráskám věku přibyly na jeho čele vrásky ustaranosti. Pokračoval:

,,Co jste s vaší milostpaní — teď se jí tak musí říkat — odpoledne odjeli, jsme v mlékárně všichni celí pryč, jak hrozný se málem stalo neštěstí. Pamatujete ještě, jak odpoledne kokrhal ten kohout?“

„Bože — co —“

„No, jeden říkal, že to znamená tohle, druhý zas, že ono, ale stalo se to, že se chudák malá Retty Priddlová chtěla utopit.“

„Ne! Opravdu? Ale vždyť se s námi loučila jako ostatní —“

„Ano. No a pak, když jste vy se svou milostpaní — podle zákona se teď patří jí tak říkat —, když jste vy dva odjeli, jak povídám, nasadily si Retty a Marian čepce a šly ven; a protože není co na práci, když je zítra Nový rok, a lidi se taky koukají vypořádat s tím, co je tlačí na duši, nikdo si toho moc nevšímal. Zašly si k LewEverardovi a tam se trochu napily a potom se zatoulaly k Tříramennýmu kříži a tam se prý rozešly a Retty si to namířila přes mokřiny jakoby domů a Marian šla do další vesnice, kde je taky ještě hospoda. A od tý chvíle nebylo po Retty ani vidu ani slechu, až se navečer jeden vodák vracel domů a najednou si všimne, že ve Velký tůni něco plave; byl to její čepec zamotaný do šály. Ve vodě ji pak našel. Ještě s jedním jiným ji odnesli domů a mysleli, že je mrtvá, ale ona pomalu začala přicházet k sobě.“

Angel si náhle uvědomil, že Tess ten smutný příběh zřejmě slyší, a šel zavřít dveře mezi chodbou a předpokojem salónku, kde seděla; jeho žena však s šátkem přehozeným přes ramena už vyšla do vedlejší místnosti a naslouchala mužovu vyprávění, pohled nepřítomně upřený na zavazadla, na nichž se leskly kapičky deště.

„A k tomu ještě taky Marian; tu našli u vrbiček zpitou do němoty — holku, kterou jakživ nikdo neviděl, že by se dotkla nějakýho pití, leda tak šilinkovýho piva; i když nacpat se samozřejmě dovede pěkně, však to na ní taky je vidět. Vypadá to, jako by u nás všem holkám přeskočilo!“

„A Izz?“ zeptala se Tess.

„Izz je doma jako vždycky, ale říká, že ona to tuší, jak se

244

všechno stalo; a je z toho zřejmě celá skleslá, chudák holka, a jak by taky ne. Tak vidíte, mladý pane, a tohle všechno se zběhlo, zrovna když jsem nakládal do vozu těch vašich pár svršků a noční prádlo a ty drobnosti vaší milostpaní, a to mě tak zdrželo.“

„Ano. Jonathane, buďte tak hodný, vyneste ta zavazadla nahoru, vypijte si sklenku piva a pak si pospěšte co nejrychleji domů, kdyby vás tam třeba potřebovali.“

Tess se vrátila do salónku, usedla u ohně a zamyšleně hleděla do plamenů. Slyšela, jak Jonathan Kail těžkým krokem přechází po schodech nahoru dolů, až byl se zavazadly hotov, potom jak děkuje za pivo, které mu její manžel vynesl ven, i za spropitné, které dostal, a nakonec zanikly jeho kročeje za dveřmi a jeho vůz se dal s vrzáním do pohybu.

Angel zasunul pevnou dubovou petlici, jíž se zajišťovaly dveře, vrátil se k Tess, a jak se skláněla u krbu, položil jí zezadu dlaně na tváře. Čekal, že vesele vyskočí a půjde rozbalovat toaletní věci, o něž měla takovou starost, ale když se nezvedala, přisedl k ní do světla ohně; svíčky na jídelním stole byly příliš slabé a mžikavé, aby mohly soupeřit s jeho jasem.

„Ani nevíš, jak mě mrzí, že jsi slyšela to smutné povídání o děvčatech,“ řekl. „Ale nesmíš se kvůli tomu trápit. Retty se tak lítostivá už narodila, však víš.“

„A to nemá nic na svědomí,“ pravila. „Zatímco ti, kdo se provinili, se s tím tají a předstírají opak.“

Odpolední událost na Tess těžce dolehla. Byly to prosté a nevinné dívky, které postihlo neštěstí neopětované lásky; byly by si z rukou Osudu zasloužily lepší úděl. Ona by si zasloužila horší — a přece ona je vyvolená. Je od ní hanebné, že všechno přijala, aniž zaplatila své. Ale zaplatí, do posledního penny zaplatí, všechno poví, tady a hned. Dospěla k tomuto konečnému rozhodnutí, když se dívala do ohně a Angel ji držel za ruku.

Tichý žár uhlíků, teďuž bez plamene, probarvoval boční stěny i pozadí krbu, naleštěný kozlík a staré mosazné kleště, které se nedovíraly. Spodní část krbové obezdívky zářila sytým červenavým světlem, stejně jako nohy stolku kousek od

245

ohně. Tentýž žár se odrážel i od Tessina obličeje a krku a proměňoval každý drahokam v Aldebaran nebo Sirius — v souhvězdí bílých, červených a zelených záblesků, jejichž odstíny se střídaly každým jejím výdechem.

„Vzpomínáš si, jak jsme se dnes ráno domlouvali, že si navzájem řekneme o svých poklescích?“ zeptal se náhle, když pořád seděla bez hnutí. „Možná jsme hovořili lehkovážně, a ty jistě právem. Pro mne to však nebyl snadný slib. Chci se ti vyzpovídat, má lásko.“

Tato slova, od něho tak neočekávaně příhodná, na ni zapůsobila jako zásah samotné Prozřetelnosti.

„Ty se máš z čeho zpovídat?“ zeptala se rychle a dokonce s radostí a úlevou.

„Nečekalas to? Ach — měla jsi o mně příliš vysoké mínění. Tak poslouchej. Polož si sem hlavu, protože chci, abys mi odpustila a abys mi neměla za zlé, že jsem ti to neřekl dříve, jak jsem patrně měl.“

Podivné! Jako by byl jejím dvojníkem. Nepromluvila a Clare pokračoval:

„Nezmínil jsem se o tom, protože jsem se bál, že bych si tím ohrozil naději tě získat, milá, protože jsi velkou výhrou mého života — v duchu ti říkám mé štěstí. Můj bratr našel své štěstí v koleji, já v Talbothayské mlékárně. Prostě jsem to nemohl riskovat. Chtěl jsem ti to říci před měsícem — když jsi dala souhlas, že budeš moje —, ale nedokázal jsem to, bál jsem se, že bych tě odradil. Odložil jsem to. Pak jsem se chystal se ti přiznat včera a dát ti alespoň možnost mi ještě uniknout. Ale nepřiznal jsem se. A neudělal jsem to ani dnes ráno, když jsi na odpočívadle navrhla, abychom se jeden druhému vyzpovídali ze svých poklesků — takový jsem byl hříšník! Ale teď musím, když tě tu vidím sedět tak vážně. Prosím tě, odpustíš mi?“

„Ale ano! Já jistě —“

„Nu, doufám. Ale počkej ještě. Nemůžeš vědět… Abych to vzal od začátku. Víš, i když se chudák můj otec patrně obává, že jsem za své názory odsouzen k věčnému zatracení, jsem samozřejmě zastáncem mravnosti, Tess, stejně jako ty. Kdysi jsem toužíval být lidem učitelem, a když jsem pochopil, že

246

nemohu být sluhou církve, bylo to pro mě velké zklamání. Obdivoval jsem se čistotě, i když jsem sám o sobě nemohl prohlašovat, že jsem čistý, a nenáviděl nemravnost, stejně jako ji, jak věřím, nenávidím i nyní. Ať už si o vnuknutí myslím cokoli, s celým srdcem se musím hlásit ke slovům svatého Pavla: ,Buď příkladem věrných v řeči, v obcování, v lásce, v duchu, u víře, v čistotě.‘ Pro nás, nebohé lidské bytosti, je to jediná záchrana. ,Integer vitae,‘ praví jeden římský básník, který je podivuhodnou obdobou svatého Pavla:

Muž života bezúhonného a prostý vin nepotřebuje maurských oštěpů ni luku.

Nu, jsou cesty dlážděné dobrými úmysly, a já jsem to vše pociťoval velice silně, takže jistě pochopíš, jak strašlivé výčitky jsem si dělal, když jsem se při své nejlepší snaze pomáhat lidem sám dopustil poklesku.“

Vyprávěl jí pak o onom období svého života, o němž jsme se již zmínili a kdy se, zmítán pochybnostmi a obtížemi jako korek na vlnách, na osmačtyřicet hodin spustil s cizí ženou.

„Naštěstí jsem z té pošetilosti skoro hned vystřízlivěl,“ pokračoval. „Neměl jsem jí už co říci a odejel jsem domů. Nikdy jsem se pak už ničeho tak ponižujícího nedopustil. Ale cítil jsem, že se k tobě musím zachovat zcela upřímně a čestně, a proto jsem o tom nemohl pomlčet. Odpouštíš mi?“

V odpověď mu pevně stiskla ruku.

„Pak na to tedy hned a navždy zapomeňme — je to pro tyto chvíle příliš bolestné — a mluvme o něčem veselejším.“ „Ach, Angeli — jsem skoro ráda — protože teď můžeš ty odpustit mni. Já jsem se ti ještě nevyzpovídala. A mám také z čeho se zpovídat — vzpomeň si, říkala jsem to.“

„Ano, jistě! Tak do toho, ty malá hříšnice.“

„Usmíváš se, ale třeba je to právě tak vážné jako tvoje vyznání, možná dokonce vážnější.“

247

„Těžko to může být vážnější, má drahá.“

„Nemůže — ach ne, nemůže!“ vyskočila rozradostnělá a plná naděje. „Ne, nemůže to být vážnější, jistěže ne,“ zvolala, „protože je to přesně totéž! Všechno ti teď povím.“

Zase se posadila.

Jejich ruce byly dosud spojeny. Popel pod mřížkou, shora osvětlovaný ohněm, vypadal jako vyprahlá poušť. Obrazotvornost by byla mohla v této červenavě řeřavé záři, jež dopadala na obličej a ruce jich obou, pronikala do uvolněného praménku vlasů nad jejím obočím a rozpalovala pod ním jemnou pokožku, vidět ponurost Soudného dne. Po zdi se až ke stropu zvedal obrovský stín její postavy. Předklonila se a každý démant na jejím krku zamrkal zlověstně jako ropucha; a Tess se čelem opřela o Angelův spánek a začala vyprávět svůj příběh, jak se seznámila s Úlekem ďUrbervillem a k čemu to vedlo, a šeptala svá slova bez uhýbání a se sklopenýma očima.

PÁTÝ DÍL

Žena pyká

XXXV

Její vyprávění skončilo; ledacos ještě musila zopakovat, ledacos vysvětlit. Po celou tu dobu Tess nepromluvila hlasitěji než na počátku, nepronesla jedinou větu, jíž by se ospravedlňovala, neplakala.

V průběhu jejího sdělování však jako by i vnější věci procházely proměnou. Oheň na roštu vypadal jako zlý šotek, démonicky se poškleboval bez nejmenší účasti k její tísni. Mřížka cenila zuby netečně, s touž lhostejností. Světlo na nádobě s vodou se soustřeďovalo pouze k otázkám odrazu barev. Všechny hmotné předměty kolem s děsivou opětovností dávaly najevo, že nenesou odpovědnost. A přece se od okamžiků, kdy ji líbal, nic nezměnilo; nebo přesněji, nic se nezměnilo na podstatě věcí. Jenomže dostaly jiný smysl.

Když domluvila, sluchové vjemy z jejich předchozího laskání jako by se rozprchly kamsi do zákoutí jejich mozků a tam se opakovaly jako ozvěna času té nejpošetilejší zaslepenosti.

Angel se dost nepříhodně začal zabývat ohněm; ještě zcela nepochopil. Po rozhrábnutí žhavých uhlíků se vztyčil — teprve nyní na něho dolehlo její sdělení plnou vahou. Jeho obličej vyhasl. V napjatém úsilí se soustředit křečovitě podupával na podlahu. Ačkoli se usilovně snažil, nebyl schopen domyslit, a právě to se projevovalo jeho nevyhraněným pohybem. Když promluvil, měl jeho hlas ze všech rozmanitých zabarvení, jaká u něho kdy slyšela, to nejméně přiměřené a nejobyčejnější.

„Tess!“

„Ano, můj nejdražší.“

„Mám tomu věřit? Podle tvého chování musím soudit, že to je pravda. Ach, ty přece nejsi pomatená! Ale měla bys být! Jenomže nejsi… Ženo moje, moje Tess — nic mě neopravňuje domnívat se o tobě něco takového!”

251

„Nejsem pomatená,“ řekla.

„Ale stejně —“ Ulpěl na ní prázdným pohledem a promluvil jako ve snách. „Proč jsi mi to neřekla dřív? Ach ano, byla bys mi to nějak řekla — ale zabránil jsem ti v tom, já vím!“

Tato slova a ještě další, to byly jen nejpovrchnější záchvěvy na hladině, při nichž hlubiny zůstávaly ochromené. Odvrátil se a naklonil se nad židlí. Tess za ním přešla do středu pokoje, kde stál, a bez pohybu na něj zírala očima, které neplakaly. Náhle sklesla na kolena k jeho nohám a pak se sesunula tváří k zemi.

„Ve jménu naší lásky, odpusť mi!“ šeptala vyprahlými ústy. „Odpustila jsem ti totéž!“

A protože neodpovídal, opakovala:

„Odpusť mi, jako bylo odpuštěno tobě. Já tobě odpouštím, Angeli.“

„Ty — ano, ty odpouštíš.“

„A ty mně neodpouštíš?“

„Ach, Tess, v tomto případě nejde o odpuštění! Byla jsi určitá žena; teď jsi někdo jiný. Můj bože — odpuštění při něčem tak groteskním, při takovém — žonglérství!“

Odmlčel se, zaujat tímto označením; pak vybuchl v strašlivý smích, nepřirozený a děsivý jako smích samého pekla.

„Nesměj se tak — nesměj! To mě úplně dobíjí!“ vykřikla. „Ach, smiluj se nade mnou — smiluj se!“

Neodpověděl; vyskočila chorobně zbledlá.

„Angeli, Angeli! Cos myslel tím smíchem?“ zvolala. „Víš, co to pro mne znamená?“

Zavrtěl hlavou.

„Doufala jsem, toužila, modlila se, abych ti dala štěstí! Myslela jsem, jaká to bude radost, žít pro tvé štěstí, a že bych byla nehodná žena, kdybych to neudělala. Tak jsem to cítila, Angeli!“

„Vím to.“

,,Myslela jsem, Angeli, že mě miluješ — mě, mě samotnou! A jestli jsem to já, koho miluješ, jak jen se můžeš takhle dívat a mluvit! Když už jsem tě začala milovat, miluji tě navěky — i kdyby ses třeba změnil, i kdybys třeba upadl do nějaké

252

hanby, protože ty jsi ty. Nic víc nežádám. Jak jsi tedy mohl přestat milovat ty mě, ty, můj manžel?“

„Opakuji, že žena, kterou jsem miloval, nejsi ty.“

„Kdo to tedy byl?“

,,Jiná žena v tvé podobě.“

Pochopila z jeho slov, že její vlastní zlé předtuchy z dřívější doby se splnily. Vidí v ní něco jako podvodnici; prohnanou ženu, předstírající nevinnost. Děsivost tohoto pochopení se jí promítla do obličeje, tvář jí povadla a ústa vypadala téměř jako malý okrouhlý otvor. Polomrtvá hrůzou, že ji vidí takto, zavrávorala; vykročil k ní, protože se lekl, že padne.

„Sedni si, sedni si,“ řekl tiše. ,,Je ti špatně; a je to docela přirozené, že ti je špatně.“

Posadila se, ani nevědouc, kde je, v tváři pořád ten napjatý výraz a oči takové, že mu z nich naskakovala husí kůže.

„Takže už k tobě nepatřím; je to tak, Angeli?“ hlesla bezmocně. „Říká, že nemiloval mě, ale jinou ženu, která mi byla podobná.”

Z představy, jež jí vyvstala, zalitovala sebe samé jako někoho, koho bylo zneužito. Když pomyslila, co ji v budoucnu čeká, zalily se jí oči slzami; odvrátila se a rozeštkala se, stržena soucitem sama nad sebou.

Clarovi se při tomto obratu ulehčilo, protože způsob, jakým na ni dolehlo to, co se stalo, mu začínal působit muka jen o málo menší, než byla sama bolest z jejího doznání. Trpělivě, netečně vyčkával, až prudkost jejího žalu pominula a nápor pláče se zmírnil v přerývavé vzlykání.

„Angeli,“ řekla náhle zcela přirozeně hlasem, který už nebyl vyschlý šílenou hrůzou. „Angeli, jsem příliš špatná, abychom spolu mohli žít?“

,, Ještě jsem nebyl schopen uvážit, co bychom mohli udělat.“

„Nebudu od tebe žádat, Angeli, abys mi dovolil s tebou žít, protože na to nemám právo! Nenapíšu mamince a svým sestrám, že jsme se vzali, jak jsem říkala, že to udělám — a nebudu dodělávat tu kuchařku na zeď, co jsem si na ni střihla a co jsem chtěla došít, dokud ještě budeme na bytě.“

„Ne?“

„Ne, nic z toho neudělám, leda bys mi přikázal. A jestli

253

ode mne odejdeš, nepůjdu za tebou, a jestli se mnou už nikdy nepromluvíš, nezeptám se tě proč, leda bys mi řekl, že se smím zeptat.“

,,A když ti přikážu, abys něco udělala?“

„Poslechnu tě jako nejbídnější otrokyně, i když si budeš třeba přát, abych lehla a zemřela.“

„To jsi velice hodná. Jen mě zaráží, že tvoje nynější touha se obětovat jaksi není v souladu s tvou dřívější touhou po sebezachování. “

To byla první nepřátelská slova. Ovšem šlehat Tess promyšlenými sarkasmy bylo skoro totéž jako šlehat jimi psa nebo kočku. Jejich nádherná vybroušenost padala do prázdna, nedovedla je ocenit, vnímala je pouze jako zlobné zvuky, svědčící o tom, že panuje hněv. Zůstávala němá a netušila, jak Angel přemáhá svou lásku k ní. Ani si nepovšimla, že po jeho tváři zvolna kane slza, slza tak veliká, že se pod ní póry pokožky, po níž stéká, zvětšují jako pod čočkou drobnohledu. Angel si zatím s novou jasností uvědomil, jak děsivý a naprostý obrat vneslo její vyznání do jeho života, do jeho vesmíru, a zoufale se pokoušel nějak vyznat v nových podmínkách, v nichž se octl. Bylo třeba něco učinit. Ale co?

„Tess,“ řekl se vší jemností, jíž jen byl schopen, „nemohu teď — zůstat — tady v pokoji. Půjdu se trochu projít.“

Tiše vyšel z místnosti a dvě sklenky vína, které připravil k večeři — jednu pro ni, jednu pro sebe — zůstaly na stole nedotčeny. Tak daleko dospěli ve své agape. Dvě nebo tři hodiny předtím v milostném rozmaru popíjeli čaj z jednoho šálku.

Zvuk zavíraných dveří, i když je přitáhl co nejtišeji, vytrhl Tess z její zmrtvělosti. Odešel — ona zde také nemůže zůstat. Rychle si přehodila plášť, pozhasínala svíčky, jako by se už nikdy neměli vrátit, otevřela dveře a vyšla za ním. Přestávalo pršet a noc byla jasná.

Brzy mu byla v patách, protože Clare kráčel pomalu a bez cíle. Vedle její světle šedé postavy působil černě, zle a odmítavě, a jí náhle připadal dotyk skvostů, na které byla chvilku tak pyšná, posměšný. Clare zaslechl její kroky a otočil se, ale zřejmě se ho vůbec netklo, že za ním jde, a pokračoval v cestě přes

254

pět doširoka rozklenutých oblouků velkého mostu proti domu.

Stopy krav a koní na cestě byly plné vody. Déšť byl tak silný, že je zaplavil, nestačil je však spláchnout. Jak kráčela, odrážely se v těchto dočasných kalužinách v rychlém sledu hvězdy, a kdyby je v nich nebyla zahlédla, nevěděla by, že jí svítí nad hlavou — nejrozlehlejší tělesa vesmíru, zrcadlící se v tak všedních nepatrnostech.

Místo, kam dnes přicestovali, leželo v témž údolí jako Talbothays, jen o několik mil níže podle řeky, a protože krajina kolem byla otevřená, mohla Tess jít bez obtíží tak, aby měla Glara stále na očích. Dál od domu se cesta vinula lukami, a po nich za ním kráčela, aniž se pokoušela se mu přiblížit nebo ho upoutat, jen s němou a bezmyšlenkovitou oddaností.

Nakonec ji netečná chůze přece jen dovedla až k němu, neřekl však nic. Oklamaná poctivost bývá po prohlédnutí velice krutá, a Clare byl teď nesmírně krutý. Na čerstvém vzduchu z něho zřejmě vyprchalo všechno pokušení jednat podle citu; věděla, že ji teď vidí bez příkras v celé její ubohosti a že čas o ní zpívá svůj satirický žalm:

Až prozradíš svou pravou tvář, pak ztratíš lásku svou, a krása tvoje pomine osudu ranou zlou.

Tvůj život sklesne jako list a s deštěm odplyne, tvé hlavě závoj smutku jen a bolest zůstane.

Angel pořád ještě usilovně rozvažoval a její přítomnost neměla v této chvíli takovou moc, aby ho dokázala z jeho myšlenkového zaujetí vytrhnout nebo mu dát jiný směr. Jak málo pro něho najednou znamenala její blízkost! Neodolala a oslovila ho:

,,Co jsem udělala — co jsem udělala? Neřekla jsem nic, co by nebylo ve shodě s mou láskou k tobě nebo co by ji popíralo. Nemyslíš si o mně, že jsem to takhle provedla záměrně, že ne? To, pro co se zlobíš, je v tvých vlastních myšlenkách, Angeli, nikoli ve mně. Ach ne, není to ve mně, já nejsem taková prohnaná žena, za jakou mě máš!“

„Hm — dobře. Nejsi prohnaná, ženo moje, ale nejsi to ty. Ne, nejsi to ty. Nenuť mě, abych ti vyčítal. Zapřísáhl jsem se,

255

že nebudu — a udělám, co bude v mých silách, abych se tomu vyhnul. “

Ale Tess se ve svém rozrušení bránila dál, a možná že říkala věci, o nichž by bývalo lépe pomlčet.

„Angeli — Angeli! Byla jsem dítě — dítě, když se to stalo! Nevěděla jsem o mužích vůbec nic.“

„Ano, spíše jsi byla obětí hříchu, než že bys byla zhřešila sama, to připouštím. “

„A to mi tedy neodpustíš?“

„Odpouštím ti, odpuštění však není všechno.“

„A miluješ mě?“

Na tuto otázku neodpověděl.

„Ach, Angeli — moje maminka říká, že se to někdy stává — zná různé případy, kdy byly ženy horší než já, a jejich mužům to tak příliš nevadilo — nakonec se vyrovnali. A to žádná žena nikdy nemilovala, tak jako miluju já tebe!“

„Ne, Tess, nepři se. Jiná společnost —jiné mravy. Skoro mě doháníš k tomu, říci ti, že jsi nechápavá venkovská žena, která nikdy nebyla zasvěcena do složitých vztahů ve společenských otázkách. Nevíš, co říkáš.“

„Jsem venkovanka jen svým postavením, nikoli založením!“ Promluvila náhle rozzlobeně, hněv však pominul, stejně jako přišel.

„Tím hůř pro tebe. Myslím, že ten farář, co vyhrabal tvůj rodokmen, by byl udělal líp, kdyby byl držel jazyk za zuby. Nemohu si pomoci, ale pořád mi vyvstává souvislost mezi vaším úpadkem jako rodiny a tímto druhým faktem — že nejsi dost pevná. K vyžilosti rodu patří i vyžilost vůle, vyžilost mravů. Bože na nebesích, proč jen jsi mi prozrazením svého původu dala důvod k tomu, abych tebou tím víc pohrdal! Já jsem si pořád myslel, jaké jsi dítě zrozené svěží přírodou, a ty zatím — opožděný výhonek pokleslé aristokracie!“

„Spousta rodin je v tomhle zrovna tak špatná jako moje! Rettině rodině kdysi patřívaly obrovské pozemky a rodině mlékaře Billeta taky. A Debbyhousovi, co teď mají povoznictví, ti byli kdysi De Bayeuxovi. Takové, jako jsem já, najdeš všude; je to rys našeho hrabství, a za to nemohu.“

„Tím hůř pro naše hrabství.“

256

Chápala tyto výtky jen v jejich souhrnném významu, nikoli v jednotlivostech. Nemiluje ji, tak jako ji miloval až dosud, a všechno ostatní jí bylo lhostejné.

Kráčeli zase mlčky. Později se povídalo, že jeden chalupník z Wellbridge, který tenkrát pozdě v noci spěchal pro doktora, potkal na pastvinách milence, kteří šli beze slova, velice pomalu, jeden za druhým jako při pohřebním průvodu, a když zahlédl jejich obličeje, připadalo mu, že jsou utrápení a smutní. Když se potom vracel, potkal je v týchž místech a šli pořád tak pomalu, a jako by jim bylo úplně jedno, kolik už je hodin a že je noc tak nevlídná. Jenom proto, že měl hlavu plnou vlastních starostí a nemoc v domě, nějak na tu zvláštní příhodu pozapomněl a rozpomenul se na ni až mnohem později.

V době mezi chalupníkovou cestou k doktorovi a jeho návratem řekla Tess manželovi:

„Nevím, co si mám počít, abych ti celý život nepůsobila jen spoustu utrpení. Tamhle dole teče řeka. Mohu v ní se vším skoncovat. Nebojím se.“

„Dost nerad bych k řadě svých pošetilostí přičetl ještě i vraždu, “ odpověděl.

„Nechám po sobě něco, z čeho se pozná, že jsem to udělala sama — kvůli své hanbě. Nikdo ti nebude nic vyčítat.“

„Nemluv takové nesmysly — nechci je poslouchat. Je hloupost připouštět si podobné myšlenky v takovémhle případě, který se hodí spíš pro posměšnou satiru než pro tragédii. Nechápeš podstatu toho neštěstí ani za mák. Kdyby o něm věděl svět, devět desetin lidí by to bralo jako vtip. Byl bych ti velice vděčen, kdyby ses vrátila domů a šla si lehnout.“ ,,Půjdu,“ řekla poslušně.

Potulovali se po cestě vedoucí k proslulým zříceninám cisterciáckého opatství, za mlýnem, který v minulých stoletích také patřil ke klášternímu majetku. V mlýně se dodnes pracovalo, protože jíst je potřeba trvalá; opatství zmizelo, protože náboženství jsou pomíjející. Stále vidíme, jak vláda věcí dočasných přetrvává vládu věcí věčných. Protože se procházeli kolem dokola, nevzdálili se příliš od domu, a aby uposlechla Clarova pokynu, stačilo dojít k velkému kamennému mostu přes hlavní tok, odkud bylo k domu po cestě už

257

jen několik kroků. Když se vrátila, našla všechno tak, jako když odtud odcházela, i oheň ještě hořel. Zdržela se dole jen chvilečku a vyšla nahoru do svého pokoje, kam předtím odnesli zavazadla. Seděla na krajíčku postele, nepřítomně zahleděná doprázdna, a pak se náhle začala svlékat. Když přenesla světlo blíž k posteli, dopadly paprsky na baldachýn z bílého barchanu; cosi pod ním viselo, a Tess pozvedla svíčku, aby se podívala, co to je. Větvička jmelí. Upevnil ji tam Angel, věděla to okamžitě. Jmelí tedy bylo obsahem toho tajuplného balíčku, který se musel tak opatrně převázat a přepravovat, nechtěl jí prozradit, co v něm je, a řekl jí, že čas jí záhy ukáže, jaký má balíček účel. Ve své radosti a štěstí pověsil jmelí sem — a jak teď vypadalo hloupě a nepříhodně.

Neměla se už čeho bát, těžko mohla ještě v cokoli doufat, protože nic nedávalo naději, že by se dal obměkčit, a tupě ulehla. Když se z myšlenek vytratí starost, dostává svou příležitost spánek. Je mnoho šťastnějších rozpoložení, které spánku brání, toto rozpoložení však spánek vítalo, a osamělá Tess, obklopena provoněným tichem pokoje, který možná býval svatební ložnicí jejích předků, za několik okamžiků zapomněla na svět.

Později v noci zamířil k domu také Clare. Potichu vstoupil do obývacího pokoje, rozsvítil si a s pohyby člověka, který si své jednání promyslil, si rozprostřel pokrývky na starou žíněnou pohovku a upravil si z ní jakéstakés lůžko. Než ulehl, zul si boty, potichu vystoupil nahoru a poslouchal u dveří jejího pokoje. Pravidelné oddechování prozrazovalo, že tvrdě spí.

„Chválabohu,“ pomyslel Clare; přece jen však pocítil osten hořkosti při pomyšlení — v podstatě oprávněném, nikoli však zcela — že Tess složila břemeno svého života na jeho ramena a teď bezstarostně odpočívá.

Obrátil se, aby sestoupil, pak se nerozhodně zase otočil k jejím dveřím. Zavadil však pohledem o jednu z ďurbervillských dam, jejíž portrét byl umístěný přímo nad vchodem do Tessiny ložnice. Ve světle svíčky působil obraz více než nepříjemně. Z ženiných rysů čišela zlovůle, soustředěná touha pomstít se druhému pohlaví — tak mu to alespoň připadalo. Karolínský živůtek na portrétu měl hluboký výstřih, přesně takový, jako

258

měla Tess, když jí založil šaty, aby se uplatnil náhrdelník; a opět na něho dolehl odstrašující pocit vzájemné podoby obou žen.

Tento dojem stačil. Obrátil se k odchodu a sešel dolů.

Tvářil se klidně a chladně, malá semknutá ústa svědčila o sebeovládání, jeho obličej však měl pořád ještě ten děsivě prázdný výraz, jaký na něm vyvstal po Tessině vyznání. Byly to rysy člověka, který už není otrokem vášně, který však v tomto vysvobození nenachází ulehčení. Prostě jen vnímal, jak bolestné zasahují do lidských osudů nahodilosti, jak neočekávané nastávají ve věcech zvraty. Po celou dobu, co zbožňoval Tess, až do nedávných chvil mu připadalo, že nemůže být nic čistšího, sladšího, panenštějšího než ona; ale o tak málo méně a kolik světů ztraceno!

Byly to chybné závěry, když si říkal, že v té upřímné svěžesti tváře se nezračí Tessino srdce; Tess však neměla obhájce, který by ho vyvedl z omylu. Bylo snad možno, uvažoval dále, že za očima, které svým pohledem vyjadřovaly vždy totéž, co vyslovovala ústa, že za oním předstíraným světem tyto oči přece jen pořád ještě vidí svět jiný, který je s tím prvním v rozporu, který mu je protichůdný?

Odebral se na své lůžko v obývacím pokoji a zhasil světlo. Vstoupila noc a setrvala zde, netečná a lhostejná; noc, která pohltila jeho štěstí a teď je bez zájmu stravovala a která byla hotova s nemenším klidem a s touž neúčastí pohltit štěstí tisíců dalších lidí.

XXXVI

Clare se probudil do světla rozbřesku, popelavého a pokradmého, jako by souvisel se zločinem. Do tváře mu civěl krb s vyhaslými uhlíky, stůl prostřený k večeři, na němž stály dvě plné sklenky nedotčeného vína, nyní vyčichlého a zkaleného, její i jeho opuštěná židle, další kusy nábytku s pohledem donekonečna opakujícím, že za nic nemohou,

259

a s nesnesitelnou otázkou, co dál. Shora nebylo slyšet nic; za několik minut se však ozvalo zaklepání na dveře. Uvědomil si, že to patrně bude žena ze sousední chalupy, jež jim zde má po dobu jejich pobytu posluhovat.

Právě v této chvíli by byla přítomnost třetí osoby v domě velice nepříjemná, a protože už byl oblečený, otevřel Angel okno a řekl jí, že si dnes ráno mohou posloužit sami. Měla v ruce konvičku s mlékem a Angel ji požádal, aby ji nechala u dveří. Když paní odešla, poohlédl se v zadním traktu domu po palivu a spěšně rozdělal oheň. Ve spižírně byla spousta vajec, másla, chleba i dalších jídel, a protože se po zkušenostech z mlékárny vyznal v domácích přípravách, měl Clare brzy prostřeno k snídani. Kouř z podpáleného dříví stoupal venku z komína jako sloup nesoucí květ leknínu; když šli kolem místní lidé, všimli si ho, pomyslili na novomanžele a záviděli jim jejich štěstí.

Angel se naposled ještě rozhlédl a pak vyšel pod schody a zavolal všedním hlasem:

„Snídaně je hotova!“

Otevřel hlavní vchod a trochu se prošel v ranním vzduchu. Když se za okamžik vrátil, byla už v obývacím pokoji a bezmyšlenkovitě přerovnávala věci k snídani. Protože byla dokonale upravena a od jeho zavolání uplynuly snad dvě tři minuty, musila být oblečená nebo téměř oblečená ještě dříve, než ji zavolal. Vlasy měla spletené do velikého kulatého uzlu na temeni hlavy a oblékla si jedny z nových šatů — světle modré, vlněné, s bílým volánkem u krku. Její obličej i ruce vypadaly prochladle; možná že už dlouho seděla oblečená v pokoji, kde se netopilo. Zjevně laskavé Clarovo zavolání v ní patrně na okamžik zase probudilo jiskřičku naděje, ta však pohasla, sotva se na něj Tess podívala.

Z dřívějšího žáru zbyl v obou po pravdě jen popel. Po palčivé trýzni předchozí noci se dostavila těžkomyslnost; zdálo se, že v nich už nikdy nic nemůže roznítit vroucí cit.

Promlouval k ní laskavě a ona mu odpovídala s obdobnou zdrženlivostí. Nakonec k němu přistoupila a zadívala se do jeho ostře řezaného obličeje, jako by si neuvědomovala, že je vidět i její tvář.

260

„Angeli,“ oslovila ho a zmlkla, dotýkajíc se ho prsty lehce jako vánek, jako by ani nemohla uvěřit, že před ní opravdu stojí muž, který býval jejím milencem. Oči měla jasné, bledé tváře stejně oblé jako dříve, jen nedoschlé slzy na nich zanechaly lesklé stopy; a její rty, obvykle sytě červené, byly teď téměř tak bledé jako její tváře. Jakkoli v ní ještě kolovala krev, její život byl pod tíhou duševního utrpení tak přerývavý, že stačil sebemenší náraz, aby opravdu onemocněla, aby se její výrazné oči zakalily a ústa zúžila.

Vypadala jako nejčistší žena. Příroda ve svém neuvěřitelném kouzelnictví obdařila Tessin obličej krásou tak panenskou, že na ni zíral s ohromením.

„Tess! Řekni, že to není pravda! Ne, není to pravda!“

,,Je to pravda.“

„Každé slovo?“

„Každé slovo.“

Díval se na ni prosebně, jako by byl ochoten přijmout z jejích rtů lež, vědět, že to je lež a proměnit ji nějakým myšlenkovým pochodem v platné popření. Tess však jenom opakovala :

„Je to pravda.“

„Žije?“ zeptal se potom Angel.

„Děťátko zemřelo.“

„Ale ten muž?“

„Žije.“

Clarovou tváří se mihlo nejhlubší zoufalství.

„Je v Anglii?“

„Ano.“

Učinil několik malátných kroků.

„Jsem — je to se mnou tak,“ řekl stroze. „Myslil jsem si — myslel by si to každý muž —, že když jsem se vzdal všeho úsilí získat ženu, která má společenské postavení, majetek, která zná svět, že zároveň s růžovými tvářičkami bezpečně získám alespoň venkovskou nevinnost, ale — Nejsem ovšem člověk, který by ti chtěl vyčítat, a nebudu ti vyčítat.“

Tess tak plně cítila, jak Angelovi je, že nemusel ani pokračovat. V tom právě bylo to neštěstí; věděla, že ztratil všechno.

„Angeli — nebyla bych nechala dojít k našemu sňatku,

261

kdybych nebyla věděla, že tu je nakonec ještě jedna možnost, jak se z něho můžeš vyvléknout, i když jsem doufala, že ty bys nikdy —“

Hlas se jí zastřel.

„Ještě jedna možnost?“

„Myslím, zbavit se mě. Můžeš se mě zbavit.“

„Jak?“

„Že se se mnou dáš rozvést.“

„Bože na nebesích — jak můžeš být tak prostoduchá? Jak se s tebou mohu dát rozvést?“

„Copak nemůžeš — když jsem ti to teď řekla? Myslela jsem, že moje vyznání by bylo dostatečným důvodem.“

„Ach, Tess — jsi asi příliš, příliš — dětinská — neznalá — nevzdělaná! Já nevím, co jsi. Nerozumíš těm zákonům — nerozumíš!“

„Copak — ty nemůžeš?“

„Jistěže nemohu.“

Na tváři jeho posluchačky se k zoufalství přidružilo hluboké zahanbení.

„Myslela jsem — myslela,“ šeptala. „Ach, teď vidím, jak ti musím připadat špatná! Věř mi — věř mi, namouduši, nikdy mě nenapadlo, že bys nemohl! Doufala jsem, že to neuděláš, ale přitom jsem byla přesvědčena, že mě budeš moci odvrhnout, jestli se k tomu odhodláš a nebudeš mě mít už vůbec — vůbec rád!“

„Mýlila ses,“ řekl.

„Ach, tak jsem to měla udělat, měla jsem to minulou noc udělat! Ale ztratila jsem odvahu. To jsem celá já.“

„Odvahu udělat co?“

Protože neodpovídala, vzal ji za ruku.

„Co jsi chtěla udělat?“ naléhal.

„Se vším skoncovat.“

„Kdy?“

Svíjela se ze způsobu, jakým ji vyslýchal. „Dnes v noci,“ odpověděla.

„Kde?“

„Pod tvým jmelím.“

„Boží dobroto — jak?“ ptal se nelítostně.

262

„Řeknu ti to, když se na mě nebudeš zlobit!“ odpověděla celá zděšená. „Šňůrou od svého vaku. Ale nemohla jsem — to dokončit. Bála jsem se, že bych tím zhanobila tvoje jméno.“ Nečekanost tohoto přiznání, které si od ní vynutil proti její vůli, jím silně otřásla. Držel ji však dál, jen pohledem sklouzl z jejího obličeje a řekl:

„Teď poslouchej. Ani se neopovaž na něco takového byť jen pomyslit. Jaks jen mohla! Teď mi jako svému manželovi slíbíš, že se už nikdy o nic podobného nepokusíš. “

„Ráda ti to slíbím. Věděla jsem, jak to bylo špatné.“ „Špatné! Nelze ani vyjádřit, jak nízké to od tebe bylo pomyšlení!”

„Ale, Angeli,“ bránila se a oči se jí rozšířily klidnou neúčastností, „myslela jsem na to jenom kvůli tobě — aby ses mě zbavil bez ostudy s rozvodem, protože jsem myslela, že se budeš muset rozvést. Ani ve snách by mě nenapadlo to dělat kvůli sobě. Stejně nejsem nakonec ani hodna učinit to vlastní rukou. Ty bys mi měl zasadit ránu jako můj manžel, kterého jsem zničila. Myslím, že bych tě milovala ještě víc, pokud je to vůbec možné, kdyby ses přiměl to udělat, když už nemáš jinou možnost se mě zbavit. Já to vím, že jsem úplně bezcenná! A jen ti stojím v cestě!“

„Pst!“

„Když to tedy zakazuješ, neudělám to. Nechci nic, co by sis nepřál i ty.“

Věděl, že tomu je skutečně tak. Od nočního zoufalství její schopnost učinit cokoli klesla na nulu a nebylo třeba se obávat nějaké další nepředloženosti.

Tess se ještě s větším či menším úspěchem pokusila poupravit stůl se snídaní a oba pak usedli po jedné jeho straně, takže se jejich pohledy nesetkávaly. V první chvíli jim bylo oběma poněkud nepříjemné poslouchat, jak druhý jí a pije, ale nebylo vyhnutí; oba ostatně pojedli jen málo. Po snídani vstal, řekl jí, v kolik hodin ho má čekat k obědu, a odešel do mlýna. Prostudovat si mlynářství byl jediný praktický důvod, pro který sem přijel, a teď mechanicky uskutečňoval svůj záměr.

Když odešel, postavila se Tess k oknu a pak ho spatřila, jak přechází po velkém kamenném mostě, vedoucím k mlýnským

263

budovám. Zašel za něj, minul trať a zmizel. Potom Tess bez jediného povzdechu obrátila pozornost k pokoji a začala poklízet stůl a dávat věci do pořádku.

Posluhovačka přišla záhy. Její přítomnost znamenala pro Tess v prvních chvílích vypětí, později jí však přinášela úlevu.

O půl jedné nechala svou pomocnici samotnou v kuchyni, vrátila se do obývacího pokoje a čekala, kdy se Angel objeví za mostem.

Ukázal se kolem jedné. Tváře jí zčervenaly, přestože byl ještě čtvrt míle daleko. Spěchala do kuchyně, aby se oběd nosil na stůl okamžitě, jakmile Angel vstoupí. Zašel napřed do pokoje, kde si den předtím spolu myli ruce, a když vstoupil do obývacího pokoje, zvedly se poklice z mis jako na povel.

„To je ale přesnost,“ řekl.

„Ano. Viděla jsem tě přicházet po mostě,“ odpověděla.

Při jídle hovořili o běžných věcech, co dělal od rána v opatském mlýně, jak se prosévá obilí, o zastaralém zařízení, které mu, jak se obává, moderní osvědčené metody příliš neozřejmí, protože některých jeho součástí se patrně používá už od dob, kdy se tu mlelo pro mnichy v přilehlých klášterních budovách — a z těch je dnes už jen hromada trosek. Asi za hodinu zase odešel z domu, vrátil se za šera a celý večer se zabýval svými listinami. Bála se, že mu překáží, a když stará žena odešla, uchýlila se do kuchyně a přes hodinu se zde zaměstnávala, jak jen mohla.

Clare se objevil ve dveřích.

„Takhle nesmíš pracovat,“ řekl. „Nejsi má služka, jsi moje V žena.

Vzhlédla a trochu se rozjasnila. „Smím si to myslit — opravdu?“ řekla tiše s posmutnělým úsměvem. „Myslíš podle jména? Nu, ničím víc být nechci.“

„Smíš si to myslit, Tess! Jsi moje žena. Jak jsi to myslela?“

„Nevím,“ řekla rychle se slzami v hlase. „Myslela jsem, že — protože si nezasloužím úcty. Už dávno jsem ti říkala, že si myslím, že si nezasloužím — kvůli tomu jsem si tě nechtěla vzít, jenomže —jenomže tys na mě naléhal!“

Rozvzlykala se a otočila se k němu zády. Snad každého

264

muže by si teď byla podmanila, nikoli však Angela Clara. Až v samých hlubinách jeho ducha, jakkoli byl v podstatě milý a citlivý, vězela vrstva tvrdé logiky jako rudná žíla v měkkém jílu, a o tu se zlomilo ostří čehokoli, co se jí pokoušelo proniknout. Nedovolila mu stát se knězem; nedovolila mu přijmout Tess. A nadto i jeho cit byl spíše planutí nežli žár, a pokud šlo o druhé pohlaví, jakmile ztratil důvěru, přestal i milovat; tím se lišil od mnoha citlivých mužů, kteří zůstávají ve smyslovém zajetí toho, čím intelektuálně pohrdají. Čekal, až přestane vzlykat.

„Přál bych si, aby si aspoň polovina žen v Anglii zasloužila tolik úcty jako ty,“ řekl v návalu zahořklosti vůči ženám vůbec. „To není otázka úcty, to je zásadní otázka.“

Říkal jí takovéto věci a další jim podobné, stále ještě unášen vlnou odporu, jež s takovou urputností strhává upřímné duše k jednostrannosti, jakmile jednou zjistí, že se ve své představě daly oklamat zevnějškem. Jistě, hluboko pod ní se opačným směrem valil proud náklonnosti, jehož pomocí by si byla mohla žena znalá světa Angela vydobýt. Na to však Tess ani nepomyslila; přijímala vše jako zasloužený trest a sotva promluvila. Byla mu oddána do takové míry, že to bylo vskutku téměř žalostné; jakkoli byla od přírody vznětlivá, nedala se strhnout, ať řekl cokoli, nemyslila na sebe, nebyla dotčena, neviděla v tom, jak s ní zachází, nic zlého. Byla by teď mohla být zosobněnou apoštolskou láskou, jež se vrátila do sobeckého moderního světa.

Dnešní večer, noc i ráno prožili přesně tak jako předchozí večer, noc a ráno. Při jedné, pouze jediné příležitosti se Tess — dříve tak volná a nezávislá — opovážila se mu trochu přiblížit. Bylo to tehdy, když se po jídle potřetí měl k odchodu do mlýna. Když vstával od stolu a dával jí sbohem, odpověděla mu týmž slovem a zároveň se přiklonila ústy směrem k jeho. Nepřijal její vybídnutí, spěšně se otočil stranou a řekl:

„Vrátím se přesně. “

Tess se stáhla, jako by ji byl udeřil. Tak často se snažil přiblížit se k jejím rtům proti její vůli — nejednou vesele říkal, že její ústa i dech voní máslem a vejci a mlékem a medem, jež byly její hlavní potravou, a že z nich saje výživu, nebo jiné

265

něžnosti podobného rázu. Teď však o její rty nestál. Postřehl, jak couvla, a řekl šetrně:

„Víš, musím uvážit co dál. Bylo nevyhnutelné, abychom spolu nějaký čas zůstali a zamezili skandálu, k němuž by došlo, kdybychom se rozešli ihned. Musíš si však být vědoma, že jde jen o zachování vnější formy.“

„Ano,“ řekla Tess nepřítomně.

Vyšel ven a cestou k mlýnu tiše stanul a na okamžik zalitoval, že jí přece jen neodpověděl laskavěji a že ji alespoň jednou nepolíbil.

Tak prožili tyto zoufalé dva tři dny; v jednom domě, zajisté, ale vzdáleni jeden druhému více, než když byli milenci. Tess bylo zřejmé, že při vší snaze vymyslit, jak budou postupovat dál, Angel ve svém ochromení, jak řekl, není schopen činu. Jímala ji posvátná úcta, když zjišťovala, že za tak zjevnou povolností se skrývá taková odhodlanost. Jeho důslednost byla opravdu příliš krutá. Teď už nečekala, že jí kdy odpustí. Nejednou si pomyslila, že by od něho mohla odejít, když je ve mlýně; obávala se však, že by pro něho její odchod nebyl dobrodiním, ale jen další svízelí a ponížením, kdyby se o něm dověděli lidé.

Clare zatím velice hluboce rozvažoval. Přemýšlel nepřetržitě — dělalo se mu už z přemýšlení špatně, byl z přemýšlení zmučený a na konci sil, samým přemýšlením ztratil všechnu svou dřívější živou, příchylnou bezprostřednost. Na každém kroku si kladl otázku: „Co dělat — co dělat?“ a Tess ho náhodou zaslechla. Přimělo ji to promluvit o budoucnosti, o níž zatím převážně mlčeli.

„Myslím, že — už se mnou nebudeš dlouho žít — viď, Angeli?“ zeptala se a stažené koutky úst prozrazovaly, jak jen zcela mechanicky zachovává na tváři výraz člověka smířeného s trestem.

„Nemohu,“ řekl, „musel bych pohrdat sám sebou, a co je možná horší, i tebou. Myslím tím samozřejmě, že s tebou nemohu žít v běžném slova smyslu. V této chvíli, ať už pociťuji cokoli, tebou nepohrdám. Dovol, abych mluvil otevřeně, protože jinak bys nepochopila všechny moje rozpaky. Jak bychom spolu mohli žít, když žije ten člověk? — protože on je

266

tvůj pravý manžel, nikoli já. Kdyby byl mrtev, bylo by to něco jiného… Ovšem v tom není všechna potíž; ta spočívá v další okolnosti — týkající se budoucnosti jiných lidí, nikoli nás. Představ si, že přejdou léta, narodí se nám děti, a tahle dávná záležitost se roznese — ta se totiž musí roznést. Na světě nenajdeš jediný kout, aby z něho někdo někam neodešel nebo tam zase nepřišel odjinud. A teď si představ, že ta ubožátka z našeho masa a krve budou vyrůstat v pohaně, kterou s postupujícím věkem pocítí až do plné hloubky. To pro ně bude prohlédnutí! Pěkné vyhlídky! A můžeš čestně říci ,Zůstaň’, když uvážíš tuto možnost? Nemyslíš, že je lepší vydržet tu bolest, kterou máme, než řítit se do další?“

Víčka jejích očí, ztěžklá utrpením, zůstávala sklopena.

„Nemohu říci ,Zůstaň1,“ odpověděla. „Nemohu — nemyslela jsem tak daleko.“

Ženská naděje — přiznáme to? — byla v Tess tak houževnatá a schopná obrody, že znovu ožívala při každé pokradmé představě, že těsné soužití, bude-li trvat sdostatek dlouho, prolomí Angelův chlad navzdory jeho odhodlání. Přestože byla v běžném slova smyslu nevzdělaná, nebyla omezená, a bylo by svědčilo o nedostatku ženskosti, kdyby nebyla instinktivně vycítila, jak velkou úlohu hraje blízkost. Věděla, že kdyby blízkost selhala, nic jiného jí už nepomůže. Nemá smysl doufat v něco, co je v podstatě strategií, říkala si, přesto však tento druh naděje nedokázala potlačit. Teď jí podal své poslední vysvětlení, a to jí dávalo, jak pravila, nový pohled na věc. Opravdu nikdy tak daleko nedomyslila, a Angelova jasná vidina případného dítěte, které by jí pohrdalo, byla pro čestné, tak hluboce lidské srdce k smrti přesvědčivá. Tvrdá zkušenost ji už poučila, že za některých okolností je lepší možnost než dobře si žít, a to je možnost být ušetřen života vůbec. Jako všichni, které utrpení naučilo předvídavosti, chápala příkaz „Zrodíš se“, řečeno slovy M. Sully-Proudhomma jako vynesení trestu, zvláště byl-li určen jejím předpokládaným dětem.

267

Paní Příroda je však tak lišácky prohnaná, že Tess byla do této chvíle svou láskou ke Clarovi tak zaslepená, že nepomyslila, že by se z ní mohly zrodit nové životy, které třeba způsobí jiným totéž, co ona sama oplakávala jako své neštěstí.

Nemohla tedy neuznat jeho zdůvodnění. Ale v mysli samého Clara tak jako často u mimořádně citlivých lidí, kteří mají sklon se stavět proti sobě samým, vyvstala na toto zdůvodnění odpověď, jíž se téměř bál. Vycházela s Tessiny mimořádné tělesné zdatnosti, a Tess by jí byla mohla úspěšně použít. Byla by mohla dodat: „A což na australské vysočině nebo na texaských pláních, kdo by tam co věděl nebo se staral o moje neštěstí, a kdo by tam tobě či mně co vyčítal?“ Tess však jako většina žen v dané chvíli přijala toto pojetí jako nezvratné. A možná měla pravdu. Ženské srdce při své citlivosti vnímá nejenom vlastní hořkost, ale i hořkost manželovu, a i když by vůči němu či jeho ženě pravděpodobně tyto předpokládané výčitky nevznesl nikdo cizí, byly by mu mohly zaznít v uších z jeho vlastních náročných úvah.

Byli si cizí už třetí den. Někdo by snad mohl nadhodit podivný paradox, že být Clare živočišnějšího založení, byl by jako člověk velkorysejší. Neříkáme to. Ovšem jeho láska byla mimo vši pochybnost tak duchovní, až to bylo na závadu, a představivá až k neuskutečnitelnosti. Takovéto povahy pociťují při tělesné blízkosti menší přitažlivost než při tělesné vzdálenosti; vzdálenost v nich vyvolává snění o blízkosti, při němž se vábivě vytrácejí nedostatky skutečného člověka. Tess věděla, že její osobnost nepůsobí v její prospěch tak silně, jak předpokládala. Ono obrazné vyjádření bylo pravdivé: byla jinou ženou než ta, jež v něm probouzela touhu.

„Přemýšlela jsem o tom, co jsi říkal,“ poznamenala a přejížděla ukazovákem po ubruse, čelo podepřené druhou rukou, na níž měla prsten, který jako by se jim oběma vysmíval. ,, Je to všechno úplně pravda, musí to být. Musíš ode mne odejít.“

„Ale co budeš dělat?“

,,Mohu se vrátit domů.“

Na to Clare nepomyslil.

„Opravdu?“ zeptal se.

„Jistěže. Měli bychom se rozejít a bylo by dobře to vyřešit

268

a mít to za sebou. Jednou jsi mi řekl, že jsem schopna vydobýt si muže i proti jejich lepšímu já, a když mě budeš mít pořád na očích, třeba bych tě přiměla změnit plány proti tvému předsevzetí i přání; a potom by byly tvoje výčitky i moje trápení strašlivé.“

„A ty by ses chtěla vrátit domů?“ ptal se.

„Chci tě opustit a vrátit se domů.“

„Uděláme to tak tedy.“

Třebaže se na něho nedívala, trhla sebou. Mezi návrhem a ujednáním byl rozdíl, a na Tess dolehl až příliš prudce.

„Obávala jsem se, že k tomu dojde,“ zašeptala s tváří plnou pokory. „Nestěžuji si, Angeli. Myslím — myslím, že to je tak nejlepší. Co jsi říkal, to mě úplně přesvědčilo. Ano, i kdyby mi nikdo nevyčítal, kdybychom zůstali spolu, přece by ses na mne jednou po letech třeba rozhněval pro nějakou maličkost, a když víš o mé minulosti to, co víš, možná by tě to svedlo, že bys něco řekl, a někdo by to mohl slyšet, třeba moje vlastní děti. Ach, co mě teď jenom zraňuje, to by mě potom umučilo a zabilo! Půjdu — zítra.“

,,Já tu taky nezůstanu. I když jsem s tím nechtěl začínat, myslím si, že je radno se rozejít — aspoň na nějaký čas, než lépe pochopím, jak teď věci vypadají, a budu ti moci napsat.“

Tess se na manžela pokradmu podívala. Byl bledý, dokonce se chvěl; a jako už dříve se opět zhrozila odhodlanosti, jež vyvstávala z hlubin této jemné bytosti, za niž se provdala — vůle podrobit hrubší hnutí jemnějším pocitům, podstatu pojetí, tělo duchu. Sklony, náchylnosti, zvyklosti, to vše bylo jako suché listí v tyranském větru nadvlády jeho rozhodnutí.

Patrně si jejího pohledu povšiml, protože vysvětloval:

„Myslím na lidi s větší láskou, když jsem od nich daleko,“ a cynicky dodal: „Bůh ví, třeba se jednoho dne ze samé unavenosti dáme zase dohromady; tisíce lidí to tak dělají!“

Ten den si začal balit a Tess vyšla nahoru a začala balit taky. Oba věděli, že mají v úmyslu se zítra ráno rozejít patrně navždy, i když si své počínání zastírali pozlátkem útěšnějších možností, protože patřili k oněm lidem, jimž jakýkoli rozchod budící dojem konečnosti působí muka. On věděl, a ona také věděla, že okouzlení, jímž zapůsobili jeden na druhého — z je

269

jí strany v tom nebylo vypočítavosti — na ně sice bude v prvních dnech odloučení patrně doléhat mocněji než kdy dříve, čas však nevyhnutelně jeho účinek oslabí; věcné důvody proti tomu, aby ji přijal jako svou ženu, se v chladném světle časového odstupu možná projeví ještě pádněji. A navíc když se dva lidé jednou rozejdou — opustí společný domov a společné prostředí —, na uprázdněném místě začínají nepozorovaně rašit nové výhonky, aby je zaplnily; nepředvídané příhody se stavějí do cesty předsevzetím a staré záměry upadají v zapomenutí.

XXXVII

Půlnoc přišla a tiše minula, protože v údolí Froomu nebylo nic, co by ji ohlašovalo.

Nedlouho po jedné hodině ve ztemnělé budově statku, kdysi sídle ďUrbervillů, cosi lehce zapraskalo. Tess, jež spala v horním pokoji, to zaslechla a probudila se. Zapraskání se ozvalo od rohového stupně schodiště, který byl tak jako často špatně přibitý. Viděla, že dveře jejího pokoje se otevírají, a pruhem měsíčního světla neobyčejně opatrným krokem prochází postava jejího manžela. Měl na sobě jenom košili a kalhoty, ale první nával radosti v Tess rychle pominul, když si povšimla, že jeho oči se s nepřirozenou strnulostí upírají do prázdna. Když došel doprostřed pokoje, tiše stanul a hlasem nepopsatelně smutným zašeptal:

,,Mrtva! Mrtva! Mrtva!“

Po zážitcích, které ho silně rozrušily, Clare někdy ve spánku chodil nebo dokonce sváděl podivné zápasy, tak jako tehdy v noci po návratu z trhu krátce před svatbou, kdy ve své ložnici znovu prožíval své střetnutí s mužem, který Tess urazil. Tess pochopila, že do tohoto náměsíčného stavu ho teď přivedlo dlouhotrvající duševní napětí.

Důvěřovala mu tak oddaně a z plna srdce, že ať bděl nebo spal, nepociťovala z něho nikdy sebemenší strach. Ani kdyby

270

byl vstoupil s pistoli v ruce, nebyla by patrně zakolísala ve své důvěře, že je jejím ochráncem.

Clare přistoupil a sklonil se nad ni. „Mrtva, mrtva, mrtva!“ šeptal.

Několik okamžiků ji upřeně pozoroval s týmž nezměrně bolestným pohledem a pak se k ní sklonil, objal ji a převinul prostěradlem jako rubášem. Zvedl ji z lůžka s největší úctou, již je možno prokazovat mrtvému tělu, přenášel ji přes pokoj a šeptal přitom:

,,Má nebohá, nešťastná Tess — má nejdražší, milovaná Tess! Tak sladká, tak dobrá, tak upřímná!”

Slova plná něžnosti, již v hodinách bdění tak stroze přemáhal, zněla jejímu ztracenému a hladovému srdci nevýslovně sladce. Ani kdyby bylo šlo o záchranu jejího krušného života, nebyla by se jakýmkoli pohybem či obranou vytrhla z polohy, v níž se octla. Tak ležela naprosto nehybně, sotva se odvažujíc dýchat, a napjata, co s ní učiní, se nechala vynést na odpočívadlo.

„Moje žena — mrtva, mrtva!” opakoval.

Na chvíli ustal ve svém počínání a opřel se s ní o zábradlí. Shodí ji dolů? Pud sebezáchovy v ní téměř pohasl, a s vědomím, že má v úmyslu ji zítra ráno snad navždy opustit, spočívala v jeho náručí v této nebezpečné poloze spíše s pocitem rozkoše než s hrůzou. Kdyby se tak mohli zřítit společně a zahynout oba, jak by se to hodilo, jak by to bylo žádoucí!

Nenechal ji však spadnout, využil možnosti opřít se o zábradlí, aby jí vtiskl polibek na rty — na rty, které ve dne zavrhoval. Potom ji znovu objal pevným stiskem a sestupoval po schodišti. Zapraskání uvolněného stupně jej neprobudilo a bezpečně se dostali do přízemí. Uvolnil na okamžik ruku, kterou ji přidržoval, aby odsunul závoru na dveřích, a když vycházel ven, trochu narazil palcem v ponožce o jejich hranu. Jako by to však ani nepocítil; a protože venku měl dost místa, přehodil si ji přes rameno, takže se mu nesla snáze, zvláště když teď neoblečená vážila mnohem méně. Tak ji odnášel od budovy směrem k nedaleké řece.

Tess netušila, k čemu se chystá, pokud se k něčemu chystal; a uvědomila si, že se nad tím zamýšlí jako nějaká třetí, ne

271

zúčastněná osoba. Vydala se mu celou svou bytostí tak odevzdaně, že byla šťastna z pomyšlení, že ji považuje za svůj svrchovaný majetek, s nímž si může nakládat podle libosti. Při nadcházející hrůze zítřejšího rozchodu nalézala útěchu v pocitu, že v ní teď skutečně uznává svou ženu Tess, že ji nezavrhuje; i kdyby třeba v tomto uznání šel tak daleko, že by si osoboval právo jí ublížit.

Ach! teď už věděla, o čem se mu zdá — o tom nedělním ránu, kdy ji přenášel přes vodu zároveň s ostatními dojičkami, které ho milovaly skoro tak jako ona, pokud by to bylo možné, což Tess nemohla dost dobře připustit. Clare se s ní nevydal přes most, ale ušel několik kroků po téže straně řeky směrem k mlýnu a nakonec stanul na břehu.

Řeka protékající mílemi těchto lučnatých končin místy rozdělovala své vody, jež se pak kroutily v nesmyslných křivkách, ovíjely se kolem malých bezejmenných ostrůvků, vracely se a opět se kousek dále slévaly v široký hlavní proud. Naproti místu, kam ji donesl, byl právě takový několikanásobný soutok a řeka byla poměrně mohutná a hluboká. Vedla přes ni úzká lávka; podzimní přívaly však strhly zábradlí a zanechaly zde pouze holé prkno, které bylo položeno jen několik palců nad spěchajícím proudem a bylo velice vratké i pro lidi netrpící závratí. Tess si za dne z okna domu všimla, jak po něm přecházejí mladí muži a závodí v udržování rovnováhy. Její manžel možná také zpozoroval jejich počínání — buď jak buď, vstoupil teď na prkno a přecházel přes ně opatrným, posouvavým krokem.

Má v úmyslu ji utopit? Pravděpodobně ano. Místo bylo opuštěné a řeka sdostatek hluboká i široká, aby se takovýto záměr dal snadno uskutečnit. Ať si ji utopí, jestliže chce, bylo by to lepší než zítra se rozejít a žít dál odloučeně.

Pod nimi se valil a vířil prudký proud a nadnášel, kroutil i tříštil odraz měsíční tváře. Plynuly po něm chomáče pěny a kolem sloupů se pohupovaly zachycené traviny. Kdyby teď oba spadli do řeky, drželi by se v tak pevném objetí, že by pro ně nebylo záchrany; sešli by ze světa téměř bezbolestně a nikdy by už nikdo nevyčítal ani jí, ani jemu, že se s ní oženil. Poslední půlhodina, kterou by s ní prožil, by byla plná lásky,

272

zatímco budou-li ještě žít, až on se probudí, navrátí se odpor, který k ní za dne pociťuje, a ona bude moci na tuto hodinu vzpomínat jen jako na pomíjející sen.

Rozechvěla ji náhlá touha — neodvážila se jí však poddat — učinit nějaký pohyb, který by je oba strhl do víru. Jak si vážila svého vlastního života, to se už ukázalo, ovšem jeho život — neměla právo si s ním zahrávat. Angel se s ní bezpečně dostal na druhou stranu.

Octli se v místech, která patřila k pozemkům opatství; Clare si přemístil Tess v náručí a nesl ji nemnoho kroků dál až k zřícenině kůru opatského chrámu. Proti severní zdi stála prázdná kamenná rakev po jednom opatovi, do níž si v nechutném žertování lehal kdejaký turista. Clare do ní opatrně položil Tess. Podruhé ji políbil na rty a zhluboka vydechl, jako by konečně dosáhl tak vytouženého cíle. Sám se natáhl na zem podél rakve a ihned upadl do hlubokého, tvrdého spánku vyčerpaného člověka, nehybný jako kus dřeva. Nápor duševního vypětí, který ho dohnal k takovému úsilí, pominul.

Tess se v rakvi posadila. Noc, přestože na tuto roční dobu suchá a mírná, byla více než sdostatek studená, a zůstat zde dlouho by bylo pro polooblečeného Clara znamenalo nebezpečí. Kdyby byl ponechán sám sobě, setrval by tu s největší pravděpodobnosti až do rána a nepochybně by prochladl k smrti. Tess slýchala, že náměsíčné někdy potká takový konec. Ale jak se mohla odvážit ho vzbudit a říci mu, co dělal, když by pro něho bylo tak pokořující zjistit, jak pošetile se k ní choval? Přesto však vylezla ze své kamenné rakve a trochu jím zatřásla. Nedokázala ho však probudit, aniž použila násilí. Něco musela nevyhnutelně udělat, začínala se už v prostěradle, jež ji chránilo před zimou jen nepatrně, chvět sama. Těch několik vzrušujících minut jí bylo poměrně teplo, protože byla rozčilena, chvíle štěstí však už pominula.

Náhleji napadlo, aby se pokusila ho přesvědčit; a vzápětí mu se vší pevností a rozhodností, jíž jen byla mocna, zašeptala do ucha:

„Pojďme, miláčku,“ a zároveň ho naléhavě uchopila za rameno. K jejímu ulehčení se bez odporu podvolil. Její slova ho zřejmě uvrhla zpět do snu, který jako by byl od tohoto oka

273

mžiku přešel k dalšímu ději, při němž se mu zdálo, že vstala jako duch a odvádí ho do nebe. Takto jej za rameno dovedla ke kamennému mostu proti jejich obydlí, přešli po něm a stanuli u dveří panského sídla. Tess byla úplně bosa a kamení jí rozdíralo zábnoucí nohy; Clare však měl vlněné ponožky a zřejmě mu nebylo nepříjemně.

Pak už šlo všechno bez obtíží. Vedla ho, až se uložil na své lůžko na pohovce, teple ho přikryla, na chvíli zatopila dřevem, aby z něho oheň vysál všechnu vlhkost. Pomyslila, že by ho hluk při této práci mohl probudit, a tajně si přála, aby se to stalo. Byl však tělesně i duševně tak vyčerpaný, že ho nevyrušilo nic.

Když se ráno setkali, Tess uhodla, že Angel ví jen málo nebo vůbec netuší, nakolik se zúčastnila jeho noční výpravy, i když si patrně je vědom, že pokud jde o něho samého, rozhodně nespal klidně. Po pravdě se ten den ráno probudil ze spánku hlubokého jako smrt a v těch několika prvních okamžicích, kdy se mozek protahuje jako Samson a zkouší si své síly, měl jakýsi mlhavý pocit, že se v noci odehrálo něco neobvyklého. Za dané situace však do jeho úvah vzápětí vstoupila druhá otázka.

S napětím čekal, jaký myšlenkový závěr mu vytane; věděl, že pakliže se jakýkoli jeho úmysl, který pojal zvečera, za ranního světla nerozplyne, je založen v podstatě na čistém rozumu, i když se třeba zrodil z citového podnětu, a proto je možno jej považovat za směrodatný. Takto si v bledém svitu rána uvědomil své rozhodnutí odejít od Tess — nikoli jako žhavý a uražený cit, ale oproštěné vší vášně, jíž zpočátku žhnulo a pálilo, obnažené až na kost; bylo holé jako kostlivec, ale bylo zde. Clare už neváhal.

Při snídani a při balení těch nemnoha posledních drobností se na něm tak neklamně projevovala únava z nočního vypětí, že mu Tess taktak neprozradila všechno, co se událo. Zase ji však odradilo pomyšlení, že by se pohněval, pocítil lítost, bylo by mu trapné vědět, že jí nevolky projevil svou lásku, kterou rozumem neschvaloval; že když rozum spal, cit ponížil jeho důstojnost. Bylo by to skoro stejné jako posmívat se vystřízlivělému muži za výstřednosti, které prováděl v opojení.

274

Také jí kmitlo hlavou, že i Angel si třeba trochu vzpomíná na své něžné rozpoložení, ale nemá chuť se o něm zmiňovat, protože je přesvědčen, že by se chopila této příležitosti a využila jí k dalšímu milostnému naléhání, aby neodcházel.

Z nejbližšího města objednal dopisem povoz, a ten přijel krátce po snídani. Dívala se na něj jako na začátek konce — dočasného konce, protože po noční příhodě, jež prozradila Angelovu lásku, se v ní probudila naděje, že v budoucnu snad přece budou žít spolu. Na střechu vozu uložili zavazadla a muž je odvážel; mlynář i stará posluhovačka se poněkud podivovali jejich předčasnému odjezdu a Clare jej zdůvodňoval tím, že zjistil, že se zde ve mlýně nepracuje tak moderními metodami, jaké by chtěl poznat, což byla do jisté míry pravda. Navíc se podle toho, jak spolu odjížděli, nikterak nedalo usoudit, že by se rozcházeli nebo že spolu nejedou navštívit přátele.

Jejich cesta vedla kolem mlékárny, z níž před několika dny vyjeli tak povzneseně rozzářeni jeden z druhého; a protože Clare chtěl uzavřít svou záležitost s panem Crickem, nemohla se Tess při této příležitosti dost dobře vyhnout návštěvě u paní Crickové, aby nevzbudila podezření, že spolu snad nejsou šťastni.

Aby jejich zastavení bylo co nejméně nápadné, nechali vůz na silnici u branky, jíž vedla pěšina k mlékárně, a odtud sestupovali bok po boku pěšky. Vrbové zákoutí bylo prořezáno a přes pahýly viděli místo, kam se uchýlila, když na ni Clare naléhal, aby se stala jeho ženou; po levici měli zákoutí, kde ji okouzlila jeho harfa, a daleko za chlévy se táhla louka, jež byla místem jejich prvního objetí. Zlato letního obrazu bylo teď zašedlé, barvy nevýrazné, bohatá půda rozblácená a řeka studená.

Mlékař je zahlédl přes branku ohrady, vyšel jim vstříc a nasadil na tvář onen žertovný výraz, který v Talbothays považovali za příhodný při prvním setkání s novomanželskou dvojicí. Potom se objevila na prahu domu paní Cricková a několik dalších starých známých, ovšem Marian a Retty patrně nebyly doma.

Tess statečně snášela dvojsmyslné narážky a přátelskou

275

bodrost, ovšem působily na ni úplně jinak, než se všichni domnívali. V mlčenlivé dohodě manžela a manželky, že uchovají své odcizení v tajnosti, se tvářili, jako by všechno bylo v pořádku. A potom, přestože by bývala raději, kdyby o věci nepadlo ani slovo, musela Tess dopodrobna vyslechnout, co se stalo s Marian a Retty. Druhá z nich se vrátila domů k otci a Marian odešla, aby se poohlédla po zaměstnání jinde. Všichni se obávali, že to s ní dobře neskončí.

Aby rozptýlila svůj smutek z tohoto vyprávění, zašla se Tess rozloučit se všemi svými oblíbenými kravami, každé se dotkla dlaní, a když nakonec při loučení stáli s Clarem bok po boku jako jedno tělo jedna duše, byl by člověk, který by znal pravdu, zahlédl v jejich výraze cosi neobyčejně smutného; navenek vypadali jako dva údy jediného života, on se jí dotýkal paží, její sukně se dotýkala jeho, dívali se týmž směrem jakoby proti všem z mlékárny, kteří se dívali opačným, při loučení říkali ,,my“, a přitom byl každý z nich sám jako kůl v plotě. Patrně se však v jejich chování přece jen projevovalo cosi nezvykle upjatého a rozpačitého, v jejich předvádění nedílné jednoty bylo cosi nepřiměřeného, co se lišilo od přirozené plachosti mladých dvojic, protože když odešli, řekla paní Cricková svému manželovi:

„Ty oči se jí leskly tak nějak nepřirozeně a stáli jak panáci z vosku a mluvili, jako by byli ve snách! Nepřipadalo ti to tak? Tess v sobě vždycky měla něco zvláštního, ale teď vůbec nevypadá jako pyšná mladá nevěsta zámožnýho člověka!“

Nastoupili zase do vozu a ujížděli po cestách směrem k Weatherbury a Stagfoot Lane, až v Lane dojeli k hostinci, kde Clare kočího s kočárem propustil. Zde si chvíli odpočinuli a od kraje Úvalu je k Tessinu domovu vezl cizí člověk, který nevěděl, jaký k sobě mají vztah. Uprostřed cesty, když minuli Nuttlebury a dojeli na křižovatku, dal Clare zastavit a řekl Tess, že chce-li se vrátit domů k matce, opustí ji zde. Protože v přítomnosti kočího nemohli volně hovořit, požádal ji, aby se s ním kousek prošla po jedné z odbočujících cest; souhlasila, přikázali kočímu, aby chvíli počkal, a pomalu odcházeli.

„Jen abychom si rozuměli,“ řekl mírně. „Mezi námi není

276

hněvu, i když je mezi námi to, s čím se v této chvíli nemohu smířit. Budu se snažit přimět, aby mi to bylo snesitelné. Sdělím ti, kde budu, jakmile to budu vědět sám. A jestliže dospěju tak daleko, abych to snesl — pokud je to vůbec správné a možné —, přijedu za tebou. Ale dokud za tebou nepřijedu, bude lepší, nebudeš-li se pokoušet přijet ty za mnou.“

Krutost jeho příkazu připadala Tess zdrcující; viděla zcela jasně, zač ji má, že není schopen ji vidět v jiném světle než jako ženu, která se vůči němu zachovala jako sprostá podvodnice. Ale zasloužila si to všechno za to, čeho se dopustila? Nemohla se s ním o to přít. Prostě po něm jen opakovala jeho vlastní slova.

,,Dokud za mnou nepřijedeš, nesmím se pokoušet přijet já za tebou?“

„Přesně tak.“

„Smím ti psát?“

„Jistěže — když budeš nemocná nebo budeš cokoli potřebovat. Doufám, že nic takového nenastane; takže asi napíši první já tobě.“

„Souhlasím s tvými podmínkami, Angeli, protože ty sám nejlíp víš, jaký trest si zasloužím, jenom — jenom — a i není těžší, než dokážu unést!“

To bylo všechno, co k věci řekla. Kdyby byla Tess vychytralá, byla by v tom opuštěném úvoze vyvolala scénu, omdlela, byla by se hystericky rozplakala a Angel by jí navzdory té vrcholné náročnosti, jíž byl posedlý, pravděpodobně nebyl odolal. Ale její trpělivý postoj mu rozchod usnadňoval a ona sama byla Angelovou největší obhájkyní. Na její poddajnosti měla svůj podíl i hrdost — možná příznačná pro ono bezstarostné spoléhání na náhodu, jež se až příliš projevovalo v celé rodině ďUrbervillů — a Tess se nedotkla ani jedné z těch působivých strun, které by byla mohla rozechvět doprošováním.

Další část jejich rozhovoru se týkala pouze praktických záležitostí. Předal jí balíček obsahující velice slušnou peněžitou částku, kterou k tomuto účelu vyzvedl ve své bance. Pokud šlo o brilianty, které Tess zřejmě náležely jen na dobu jejího života (pokud rozuměl znění poslední vůle), navrhl, že je pošle

277

do banky, aby byly v bezpečí, a Tess s jeho návrhem ihned souhlasila.

Když vyřídili tyto věci, vrátil se s Tess k povozu a pomohl jí nastoupit. Zaplatil vozkovi a řekl mu, kam ji má odvézt. Vzal si svůj vak a deštník — jediná zavazadla, která s sebou měl — a dal jí sbohem; tam se tedy rozešli.

Drožka pomalu vyjížděla do kopce. Clare pozoroval, jak stoupá, a bezděčně doufal, že Tess na okamžik vyhlédne z okénka. Tess však na to ani nepomyslila, a nebyla by se ani odvážila to učinit; ležela v drožce jako polomrtvá. Tak sledoval, jak se vzdaluje, a s bolestí v srdci si vybavil verš jednoho básníka, který si podivně obměnil po svém:

Bůh není na nebesích; na světě je všechno špatné!

Když Tess zmizela za vrcholkem kopce, obrátil se a vykročil svou cestou a ani nevěděl, že ji pořád ještě miluje.

XXXVIII

Když projížděla Blackmoorským úvalem a kolem ní se začala otevírat krajina jejího dětství, probrala se Tess ze své otupělosti. Její první myšlenkou bylo, jak se dokáže podívat do očí rodičům.

Dojela k mýtní závoře, umístěné na silnici kousek před vsí. Zvedl ji cizí člověk, nikoli stařec, který ji měl na starost dlouhá léta a s nímž se znala; patrně odešel k Novému roku, protože ten den se prováděly podobné změny. Protože za poslední čas nedostala z domova žádné zprávy, zeptala se mýtného, co je nového.

„Ale nic, slečinko,“ odpověděl, „Marlott je pořád Marlott. Pár lidí pomřelo a tak. Taky Johnovi Durbeyfieldovi se tenhle týden vdávala dcera za nějakýho nájemce statku; ne tady z domova, víte, vzali se jinde a ten pán prý má tak vysoké postavení, že mu Johnova rodina nepřipadala dost dobrá, aby

278

je vůbec pozvali. On pan ženich zřejmě neví, jak se přišlo na to, že John pokrevně patří přímo do jednoho starýho a dávnýho šlechtickýho rodu a dodnes má rodinný kostry ve vlastních hrobkách, jenže už někdy v dobách Římanů přišli o majetek. Ale sir John, jak mu tady teď říkáme, oslavil svatbu jak náleží a počastoval celou vesnici; a Johnova žena u Čistý kapky zpívala písničky skoro až do půlnoci.“

Když to Tess slyšela, zabolelo ji u srdce tak silně, že se nemohla odhodlat dojet domů drožkou se svými zavazadly a vším veřejně. Požádala mýtného, zda si smí u něho v domě na chvíli uložit svoje věci, a když neměl námitek, propustila vůz a vracela se do vsi sama úvozem od humen.

Když spatřila komín na rodné střeše, ptala se sama sebe, jak se může vůbec odvážit vstoupit do tohoto domu. Její rodina v této chalupě spokojeně předpokládá, že je někde daleko na svatební cestě s poměrně bohatým mužem, který jí připraví život v samém blahobytu, a ona je zatím zde, opuštěná, plíží se sama ke starým dveřím a nemá na světě lepší koutek, do něhož by se mohla uchýlit.

Nedostala se do domu tak, aby ji nikdo nespatřil. Těsně u živého plotu zahrady se srazila s dívkou, která ji znala — jednou z těch dvou tří, s nimiž se přátelila ve škole. Po několika otázkách, kde se tu vzala, se přítelkyně, jež si nepovšimla zoufalství v Tessiných očích, náhle zeptala:

„Ale kde je tvůj pán, Tess?“

Tess jí spěšně vysvětlila, že byl obchodně odvolán, ukončila rozhovor, přelezla plot a tak se dostala až k domu.

Když přicházela po zahradní pěšině, slyšela matku prozpěvovat od zadního vchodu, a sotva se objevila v dohledu, spatřila na jeho prahu paní Durbeyfieldovou, jak ždímá prostěradlo. Paní Durbeyfieldová si při práci Tess nepovšimla, zašla dovnitř a dcera kráčela za ní.

Necky stály na obvyklém místě na témž starém sudu od piva, matka odhodila prostěradlo stranou a chystala se opět ponořit ruce do vody.

„Bože — Tess — dítě moje — myslela jsem, že se vdáváš! — tentokrát se vdáváš skutečně a doopravdy — poslali jsme ten mošt —“

279

„Ano, maminko, je to tak.“

„Bude svatba?“

„Ne —jsem vdaná.“

„Vdaná! A kde máš teda manžela?“

„Ach, ten načas odejel.“

„Odejel! Kdy ses tedy vdávala? Ten den, cos psala?“

„Ano, v úterý, maminko.“

„A dneska je teprv sobota, a on je pryč?“

„Ano, je pryč.“

„Co to má znamenat? To teda vem čert ty manžely, na jaký ty máš štěstí!“

„Maminko!“ Tess přistoupila k matce, položila jí tvář na prsa a rozvzlykala se. „Já nevím, jak vám to mám povědět, maminko! Říkala jste mi a psala, že mu to nemám říkat. Ale já jsem mu to pověděla — musela jsem — a on odešel!“

„Ty hlupačko hloupá — ty hlupačko!“ vybuchla paní Durbeyfieldová a samým rozčilením pocákala Tess i sebe. „Dobrý bože, celý život jí to říkám, ale zas to musím opakovat — jsi hlupačka hloupá!“

Tess se otřásala pláčem, napětí tolika dnů konečně povolilo.

„Já to vím — já vím — já vím!“ vyrážela mezi vzlyky. „Ale ach, maminko, já jsem musela! Byl tak dobrý — a já jsem cítila, jak je špatné snažit se mu zatajovat, co se tenkrát stalo! Kdyby — kdyby se to mělo opakovat znova — udělala bych to zase. Nemohla jsem — neměla jsem odvahu — se tak prohřešit — vůči němu!“

„Prohřešila ses dost, že sis ho napřed vzala!“

„Ano, ano, a v tom je všechno moje neštěstí! Ale myslela jsem, že se mě může podle zákona zbavit, když mi to nebude chtít odpustit. Ach, kdybyste věděla — kdybyste mohla aspoň tušit, jak já ho milovala, jak jsem po něm toužila —, jak jsem byla zoufalá, když jsem ho měla tak ráda a přitom k němu chtěla být upřímná.“

Tess byla tak rozechvělá, že nemohla mluvit dál a bezmocně se sesunula do židle.

„No dobře, dobře, co se stalo, nemůže se odestát! Já tedy nechápu, proč musejí být děti, který jsem přivedla na svět já, větší hlupáci než děti těch ostatních — že musejí honem honem

280

vybreptat takovouhle věc, na kterou by nemoh přijít, leda až pozdě!“ Teď začala paní Durbeyfieldová prolévat slzy sama nad sebou jako nad matkou, která si zaslouží politování. ,,Co tomu řekne otec, to teda nevím,“ pokračovala, ,,od tý doby tady pořád vykládá u Rolliverů a u čistý kapky o tom sňatku, a jak pomůžeš rodině, aby zas měla to postavení, co jí právem náleží — ten chudák hloupý — a ty to takhle zbabráš! Ach bože, bože!“

A aby se tomu všemu nasadila koruna, bylo v tu chvíli slyšet, že se vrací otec. Nevešel však hned, a paní Durbeyfieldová řekla, že mu tu zlou novinu poví sama, a ať se Tess zatím klidí z dohledu. Po prvním výbuchu zklamání začala Joan brát Tessino neštěstí stejně jako její první trápení podobným způsobem jako deštivý svátek nebo špatnou úrodu brambor, jako věc, která je postihla a kterou si ani nezasloužili, ani nezavinili; jako shodu okolností, náhodné dopuštění, s nímž je nutno se smířit, a nikoli jako ponaučení.

Tess se uchýlila do horní místnosti a zjistila, že postele byly přestavěny a vše upraveno jinak. Její stará postel teď sloužila dvěma mladším dětem. Pro ni tady už nebylo místa.

Protože dolní místnost neměla omítnutý strop, slyšela skoro všechno, co se tam děje. Otec vstoupil a zřejmě přinesl živou slepici. Překupničil teď pěšky, protože musel svého druhého koně prodat, a chodil s košíkem na ruce. Dneska po ránu s sebou nosil slepici, tak jako často, aby lidé viděli, že je v plné práci, i když slepice se svázanýma nohama přes hodinu ležela pod stolem u Rolliverů.

„Právě jsme si povídali —“ začal Durbeyfield a dopodrobna vyprávěl ženě o rozhovoru, který vedli v hostinci o duchovenstvu a k němuž dala podnět skutečnost, že se jeho dcera provdala do kněžské rodiny. „Původně se jim říkalo ,sire‘, tak jako mým předkům, ale dneska je jejich správný označení přesně řečeno jenom ,duchovní‘.“ Když si Tess přála, aby se ta záležitost moc nerozviřovala, nemluvil o žádných podrobnostech. Doufá však, že Tess ten svůj zákaz brzy odvolá. Podle jeho názoru by si měla dvojice vzít Tessino rodinné jméno, ďUrbervillovi, protože je pravé. Je lepší než jméno jejího manžela. Ptal se, jestli dnes nedošel od Tess nějaký dopis.

281

Paní Durbeyfieldová mu sdělila, že žádný dopis nepřišel, že však bohužel přišla Tess sama.

Když mu konečně vysvětlila, že manželství se rozpadlo, rozjaření ze skleničky v Durbeyfieldovi ustoupilo pochmurné zahanbenosti, u něho tak neobvyklé. Ovšem sama podstata události se dotkla jeho popuzené citlivosti méně než obavy, co tomu řeknou lidé.

„Tak takhle to teda nakonec muselo skončit!“ pravil sir John. „A já tady s rodinnou hrobkou tam pod tím kostelem v Kingsbere, velkou jak pivní sklep urozenýho pána Jollarda, a moje rodina tam leží po šesti po sedmi a jsou to až do morku pravý hraběcí kosti, jaký jen kdy historie dochovala! Úplně si dovedu představit, co mi teďka řeknou chlapi u Rolliverů a u Čistý kapky! Jak budou pošilhávat a ušklíbat se, jak se dají slyšet: ,Tak tohle je ta tvá báječná partie, tomu ty teda říkáš povznýst se na tu pravou úroveň svých předků z doby krále Normana!‘ To už je na mě moc, Joan, já udělám konec sobě, titulu a všemu —já už to neunesu!… A to ho nemůže přimět, aby šiji u sebe nechal, když se s ní oženil?“

„Ale může. Jenže o tom ona nechce ani slyšet.“

,,A myslíš, že si ji vzal doopravdy? — nebo je to tak jako s tím prvním —“. Nebohá Tess, která to všechno slyšela, už nevydržela dál poslouchat. Vědomí, že o jejím slovu se pochybuje i zde, pod vlastní rodnou střechou, ji proti domovu popudilo více, než by ji mohlo popudit cokoli jiného. Z jak nečekané strany na ni osud útočí! A jestliže o ní má trochu pochybnosti její otec, jaké pochybnosti o ní budou mít sousedé a známí? Ach, doma dlouho zůstat nemůže!

Nedovolila si tedy zdržet se tu déle než několik dní, jejichž koncem dostala od Clara krátký dopis se sdělením, že se jel do severní Anglie podívat na nějaký statek. Horoucně toužila zaskvět se jako jeho skutečná choť a také chtěla před rodiči zatajit, jak nesmírně hluboce je její manželství rozvráceno, a proto využila tohoto dopisu jako podnětu ke svému opětnému odjezdu a zanechala je v domnění, že se vydává za Clarem. Navíc, aby ochránila svého manžela před jakýmikoli výtkami, že se k ní nechová laskavě, vzala pětadvacet z padesáti liber,

282

které jí Clare věnoval, dala tuto částku matce, jako by si to žena takového muže, jako je Angel Clare, mohla snadno dovolit, a řekla, že to je jen malá oplátka za trápení a ponížení, jež jim způsobila v minulých letech. S tímto důkazem své důstojnosti se s nimi rozloučila; v domácnosti Durbeyfieldových se potom dík Tessině štědrosti nějaký čas vesele žilo a její matka říkala a také skutečně věřila, že roztržka, k níž došlo mezi mladými manželi, se urovnala, protože se velice milují a nemohou jeden bez druhého být.

XXXIX

Uplynuly tři týdny od svatby, když Angel sestupoval z kopce cestou ke známé faře svého otce. Jak scházel dolů, pozvedala se věž kostela proti večerní obloze, jako by mu kladla otázku, proč sem přichází; zdálo se, že ho v zešeřelém městě živá duše nebere na vědomí, a tím méně ho očekává. Přicházel jako duch a zvuk jeho vlastních kroků jako by mu téměř byl přítěží, jíž by se potřeboval zbavit.

Život se mu jevil úplně jinak než dříve. Dosud jej znal pouze z úvah; teď se domníval, že jej zná ze zkušenosti, ačkoli jej možná neznal ani nyní. Nicméně lidstvo v jeho očích už nemělo hloubavou sladkost italského umění, bylo poznamenáno vytřeštěností a děsem jako ve Wiertzově muzeu a poťouchlostí jako ve van Beersových studiích.

V těchto prvních týdnech jednal nepopsatelně roztěkaně. Zprvu se pokoušel mechanicky uskutečňovat své zemědělské záměry, jako by se nebylo přihodilo nic zvláštního, tak jak to doporučují velcí a moudří mužové ze všech staletí, záhy však usoudil, že jen velice málo těchto velkých a moudrých mužů

283

kdy vystoupilo ze sebe samých tak dalece, aby si ověřili, nakolik jsou jejich rady proveditelné. „Hlavní věcí je zachovat klid,“ pravil pohanský moralista. Clare si to myslel taky. Jenomže nedokázal zachovat klid. „Nermutiž se srdce vaše, aniž strachuj,“ pravil Nazaretský. Clare mu z celé duše přizvukoval, ovšem jeho srdce se stejně rmoutilo. Jak rád by byl před tyto dva velké myslitele předstoupil a naléhavě se na ně obrátil jako člověk na své bližní a poprosil je, aby mu prozradili, jak to dokázat!

Umíněně se nutil k lhostejnosti, až mu nakonec připadalo, že se na svůj vlastní život dívá jen s trpným zájmem nezúčastněného člověka.

Byl zahořkle přesvědčen, že všechnu tuto bezútěšnost způsobila náhoda, že Tess je ďUrbervillová. Když se dověděl, že Tess pochází z toho vyžilého starobylého rodu a nikoli z mladých výhonků nižších vrstev, jak si s potěšením vysnil, proč ji moudře neopustil a nezůstal věren svým zásadám? Za své odpadlictví sklidil tohle a jeho trest je zasloužený.

Pak se dostavila únava a úzkost, a úzkost se v něm stupňovala. Rozvažoval, zda se k Tess nezachoval špatně. Jedl, a nevěděl, co jí, pil bez chuti. Jak míjely hodiny a on si připomínal své pohnutky k jednotlivým počinům v dlouhé řadě prošlých dnů, viděl, jak bezprostředně všechno, co zamýšlel, co říkal i jak postupoval, vyplývalo z vědomí, že Tess bude jeho milovaným vlastnictvím.

Když tak putoval sem i onam, povšiml si na předměstí jednoho malého městečka červenomodrého plakátu, hlásajícího, jak velice výhodnou oblastí je pro zemědělské vystěhovalce Brazilské císařství. Pozemky se tam nabízely za mimořádně příznivých podmínek. Brazílie jako nová představa ho poněkud zaujala. Tess by tam mohla případně přijet za ním, a snad by v té zemi s tak odlišnou krajinou, názory i zvyklostmi neměly takový dosah konvence, pro něž mu připadá nemožné žít s ní tady. Zkrátka dostal velkou chuť zkusit štěstí v Brazílii, zvláště když právě nadcházela roční doba vhodná k odjezdu.

S touto myšlenkou se vracel do Emminsteru: svěřit se rodičům se svým záměrem — a co nejpřijatelněji jim vysvětlit, proč přichází bez Tess, aniž by jim prozradil, proč se doopravdy

284

rozešli. Když se blížil ke dveřím domu, svítil mu do tváře nový měsíc, právě takový jako před několika týdny, když v časných ranních hodinách přenášel v náručí svou ženu přes řeku na hřbitov mnichů; Clarova tvář teď však byla přepadlejší.

Clare svou návštěvu rodičům neohlásil a jeho příjezdem se ovzduší na faře rozčeřilo, jako se rozčeří tichá tůň, když do ní zapadne ledňáček. Otec i matka seděli v obývacím pokoji, z jeho bratří však nyní nebyl doma ani jeden. Angel vstoupil a tiše za sebou zavřel dveře.

„Ale — a kde máš ženu, milý Angeli?“ zvolala jeho matka. „To je překvapení!“

„Je u své maminky — zatím. Přišel jsem domů dost narychlo, protože jsem se rozhodl jet do Brazílie.“

„Do Brazílie! Ale tam jsou určitě sami římští katolíci!“ „Myslíte? To mě ani nenapadlo.“

Ale ani novina a bolest, že odjede do papežské země, nedokázaly nadlouho převládnout nad přirozeným zájmem manželů Clarových o sňatek jejich syna.

„Dostali jsme před několika týdny tvoje sdělení, že máte svatbu,“ řekla paní Clarová, „a otec jí k svatbě, jak víš, poslal dar od tvé kmotry. Samozřejmě jsme považovali za nejlepší na svatbu nejet, zvláště když sis ženu odváděl raději z mlékárny a ne z jejího domova, ať už bydlí kdekoli. Tebe by to bylo uvádělo do rozpaků a nás by to taky nebylo těšilo. Tvých bratří se to velice dotklo. No, když už se stalo, nenaříkáme, zvlášť když se hodí pro povolání, jemuž ses rozhodl věnovat místo službě evangeliu… Ale stejně bych se s ní byla ráda před tím aspoň sešla, Angeli, nebo o ní věděla trochu víc. Sami jsme jí žádný dárek neposlali, protože jsme nevěděli, z čeho by tak měla nejspíš radost, ale musíš to považovat jenom za odložené. Ani já ani otec ti nemáme ten sňatek za zlé, Angeli, ovšem usoudili jsme, že bude mnohem lepší s láskou k tvé ženě nespěchat, dokud ji nepoznáme. A teď jsi ji nepřivedl. Je nám to divné. Co se stalo?“

Odpověděl, že považovali za nejlepší, když on zajede sem a ona se prozatím vrátí ke svým rodičům.

„Nebudu vám zastírat, maminko,“ řekl, „že jsem nikdy neměl v úmyslu ji přivést do tohoto domu, dokud nebudu cítit,

285

že k vám může přijít s důvěrou. Ale tenhle nápad s Brazílií je něco úplně nového. Jestliže pojedu, nebylo by radno, abych ji na svou první cestu bral s sebou. Zůstane u své matky, dokud se nevrátím.“

„Takže ji před tvým odjezdem neuvidím?“

Obával se, že nikoli. Původně měl v úmyslu, jak říkal, ji sem nějaký čas ještě nepřivádět, protože — nerad by se nějak dotkl jejich předsudků a citů; a uvedl ještě další důvody. Jestliže odcestuje teď hned, bude se muset do roka tady doma ještě zastavit, a budou ji moci poznat, než odjede podruhé — s ní.

Přinesli narychlo připravenou večeři a Clare vykládal dál o svých plánech. Matka však stále nemohla překonat zklamání, že nevidí nevěstu. Clarovo nedávné nadšení pro Tess na ni při její mateřské lásce zapůsobilo nakažlivě, až si začínala představovat, že cosi dobrého vzejde z Nazaretu — půvabná žena z Talbothayské mlékárny. Pozorovala svého syna, jak jí.

„Nemohl bys mi ji popsat, Angeli? Je určitě velice hezká.“

„O tom není pochybností!“ řekl s nadšením, které překrylo jeho zahořklost.

„A není ani pochybností, že je čistá a ctnostná?“

„Jistěže je čistá a ctnostná.“

„Živě si ji představuji. Minule jsi říkal, že má krásnou postavu; že je oblá; že má temně červené rty jako Amorův luk; tmavé řasy a obočí, a cop silný jako lodní lano; a velké oči do modra, fialova i černa.“

„To jsem říkal, maminko.“

„Úplně ji vidím. A když žila na takové samotě, pochopitelně se těžko kdy setkala s nějakým mladým mužem odjinud, až s tebou.“

„To těžko.“

„Byl jsi její první láska?“

„Samozřejmě.“

„Jsou horší ženy než tahle prostá, statná venkovská děvčata s červenými rty. Jistěže, byla bych si přála — ale když se má z mého syna stát zemědělec, je možná jen správné, aby jeho žena byla zvyklá na život na venkově.“

286

Otec se tolik nevyptával, jakmile však nastal čas, kdy vždy před večerní modlitbou čítali jednu kapitolu z bible, prohodil k paní Glarové:

„Myslím, že když přijel Angel, bylo by příhodnější si přečíst jedenatřicátou kapitolu z Přísloví místo té, která by při našem čtení přišla dnes na řadu, co říkáš ?“

„Ano, jistě,“ odpověděla paní Clarová. „Slova krále Lemuela.“ (Dovedla citovat kapitoly i verše právě tak přesně jako její manžel.) „Milý synu, otec se rozhodl přečíst nám z Přísloví kapitolu k chvále ctnostné manželky. Není třeba si připomínat, že tato slova vztahujeme na nepřítomnou. Kéž ji Bůh ochraňuje na všech cestách!“

Clarovi vyschlo v hrdle. Vytáhli z kouta přenosné lektorium a umístili je doprostřed na krb, vešly dvě staré služky a Angelův otec začal předčítat od desátého verše uvedené kapitoly :

„,Ženu statečnou kdo nalezne? Nebo daleko nad perly cena její… Kterážto velmi ráno vstávajíc, dává pokrm čeledi své… Přepasuje silou bedra svá, a zsiluje ramena svá. Zakouší, jak jest užitečné zaměstnání její; ani v noci nezhasne svíce její… Spatřuje obcování čeledi své, a chleba zahálky nejí. Povstanouce synové její, blahoslaví ji; manžel její také chválí ji, říkaje: Mnohé ženy statečně sobě počínaly, ty pak převyšuješ je všecky.

Když skončili s modlitbami, matka pravila:

„Musela jsem pořád myslet na to, jak velice příhodně se ta kapitola, kterou tvůj milý otec předčítal, některými svými podrobnostmi hodí na ženu, kterou sis vyvolil. Dokonalá žena, jak vidíš, byla pracující žena; neznala zahálky, nebyla to jemná dáma, ale žena, která používala svých rukou i rozumu i srdce pro blaho ostatních. ,Povstanouce synové její, blahoslaví ji; manžel její také chválí ji, říkaje: Mnohé ženy statečně sobě počínaly, ty pak převyšuješ je všecky.’ Nu, lituji, že ji neznám, Angeli. Je-li čistá a cudná, byla by pro mě dost uhlazená.“

Clare to už neunesl. Oči měl plné slzí, které byly jako kapky roztaveného olova. Rychle popřál dobrou noc těm upřímným prostým duším, které měl tak rád a jejichž srdce neznalo ani.

287

svět, ani tělo, ani ďábla více než cosi neurčitého, co stojí mimo ně. Odešel do svého pokoje.

Matka šla za ním a zaklepala na dveře. Clare je otevřel a viděl ji před sebou stát s očima plnýma úzkosti.

,,Angeli,“ zeptala se, „stalo se něco, že jsi odešel tak brzy? Připadáš mi nějak nesvůj.“

„Trochu, maminko,“ odpověděl.

„Kvůli ní? Ze ano, synku, já vím, že kvůli ní! Pohádali jste se v těchhle třech týdnech?“

„Nedá se říci, že bychom se pohádali,“ pravil. „Ale měli jsme určitou neshodu —“.

„Angeli — má ta mladá žena takovou minulost, aby bylo možno se na ni ptát?“

Vedena mateřským instinktem, dotkla se paní Clarová právě onoho trápení, které by mohlo vést k takovému neklidu, jaký se zřejmě zmocnil jejího syna.

„Je bez poskvrny,“ odpověděl a cítil, že by tuto lež vyslovil, i kdyby za ni měl na místě propadnout věčnému zatracení.

„Pak tedy na ničem dalším nezáleží. V přírodě je koneckonců máloco čistšího než neposkvrněné venkovské děvče. A pokud se tě snad při tvém lepším vychování ze začátku budou dotýkat nějaké její drsnější způsoby, jsem přesvědčena, že vlivem tvé blízkosti a tvého vedení pominou.“

Po tomto strašlivém sarkasmu slepé velkodušnosti Clare náhle pochopil, že si svým sňatkem úplně zkazil celou budoucnost, což si v prvních chvílích po Tessině přiznání neuvědomil. Jistě, jemu samému záleželo na vlastní budoucnosti pramálo; vždy si však přál, aby byla alespoň důstojná už kvůli jeho rodičům a bratrům. A když se teď díval do svíčky, její plamen jako by mu věcně dával najevo, že jeho úkolem je svítit na rozumné lidi a že se mu příčí ozařovat tvář hlupáka a ztroskotance.

Když první rozrušení pominulo, propadal zlobě na svou nebohou ženu, že ho dohnala tak daleko, aby musel podvádět své rodiče. Ve svém hněvu se s ní téměř hádal, jako kdyby byla v pokoji. A pak pronikl temnem její hlas v žalné obhajobě, jeho obočí pohladil sametový dotyk jejích rtů a Angel ve vzduchu pocítil hřejivost jejího dechu.

288

Žena, již zahrnoval tak ponižujícími výčitkami, tu noc přemýšlela o tom, jak je její manžel skvělý a dobrý. Nad nimi oběma se však vznášel stín hlubší než ten, který viděl Angel Clare, totiž stín jeho vlastní omezenosti. Při vší své snaze o samostatný úsudek byl tento pokrokový mladý muž, plný dobré vůle, vzor výchovy uplatňované v posledních pětadvaceti letech, přece jen otrokem zvyků a konvencí, když zaskočen propadal tomu, čemu ho učili v dětství. Žádný prorok mu neřekl, a on nebyl natolik prorokem, aby si to mohl říci sám, že právě jeho mladá choť si zaslouží chválu krále Lemuela, stejně jako si ji zaslouží kterákoliv jiná žena, jež chová v takové nenávisti špatnost, a že její mravní hodnotu nelze měřit její minulostí, ale jedině tím, o co se snaží. Ostatně člověk, který je po ruce, bývá při takovýchto příležitostech vždycky poškozen, protože jeho ubohost se projevuje ve vší obnaženosti, zatímco nehmotní lidé kdesi v dálavách jsou chováni v úctě, protože dík vzdálenosti se jejich nedostatky proměňují v ctnosti. Když myslil na to, jaká Tess není, přehlížel, jaká je, a zapomínal, že člověk, který došel úhony, někdy může být něčím víc nežli člověk bez poskvrnky.

XL

Při snídani se hovořilo především o Brazílii a všichni se snažili dívat na Clarův chystaný pokus na tamější půdě s co největšími nadějemi, bez ohledu na odstrašující zprávy některých zemědělských dělníků, kteří se tam už vystěhovali a do roka se vrátili domů. Po snídani si zašel Clare do městečka vyřídit nějaké potřebné záležitosti a vyzvednout z banky všechny svoje peníze. Cestou domů potkal slečnu Mercy Chantovou, jež jako by byla vystoupila ze zdí kostela. Nesla pro svou třídu celou náruč biblí a dívala se na život takovým způsobem, že to, pro co jiné lidi bolelo u srdce, u ní vyvolávalo rozkošný úsměv — záviděníhodný výsledek, jehož podle Angelova názoru dosáhla podivuhodně nepřirozeným obětováním lidskosti víře v Boha.

289

Doslechla se, že se Angel chystá opustit Anglii, a poznamenala, že to je zřejmě výborný a slibný nápad.

„Ano, v obchodním slova smyslu je to nepochybně slibný nápad,“ odpověděl. „Ale, má milá Mercy, znamená to porušit kontinuitu života. Možná že bych měl dát přednost klášteru.“

„Klášteru! Ach, Angeli Clare!“

„Proč ne?“

„Ty hříšníku jeden, klášter znamená být mnichem a mnich znamená římské katolictví! A římské katolictví znamená hřích a hřích je zatracení. Je to s tebou na pováženou, Angeli Clare! Já jsem na své protestantství hrdá.“

Tu si Clare, v němž nejhlubší zoufalství vyvolalo jednu z těch posedlých nálad, v nichž člověk jedná proti svým vlastním zásadám, přitáhl slečnu Chantovou až těsně k sobě a nepřátelsky jí šeptal do ucha ty nejkacířštější myšlenky, které ho jen napadly. Nával smíchu nad zděšením, jež vyvstalo na jejím jasném obličeji, však pominul, když u ní zděšení vystřídala bolest a strach o jeho osud.

„Milá Mercy,“ řekl, „prosím tě, odpusť mi. Asi jsem se zbláznil.“

Myslela si to taky; a tím jejich rozhovor skončil a Angel se vrátil na faru. V bance deponoval skvosty, než nastanou lepší časy. Uložil tam také třicet liber — aby je poukázali Tess, jež o ně možná za nějaký měsíc požádá. Napsal jí o tom do domu jejích rodičů v Blackmoorském úvalu, aby věděla, co udělal. Doufal, že tato částka jí spolu s obnosem, který jí už osobně předal — přibližně padesáti librami — v dohledné době k životu postačí, a navíc ji přece vyzval, aby se v případě potřeby obrátila na jeho otce.

Nechtělo se mu umožňovat rodičům styk s Tess tím, že by jim dal Tessinu adresu; a ani otec ani matka ho o ni nepožádali, protože netušili, co se vlastně stalo, že se ti dva rozešli. Ještě ten den odejel z fary, protože chtěl mít rychle za sebou všechno, co bylo ještě třeba vyřídit.

Jeho poslední nevyhnutelnou povinností před odjezdem z této části Anglie bylo zastavit se ve wellbridgeském statku, kde strávil s Tess první tři dny manželství, zaplatit nepatrné nájemné, odevzdat klíče od pokojů, v nichž bydleli, a vyzved—

290

nout dvě tři drobnosti, které tu zanechali. Pod touto střechou na něj dolehlo temno nejtěžšího stínu, jaký kdy padl na jeho život. Přesto však, když odemkl dveře obývacího pokoje a nahlédl dovnitř, vybavila se mu především vzpomínka na jejich šťastný příjezd za podobného odpoledne, na první bezprostřední pocity, že spolu sdílejí jedno obydlí, na první společné stolování, na rozprávění u krbu, při němž se drželi za ruce.

Když přijel, byli statkář a jeho žena právě na poli a Clare zůstal v pokojích na chvíli sám. Se srdcem opět zaplaveným city, s nimiž už příliš nepočítal, vystoupil nahoru do Tessina pokoje, který nikdy nepatřil jemu. Postel byla urovnaná, tak jak ji vlastnoručně zastlala ráno před odjezdem. Jmelí viselo pod nebesy právě tak, jak je tam upevnil. Protože tu bylo už několik týdnů, změnilo barvu a lístky i bobule byly svraštělé. Angel je sundal a zmačkané hodil do krbu. Jak tu stál, poprvé zapochyboval, zda se za dané situace zachoval moudře, neřku-li velkoryse. Ale nebyl snad krůtě oklamán? Zmítán záplavou protichůdných citů, poklekl u lůžka, oči plné slzí. „Ach, Tess! Kdybys mi to jen byla řekla dříve, byl bych ti odpustil,“ naříkal.

Když zaslechl zdola kroky, vstal a vyšel nad schody. Dole na odpočívadle viděl stát ženu, a jakmile pozvedla hlavu, poznal bledou, tmavookou Izz Huettovou.

„Pane Clare,“ pravila, „přišla jsem navštívit vás a paní Clarovou a poptat se, jak se vám daří. Myslela jsem si, že jste se sem třeba zase vrátili.“

Tušil tajemství této dívky, ona však zatím netušila jeho; bylo to počestné děvče, jež ho milovalo — dívka, která by byla pro praktického hospodáře právě tak dobrou nebo téměř tak dobrou ženou jako Tess.

„Jsem tady sám,“ odpověděl, „nebydlíme tady už.“ Vysvětlil jí, proč sem přijel, a zeptal se: „Kudy půjdete domů, Izz?“

„Já už nebydlím v Talbothayské mlékárně, pane Clare,“ odpověděla.

„A proč?“

Izz sklopila hlavu.

„Bylo tam tak smutno, že jsem odešla. Bydlím teď tímhle

291

směrem.“ Ukázala na opačnou stranu, tam, kam cestoval i on.

„Nu — a jdete tam teď? Jestli chcete, mohu vás tam dovézt.“

Olivová pleť jí potemněla.

„Děkuju, pane Clare,“ odpověděla.

Záhy našel statkáře a vyřídil záležitost nájemného a ještě několika dalších maličkostí, jež souvisely s jejich náhlým odjezdem z domu. Když se pak vrátil ke svému koni a kočárku, vyskočila si Izz na sedadlo vedle něho.

„Chystám se odejet z Anglie, Izz,“ povídal jí cestou. „Jedu do Brazílie.“

„A paní Clarová se těší, že pojedete na takovou cestu?“ zeptala se.

„Ona tady zatím zůstává — asi rok nebo tak nějak. Jedu se tam porozhlédnout — podívat se, jak se tam žije.“

Projeli hezký kus cesty směrem na východ a Izz ani nepromluvila.

„Jak se vede ostatním?“ zeptal se. „Co dělá Retty?“

„Když jsem ji viděla naposled, byla celá sesypaná a pohublá a tváře měla tak vpadlé, že jsem si říkala, že to s ní jde z kopce. Do tý se už jakživ nikdo nezamiluje,“ vyprávěla Izz roztržitě.

„A Marian?“

Izz ztlumila hlas.

„Marian pije.“

„Vážně?“

„Ano. Mlékař ji vyhodil.“

„A vy?“

„Já ani nepiju, ani to se mnou nejde z kopce. Ale — před snídaní mi už do zpěvu není.“

„Čím to? Vzpomínáte si, jak jste vždycky ráno při dojení krásně prozpěvovala ,Tam v Kupidových zahradách‘ a ,Krejčího kalhoty‘?“

„Jistěže, pane Clare. To bylo ze začátku, jak jste přišel. Když jste tam potom nějaký čas byl, tak už ne.“

„A proč to přešlo?“

Místo odpovědi na něj na okamžik zazářily její černé oči.

„Izz! — taková slabost — pro takového, jako jsem já!“ řekl

292

a zasnil se. „V tom případě — co kdybych byl požádal o ruku

vás?“

„Kdybyste mě byl požádal, byla bych řekla ,Ano‘ a byl byste se oženil se ženou, která vás miluje.“

„Vážně?“

„Z celého srdce!“ zašeptala prudce. „Dobrý Bože! To vás to nikdy nenapadlo, až teď?“

Pomalu dojížděli po silnici k cestě, která odbočovala do vsi.

„Musím vystoupit. Tamhle bydlím,“ řekla stroze Izz, jež od svého doznání nepromluvila.

Clare zpomalil koně. Bouřil se proti svému osudu, zmocňovala se ho hořkost vůči společenským zvyklostem. To ony ho zahnaly do kouta, z něhož nemohl zákonnou cestou nijak uniknout. Proč by se nepomstil společnosti tím, že si svůj budoucí rodinný život vytvoří volně, místo aby takto ponižujícím způsobem líbal rákosku pedantských konvencí?

„Jedu do Brazílie sám, Izz,“ řekl. „Odešel jsem od své ženy z osobních důvodů, ne kvůli té cestě. Asi s ní už nebudu nikdy žít. Vás patrně nebudu schopen milovat, ale — ale chcete se mnou jet místo ní?“

„Vy opravdu chcete, abych s vámi jela?“

„Chci. Vytrpěl jsem tolik, že toužím po vysvobození. A vy mě aspoň milujete nezištně.“

„Ano — pojedu,“ řekla Izz po chvilce mlčení.

„Pojedete? A uvědomujete si, co to znamená, Izz?“

„Znamená to, že po ten čas, co tam budete, s vámi budu žít — to mi stačí.“

„Uvědomte si, že z mravního hlediska na mě teď není spolehnutí. A měl bych vás upozornit, že v očích civilizace — přesně řečeno západní civilizace — to bude špatný počin.“

„To je mi jedno. Každé ženě je to jedno, když jde úplně o všechno a jiné řešení není.“

„Tak nevysedejte a zůstaňte, kde jste.“

Projížděl přes křižovatky, jednu míli, dvě míle, neprojevil však sebemenší náznak náklonnosti.

„Vy mě hodně — opravdu hodně milujete, Izz?“ zeptal se náhle.

293

,, Ano — už jsem vám to řekla. Milovala jsem vás celou dobu, co jsme byli v mlékárně.“

„Víc než Tess?“

Zavrtěla hlavou.

„Ne,“ zašeptala, „víc než ona ne.“

„Jak to?“

„Protože víc než Tess vás nemohla milovat žádná!… Byla by za vás dala život. Víc bych nemohla udělat ani já.“

Podobně jako prorok na hoře Peoru byla by Izz Huettová v této chvíli ráda promluvila v opačném smyslu, Tessina povaha však na ni při jejím drsnějším založení tak zapůsobila, že o ní nemohla mluvit než s úctou.

Clare byl zticha; srdce mu okřívalo při těch upřímných slovech, pronesených z tak nečekané strany, od dívky, jíž neměl proč nevěřit. Hrdlo se mu zadrhlo, jako by mu v něm byl ztuhl vzlyk. V uších mu znělo: „Byla by za vás dala život. Víc bych nemohla udělat ani já. “

„Zapomeňte na náš hloupý rozhovor, Izz,“ řekl náhle a obrátil koně. „Nevěděl jsem, co mluvím! Zavezu vás zpátky, tam co odbočuje vaše cesta.“

„To mám za svou upřímnost! Ach, copak se to dá unést — copak můžu — copak můžu?“

Když viděla, co způsobila, Izz Huettová se prudce rozplakala a bušila se do čela.

Ponenáhlu se uklidňovala.

„Tak dobře, pane Clare. Možná jsem taky nevěděla, co mluvím, když jsem — řekla, že pojedu. Přeju si něco, co nemůže být!“

„Protože já už mám ženu, která mě miluje.“

„Ano, ano. Máte.“

Dojeli ke kraji cesty, kterou před půlhodinou minuli, a Izz seskočila.

„Izz — prosím vás, prosím vás, zapomeňte, že jsem se tu chvíli choval tak lehkomyslně!“ zvolal. „Bylo to tak neuvážené, tak nesprávné!“

„Zapomenout? Nikdy, nikdy! Ach, pro mě to nebyla lehkomyslnost!“

Cítil, jak velice si zaslouží výčitku, jež zazněla v tom bo

294

lestném zvolání, a s lítostí, pro niž neměl slov, vystoupil a vzal Izz za ruku.

,,Izz, i tak se rozejdeme jako přátelé, viďte? Nedovedete si představit, co jsem zakusil!“

Byla opravdu velkodušné děvče a nedopustila, aby se jejich rozloučení pokazilo další hořkostí.

„Odpouštím vám, pane Clare,“ řekla.

,,A teď, Izz,“ pravil, a jak tu stála vedle něho, snažil se tvářit jako moudrý rádce, přestože mu tato úloha byla teď na hony vzdálená, „chci, abyste vyřídila Marian, až se s ní uvidíte, že musí být rozumná a nepoddávat se pošetilosti. Slibte mi to, a Retty řekněte, že na světě je mnoho lepších mužů, než jsem já, a že už kvůli mně se má chovat moudře a správně — pamatujte si ta slova —, moudře a správně — kvůli mně. Já se s nimi už neuvidím a posílám jim ten vzkaz jako smrtelník smrtelnicím. A vy, Izz, jste mě svými upřímnými slovy o mé ženě zachránila před neuvěřitelným nápadem dopustit se hlouposti a zrady. Možná že jsou ženy špatné, ale v těchhle věcech nejsou tak špatné jako muži! Už proto na vás nikdy nezapomenu. Buďte pořád tak dobré a upřímné děvče jako dosud, a myslete na mě jako na nehodného milence, ale dobrého přítele. Slibte mi to.“

Slíbila.

„Bůh vám žehnej a provázej vás, pane Clare. Sbohem!”

Odjížděl; ale sotva zmizel z dohledu a ona zašla do úvozu, vrhla se do trávy v návalu mučivé bolesti. Do matčiny chalupy se vrátila teprve pozdě v noci, s nepřirozeným výrazem v tváři a strhanými rysy. Nikdy se nikdo nedověděl, jak prožila ty temné hodiny mezi chvílí, kdy od ní Clare odejel, a návratem domů.

Také na Clara po rozloučení s dívkou dolehly bolestné myšlenky a rty se mu chvěly. Netrápil se však pro Izz. Ten večer chyběl jenom vlásek, aby odbočil k nejbližší železniční stanici a rozjel se přes vysoký hřbet Jižního Wessexu, který ho odděloval od Tessina domova. To, co ho odradilo, nebylo ani opovržení její povahou, ani její pravděpodobné citové rozpoložení.

Ne — bylo to vědomí, že navzdory její lásce, již dotvrdilo

295

Izzino vyznání, se na skutečnosti nezměnilo nic. Měl-li pravdu ze začátku, má pravdu i nyní. A ráznost, s níž se rozhodl jít za svým cílem, mu nedovolovala couvnout, leda by ho k tomu přiměla síla mocnější a trvalejší než ta, jež na něj zapůsobila dnes odpoledne. Vždyť se k Tess může brzy vrátit. Tu noc odejel vlakem do Londýna a o pět dní později tiskl ruce bratřím při loučení v přístavu, kde se nalodil.

XLI

Přenesme se od předchozích událostí tohoto zimního období do říjnového dne více než osm měsíců po rozchodu Clara a Tess. Vidíme, že Tess žije v jiných životních podmínkách; místo nevěsty s krabicemi a zavazadly, které jí nosí jiní, potkáváme osamělou ženu s košíkem a s rancem, které si nese sama tak jako v dřívějších dobách, kdy ještě nebyla nevěstou; místo hojností prostředků, které jí chtěl manžel poskytnout pro pohodlný život v tomto období zkoušky, se může pochlubit jen splasklou peněženkou.

Po svém opětném odjezdu z domova v Marlottu prožila jaro a léto bez zvláštní tělesné námahy a převážnou část této doby strávila snadnou a nepravidelnou výpomocí při mlékárenských pracích v Port-Bredy, západně od Blackmoorského úvalu a přibližně stejně daleko od její rodné vesnice i od Talbothays. Raději žila takto než z Clarova příspěvku. Duševně byla po celý ten čas hluboce ochromena, ve stavu, který její mechanická práce spíše podporovala, než potlačovala. V myšlenkách žila v oné druhé mlékárně, v minulosti, v blízkosti něžného milence, s nímž se tam setkala — toho, který se v okamžiku, kdy ho uchvátila jenom pro sebe, rozplynul jako snová představa.

Práci v mlékárně dostávala jen do doby, než začalo mléka ubývat, protože tentokrát už nenašla pravidelné zaměstnání jako v Talbothays, ale byla zjednána jenom jako výpomoc. Protože však právě začaly žně, stačilo jí prostě jen přejít

296

z pastvin na strniště a měla až dost co dělat, dokud žně neskončily.

Z pětadvaceti liber, které jí zůstaly z Clarova příspěvku po odečtení druhé poloviny z padesáti, kterou dala svým rodičům na odškodněnou za starosti a výdaje, jež jim způsobila, do té doby spotřebovala jen velice málo. Potom však nastalo neblahé období deštivého počasí, kdy byla odkázána jen na své peníze.

Byla nešťastná, že je musí vydávat. Angel jí je sám vložil do ruky, vyzvedl je pro ni z banky lesklé a nové, byly posvěceny jeho dotykem, proměnily se v upomínku na něho —jako by dosud neměly jinou minulost než tu, která vyplynula z jeho a jejích osobních prožitků — a vydávat je bylo jako zahazovat památky. Nezbývalo však nic jiného a mince jedna po druhé opouštěly její ruce.

Čas od času musila matce sdělovat svou adresu, tajila však, jak žije. Když už byla skoro bez peněz, dostala od matky dopis. Joan sdělovala, že jsou ve veliké tísni. Podzimní deště promáčely doškovou střechu a je třeba pořídit úplně novou, nemohou to však udělat, protože ještě nezaplatili ani za předešlé došky. Potřebují také nový krov a nový strop v horní místnosti, což by i s předchozím účtem dělalo celkem dvacet liber. Když je její muž tak zámožný člověk, a nepochybně se mezitím už vrátil, mohla by jim ty peníze poslat?

Z Angelovy banky došlo Tess téměř obratem třicet liber, a protože záležitost byla tak naléhavá, hned po obdržení obnosu odeslala dvacet žádaných liber. Část zbytku musila utratit za oblečení na zimu, takže jí na celé nastávající nevlídné roční období zůstalo jen velice málo. Když utratila poslední libru, nezbývalo než uvažovat o Angelově poznámce, že pokud by potřebovala další prostředky, má se obrátit na jeho otce.

Čím více však Tess o tomto kroku uvažovala, tím více se zdráhala jej učinit. Týž jemnocit, hrdost, falešný stud, ať už to nazveme jakkoli, který ji přiměl, aby kvůli Clarovi před vlastními rodiči tajila, že jejich odcizení trvá, jí nedovoloval ani přiznat se jeho rodičům, že se octla v nouzi, přestože jí zanechal tak slušné kapesné. Pravděpodobněji už pohrdají;

297

oč více jí budou pohrdat, když přijde jako žebračka! Proto se farářova snacha nikterak nemohla přinutit, aby farářovi sdělila, v jaké je situaci.

Doufala, že nechuť setkat se s rodiči manžela časem pomine, ovšem pokud šlo o její vlastní rodiče, nastával spíše opak. Když po krátké návštěvě po svatbě odcházela z jejich domu, domnívali se, že odjíždí už natrvalo za manželem, a Tess od té doby neučinila nic, co by vyvrátilo jejich domněnku, že dobře zaopatřena čeká, až se vrátí, s pevnou nadějí, že se Angel na své cestě po Brazílii zdrží jen krátce a pak pro ni přijede nebo jí napíše, aby jela za ním; v každém případě že spolu záhy předstoupí před své rodiny i před společnost jako dvojice. Tess v sobě tuto naději stále ještě živila. A přiznat se rodičům, že je opuštěnou ženou, která celým živobytím závisí jen na práci vlastních rukou, třebaže jim teď pomohla ze svízelí, to bylo po vší slávě se sňatkem, který měl zahladit nezdar prvního pokusu, opravdu nad její síly.

Vzpomněla si na briliantovou soupravu. Kam ji Clare uložil, nevěděla, a nezáleželo na tom, pakliže ji opravdu směla pouze používat, a nikoli prodat. Ale i kdyby mohla se šperky nakládat po libosti, bylo by od ní neslýchané drzé dopomoci si k bohatství uplatněním nároku, který jí po právu vůbec nepřísluší.

Ani dny jejího manžela tou dobou nebyly prosty svízelí. Teď právě stonal v jílovitém kraji blízko Curitiby v Brazílii, zachvácen zimnicí; mnohokrát promokl při bouřkových lijavcích a pronásledovaly ho i jiné obtíže, stejně jako všechny anglické rolníky nebo zemědělské dělníky, kteří se v ten čas také dali zlákat sliby brazilské vlády k cestě do Brazílie — s mylnou představou, že těla, která při orání a setí na anglických vysočinách odolala všem rozmarům klimatu, v jehož podmínkách se narodila, budou stejně odolná vůči rozmarům počasí, které je překvapí na brazilských pláních.

Ale vraťme se. Tak se stalo, že když Tess utratila poslední peníze, neměla kde vzít jiné, protože v této roční době bylo čím dál obtížnější najít práci. Protože si neuvědomovala, jakou cenu má v každém životním prostředí inteligence, energie, zdraví a dobrá vůle, nepokoušela se uchytit nikde

298

v domácnosti; bála se měst, velkých domů, bohatých lidí a jejich společenské protřelosti, všech nevenkovských způsobů. Z takovýchto vznešených kruhů vzešlo její těžké trápení. Možná že společnost byla lepší, než se při svých nepatrných zkušenostech domnívala, ale nepřesvědčila se o tom, a za těchto okolností se podobnému prostředí pudově vyhýbala.

Malé mlékárny na západě za Port Bredy, kde sloužila na jaře a v létě jako výpomocná dojička, už pomoc nepotřebovaly. Patrně by se pro ni bylo našlo místo v Talbothays, i kdyby jen ze soucitu, ale jakkoli jí tam bývalo dobře, vrátit se tam nemohla. Ten rozdíl by byl příliš nesnesitelný; a kdyby se vrátila, třeba by to měli za zlé jejímu zbožňovanému manželovi. Nebyla by snesla soucit lidí, poznámky, které by šeptali jeden druhému, jak je to s ní divné — i když by se byla patrně vyrovnala s tím, že každý jednotlivě ví, v jakém se octla postavení, pokud by si ponechávali její příběh jenom pro sebe. Právě té vzájemné výměny názorů se při své citlivosti tak lekala. Nebyla by dovedla tento rozdíl vysvětlit; jenom věděla, že jej pociťuje.

Ted měla namířeno na statek na vysočině uprostřed hrabství, kam ji doporučil dopis od Marian, který za ní dlouho putoval. Marian se nějak doslechla, že Tess nežije s manželem — patrně od Izz Huettové—, a jakmile tato dobromyslná dívka, jež se oddávala pití, pochopila, že Tess je v nesnázích, spěšně své bývalé přítelkyni sdělila, že po odchodu z mlékárny šla sem na vysočinu. Pokud je tomu opravdu tak, že Tess pracuje jako za starých časů, ráda by ji viděla, a práce je tu i pro další ruce habaděj.

Jak se dny krátily, ztrácela Tess všechnu naději, že se jí kdy od manžela dostane odpuštění. Bezmyšlenkovitý pud, který ji hnal z místa na místo, měl cosi společného se způsoby divokého zvířete — každým krokem se odpoutávala od toho, co prožila v minulosti, tajila svou totožnost, nepřipouštěla si, že by se lidé náhodou či shodou okolností mohli rychle dovědět, co je zač, a že by to mohlo mít pro její, ne-li i jejich štěstí nějaké důsledky.

Mezi potíže, které s sebou neslo její osamocení, patřilo ní

299

neposledním místě i to, že budila pozornost svým zjevem, k jehož přirozenému půvabu přibyla ještě i jistá důstojnost vystupování, již pochytila od Clara. Dokud mohla nosit šaty pořízené do manželství, nijak se jí ty příležitostné zaujaté pohledy nedotýkaly, jakmile však byla nucena obléknout hazuku polní dělnice, doléhala k ní často hrubá slova. Nikdy se ovšem nestalo nic, aby zažila tělesný strach — až jedno odpoledne v listopadu.

Spíše než vysočina, k níž se právě blížila, ji dosud lákala krajina západně od řeky Britu — především proto, že odtud bylo blíže k domovu jejího manžela; a potulovat se krajem nepoznána s vědomím, že se může některý den rozhodnout zajít na faru na návštěvu, jí působilo potěšení. Když už si však umínila, že zkusí štěstí ve vyšších a sušších polohách, zamířila zpět k východu a vykračovala si pěšky ke vsi Chalk-Newton, kde měla v úmyslu přenocovat.

Cesta byla dlouhá a jednotvárná, a jak se dny rychle krátily, padl soumrak, než se nadála. Byla už na vrcholku kopce, odkud se klikatě, s mnoha zatáčkami svažovala cesta do údolí, když tu za sebou zaslechla kroky a za několik okamžiků ji dohnal muž. Přidal se k ní, řekl:

„Dobrý večer, krásná dívko,“ a Tess mu zdvořile odpověděla.

Světlo, které dosud přetrvávalo na obloze, přestože v krajině se už téměř zešeřilo, jí osvětlovalo obličej. Muž se pootočil a upřeně se na ni zahleděl.

„Tak jste to vy, ta holka, co byla nějaký čas v Trantridgi — přítelkyně mladého hraběte ďUrbervilla? Taky jsem tam tenkrát byl, i když teď už dávno ne.“

Tess v něm poznala toho zámožného chlapíka, jemuž dal Angel u hostince ránu pěstí, protože ji hrubě oslovil. Zachvěla se úzkostí a neodpověděla.

„Tak se k tomu přece čestně přiznejte, a co jsem říkal tenkrát ve městě, bylo pravda, i když se kvůli tomu ten váš milenec tak rozčilil — že, vy chytračko? Ještě byste se mi vlastně měla za tu jeho ránu omluvit.“

Ani teď se nedočkal od Tess odpovědi. Její uštvané duši jako by nezbývala než jediná možnost úniku. Zčistajasna se

300

rozběhla, a aniž se ohlédla, rychle jako vítr utíkala po cestě, až dorazila k brance, která vedla přímo do lesíka. Proklouzla jí a nezastavila se, dokud nezmizela tak daleko ve stínu stromů, že se nemusila ani v nejmenším obávat, že by ji mohl nalézt.

Pod nohama měla suché listí a cesmínové keře, které tu rostly mezi opadalými stromy, byly sdostatek husté, aby jimi neprofukovalo. Shrnovala suché listí, až ho byla velká hromada, a v ní si udělala jakési hnízdečko. Do něho zalezla.

Nijak pohodlně se tu ovšem vyspat nemohla. Připadalo jí, že slyší jakési podivné zvuky, ale přesvědčila se, že je vyvolává větřík. Vzpomínala na svého manžela, který je teď v nějaké neznámé teplé oblasti na druhé straně zeměkoule, zatímco ona leží tady v té zimě. Je vůbec na světě ještě nějaké tak nešťastné stvoření jako ona? ptala se sama sebe; a když pomyslila na svůj zkažený život, říkala si: „Vše je marnost.“ Bezděčně si tato slova opakovala, až ji napadlo, že na moderní dobu je to myšlenka velice zaostalá. Šalomoun k ní dospěl před více než dvěma tisíci lety; ona, i když nepatří mezi velké myslitele, se dostala už mnohem dál. Kdyby vše byla jen marnost, komu by to vadilo? Všechno je, bohužel, cosi mnohem horšího než marnost — nespravedlnost, trest, násilí, smrt. Žena Angela Clara si přiložila ruku k obočí, dotýkala se jeho křivky a okrajů očních důlků, viditelných pod jemnou pokožkou, a uvažovala, že nastane čas, kdy tato kost bude holá. „Kéž by to bylo už teď,“ říkala si.

Uprostřed svých prapodivných úvah zaslechla mezi listím další zvláštní zvuk. Mohl to být vítr, ale vítr už nefoukal. Chvílemi to bylo jako chvění, chvílemi jako třepetání, pak zase jako povzdech nebo zabublání. Záhy si byla jista, že ty zvuky vydávají nějaká divoká zvířata, tím spíš, že se napřed vždycky ozvaly ve větvích nad její hlavou a potom dopadlo na zem těžké tělo. Kdyby se sem byla ukryla za jiných a příjemnějších podmínek, byla by se polekala, teď však neměla strach, protože vše lidské bylo mimo ni.

Konečně vyvstal na obloze den. Krátkou chvíli to byl den pouze na obloze a potom se proměnil v den v lese.

Jakmile zjasnělo uklidňující a věcné světlo činných hodin

301

světa, vylezla ze svého kopečku listí a směle se rozhlédla. Pak viděla, co ji to tak rušilo. Lesík, do něhož se uchýlila, v těchto místech končil výběžkem a za živým plotem byl orný pozemek. Pod stromy roztroušeně leželo několik bažantů, bohaté peří potřísněné krví; někteří byli mrtvi, jiní slabě poškubávali křídly, zírali k nebi či prudce vydychovali, jedni pokroucení, jiní natažení — všichni ve smrtelné křeči s výjimkou těch šťastných, jejichž muka skončila během noci, protože Příroda už více neunesla.

Tess okamžitě věděla, co se přihodilo. Den předtím zahnala ptáky do tohoto zákoutí nějaká skupina lovců; ty, kteří po ráně padli mrtví nebo dodělali před setměním, posbírali a odnesli, mnoho těžce raněných ptáků však uniklo a buď se ukryli, nebo vzlétli do hustého větvoví a zůstali tam usazeni, až za noci oslabeni ztrátou krve padali jeden po druhém, jak je slyšela.

Jako děvčátko Tess takovéto muže občas vídala, jak zahlížejí přes živé ploty nebo číhají za keři, míří puškami, vybaveni vším možným, v očích krvelačný lesk. Bylo jí řečeno, že i když se v těch chvílích zdají hrubí a suroví, nejsou takoví po celý rok, jsou to úplně obyčejní lidé s výjimkou několika týdnů na podzim a v zimě, kdy podobně jako obyvatelé Malajského poloostrova propadnou šílenství a vydají se hubit životy — v tomto případě neškodná pernatá stvoření, přivedená na svět uměle, jenom pro ukojení těchto jejich vášní — a jsou náhle bezohlední a nerytířští vůči svým slabším druhům v rozvětvené rodině Přírody.

S pohnutím duše, schopné cítit k blízkým trpícím právě tolik účasti jako k sobě samé, pomyslila Tess především na to, jak dosud žijícím ptákům pomoci z jejich muk, a všem, které se jí podařilo najít, vlastníma rukama zakroutila krk a nechala je ležet, kde byli, dokud je nepřijdou hajní — bylo pravděpodobné, že přijdou — podruhé hledat.

„Chudinky malé —jak bych si mohla připadat tím nejubožejším stvořením na světě, když vidím, jak ubozí jste vy!“ volala a po tvářích jí stékaly slzy, když něžně zabíjela ptáky. ,,A to vůbec nevím, co je tělesná bolest! Nejsem zmrzačená, nekrvácím, mám dvě ruce, abych se mohla živit a oblékat.“

302

Styděla se za své noční zoufalství, jehož základem nebylo nic hmatatelnějšího než pocit, že podle despotického zákona společnosti, který nemá žádné opodstatnění dané Přírodou, byla odsouzena k zavržení.

XLII

Byl už jasný den, Tess zase vyšla a obezřetně vstoupila na cestu. Obezřetnosti však nebylo třeba; nablízku nebylo živé duše a Tess vykročila plna odhodlání, protože si při vzpomínce, jak tiše ptáci v noci snášeli svá muka, uvědomila, jak relativní je utrpení a jak lehce bude jednou snášet to své, jakmile jen se povznese natolik, aby pohrdala veřejným míněním. Nemohla jím však pohrdat, dokud je ctil Clare.

Došla do Chalk-Newtonu a posnídala v hostinci, kde několik mladých mužů nepříjemným způsobem dávalo najevo obdiv její kráse. Trochu v ní ožila naděje, vždyť přece je docela možné, že jí takovéto věci ještě někdy bude říkat i její manžel. Může se to stát, a proto na sebe musí dbát a odbývat takovéhle příležitostné ctitele. Rozhodla se, že se už nedá uvádět svým zjevem v nebezpečí. Jen se dostala za vesnici, zalezla do houští a vytáhla si z košíku jedny z nejstarších šatů do práce na poli, které už nenosila ani v mlékárně — neměla je na sobě od té doby, co pracovala na strništích v Marlottu. Dostala šťastný nápad, vytáhla z rance také kapesník a ovázala si ho pod čepcem kolem obličeje, takže jí zakrýval bradu a polovinu tváří i spánky, jako by ji bolely zuby. Potom si s pomocí kapesního zrcátka malými nůžkami nemilosrdně ostříhala obočí, a tak zajištěna před dotěrným obdivem, pokračovala ve své nešťastné pouti.

,,To je ale maškara!“ řekl svému druhovi první muž, kterého potkala.

Lítostí nad sebou samou Tess až vyhrkly slzy do očí, když ho slyšela.

„A je mi to jedno,“ řekla si. „Opravdu — je mi to jedno!

303

Budu teď pořád šeredná, protože tu není Angel a já nemám nikoho, komu by na mně záleželo. Ten, který je mým manželem, odešel pryč a už nikdy mě nebude milovat; ale já ho miluji pořád stejně a nenávidím všechny ostatní muže a jsem ráda, když mnou pohrdají!“

Tak kráčí Tess dál; postava, jež je nedílnou součástí krajiny, čistá a prostá polní dělnice v zimním oblečení. Má na sobě šedou seržovou pláštěnku, červenou vlněnou šálu, přes teplou sukni bělavě hnědou hazuku a rukavice z hovězí kůže. To staré oblečení do poslední nitky vybledlo a ošuntělo ve sprškách dešťových kapek, v žáru slunečních paprsků, v náporech vichru. V Tess teď není náznak vášnivé mladé ženy:

Chlad na dívčiných rtech

A v prostých záhybech

jí látka hlavu kryje.

Za tímto zevnějškem, po němž by oko sklouzlo jako po čemsi nezajímavém a téměř neživém, však byla zkušenost jednoho horoucího života, který na svůj věk až příliš dobře poznal, jak se vše obrací v prach a popel, jak krutý je chtíč a jak křehká je láska.

Druhý den bylo ošklivé počasí, Tess se však plahočila dál, neboť živly se svým otevřeným, přímým a neúčastným nepřátelstvím ji vyváděly z míry jen pramálo. Jejím cílem bylo najít zaměstnání a domov na zimu a nesměla ztrácet čas. S přechodnou námezdní prací měla takové zkušenosti, že byla rozhodnuta ji už nepřijmout.

Tak šla od statku ke statku směrem k místu, odkud jí napsala Marian a kam mínila dospět až jako k poslednímu útočišti, protože ji tamější pověstně špatné platové podmínky spíše jen odpuzovaly. Napřed se poptávala po nějaké lehčí práci, a když se zdálo beznadějné cokoli takového nalézt, hledala i práci méně snadnou; a tak po dotazech v mlékárnách a drůbežárnách, které měla nejraději a s nimiž začala, skončila u těžké a vyčerpávající dřiny, jež jí byla nejméně milá — u práce na orných pozemcích, vskutku tak hrubé, že by se k ní nebyla nikdy o vlastní újmě nabídla.

304

Druhý den navečer dorazila na nepravidelnou křídovou rovinu či plošinu, posetou polokulovitými pahrbky — jako by zde na zádech ležela Kybele mnohoprsá — , jež se prostírala mezi údolím jejího narození a údolím její lásky.

Vzduch zde byl suchý a studený a dlouhé vozové cesty se po dešti v několika málo hodinách bělaly prachem. Stromů tu bylo málo, skoro žádné, protože ty, které by byly vyrostly v živých plotech, nemilosrdně zohýbali a do všeho ostatního zapletli nájemci statků, odvěcí nepřátelé stromů, keřů a houštin. Nepříliš daleko před sebou viděla vrcholky kopců Bulbarrow a Nettlecombe Tout, a připadaly jí přátelské. Z této vrchoviny se zdály nízké a skromné; když se k nim v dětství přibližovala z druhé strany od Blackmooru, tyčily se proti obloze jako pyšné hradby. Jižně, ve vzdálenosti mnoha mil, za kopci a hřbety při pobřeží rozeznávala hladinu jako z nablýskané oceli; byl to kus Anglického kanálu až kdesi v dálce před Francií.

Před ní, v mírném dolíku, se prostírala vesnická obydlí. Došla už opravdu do Flintcomb-Ash, do místa Marianina pobytu. Nedalo se tedy nic dělat, přijít sem jí bylo souzeno. Nepoddajná půda kolem napovídala více než jasně, že práce zde je nejhorší dřina; bylo však načase nechat hledání, a tak se rozhodla tu zůstat, zvláště když se ke všemu ještě dalo do deště. Na samém kraji vesnice stála chalupa, jejíž lomenice vyčnívala nad cestu, a než začne shánět ubytování, Tess se pod ní schovala a pozorovala smrákání.

,,Koho by napadlo, že jsem žena Angela Clara!“ říkala si.

Zeď ji hřála do zad i ramenou a Tess zjistila, že hned za štítem je v chalupě krb, z něhož proniká teplo cihlami. Zahřívala si na nich ruce, přitiskla k jejich příjemnému povrchu i tvář, zčervenalou a vlhkou, jak zmokla. Zeď jako by byla jediným přítelem, který jí ještě zbyl. Tolik se jí nechtělo od ní odejít, že by tu byla nejraději zůstala přes noc.

Slyšela obyvatele chalupy — sešli se po celodenní práci —, jak si povídají, a dolétl k ní i cinkot jejich talířů při večeři.

305

Na ulici tu však ještě nezahlédla živou duši. Její prázdnotu nakonec svým příchodem porušila jakási ženská postava, jež na sobě měla, přestože večer byl studený, jen letní kartounové šaty a nepromokavý čepec. Tess si bezděčně pomyslila, že by to mohla být Marian, a když se žena přiblížila natolik, aby ji v šeru poznala, ukázalo se, že to je opravdu ona. Marian byla ještě silnější a v obličeji ještě červenější než dříve, a oblečena byla podstatně ubožeji. V kterémkoli dřívějším období svého života by si Tess sotva byla přála za podobných okolností obnovit takovéto přátelství, teď však byla příliš osamělá a rychle odpověděla na Marianin pozdrav.

Marian se jí vyptávala dost šetrně, ale zřejmě na ni velice silně zapůsobila skutečnost, že Tess žije pořád stejně a nevede se jí lépe než dříve; jen matně se cosi doslechla o jejich rozchodu.

„Tess — paní Clarová — drahá ženo drahého! To je to opravdu tak špatný, dítě moje? A proč máš tu svou krásnou tvářičku takhle zabalenou? Někdo ti nabil? Snad ne on?“

„Ne, ne, ne! To jsem si jen udělala, aby mi nenadbíhali a nedotírali na mě, Marian.“

S odporem strhla obvaz, který navozoval tak přehnané představy.

„A ani nemáš límeček!“ (V mlékárně měla Tess ve zvyku nosit malý bílý límeček.)

,,Já vím, Marian.“

„Ztratila jsi jej cestou.“

„Neztratila. Abych řekla pravdu, je mi jedno, jak vypadám, tak jsem si ho ani nevzala.“

„A ty nenosíš snubní prsten?“

„Ale nosím, jenomže ne veřejně. Nosím ho na stužce na krku. Nechci, aby se lidé domýšleli, čí jsem ženou, ani že jsem vůbec vdaná. Bylo by mi to nepříjemné, když žiju tak, jak žiju.“

Marian se odmlčela.

„Ale ty jsi přece žena pána; a podle mého není spravedlivý, abys žila takhle!“

„Ale je, je to úplně spravedlivé, i když jsem velice nešťastná.“

306

„Tak vida. On si tě vzal — a ty jsi nešťastná!“

„Ženy jsou někdy nešťastné, a není to vinou jejich manželů — mohou si za to samy.“

„Ty za nic nemůžeš, má milá, tím jsem si jista. A on taky ne. Určitě je to něco, co stojí někde mimo vás.“

„Marian, drahá Marian, byla bys tak hodná a přestala se vyptávat? Můj manžel je v cizině a já jsem nějak utratila peníze, které mi dal, a tak se musím zase na nějaký čas dát do práce jako dříve. Neříkej mi paní Clarová, ale Tess, jako předtím. Potřebují tady někoho?“

„Ale ano, a vezmou každého, protože se sem málokomu chce. Je to tady na hubených lánech. Obilí a tuřín, nic jinýho se tu nepěstuje. I když tu sama taky jsem, připadá mi, že takový jako tyje sem škoda.“

„Ale v mlékárně jsi bývala právě tak dobrá jako já.“ „Bývala, ale co jsem se dala na pití, vyšla jsem z toho. Bože, vždyť já teď jiný potěšení ani nemám! Jestli nastoupíš, pošlou tě kopat tuřín. Kopu ho taky — ale líbit se ti to nebude.“ „Ach — budu dělat cokoli! Přimluvíš se za mě?“

„Lepší bude, když za sebe budeš mluvit sama.“

„Tak dobrá. Ale, Marian, pamatuj — jestli to místo dostanu, ani slovo o něm. Nechci jeho jméno přivést do hanby.“ Marian, jež byla opravdu spolehlivá dívka, i když hrubšího zrna než Tess, jí slíbila všechno, co si přála.

„Dneska večer je výplata,“ řekla, „a když se mnou půjdeš, dovíš se to hned. Je mi opravdu líto, že nejsi šťastná, ale to je tím, že on tu není, já vím. Kdyby tu byl, nemohla bys být nešťastná, ani kdyby ti nedával peníze — a i kdyby tě dřel jak otrokyni.“

„Máš pravdu; nemohla bych být nešťastná.“ Šly spolu a brzy dorazily do statku, který byl tak pustý, že vypadal téměř vznešeně. Nikde na dohled nebyl jediný strom; v této roční době ani kousek zelené pastviny — na všech stranách nic než úhor a tuřín; obrovské lány, rozdělené nestejnoměrně propletenými živými ploty.

Tess počkala před dveřmi statku, než vyplatí mzdu skupině dělníků, a pak ji Marian zavedla dovnitř. Jak se ukázalo, nebyl hospodář doma, ale jeho žena, jež ho dnes večer zastupovala,

307

byla bez námitek ochotna Tess přijmout, pakliže se zaváže, že zůstane až do Marie Kleofášovy. Zemědělské dělnice se tou dobou nabízely jen vzácně, a protože byly levné, bylo výhodné je zaměstnávat u prací, které mohly vykonávat právě tak dobře jako muži.

Když podepsala smlouvu, zbývalo Tess pro tuto chvíli už jen obstarat si ubytování, a to našla v domě, u jehož zdi se pod lomenicí ohřívala. Bylo to chudé živobytí, které si tu zajistila, rozhodně však má kde přečkat tuto zimu.

Tu noc napsala rodičům a sdělila jim svou novou adresu pro případ, že by do Marlottu došel dopis od jejího manžela. Nezmínila se však, jak je na tom špatně; mohli by mu to třeba mít za zlé.

XLIII

Když Marian označila Flintcomb-Ash jako vesnici na hubeném lánu, nijak nepřeháněla. Jediným překypujícím darem na této půdě byla Marian sama, a ta nebyla zdejší. Je trojí druh vesnic: jednak vesnice, o které se stará vrchnost, jednak vesnice, které se o sebe starají samy, a potom vesnice, které se o sebe nestarají a o které se nestará ani vrchnost (jinými slovy vesnice, v nichž sídlí vrchnost, vesnice svobodných zemědělců nebo nájemců a vesnice nepřítomného majitele, pronajaté i s půdou), a Flintcomb-Ash patřil k tomu třetímu druhu.

Tess se dala do práce. Trpělivost, jež se rodí ze spojení mravní odvahy s tělesnou plachostí, už nepatřila k vlastnostem, jichž se paní Clarové nedostávalo, a dávala jí sílu vytrvat.

Tuřínové pole, kam poslali vykopávat ji i její družku, byl jednolitý, asi stoakrový lán nad kamenitými břehy či mezemi, nejvyšší pozemek statku; půda vápencového útvaru, prostoupeného křemičitými žilami, posetá myriadami volných bílých křemínků cibulovitých, zašpičatělých i protáhlých tvarů. Horní část všech tuřínů už spásl dobytek, a úkolem obou žen

308

bylo vydobýt ze země hákovitou vidlicí dolní, kořenovou část, aby se mohla zkrmit i ta. Protože tuřín už byl oškubaný do posledního listu, mělo celé pole bezútěšně hnědavou barvu; byla to plocha bez jakékoli podoby, tak jako kdyby obličej od brady až po obočí tvořila jen hladká pokožka. Obloha vypadala také tak, jen měla jiný odstín — bílá prázdná tvář, z níž zmizely všechny tahy. Tyto dva obličeje, horní a dolní, na sebe zíraly po celý den, bílý shlížel na hnědavý a hnědavý vzhlížel k bílému, a mezi nimi nebylo nic, jen dívky popolézající po povrchu dolního obličeje jako dvě mouchy.

Nikdo se k nim nepřiblížil a ony se pohybovaly se stejnoměrnou pravidelností. Obě na sobě měly hessenské „hazuky“ — hnědavé zástěry s rukávy, vzadu sepnuté až dolů, aby jim nepovlávaly šaty, s úzkými sukněmi, pod nimiž bylo vidět boty sahající až vysoko ke kotníkům, a rukavice ze skopové kůže s manžetami. Zamyšlený výraz, který dávaly jejich skloněným hlavám čepce s volánem, by byl pozorovateli připomněl nějaké rané italské pojetí dvou Marií.

Pracovaly hodinu za hodinou, netušíce, jak osaměle působí v této krajině, a neuvažujíce o tom, je-li jejich úděl spravedlivý nebo nespravedlivý. I v takovém prostředí, jako bylo to jejich, se lze oddávat snění. Odpoledne se zase rozpršelo a Marian řekla, že už mohou nechat práce. Kdyby však nepracovaly, nedostaly by zaplaceno; a tak pracovaly dál. Toto pole bylo v tak vysoké poloze, že déšť ani neměl možnost padat, hnal se vodorovně se skučícím větrem a zabodával se do nich jako střepinky skla, až byly promočené na kůži. Tess dosud nepoznala, co tento výraz doopravdy znamená. Promoknout lze více nebo méně, a už tomu nejnižšímu stupni se v běžném hovoru říká promoknout na kůži. Ale stát na poli, vytrvale pracovat a přitom cítit, jak dešťová voda proniká nejprve k nohám a ramenům, potom k bokům a hlavě, na záda, zepředu, ze stran, a přece pracovat dál, dokud se podle slábnoucího olověného světla nepozná, že slunce už zapadlo, k tomu je třeba značné dávky trpělivosti a dokonce statečnosti.

A přece je promáčenost nesužovala natolik, jak by se snad zdálo. Byly obě mladé a povídaly si o době, kdy spolu žily

309

a milovaly v Talbothayské mlékárně, v tom šťastném zeleném koutku světa, kde bylo léto tak štědré ve svých darech; v hmotných darech štědré ke všem, a citově štědré k nim oběma. Tess by byla s Marian raději nehovořila o muži, který byl podle zákona, i když nikoli ve skutečnosti jejím manželem, milovala ho však tolik, že neodolala a dávala se strhnout k odpovědím na Marianiny poznámky. A tak, jak jsme už řekli, přestože je zmáčené volány čepců nepříjemně pleskaly do obličeje a zástěry se jim do únavy lepily na tělo, prožily celé toto odpoledne ve vzpomínkách na zelený, slunný, romantický Talbothays.

„Když je hezky, je odtud vidět, jak se leskne jeden kopec pár mil od údolí Froomu,“ řekla Marian.

„Ach! Opravdu?“ usmála se Tess, zaujata novou hodnotou těchto míst.

Tak jako všude, i zde se srážely dvě síly, vrozená touha po radosti a skutečnost nepřející radostem. Marian ve své touze po radosti měla svůj způsob, jak se povzbudit, a když odpoledne pokročilo, vytáhla z kapsy lahvičku uzavřenou bílým hadříkem a nabídla Tess, aby se napila. Tess však v této době byla schopna se povznést a snít i bez povzbuzení, takže nepřijala než nepatrný doušek, a Marian si po ní důkladně lokla pálenky.

„Zvykla jsem si na to,“ řekla, „a teď toho už nedokážu nechat. Víš, ztratila jsem ho; ty ne, a proto se asi obejdeš bez pití.“

Tess pomyslila, že utrpěla právě tak velkou ztrátu jako Marian, ale jako manželka Angela Clara, alespoň podle zákona, důstojně přijala Marianino rozlišení.

Na tomto poli se Tess plahočila jako otrok za ranních mrazů i za odpoledních dešťů. Když tuřín nevykopávaly, pak tuřín čistily, a to tím způsobem, že z něho zahradnickou žabkou strhávaly hlínu a kořínky, aby se bulvy mohly uskladnit pro pozdější spotřebu. Pokud pršelo, mohly se při této práci schovat pod doškový přístřešek; když však mrzlo, ani silné kožené rukavice je neuchránily, aby jim od ledových kusů, které braly do rukou, nezalézalo za nehty. Přese vše Tess doufala. Byla si jista, že při své velkomyslnosti, již pořád

310

ještě považovala za hlavní rys Clarovy povahy, se k ní Clare dříve či později vrátí.

Když Marian nacházela křemínky neobyčejných tvarů, o nichž jsme se zmínili, a rozjařena pálenkou řičela smíchy, zůstávala Tess neúčastně vážná, často zahlížely krajinou směrem, kde se, jak věděly, vinul Var či Froom, třebaže řeku vidět nemohly; a s pohledem upřeným do závojů šedavé mlhy si představovaly časy, které tam strávily.

,,Ach,“ říkala Marian, „já bych byla tak ráda, kdyby sem přišla ještě jedna nebo obé dvě z našeho starého kroužku! Pak bychom tu na poli vzpomínaly na Talbothays každý den, a mluvily o něm, o tom, jak nám tam bývalo krásně, o všem tom hezkým, co jsme tam prožily, a všechno by se to zase vrátilo, nebo aspoň by nám to tak připadalo!“ Marian zněžněly oči a hlas jí při té představě zjihl. „Napíšu Izz Huettové,“ řekla. „Bydlí teď doma a nic nedělá, to vím, a dám jí vědět, že jsme tady, a napíšu jí, aby přijela; a Retty se snad už taky vede dost dobře.“

Tess proti jejímu návrhu nic neměla; a znovu pak o tomto záměru vnést si sem starou talbothayskou pohodu slyšela o dva tři dny později, kdy jí Marian řekla, že Izz odpověděla na její dotaz a slíbila, že bude-li moci, přijede.

Taková zima nebyla už léta. Plížila se pokradmými a odměřenými posuny, připomínajícími tahy šachisty. Jednoho rána nečetné osamělé stromy a trnovníky v pásech živých plotů vypadaly, jako by byly zaměnily rostlinný zevnějšek za živočišný. Každá větévka byla pokryta bílými chloupky jako kožešinkou, která na ní během noci vyrostla z kůry a zečtyřnásobila její dosavadní objem; celý keř nebo strom byl jako náčrtek z rozježených bílých čar na smutně šedé obloze a obzoru. Na kůlnách a na zdech se objevily pavučiny, jichž si nikdo nikdy nevšiml; začalo je být vidět teprve v krystalizujícím ovzduší a visely na výčnělcích domů, sloupků a branek jako smyčky z vláken bílé vlny.

Po tomto období zmrazených par nakrátko udeřil suchý mráz, za něhož na náhorní plošinu u Flintcomb-Ash potichu začali přilétat podivní ptáci od severního pólu, vyzáblá strašidelná stvoření se zoufalstvím v očích — v očích, které v ne

311

přístupných polárních oblastech přihlížely nesmírným katastrofickým hrůzám, jaké lidské bytosti nikdy nespatřily, za mrazů tak krutých, že by je žádný člověk nesnesl; které ve vystřelujících světlech polární záře viděly, jak pukají ledovce a sesouvají se ledové hory, které byly bezmála oslepeny v náporech příšerných bouří, za nichž se země bortila; a jejich výraz si uchoval rysy vepsané takovýmito prožitky. Tito bezejmenní ptáci se přibližovali až těsně k Tess a Marian, ale nepodávali svědectví o tom, co poznali a co lidstvo nikdy nezahlédne. Neměli v sobě cestovatelskou touhu vyprávět a s němou lhostejností přehlíželi své zkušenosti, jimž nepřisuzovali žádný význam pro bezprostřední dění na této vrchovině — pro všední pohyby obou dívek, které svými kopáčky rozbíjely hroudy a odkrývaly ledacos, co tito návštěvníci uvítali jako potravu.

A pak byl jednoho dne vzduch otevřené krajiny prosycen čímsi zvláštním. Nastalo vlhko, které nebylo deštivé, a zima, jež nebyla mrazivá. Studila dvojici v očích, rozbolavěla jim obočí, pronikala až do kostí a neprochlazovala ani tak povrch těla jako spíše jeho vnitřek. Věděly, že to věští chumelenici, a v noci začalo sněžit. Tess, ubytovaná v chalupě s teplým průčelím, jež hřálo každého osamělého chodce, když se u něho zastavil, se v noci probudila a slyšela nad došky zvuky vyvolávající dojem, že se střecha stala hřištěm všech vichrů. Když si ráno při vstávání rozsvítila lampu, zjistila, že štěrbinou v okně navál sníh a utvořil před ním kužel nejjemnějšího poprašku a že také napadal komínem; pokrýval podlahu ve vrstvě silné jako podrážka, na níž Tessiny boty při každém kroku zanechávaly stopy. Bouře vířila tak prudce, že se v kuchyni tvořila sněžná mlha, bylo však ještě příliš tma, aby bylo možno venku něco zahlédnout.

Tess věděla, že s tuříny už nebudou moci pokračovat; a než při své malé slabé lampičce dosnídala, přišla jí Marian říci, že dokud se počasí nezmění, mají se přidat k jiným ženám, které ve stodole dělají ze slámy došky. Jakmile se tedy venku jednolitý příkrov temna začal měnit v nespořádanou směsici šedých odstínů, zhasily lampu, navlékly na sebe nejsilnější zástěry, uvázaly si kolem krku a přes prsa vlněné šály a vydaly

312

se ke stodole. Sníh přitáhl za ptáky z polárních krajů jako bílý sloupec mračna, v němž se nedaly rozeznat jednotlivé vločky. Vichr, který s sebou nesl vůni ledovců, arktických moří, velryb a bílých medvědů, tak strhával sníh, že bičoval zemi, ale nedosedal na ni. Dívky se jím v předklonu prodíraly přes zdrsnělá pole a postupovaly co možná v krytu živých plotů, ovšem ploty byly ve vánici spíše jako cedníky než jako zástěny. Vzduch prosycený šedavými spoustami a zkalený do sinavosti vířil, strhával je do všech stran a proměňoval kraj v bezbarvou změť. Obě mladé ženy však byly docela spokojené; na suché vysočině není takové počasí samo o sobě nijak skličující.

„Haha! Ti chytří ptáci ze severu věděli, že tohle přijde,“ říkala Marian. „Povídám ti, letí těsně před tím celou cestu od Severky. A tvůj manžel, má milá, se určitě celou tuhle dobu peče ve vedrech. Bože, teď kdyby tak moh zahlídnout svou krásnou ženu! Ne že by tohle počasí nějak škodilo tvý kráse — vážně, spíš jí svědčí!“

„Nepřipomínej mi ho, Marian,“ řekla Tess stroze.

„Dobře, ale — ty ho máš stejně ráda. Že máš?“

Místo odpovědi se Tess se slzami v očích prudce otočila směrem, kde si představovala, že leží Jižní Amerika, a sešpulenými rty vydechla do sněhové fujavice vášnivý polibek.

„No tak — vím, že ho máš ráda. Namouduši, je to pěkně divný, aby takhle žili manželé! Tak — a už neřeknu ani slovo! Tam ve stodole u pšenice nám to počasí vadit nebude, ovšem dělat došky je hrozně těžká práce — horší než kopat tuřín. Já to vydržím, protože jsem při těle, ale ty jsi slabší než já. Nechápu, že tě na to pán posílá.“

Došly k pšeničné stodole a vstoupily. Jeden konec dlouhého stavení byl plný obilí; uprostřed se dělaly došky a tam bylo také již od minulého večera připraveno v doškářském lisu tolik snopů pšenice, kolik jich ženy za den stačí zpracovat.

,,Jé, tamhle je Izz!“ zvolala Marian.

Byla to Izz a vyšla jim vstříc. Celé minulé odpoledne sem šla z domova pěšky, a protože netušila, že sem je tak daleko, dorazila pozdě, krátce předtím, než začalo sněžit, a přespala v hospodě. Statkář se s její matkou dohodl, že ji přijme, jestliže

313

nastoupí dnes, a Izz se bála zklamat ho nějakým odkladem.

Kromě Tess, Marian a Izz zde byly dvě ženy ze sousední vesnice, dvě sestry — mužatky, v nichž Tess s úlekem poznala černou Kar, Zelenou královnu, a její mladší sestru Kulovou královnu — ty dvě, které se s ní chtěly poprat při půlnoční hádce u Trantridge. Nezdálo se, že by si na ni vzpomínaly, a patrně si žádná z nich opravdu nevzpomněla, protože tenkrát byly opilé, a navíc pracovaly v Trantridgi stejně jako tady jenom přechodně. Dávaly přednost mužské práci všeho druhu, včetně hloubení studní, oplocování, kopání příkopů a jam, a nic je nezmáhalo. Byly také proslulé doškařky a dívaly se na ostatní tři trochu svrchu.

Natáhly si rukavice, stouply si v řadě proti lisu, který se skládal ze dvou sloupů spojených příčným břevnem, pod nímž byly klasem dopředu složeny snopy připravené na došky, a daly se do práce. Břevno se stlačovalo kolíky ve sloupech a klesalo, jak ubývalo snopů.

Jak denní jas sílil, pronikalo do stodoly světlo vraty, ovšem zdola, ze sněhu, nikoli shora z oblohy. Dívky vytahovaly z lisu hrst po hrsti, ale protože tu byly přítomny dvě ženy, které si vyprávěly klepy, nemohly se ze začátku Marian a Izz rozpovídat o starých časech, jak toužily. Náhle zaslechly tlumený krok koně a ve vratech stodoly se objevil statkář. Když seskočil, přistoupil až těsně k Tess a dlouze, zamyšleně si ze strany prohlížel její obličej. Neotočila se hned, ale jeho nehnutý postoj ji přiměl se ohlédnout, a tu zjistila, že její zaměstnavatel je onen rodák z Trantridge, kterému na silnici prchla, protože se zmínil o její minulosti.

Cekal, až vynese hotové otýpky ven na hromadu, a pak řekl: „Tak vy jste ta mladice, co mi měla za zlé mou zdvořilost? Sper mě ďas, jestli jsem si to neříkal, hned jak jsem slyšel, že vás žena vzala! No, myslela jste si, že jste na mě vyzrála poprvé u hospody se svým miláčkem a pak znova na silnici, když jste utekla, ale teď jsem myslím vyzrál já na vás.“ Zakončil svou řeč surovým smíchem.

Tess, jež byla mezi mužatkami a nájemcem jako pták lapený v síti, neodpověděla a vytahovala dál slámu. Vyznala se

314

v lidských povahách sdostatek, aby věděla, že ze strany svého zaměstnavatele se dvoření obávat nemusí, spíše pronásledování za pokořující způsob, jakým s ním jednal Clare. Celkem vzato jí bylo milejší, když k ní měl muž takovýto vztah, a připadala si dost statečná, aby jej snášela.

„Vy jste se asi domýšlela, že jsem se do vás zamiloval, co? Některé ženské jsou tak pitomé, že berou každý pohled jako vážné úmysly. Ale nic nevyžene mladým holkám podobné nesmysly z hlavy líp než práce v zimě na poli, a vy jste podepsala smlouvu až do Marie Kleofášovy. Tak co, omluvíte se mi?“

„Myslím, že byste se měl omluvit vy mně.“

„No — jak je libo. Ale uvidíme, kdo je tady pánem. To je všechno, co jste za dnešek udělala?“

„Ano.“

„To tedy je pěkně málo. Podívejte se, co nadělaly tamhlety.“ Ukázal na obě statné ženy. „Ostatní taky pracovaly víc než vy.“

„Všechny to umějí od dřívějška, a já ne. A myslela jsem, že vám na tom nezáleží, když to je úkolová práce a dostaneme zaplaceno jen za to, co jsme udělaly.“

„Ale záleží, záleží. Potřebuji mít stodolu prázdnou.“

„Budu pracovat celé odpoledne, místo abych odešla ve dvě jako ostatní.“

Nabručeně se na ni podíval a odešel. Tess si uvědomila, že na horší místo se snad ani dostat nemohla; ale cokoli bylo lepší než dvoření. Když byly dvě hodiny, zkušené doškařky do sebe obrátily poslední půlpintu ze své láhve, odložily srpy, stáhly poslední došky a odešly. Marian a Izz by byly učinily totéž, když však slyšely, že Tess má v úmyslu zůstat, aby delší pracovní dobou vyrovnala nedostatek zručnosti, nechtěly ji opustit. Marian vyhlédla do sněhu, který pořád ještě padal, a zvolala: „Tak, a teď jsme tady samy.“ Rozhovor se konečně stočil k jejich dávným zážitkům v mlékárně a samozřejmě k příhodám jejich lásky k Angelu Clarovi.

„Izz a Marian,“ řekla paní Clarová s důstojností, jež navýsost dojemně prozrazovala, jak málo je ženou, „nemohu se s vámi teď o panu Clarovi bavit tak, jako jsme se o něm baví-

315

valy kdysi. Samy jistě chápete, že ne, protože i když ode mne prozatím odešel, je můj manžel.“

Izz byla ze všech čtyř dívek, které milovaly Clara, od přírody nejrozpustilejší a nejuštěpačnější. „Byl nepochybně báječný milenec,“ řekla, „ale nemyslím, že by byl zrovna milující manžel, když od tebe odešel tak brzo.“

„Musel — byl nucen odjet, aby se podíval, jak to tam vypadá, “ bránila ho Tess.

,,Moh s tebou zůstat přes zimu.“

„Ach — to byla náhoda — nedorozumění —, o to se hádat nebudeme,“ odpověděla Tess s hlasem plným slz. „Možná že spousta věcí mluví v jeho prospěch! Neodešel tak jako někteří manželé, aby mi nic neřekl, a mohu se kdykoli dovědět, kde je.“

Potom se při osekávání obilných klasů nadlouho zasnily, vytahovaly slámu, srovnávaly si ji pod paží, ořezávaly klasy srpem, a ve stodole nebylo slyšet než šustění slámy a chrustání srpů. Náhle Tess opustily síly a sklesla na hromadu klasů u svých nohou.

„Já jsem věděla, že to nevydržíš!“ zvolala Marian. „Na tuhle práci je třeba mít tvrdší tělo, než máš ty!“

V tu chvíli vstoupil nájemce. „Tak takhle pracujete, když já tu nejsem,“ řekl jí.

„Tratím na tom já, “ hájila se. „Ne vy.“

„Potřebuji to mít hotovo,“ řekl umíněně, prošel stodolou a vyšel druhými vraty.

„Nevšímej si ho, to známe,“ řekla Marian, „však tu už nějaký čas pracuju. Teď pojď a tady si lehni, a Izz a já budem dělat za tebe.“

„Nechci, abyste za mě pracovaly. Jsem taky větší než vy.“ Byla však tak zmožena, že se podvolila, na chvíli si lehla a odpočívala na hromadě drchanky — zbytcích po vytahání rovných stébel —, kterou házely na protější stranu stodoly. Stejný podíl jako těžká práce mělo na jejím zhroucení i rozrušení z toho, že se opět hovořilo o jejím rozchodu s manželem. Ležela ve stavu, v němž vnímala, ale pozbyla vší vůle, a šustění slámy i chrustot srpů, jak dívky ořezávaly klasy, k ní doléhaly s tíživostí tělesných dotyků.

316

Kromě těchto zvuků slyšela ve svém koutě i šepot dívčích hlasů. Byla si jista, že pokračují v načatém hovoru, mluvily však tak tiše, že nerozuměla ani slovo. Byla čím dál zvědavější, o čem hovoří, až nakonec přesvědčila sama sebe, že už je jí lépe, vstala a dala se zase do práce.

Potom se zhroutila Izz Huettová. Předchozí večer ušla přes dvanáct mil, ulehla o půlnoci a vstávala v pět hodin ráno. Jenom Marian dík své láhvi pálenky a statné postavě tolik netrpěla námahou zad a paží. Tess naléhala na Izz, aby odešla, a tvrdila, že už jí je lépe, že dokončí práci bez její pomoci a rozpočítá pak snopy rovným dílem.

Izz vděčně přijala její nabídku a vyklouzla velkými vraty na zasněženou cestu k domovu. Marian uvedla pálenka tak jako každé odpoledne touto dobou do rozcitlivělého rozpoložení.

,,To bych si o něm nebyla nikdy pomyslela — nikdy!“ řekla zastřeným hlasem. ,,A já ho tolik milovala! Nevadilo mi, že má tebe. Ale to s Izz byla hanebnost!“

Tess si málem uřízla srpem prst, jak se zhrozila jejích slov.

,,To mluvíš o mém manželovi?“ zakoktala.

„Ano, mluvím. Izz říkala: ,Nepovídej jí to,‘ ale já to stejně nevydržím! Co on chtěl, aby Izz udělala! Chtěl po ní, aby s ním jela do Brazílie.“

Tessin obličej zbělel jako okolní krajina a z jeho křivek se vytratil všechen život. „A Izz odmítla jet?“ zeptala se.

„Nevím. Ale nějak si to rozmyslel.“

„Pf — tak to nemyslel vážně! To byl jen takový mužský žertík!“

„Myslel to vážně, protože ji vezl hezký kus cesty ke stanici.“

„Nevzal ji s sebou!“

Mlčky vytahovaly stébla a Tess zničehonic vypukla v pláč.

„No tak,“ řekla Marian. „Teď mě mrzí, že jsem ti to pověděla!“

„Ne. Udělala jsi moc dobře. Žiju celou dobu v samém zoufání a jak tělo bez duše a vůbec nevidím, k čemu to může vést. Měla jsem mu psát častěji. Říkal, že za ním nesmím

817

chodit, ale neříkal, že mu nesmím napsat, kdykoli se mi zachce. Nebudu to už odkládat! Je to moje chyba a nedbalost, že jsem nechala všechno jenom na něm!“

Šero ve stodole houstlo a přestaly vidět na práci. Sotva se Tess ten večer vrátila domů a octla se o samotě ve své vybílené komůrce, se vší vášní se jala psát dopis Clarovi. Potom ji však začaly zmáhat pochybnosti a nedokázala jej dokončit. Stáhla prsten ze stužky, na níž jej nosila co nejblíže srdci, a celou noc si ho ponechala na prstě, jako by se chtěla utvrdit v pocitu, že je skutečně ženou toho uhýbavého milence, který krátce po odchodu od ní dokázal navrhnout Izz, aby s ním jela do ciziny. Když to ví, jak by se ho mohla dopisem doprošovat nebo mu dávat najevo, že o něho ještě stojí?

XLIV

Příhoda, o níž se dověděla ve stodole, opět obrátila její myšlenky směrem, jímž se před nedávnem ubíraly nejednou, ke vzdálené emminsterské faře. Právě prostřednictvím jeho rodičů měla Clarovi, kdyby chtěla, poslat dopis, a kdyby se octla v potížích, měla napsat přímo jim. Ovšem pocit, že nemá mravní právo se k němu hlásit, v ní vždy přemohl touhu mu takto napsat; pro rodinu na faře stejně jako pro své rodiče od svatby vlastně neexistovala. Vzdálila se tak oběma stranám sama, což odpovídalo její nezávislé povaze, které se příčilo vyžadovat z milosti nebo ze soucitu něco, co by si po spravedlivém posouzení vlastních zásluh právem nezasloužila. Byla odhodlána podle svých schopností bud vydržet, nebo padnout, odhodlána vzdát se svých ryze formálních nároků na cizí rodinu, kterých nabyla jen skutečností tak nicotnou, že jeden z jejích členů ve chvíli slabosti vepsal do matriky své jméno vedle jejího.

Ale teď, k uzoufání zraněná Izziným vyprávěním, už neměla sílu se odříkat. Proč jí její manžel nenapsal? Jasně jí přece naznačil, že se od něho přinejmenším doví, kam odcesto—

318

val, ale neposlal jí ani řádek se sdělením adresy. Opravdu o ni nestojí? Ale co když je nemocen? Je na ní, aby něco podnikla? Jistěže by mohla jako opuštěná žena sebrat odvahu, zajít na faru, přeptat se a projevit lítost, že jí nepíše. Je-li Angelův otec tak dobrý člověk, jak o něm všichni říkají, jistě dokáže pochopit její zmučené srdce. Své hmotné potíže zatají.

Neměla možnost odejít ze statku ve všední den; v úvahu přicházela pouze neděle. Protože Flintcomb-Ash ležel uprostřed křídové plošiny, k níž dosud nedosáhla železnice, nezbývalo jí než vydat se pěšky. A protože ji čeká vzdálenost patnácti mil tam a pak zase zpátky, bude si muset nastavit den a vstát velice záhy.

O čtrnáct dní později, když sešel sníh a po něm udeřil tuhý holomráz, rozhodla se využít stavu cest a uskutečnit svůj pokus. Tu neděli ve čtyři hodiny ráno sešla dolů a vykročila do světla hvězd. Počasí bylo ještě příznivé a země jí zvonila pod nohama jako kovadlina.

Její výprava velice zajímala Marian a Izz, protože věděly, že podniká cestu kvůli svému manželovi. Bydlely v chalupě ještě kousek dál cestou úvozem, ale přišly, pomáhaly Tess, když se vypravovala, a přesvědčovaly ji, že si má obléci svoje nejhezčí šaty, aby si získala srdce manželových rodičů; naproti tomu Tess, jež znala přísné kalvínské zásady pana Clara, nepřikládala šatům žádnou váhu. Od její smutné svatby teď uplynul rok, a Tess si z trosek své tehdy bohaté výbavy uchovala dost věcí, aby se mohla pěkně obléci jako prosté venkovské děvče bez ohledů na poslední módu. Vzala si měkce šedé vlněné šaty s bílým nabíraným límečkem, který se odrážel od růžové pleti jejího obličeje i krku, a černý sametový kabát a klobouk.

„Škoda nastokrát, že tě tvůj manžel teď nemůže vidět — vypadáš jako opravdová krasavice!“ řekla Izz Huettová, když se dívala na Tess stojící na prahu mezi ocelovým svitem hvězd venku a žlutým světlem svíčky v místnosti. Izz velkoryse pomíjela svůj vlastní vztah k této situaci. Nemohla — žádná žena se srdcem větším než lískový oříšek nemohla — vůči Tess v její přítomnosti chovat nepřátelské pocity, protože Tess měla na příslušnice svého pohlaví neobyčejně hřejivý a silný

319

vliv, který v nich podivuhodně přemáhal nepěknou ženskou nevraživost a soupeřství.

Nakonec ještě tu něco poopravily, tam zase přihladily, a pak ji propustily; Tess pohltil třpytivý předjitřní vzduch. Slyšely klapot jejích kroků po tvrdé cestě, jak vyrazila ostrou chůzí. I sama Izz doufala, že Tess bude přát štěstí, a třebaže si nijak necenila svých předností, byla ráda, že když ji Clare tehdy sváděl, cosi jí nedovolilo, aby své přítelkyni ublížila.

Uplynul rok, bez jediného dne rok od Clarovy svatby s Tess a bez několika málo dní rok od chvíle, kdy ji opustil. A přece Tess nijak neskličovalo, že se vydává na spěšnou cestu za takovýmto cílem, že za zimavého suchého jitra kráčí řídkým vzduchem zdejších křídových hřbetů; když vycházela, bezpochyby snila o tom, že si získá srdce své tchyně, že té paní vypoví celý svůj příběh, získá si ji na svou stranu a tím si vydobude zpět i svého zatoulance.

Včas dorazila k okraji prudkých svahů, pod nimiž se táhlo jílovité Blackmoorské údolí, teď za rozbřesku zamžené a ztichlé. Bezbarvý vzduch vysočiny zde vystřídalo sytě modré ovzduší. Místo rozlehlých stoakrových lánů, na nichž si už navykla lopotit, se pod ní prostírala malá políčka, která měla sotva půl tucet akrů, tak četná, že z této výšky vypadala jako oka sítě. Zde byl kraj bělavě hnědý; dole byl stejně jako v údolí Froomu trvale zelený. Ovšem v tomto údolí mělo svůj původ její trápení, a proto už je nemilovala tak jako kdysi. Krása pro ni stejně jako pro všechny, kdo poznali silný cit, nespočívala ve věci samé, ale v tom, co věc představuje.

Údolí se jí táhlo po pravici a Tess mířila stále k západu; prošla nad Hintocky, v pravém úhlu přeběhla silnici ze Sherton-Abbasu do Casterbridge, spěchala přes kopce Dogbury a High-Stoy a přes údolí mezi nimi, zvané Ďáblova kuchyně. Stoupala po cestě až k Ruce na kameni, kde tiše a osaměle stojí kamenný sloup, označující místo zázraku či vraždy nebo obojího. O tři míle dál přešla přes opuštěnou a přímou římskou silnici, jíž se říkalo Long-Ash-Lane; hned se jí však opět vzdalovala a sestoupila po příčné cestě z kopce do malého městečka či obce Eversheadu, takže měla za sebou přibližně polovinu cesty. Zde se zastavila a podruhé se

320

— dost vydatně — nasnídala; nikoli v „Sow-and-Acorn“, protože hospodám se raději vyhýbala, ale v jedné chalupě u kostela.

Druhá polovina její pouti vedla příjemnější krajinou, úvozem zvaným Benvillská cesta. Jak se však krátily míle mezi ní a cílem její pouti, Tess ztrácela sebedůvěru a čím dál více se lekala toho, co podniká. Její záměr nabýval tak hrozivých obrysů a ona vnímala krajinu tak nepozorně, že několikrát nechybělo mnoho a byla by zabloudila. Přece však kolem poledního stanula u branky na okraji doliny, v níž se prostíral Emminster se svou farou.

Čtverhranná věž, pod níž, jak viděla, právě stál farář před shromážděním své obce, jí připadala přísná. Zalitovala, že si nějak nezařídila, aby přišla ve všední den. Takový zbožný muž možná pocítí pohoršení nad ženou, která si vybrala neděli, a vůbec si neuvědomí, že to bylo v jejím případě nevyhnutelné. Teď však už nezbývalo než jít dál. Zula si pevné boty, v nichž došla až sem, a obula si své hezké, jemné z lakové kůže, zastrčila ty těžké do živého plotu vedle sloupku branky, kde je později zase snadno najde, a scházela z kopce; jak se blížila k faře, vytrácela se jí z tváří svěží barva, kterou získala na ostrém vzduchu.

Tess doufala, že jí snad bude přát nějaká náhoda, nepřálo jí však nic. Keře na trávníku před farou nepříjemně harašily v mrazivém větříku. Přestože si oblékla to nejlepší, co měla, při vší své představivosti se nedokázala vžít do pocitu, že tento dům obývají její blízcí příbuzní. A přece ji od nich ani povahově, ani citově neoddělovalo nic podstatného — ve svých bolestech, radostech, myšlenkách, ve svém zrození, smrti i posmrtném životě byli právě takoví jako ona.

Vší vůlí si dodala odvahy, prošla brankou a zazvonila u dveří. Stalo se, teď už nelze couvnout. Ne; nic se nestalo. Po jejím zazvonění se nikdo neukázal. Bylo třeba se odhodlat a pokusit se znovu. Zazvonila podruhé, opět čekala, a rozrušena tím, co činí, a navíc vyčerpána únavou z patnácti mil chůze, opřela se loktem o zeď u vchodu, druhou ruku založenou v bok. Vítr byl tak řezavý, že listy břečťanu zkrabatěly a zešedly a narážely jeden o druhý s vytrvalostí, jež jí roze-321

chvívala každý nerv. Po silnici za brankou se smýkal sem a tam kus zakrváceného papíru, stržený ze smetiště někoho, kdo si koupil maso; byl příliš lehký, aby zůstal ležet, a příliš těžký, aby odlétl, a v jeho blízkosti se ve větru zmítalo několik stébel.

Podruhé zazvonila hlasitěji, ale stejně nikdo nepřišel. Odstoupila od vchodu, otevřela si vrátka a vyšla. A přestože váhavě zahlížela k průčelí domu, jako by se chtěla vrátit, úlevně si oddychla, když za sebou branku zavřela. Tížil ji pocit, že ji třeba poznali (i když nemohla říci jak) a dali příkaz jí neotevřít.

Došla až na roh. Udělala všechno, co mohla; a přece se s odhodláním nepoddat se své nynější rozechvělosti, protože by to do budoucna znamenalo další trápení, vracela kolem domu zase zpět a dívala se do všech oken.

Ach — pochopila, že jsou všichni do jednoho v kostele. Vzpomněla si, jak jí manžel vyprávěl, že jeho otec trvá na tom, aby na ranní bohoslužby chodila celá domácnost včetně služebných, a že proto potom po návratu domů jedí studené jídlo. Bylo tedy třeba počkat, až bohoslužby skončí. Nechtěla zůstávat na místě, aby nebudila pozornost, a vykročila ke kostelu, kolem něhož vedla cesta z města. Když však došla ke hřbitovním vratům, začali se lidé hrnout z kostela a Tess se octla mezi nimi.

Emminsterské shromáždění se na ni dívalo, jak jen se může na nevšední, zřejmě cizí ženu dívat shromáždění lidí z venkovského městečka, když se ve sváteční dny vrací domů.

Zrychlila krok a vystupovala po cestě, po níž sem přišla, aby mezi jejími živými ploty našla útočiště, než farářova rodina poobědvá a nastane čas příhodný k návštěvě. Brzy se vzdálila od lidí, kteří vyšli z kostela, a za zády měla jenom dva mladé muže, kteří si zavěšeni jeden do druhého rázně vykračovali za ní.

Jak se přibližovali, slyšela jejich hlasy zaujaté vážným rozhovorem a s hbitostí danou všem ženám v podobném postavení okamžitě poznala totéž hlasové zabarvení, jako měl její manžel. Chodci byli jeho dva bratři. Zapomněla na všechny své záměry a jen se hrozila, aby ji nepředešli teď,

322

celou rozrušenou, nepřipravenou na setkání; přestože věděla, že ji nemohou poznat, pudově se lekala jejich pátravých pohledů. Čím šli rychleji, tím rychleji šla i ona. Bratři se zřejmě chtěli před návratem domů k svačině či obědu jen projít a zahřát si ostrou chůzí údy prochladlé sezením při dlouhé bohoslužbě.

Před Tess kráčela do kopce jenom jedna osoba — mladá žena, patrně z lepších kruhů, nikoli nezajímavá, i když možná poněkud strojená a upjatá. Tess se chystala ji předejít, ale tu se její dva spěchající švagři octli tak těsně za jejími zády, že slyšela každé slůvko jejich rozhovoru. Nemluvili o ničem, co by ji mohlo zvláště zajímat, ale pak si jeden z nich povšiml mladé dámy vpředu a prohodil: „Tamhle jde Mercy Chantová. Pojď, doženeme ji.“

Tess znala to jméno. Byla to žena, jež se měla podle přání svých i Angelových rodičů stát Angelovou životní družkou a s níž by se patrně byl oženil, kdyby mu nebyla vstoupila do cesty ona. Ale i kdyby to nevěděla, byla by se to dověděla vzápětí, protože jeden z bratří pokračoval: „Ach, chudák Angel, chudák Angel! Jak to hezké děvče vidím, jen čím dál víc lituji, že se tak ukvapeně zahodil s tou dojičkou nebo co to bylo zač. Stejně je to nějaká podivná záležitost. Nevím, jestli za ním už přijela nebo dosud ne; ale když mi před několika měsíci psal, ještě u něho nebyla.“

„Nevím. Poslední dobou mi o ničem neříká. Začal se mi odcizovat už svými prapodivnými názory a tím jeho neuváženým sňatkem jako by se to bylo jen dovršilo.“

Tess šla do kopce čím dál rychleji, nemohla před nimi však utíkat, aniž vzbudila pozornost. Nakonec ji dohnali a předešli. Mladá dáma, pořád ještě o kus napřed, zaslechla jejich kroky a otočila se. Nastalo zdravení a potřásání rukou a trojice pokračovala v cestě společně.

Záhy se přiblížili k vrcholu kopce, který si zřejmě stanovili jako místo, kam až se projdou, zvolnili krok a stočili se všichni tři stranou k brance, u níž se Tess před hodinou zastavila, aby si prohlédla město, než do něho sestoupí. Zatímco rozprávěli, jeden z duchovních bratří opatrně hrábl deštníkem do živého plotu a cosi vytáhl na světlo.

323

„Tady je pár starých bot,“ řekl. „Asi je zahodila nějaká tulačka nebo někdo takový. “

„Nějaká podvodnice, která chtěla přijít do města bosa, aby v nás vzbudila soucit“ řekla slečna Chantová. „Ano, určitě, jsou to krásné vycházkové boty — vůbec nejsou roztrhané. To je ale hanebnost! Vezmu je domů pro nějakou chudinku.“

Cuthbert Clare, protože on boty našel, jí je podal na zahnutém držadle deštníku, a Tessiny boty byly vy vlastněny.

Tess, jež zaslechla tato slova, kolem nich prošla se spuštěným vlněným závojem, a když se po chvíli ohlédla, viděla, že se kostelní společnost vzdaluje od branky i s jejími botami a vrací se z kopce dolů.

Naše hrdinka se pak opět vydala na cestu. Slzy, oslepující slzy jí kanuly po tvářích. Věděla, že to je jenom pocit, ničím nepodložený dojem, když chápe tuto příhodu jako své zatracení, ovšem nedokázala se přes ni přenést, byla příliš bezbranná, aby měla sílu čelit všem těm zlým znamením. Na návrat do fary neměla ani pomyšlení. Angelově ženě téměř připadalo, jako by ji byli ti — podle jejího názoru — přejemnělí kněží na ten kopec vyštvali, protože jí pohrdají. Jakkoli se té urážky dopustili nevědomky, bylo dost škoda, že narazila na syny a nikoli na otce, který při vší své omezenosti nebyl zdaleka tak strohý a škrobený jako oni a byl v plné míře obdařen láskou k bližnímu. Když si vzpomněla na své uprášené boty, skoro jich litovala, že byly vystaveny takovým dohadům, a cítila, jak beznadějný život čeká jejich majitelku.

„Ach,“ vzlykala dál plna lítosti nad sebou samou, „oni nevědí, že jsem v nich ušla nejhorší kus cesty, abych ušetřila tyhle pěkné, které mi koupil on — ne — nevědí to! A nenapadlo je, že taky vybral barvu těch krásných šatů — nenapadlo — jak by taky mohlo! A kdyby to byli věděli, třeba by jim to bylo jedno, protože ho, chudáka, vůbec nemají rádi!“

Potom plakala pro milovaného muže, který svým konvenčním způsobem myšlení způsobil všechno její nynější trápení. Šla svou cestou a nevěděla, že největším neštěstím pro její život je to, že tak po žensku ztratila odvahu v posledním a rozhodujícím okamžiku, protože posuzovala svého tchána podle jeho synů. Právě teď, v tomto postavení by byla vzbu

324

dila ve starých manželech Clarových účast. Jestliže jemnější duševní utrpení méně zoufalých lidí nijak nepoutalo jejich zájem či pozornost, jejich srdce okamžitě vycházela vstříc každému krajnímu případu. Zaujati publikány a hříšníky zapomínali, že by bylo možno ztratit slovo i o bolestech zákoníků a farizejů, a při této své vadě či omezenosti by byli ve vlastní snaše v této chvíli viděli ztracenou bytost právě onoho druhu, který je hoden jejich lásky.

Plahočila se zase zpátky po cestě, po níž se sem blížila ne sice plna naděje, ale s pevným přesvědčením, že se blíží rozhodující okamžik jejího života. Žádný rozhodující okamžik však zřejmě nenastal, a jí nezbývalo než žít dál ve statku na hubených lánech, než zase sebere odvahu vypravit se na faru. Na této zpáteční cestě myslila sama na sebe do té míry, že si odhrnula závoj, jako by chtěla světu ukázat, že se může pochlubit aspoň obličejem, jaký Mercy Chantová nemá. Vzápětí však smutně zavrtěla hlavou. „To nic neznamená — to nic není!“ říkala si. „Nikdo jej nemiluje, nikdo jej nevidí. Komu záleží na tom, jak vypadám, když jsem takový vyvrhel!“

Její cesta domů, to bylo spíše ploužení než pochod. Nebylo v něm radosti, nemělo smysl, mělo jenom směr. Při chůzi po jednotvárné dlouhé Benvillské cestě ji začala zmáhat únava, opírala se u branek a odpočívala u mezníků.

Nezastavila se v žádném domě, teprve když za sebou po sedmi či osmi mílích měla sestup po dlouhém srázném kopci, pod nímž ležela vesnice či městečko Evershead, kde ráno snídala s tak odlišnými představami. Chalupa u kostela, v níž opět zasedla, stála skoro z kraje na tomto konci vesnice, a zatímco žena šla pro Tess nabrat do spíže mléko, zadívala se Tess do ulice a připadlo jí, že osada je úplně liduprázdná.

„Lidé jsou asi na odpoledních bohoslužbách, že?“ zeptala se.

325

„Kdepak, děvenko“ odpověděla stará žena, „na ty je ještě příliš brzy, zatím ani nesezváněli. Všichni šli na kázání tamhle do stodoly. Nějaký křikloun tam káže mezi bohoslužbami — prý báječný, zanícený křesťan, říkají. Ale bože, já ho poslouchat nejdu! Pro mě je už to, co říká z kazatelny pan farář, ohnivé ažaž.“

Zakrátko procházela Tess vesnicí a ozvěna jejích kročejů se odrážela od zdí domů, jako by šla městem mrtvých. Když se blížila ke středu vsi, přidaly se k ozvěně kroků další zvuky; a protože nedaleko silnice viděla stát stodolu, usoudila, že to je patrně ono kázání.

Klidným, jasným vzduchem se kazatelův hlas nesl tak zřetelně, že záhy porozuměla větám, přestože míjela stodolu po její uzavřené straně. Kázání bylo, jak se dalo očekávat, krajně antinomistické; šlo v něm o ospravedlnění vírou, jak je vykládá teologie svatého Pavla. Zanícený mluvčí vysvětloval toto své pevné přesvědčení s horoucím nadšením, s nepřetržitým patosem, protože zřejmě nebyl zkušený ani obratný řečník. Přestože Tess neslyšela začátek kázání, ze stálého opakování pochopila, jaký text si muž vybral:

„Ó nemoudří Galatští! Kdo vás tak zmámil, abyste nebyli povolni pravdě, kterýmž před očima Ježíš Kristus prvé byl vypsán, a mezi vámi ukřižován !“

Tess za stodolou naslouchala a kázání ji zajímalo čím dál více, protože v kazatelově učení poznala názorovou útočnost Angelova otce; její zaujetí ještě vzrostlo, když se řečník podrobně rozhovořil o svém vlastním duchovním vývoji, jak dospěl k tomuto stanovisku. Vykládal, že býval velký hříšník. Hanobil víru, pln zvůle vyhledával bezbožnou a prostopášnou společnost. Nastal však den probuzení a jako člověk se o něj svým vlivem zasloužil především jistý duchovní, kterého zprvu hrubě urazil; jeho slova na rozloučenou mu však pronikla hluboko do srdce a utkvěla tam, až v něm díky nebesům

326

způsobila tuto proměnu a učinila z něho takového člověka, jakým je teď.

Více než výklad však Tess ohromil hlas, který, jakkoli se to zdálo nemožné, byl nepochybně hlasem Aleka ďUrbervilla. S tváří staženou bolestným napětím vykročila kolem stodoly a prošla před jejím vchodem. Nízké zimní slunce zářilo z této strany přímo proti širokým dvoukřídlým vratům; půlka vrat byla otevřena a paprsky se táhly přes celý mlat až ke kazateli a jeho posluchačům, kteří tu našli příjemný úkryt před severním větrem. Posluchači byli vesměs vesničané a mezi nimi stál i muž, který onoho památného dne šel s plechovkou červené barvy. Tess však se soustředila na hlavního účastníka, který stál na několika pytlech zrní tváří k lidem a k vratům. Odpolední slunce jej ozařovalo naplno, a podivné vysilující přesvědčení, že před ní stojí její svůdce, které se v Tess probouzelo od okamžiku, kdy zřetelně slyšela jeho slova, se konečně potvrdilo jako nezvratná skutečnost.

ŠESTÝ DÍL

Napravený

XLV

OD SVÉHO ODJEZDU Z TRANTRIDGE AŽ DO TOHOTO okamžiku ďUrbervilla nezahlédla ani o něm neslyšela.

Setkávala se s ním v těžké chvíli, v jedné z těch, které nedovolují, aby nečekané setkání vyvolalo sebemenší citový otřes. Paměť však je tak neuvážlivá, že i když zde stál zjevně a nepochybně napravený člověk, litující svých minulých výstřelků, na Tess padl strach a spoutal jí nohy, takže nemohla ani odejít, ani vstoupit dovnitř.

Co se v tom obličeji zračilo tenkrát, kdy jej viděla naposledy, a jak vypadal nyní!… Alek byl pořád tak nepříjemný hezounek, nosil teď však pečlivě přistřižené staromódní licousy a černé vousky zmizely: jeho oblečení bylo napůl kněžské, a právě pro tuto úpravu, jež změnila Alekův vzhled natolik, že se z jeho rysů vytratilo všechno floutkovství, Tess na okamžik nemohla ani uvěřit, že to je on.

Slyšet z těchto úst plynout velebná slova Písma, to připadalo Tess v první chvíli děsivě bizarní a nechutně nepatřičné. Tento příliš dobře známý hlas před ní před necelými čtyřmi lety vyslovoval výrazy tak protichůdného významu, že na ni z ironie tohoto rozdílu padla úzkost.

Nebylo to ani tak napravení jako spíše proměna. Někdejší smyslné rysy se přetvořily v tahy vášnivé devótnosti. Křivka rtů, jež působila svůdně, teď zvýrazňovala prosebnou pokoru; žár na tváři, v němž ještě včera bylo možno vidět nevázanost, se dnes obrácením na víru proměnil v jas náboženského zanícení; z živočišnosti se stal fanatismus; z pohanství názory svatého Pavla; z nestoudných živých očí, které za starých časů s takovou převahou sálaly na její tělo, nyní svítila nezkrotná energie náboženského zanícení, jež bylo téměř dravé. Temná zloba, jež vyvstávala na jeho tváři, kdykoli se někdo protivil

331

jeho vůli, teď sloužila k vypodobnění nenapravitelného zvrhlíka, který trvá na tom, že si i nadále bude hovět v kalu.

Zdálo se, že si stýskají i samy jeho rysy. Místo toho, co jim bylo dědičně vrozeno, musely vyjadřovat dojmy, k jakým je Příroda nepředurčila. Jejich nesmírná povznesenost jako by kupodivu byla jakýmsi zvláštním zneužitím, a zušlechťovat je jako by znamenalo dopouštět se podvodu.

Bylo to však doopravdy takové? Nechtěla se poddávat nešlechetným pocitům. D’Urberville není první hříšník, který se odvrátil od špatnosti, aby spasil duši, a proč by to u něho mělo být proti Přírodě? To se v ní jen nepříjemně dotklo její navyklé představy, když slyšela dávný zlý hlas pronášet dobrá nová slova. Čím větší hříšník, tím větší světec, a aby na to člověk přišel, nebylo třeba nijak dlouho hledat v dějinách křesťanství.

Takovéto dojmy v ní vyvstávaly, mlhavé a nikterak vyhraněné. Jakmile pominulo bezdeché překvapení a byla schopna učinit krok, její první myšlenkou bylo zmizet mu z očí. Zřejmě ji dosud nepostřehl, protože stála proti slunci.

Poznal ji však, sotva se pohnula. Její blízkost zapůsobila na jejího někdejšího milence jako úder, mnohem silněji než jeho přítomnost na Tess. Všechen žár i vášnivá, zvučná výmluvnost jako by ho opouštěly. Ret se mu chvěl a zápolil se slovy, která na něm tkvěla; tváří v tvář Tess nebyl s to je pronést. Po prvním pohledu na její obličej se začal zmateně rozhlížet všemi směry, jenom ne k ní, ale každých několik vteřin se k ní vracel zoufalým mžiknutím. Toto ochromení však trvalo jen krátce, protože tak jako jemu ubývalo sil, jí se vracela ráznost, a Tess vykročila co nejrychleji za stodolu a odcházela.

Jakmile byla mocna myšlenky, zhrozila se, jak se změnil jejich vzájemný poměr. On, který přivodil její zkázu, je nyní na straně Ducha svatého, zatímco pro ni není očištění. A jako v oné legendě to skončilo tím, že se náhle objevila jako Venušin obraz na oltáři a kazatelův zápal byl bezmála uhašen.

Šla a ani se neohlédla. Její záda a dokonce i oděv jako by byly nadány citlivostí vnímat paprsky očí — tak živě se jí dotýkal pohled, který k ní, jak jí připadalo, mířil od stodoly.

332

Celou cestu až sem svírala její srdce trpná bolest; nyní ji mučilo cosi jiného. Místo již příliš dlouho přemáhaného hladu po lásce ji pro tuto chvíli zaujal téměř tělesný dotyk neúprosné minulosti, jež ji stále ještě ovíjí. Vědomí viny se v ní vystupňovalo ve skutečné zoufalství. K přerušení souvislosti mezi jejím dřívějším a současným bytím, v jaké doufala, vůbec nedošlo. Minulost se nestane úplnou minulostí, dokud nepomine Tess sama.

Zaujata těmito úvahami přešla opět v pravém úhlu přes severní část Long-Ash-Lane a před sebou spatřila silnici bělavě stoupající k vysočině, za jejímž obrysem ležel zbytek její cesty. Suchý, bledý pás silnice se stroze táhl do dálky, nenarušen jedinou lidskou postavou ani povozem či jinou známkou života, s výjimkou hnědavého koňského trusu, roztroušeného místy po jejím chladném suchopáru. Tess zvolna zmáhala svah a pak za sebou zaslechla kroky; a když se otočila, spatřila dobře známou postavu — tak podivně metodisticky oblečenou —, jediného člověka na světě, s nímž se na této straně hrobu už nechtěla setkat o samotě.

Nezbýval však už čas na rozvažování ani na útěk a Tess se co nejklidněji podrobila nutnosti nechat ho dojít až k sobě. Viděla, že je zadýchaný, ani ne tak rychlou chůzí jako vzrušením, které ho ovládá.

„Tess!“ zavolal.

Zpomalila krok, ale neohlédla se.

„Tess,“ opakoval. ,,To jsem já — Alek d’Urberville.“

Otočila se k němu a on se přibližoval.

„To vidím,“ odpověděla chladně.

„Tak — a to je všechno? Ale nic víc si nezasloužím! Samozřejmě,“ dodal s malým pousmáním, „připadá vám trochu směšné, že mě potkáváte takhle. Ale — s tím se musím smířit… Slyšel jsem, že jste odešla, a nikdo nevěděl kam. Tess, vy se divíte, že jdu za vámi?“

„Dost se divím, a ze srdce bych si přála, abyste to nedělal.“

„Ano — máte proč tak mluvit,“ odpověděl popuzeně, když vykročili společně, Tess velice nerada. „Ale nemylte se ve mně. Žádám vás o to, protože by vás k tomu mohlo svést, jak — pokud jste si všimla —jak mě tam dole opustily síly, když jste se

333

najednou objevila. Ale bylo to jen chvilkové zakolísání, a když se uváží, co jste pro mě znamenala, bylo to docela přirozené. Ovšem vůlí se mi podařilo to překonat — třebaže mě možná považujete za podvodníka, když to říkám — a hned potom jsem si uvědomil, že mezi všemi lidmi na světě, které je mou povinností a které toužím zachránit před budoucím zatracením — vysmějte se mi, jestli chcete — je na prvním místě žena, jíž jsem tak žalostně ublížil. To je jediný důvod, proč za vámi jdu — nic víc.“

Ve slovech její odpovědi se zachvěl nepatrný nádech pohrdání: „A sám sebe jste už zachránil? Košile bližší nežli kabát, jak se říká.“

„Já jsem neučinil nic,“ řekl neúčastně. „Všechno, jak jsem tam vykládal svým posluchačům, učinila nebesa. Zahrňte si mě sebevětším pohrdáním, Tess — nikdy se nemůže vyrovnat opovržení, jakým jsem zahrnul sám sebe — toho hříšníka, jakým jsem býval! Víte, je to zvláštní — věřte mi, nebo ne—, ale mohu vám vyprávět, jakým způsobem došlo k mému obrácení, a doufám, že vás to bude zajímat aspoň natolik, abyste mě vyslechla. Slyšela jste někdy jméno emminsterského faráře — určitě jste je slyšela — starého pana Clara? Je to jeden z nejopravdovějších představitelů své školy, jeden z těch nemnoha zanícených, které církev ještě má. Není tak horlivý jako krajní křídlo věřících křesťanů, s nimiž jsem spjal svůj osud, ale je úplnou výjimkou mezi faráři, z nichž ti mladší svým rozumováním postupně rozmělňují pravou věrouku, až z ní zbývá sotva stín. Rozcházím se s ním pouze v otázce vztahu církve a státu — ve výkladu textu ,Vyjdětež z prostředku jejich a oddělte se, praví Pán‘ — v tom jediném. Je to, jak jsem pevně přesvědčen, člověk, který se při své pokoře stal v naší zemi nástrojem spásy většího množství duší než kdokoli jiný. Víte o něm?“

„Vím,“ řekla.

„Před dvěma třema lety přijel do Trantridge kázat za nějakou misionářskou společnost a já, takový bídák jsem byl, jsem ho urazil, když se ve své nezištnosti snažil mě přesvědčit a uká

334

zat mi cestu. Nebyl mým chováním nijak roztrpčen, prostě mi řekl, že jednoho dne ve mně vzejdou první plody Ducha svatého — že ti, kdo se přišli posmívat, často setrvávají, aby se pomodlili. Jeho slova byla nadána jakousi podivnou silou. Uvízla mi v paměti. Nejvíce na mě ovšem zapůsobila smrt mé matky, a postupně se mi pak otvírala cesta k světlu dne. Od té doby netoužím než předávat pravý názor ostatním, a o to jsem se snažil i dnes — i když v těchto končinách káži teprve krátce. První měsíce svého působení jsem strávil na severu Anglie mezi cizími lidmi, kde jsem si raději odbyl své neobratné začátečnické pokusy, abych si dodal odvahy podstoupit nejtěžší ze všech zkoušek opravdovosti a promluvit k lidem, kteří mě znali a bývali v době temna mými druhy. Kdybyste si jen dovedla představit, Tess, jaká je to radost, bušit do sebe sama, určitě byste —“

„Přestaňte!“ zvolala vášnivě, odvrátila se od něho k brance při cestě a opřela se o ni. „Nevěřím na takové prudké obraty! Protiví se mi, že se mnou takhle mluvíte, když víte — když víte, jak jste mi ublížil! Vy a takoví jako vy si na světě užijete radosti dosyta, podobným, jako jsem já, ztrpčíte život a uvrhnete je v zoufalství, a pak, když už máte všeho dost, je báječné se napravit a myslet na zabezpečení svých radostí i na nebesích! Pryč s takovými — nevěřím ve vás — nenávidím to!“

„Tess,“ naléhal, „nemluvte tak! Našel jsem v tom radostný, nový smysl života! A vy mi nevěříte? čemu nevěříte?“

„Vašemu obrácení na víru. Vašemu náboženskému přesvědčení.“

„Proč?“

Promluvila tlumeněji. „Protože takovým věcem nevěří jeden člověk, který je lepší než vy.“

„Ženský způsob myšlení! A kdo je ten lepší člověk?“

„To vám nemohu říci.“

„Dobrá,“ prohlásil a zdálo se, že rozmrzelost tajená za slovy u něho co chvíli nabude vrchu. „Bože chraň, že bych o sobě chtěl tvrdit, že jsem dobrý člověk, a vidíte, že nic takového neříkám. Dobro je pro mě opravdu čímsi novým — ale nově příchozí vidí někdy nejdále.“

„Ano,“ odpověděla smutně. „Ale nemohu uvěřit, že jste se

335

obrátil a žijete v novém duchu. Obávám se, že takové zanícení, jako cítíte vy, Aleku, nebude mít dlouhé trvání!“

Při těchto slovech se otočila od přelízky, o niž se opírala, a podívala se mu do očí; a tu jeho pohled sklouzl po známé tváři i postavě a zaujatě na ní ulpěl. Nízkost se teď u Aleka neprojevovala, rozhodně však nebyla vymýcena, ba dokonce ani zcela potlačena.

„Nedívejte se tak na mě!“ ohradil se.

Tess, jež si svůj pohyb ani výraz vůbec neuvědomila, okamžitě uhnula pohledem velkých tmavých očí a se zrudlou tváří zakoktala: „Promiňte.” A opět se jí zmocnil nepříjemný pocit, který poznala už dříve, totiž že se dopouští čehosi špatného když setrvává v tělesné schránce, kterou jí Příroda obdařila.

„Ne, ne! Neomlouvejte se mi. Ale když nosíte závoj, abyste ukryla svou krásu, proč jej nemáte spuštěný?”

Stáhla si závoj a rychle poznamenala. „Chrání mě hlavně před větrem.“

„Třeba to vypadá hrubě, že si takhle poroučím,” pokračoval, „ale bude pro mě lepší se na vás příliš nedívat. Mohlo by to být nebezpečné.”

„Tss,” sykla Tess.

„Opravdu, tváře žen si mě až příliš podmaňovaly, abych se jich teď nebál! Evangelista si nemá s ženami a podobně nic začínat — a připomíná mi to staré časy, na které bych rád zapomněl!”

Pomalu šli dál, ale jejich rozhovor se omezil na občasné příležitostné poznámky. Tess se v duchu zamýšlela, kam až s ní půjde, ale dost nerada by ho byla přímo požádala, aby se vrátil. Míjeli branky a přelízky, tu a tam na nich nacházeli červenými nebo modrými písmeny napsaný nějaký text z Písma, a Tess se Aleka zeptala, jestli ví, kdo si dal práci s malováním těchto nápisů. Řekl jí, že k psaní těchto připomínek zaměstnávají on sám a ještě další, kteří s ním zde v okrese působí, jednoho člověka, aby se neopomněl žádný prostředek, jímž se dá pohnout srdcem zkažené generace.

Nakonec je cesta dovedla k místu zvanému „Ruka na kameni”. Byl to nejzapadlejší kout celé vybělené a liduprázdné

336

vysočiny. Půvab, jaký v krajinách vyhledávají umělci a milovníci krásného rozhledu, byl tomuto místu tak vzdálený, že téměř dosahovalo jiného druhu krásy — záporné krásy truchlivosti. Místo se jmenovalo podle kamenného sloupu, který tu stál, zvláštního, beztvarého monolitu z kamene, jaký zde v okolí v žádném lomu neznají a na němž byla hrubě vytesána lidská ruka. Jeho původ i smysl se vykládal rozmanitým způsobem. Někteří odborníci tvrdili, že se zde kdysi tyčil bohoslužebný kříž, z něhož se jako pozůstatek zachoval jenom tento podstavec: jiní říkali, že tu nikdy nic víc nebylo a že sem byl kámen zasazen na označení hranice nebo shromáždiště. Ale ať už se sem dostala tato památka jakkoli, dodává prostředí, v němž je umístěna, jakousi pochmurnou či velebnou náladu; náladu, jež dolehne i na nejlhostejnějšího člověka, který tudy prochází.

„Budu se s vámi muset rozloučit,“ prohodil, když se blížili ke kameni. „V šest hodin večer mám kázat v Abboťs-Cer- nelu a moje cesta vede tady odtud doprava. Také jste mě trochu rozrušila, Tessy — nemohu, nechci říkat proč. Musím od vás odejít a získat zase sílu… čím to, že teď mluvíte tak pěkně? Kdo vás naučil tak pěknému vyjadřování?“

„Ve svém trápení jsem se naučila ledačemu,“ odpověděla vyhýbavě.

„Jaké jste měla trápení?“

Pověděla mu o tom prvním — o jediném, které souviselo s ním.

D‘Urberville úžasem ztratil řeč. „Dovídám se to až dneska!“ zašeptal potom. „Proč jste mi nenapsala, když jste poznala, co vás čeká?“

Neodpověděla; on přerušil ticho a dodal: „Nu —ještě se uvidíme.“

„Ne,“ řekla. „Už se mi nepřibližujte!“

„Rozmyslím si to. Ale než se rozejdeme, pojďte sem.“ Přikročil ke sloupu. „Tady kdysi býval svatý kříž. Nevěřím v ostatky — ale v některých okamžicích se vás bojím — mnohem víc, než se teď musíte bát vy mě. A aby mé obavy nebyly tak velké, přiložte ruku tady k té vytesané a přísahejte, že mě už nikdy nebudete svádět — svou krásou ani jinak.“

337

„Dobrý Bože — jak po mně můžete chtít něco tak zbytečného! Nic mi není tak vzdáleno jako takovéhle pomyšlení!“

„Ano — ale přísahejte mi to.“

Tess, celá vyděšená, se podrobila jeho naléhání; přiložila ruku na kámen a přísahala.

„Mrzí mě, že nejste věřící,“ pokračoval, „že vás nějaký bezvěrec ovládl a rozvrátil vaši duši. Ale teď už dost. Doma se za vás aspoň budu moci pomodlit, a také se pomodlím — a kdoví co se ještě může stát. Tak já už jdu. Sbohem!“

Zahnul v brance v živém plotě a bez jediného pohledu na Tess prošel a vydal se přes dolinu směrem k Abboťs-Cernelu. Na celém způsobu jeho chůze bylo vidět, že je rozrušen; a po chvíli, jako by o tom už delší dobu uvažoval, vytáhl z kapsy malou knížku, mezi jejímiž listy měl složený dopis, ohmataný a zašpiněný, jak jej mnohokrát pročítal. D’Urberville dopis rozložil. Bylo na něm datum staré několik měsíců a podpis faráře Clara.

Dopis začínal vyjádřením pisatelovy nelíčené radosti, že se ďUrberville napravil, a projevem díků, že byl tak laskav a dal o tom farářovi vědět. Obsahoval dále vřelé ujištění pana Clara, že ďUrbervillovi odpouští jeho někdejší chování, a projevoval zájem, jaké má mladý muž do budoucna plány. On, pan Clare, by se s ďUrbervillem rád shledal v církvi, jejímž službám zasvětil tolik let vlastního života, a za tím účelem by mu dopomohl ke vstupu do bohoslovecké koleje; jestliže o to však pan ďUrberville snad nebude mít zájem, protože by to znamenalo odklad, nikterak na tom nemíní trvat jako na prvořadé nezbytnosti. Každý člověk musí pracovat co nejlépe podle svých sil a způsobem, k němuž se cítí povolán Duchem svatým.

D’Urberville si dopis přečetl, pak jej pročítal znovu, a jako by se neúčastně zamýšlel nad sebou samým. Cestou si pročetl ještě několik pasáží z epištol a nakonec se mu na tváři rozhostil klid a jeho duši patrně přestala trápit vidina Tess.

Tess mezitím obcházela úpatí kopce, kolem něhož měla domů nejblíže. Když ušla asi míli, potkala osamělého pastevce.

„Co znamená ten starý kámen, kolem kterého jsem prošla?“ zeptala se ho. „Stával tam někdy svatý kříž?“

338

„Kříž — ne, kdepak kříž! Ten kámen má zlou moc, slečinko. Ten tam za starých časů zasadili příbuzní jednoho zločince, kterého tam přibili za ruku ke sloupu, mučili a potom oběsili. Vespod leží jeho kosti. Prý zaprodal duši ďáblu a občas se tam zjevuje.“

Tess z tohoto nečekaného hrůzného sdělení přejel mráz po zádech a rychle se rozloučila s osamělým mužem. Když došla ke Flintcomb-Ash, bylo už šero, a v úvoze těsně před vesnicí se blížila k dívce s milencem, kteří ji nezpozorovali. Nevykládali si žádné tajnosti a jasný bezstarostný hlas mladé ženy, odpovídající na vřelejší projevy muže, se nesl chladným vzduchem jako jediná útěcha pod stmívajícím se obzorem, zaplněným nehybnou tmou bez nejmenší známky života. Hlasy na okamžik potěšily Tessino srdce, dokud nepochopila, že na jedné či na druhé straně podněcuje tento rozhovor táž přitažlivost, jaká byla předehrou jejích vlastních strastí. Když se přiblížila, dívka se klidně otočila, poznala ji, a mladý muž rozpačitě odcházel. Mladá žena byla Izz Huettová, a zvědavost na Tessinu výpravu v ní okamžitě zatlačila do pozadí její vlastní záležitosti. Tess se nerozhovořila o výsledku cesty nijak jasně a Izz, jež byla jemnocitná dívka, jí začala vyprávět o své malé příhodě, jejíž části byla Tess právě svědkem.

„To je Amby Seedling, ten mládenec, co občas přicházel na výpomoc do Talbothays,“ vysvětlovala lhostejně. „Vyptával se po mně, zjistil, že jsem teď tady, a přišel za mnou. Říká, že mě miluje už dva roky. Ale ani jsem mu na to nic neodpověděla.“

XLVI

Od bezvýsledné cesty uplynulo několik dní a Tess pracovala na poli. Stále ještě vanul suchý zimní vítr, ale zástěn a z proutěných došků, postavená proti němu, ochraňovala Tess před jeho nápory. Za jejím krytem stála také řezačka na tuřín, jejíž čerstvý světle modrý nátěr působil v jinak bez—

339

barvém prostředí téměř křiklavě. Proti její přední straně se táhl dlouhý krecht či „hrob“, v němž se od začátku zimy skladoval tuřín. Tess stála u jeho odkrytého konce, odsekávala žabkou z každého tuřínu drobné kořínky a zemi a pak jej házela do řezačky. Jeden muž otáčel rukojetí stroje, z jehož vnitřku vypadávaly čerstvé řízky. K vůni žlutavých plátků se družilo hučivé pofukování větru, ostrý svist řezacích čepelí a šmikání žabky v Tessině ruce, chráněné koženou rukavicí.

Na rozlehlé ploše bezbarvé polní hnědi, kde byl tuřín už vytrhán, se začaly objevovat čáry temněji hnědých brázd a postupně se rozšiřovaly v pruhy. Po kraji každého z nich se vleklo cosi o deseti nohách, beze spěchu, nepřetržitě, sem a tam po celé délce pole; byli to dva koně a muž a mezi nimi pluh, obracející uprázdněnou zemi k jarnímu setí.

Po celé hodiny nic nenarušilo neradostnou jednotvárnost dění. Potom se daleko za orající skupinkou objevila černá skvrnka. Vyšla z rohu živého plotu, kde byl průchod, a mířila po svahu vzhůru k řezačům tuřínu. Z rozměru pouhé tečky narůstala do rozměrů kuželky, a záhy se ukázalo, že je to člověk v černém, přicházející od Flintcomb-Ashe. Muž u řezačky, který se neměl na co dívat, příchozího nepřetržitě pozoroval, ovšem Tess ho při své práci neviděla, dokud ji její společník neupozornil, že přichází.

Nebyl to její bezohledně tvrdý pán, statkář Groby; byl to kdosi v polokněžském oblečení, ten, v něhož se proměnil někdejší bezprostřední Alek ďUrberville. Protože nebyl rozohněn kázáním, nevyzařovalo z něho takové zanícení, a přítomnost řezače ho, jak se zdálo, uváděla do rozpaků. Tess zbledla úzkostí a stáhla si čepec s volánem hlouběji do čela.

D’Urberville k ní přistoupil a tiše řekl:

„Chci s vámi mluvit, Tess.“

„Nesplnil jste moji poslední prosbu, abyste se mi nepřibližoval!“ řekla.

„Ano, ale mám k tomu vážný důvod.“

„Tak ho tedy řekněte.“

„Je vážnější, než si třeba myslíte.“

340

Rozhlédl se, zdali je někdo neposlouchá. Byli kousek stranou od muže roztáčejícího řezačku a také chod stroje dostatečně bránil, aby Alekova slova dolehla k cizím uším. D’Urbeville se otočil zády k dělníkovi, tak, aby stál mezi ním a Tess.

„Jde o tohle,“ pokračoval jako člověk s rozjitřeným svědomím. „Jak jsem se zamýšlel nad vaší a svou duší, když jsme se minule setkali, zapomněl jsem se vás zeptat, v jakých hmotných poměrech žijete. Byla jste pěkně oblečená a vůbec mě to nenapadlo. Teď ovšem vidím, že je to zlé — horší než bývalo, když jsem vás znával —, než si zasloužíte. A možná jsem to z valné části zavinil já!“

Neodpovídala a on ji tázavě pozoroval, jak se s hlavou skloněnou a s obličejem zcela schovaným pod volánem dala zase do okrajování tuřínu. Domnívala se, že když bude pokračovat v práci, snáze se jí podaří skrýt před ním své pocity.

„Tess,“ dodal s nespokojeným povzdechem, „váš případ byl to nejhorší, čeho jsem se kdy dopustil. Vůbec jsem netušil, jaké to mělo následky, až když jste mi to řekla. Takový neřád jsem byl, takhle zkazit nevinný život! Všechno byla moje vina — celá ta naše podivná záležitost tenkrát v Trantridgi. A vy, pravá krev, jíž já jsem jen bezcennou napodobeninou — slepé mládě, které netušilo, co se může stát! Říkám s naprostou vážností, že ať už k tomu mají rodiče sebelepší pohnutky, nebo to dělají jen z lhostejnosti, je to ostuda, když vychovávají své dcery v tak nebezpečné nevědomosti, jaké léčky a pasti na ně mohou nastražit špatní muži.“

Tess pořád ještě pouze poslouchala a s pravidelností stroje odebírala a odhazovala jednu kulatou bulvu za druhou, nic víc než zamyšlená prostá polní dělnice.

„Ale to není to, co jsem vám přišel říci,“ pokračoval ďUrberville. „Se mnou to vypadá takhle. Nějaký čas po tom, co jste od nás odjela, jsem ztratil matku, a Trantridge teď patří mně. Mám však v úmyslu Trantridge prodat a věnovat se misionářské práci v Africe. Nebudu nijak valný vykonavatel téhle činnosti, o tom není pochyb. A chci se vás zeptat, zdali mi poskytnete možnost, abych splnil svou povinnost — abych jediným správným způsobem napravil to, čeho jsem se vůči vám dopustil: to jest, stanete se mou ženou a pů

341

jdete se mnou?… Mám už tuhle drahocennou listinu. Bylo to poslední přání mé matky. “

S trochu rozpačitým rozechvěním vytáhl z kapsy list pergamenu.

„Co to je?“ zeptala se.

„Povolení k sňatku.“

„Ach ne, pane ďUrberville, ne!“ řekla rychle a couvla.

„Vy nechcete? Proč?“

Když vyslovil tuto otázku, mihlo se ďUrbervillovou tváří zklamání, které nebylo jen zklamáním z nemožnosti splnit povinnost. Byl to nepochybný příznak, že se v něm probudilo cosi ze staré vášně, že ruku v ruce jdou povinnost i touha.

„Opravdu,“ promluvil opět, teď prudčeji, a ohlédl se po dělníkovi, který roztáčel řezačku.

I Tess bylo jasné, že zde nemohou věc vyřešit. Řekla dělníkovi, že za ní přišel pán, s nímž by se chtěla kousek projít, a vydala se s ďUrbervillem přes pole pruhované jako zebra. Když došli k prvnímu čerstvě zoranému pruhu, podal jí ruku, aby jí pomohl přejít; Tess však vykročila přes zobracené hroudy, jako by ho neviděla.

„Vy si mě tedy nevezmete, Tess, a neuděláte ze mne člověka schopného sebeúcty?“ opakoval, sotva přešli brázdy.

„Nemohu.“

„Ale proč?“

„Víte, že k vám nic necítím.“

„Ale třeba byste časem začala cítit, možná — hned, jakmile byste mi odpustila!“

„Nikdy!“

„Proč s takovou jistotou?“

„Miluji někoho jiného.“

Její slova jako by ho naplnila úžasem.

„Milujete někoho jiného?“ zvolal. „A to, co je z mravního hlediska správné a slušné, pro vás nic neznamená?“

„Ne, ne, ne — to neříkejte!“

„Ale stejně, třeba je vaše láska k tomu člověku jenom přechodný cit, který překonáte —“

„Ne-ne.“

„Ano, ano! Proč ne?“

342

„To vám nemohu říci.“

„Musíte, je to věc vaší cti!“

„Tak tedy… Provdala jsem se za něho.“

„Ach!“ zvolal; stál jako bez dechu a zíral na ni.

„Nechtěla jsem o tom mluvit — opravdu ne!“ hájila se. „Tady o tom nikdo neví, nebo se to nejvýš jen tuší. Takže, prosím vás, necháte toho vyptávání? Pamatujte, že teď jsme si cizí.“

„Cizí — my dva? Cizí?“

Jeho tváří se krátce mihl záblesk staré ironie, ďUrberville se však odhodlaně ovládl.

„Tamten člověk je váš manžel?“ zeptal se bezmyšlenkovitě a pokynul k dělníkovi u řezačky.

„Tamten?“ opáčila hrdě. „Ani bych neřekla.“

„Kdo tedy?“

„Neptejte se na věci, o kterých nechci mluvit!“ žádala ho, a jak vzhlédla, vyšlehla k němu její prosba z celého jejího obličeje i z očí zacloněných řasami.

D’Urberville podlehl rozechvění.

„Ale ptal jsem se jen kvůli vám,“ řekl prudce. „Andělé na nebesích! Bůh mi odpusť, že to říkám — přišel jsem sem, přísahám, jen že jsem měl na mysli vaše dobro. Tess — nedívejte se na mě tak —, nesnesu váš pohled. Takové oči ještě neměla žádná žena ani před Kristem, ani po něm! No tak — nechci ztratit hlavu, ani nesmím. Přiznávám, že když jsem vás spatřil, zase se ve mně probudila láska, i když jsem doufal, že s láskou a podobnými pocity je u mne už konec. Ale napadlo mě, že by ten sňatek byl očištěním nás obou. .Nevěřící muž je posvěcen svou ženou a nevěřící žena je posvěcena svým mužem,‘ říkal jsem si. Mému záměru není tedy přáno; s tím zklamáním se musím vyrovnat.“

Rozladěně se zamyslil, oči sklopené k zemi.

„Vdaná. Vdaná!… No, když je to tak,“ dodával úplně klidně, pomalu roztrhl povolení vejpůl a vložil je do kapsy, „když to tedy nejde, chtěl bych pro vás a vašeho manžela aspoň něco udělat, ať už je to, kdo chce. Rád bych se od vás dověděl mnoho věcí, ale samozřejmě se nebudu vyptávat, když si to nepřejete. Ačkoliv kdybych vašeho muže znal,

343

snáze bych mohl prospět jemu i vám. Je tady na statku?“ „Ne,” zašeptala. „Je daleko.“

„Daleko? Daleko od vás? Co je to tedy za manžela?”

„Ach, nemluvte proti němu! Bylo to kvůli vám! Zjistil —“ „Ach, tak je to!… to je smutné, Tess.“

„Ano.”

„Ale být daleko od vás — nechat vás takhle pracovat…“ „Nenechává mě pracovat!” zvolala a se vším zápalem začala hájit nepřítomného. „Neví to! To jsem si zařídila sama.” ,,A píše aspoň?”

„To — to vám nemohu říkat. Jsou věci, které si necháváme jen pro sebe.”

„To samozřejmě znamená, že nepíše. Vy jste opuštěná žena, má krásná Tess!”

V náhlém popudu se otočil a uchopil ji za ruku; byla na ní rukavice z hověziny a tak se dotkl jen hrubých kožených prstů, z nichž se nedal vycítit život a tvar těch, které v nich byly skryty.

„Nesmíte — nesmíte!” zvolala úzkostně, vytrhla ruku z rukavice jako z kapsy a nechala mu rukavici v prstech. „Ach, jděte pryč — kvůli mně a mému manželovi — jděte, ve jménu vaší vlastní křesťanské víry!”

„Ano, ano, půjdu,” řekl příkře, vrátil jí rukavici a měl se k odchodu. Ještě se však otočil a řekl jí: „Tess, Bůh je mi svědkem, nešlo mi o nic špatného, když jsem vás vzal za ruku!”

Těsně za nimi utichl dusot kopyt po polní půdě, který ve svém zaujetí nepostřehli, a k Tessině sluchu dolehl hlas:

„Proč k čertu nejste touhle denní dobou u své práce?” Statkář Groby si v dálce všiml dvou postav a zvědavě se sem rozjel, aby zjistil, co pohledávají na jeho poli.

„Nemluvte s ní tak!” řekl ďUrberville a tvář mu potemněla čímsi, co nebyla křesťanská láska.

„No dovolte! Co s ní mají společného metodističtí faráři?” „Kdo je ten člověk?” obrátil se ďUrberville s otázkou na Tess.

Přistoupila až k němu.

„Jděte, prosím vás o to!” řekla.

344

„Cože? A vás nechat napospas tomuhle tyranovi? Vidím to na něm, jaký je hulvát.“

„Nic mi neudělá. Ten mě nemiluje. Musím tu zůstat do Marie Kleofášovy. “

„Prosím — vidím, že nemám právo než poslechnout. Ale — tak tedy sbohem!“

Její zastánce, jehož se děsila více než muže, který ji napadl, nerad odcházel, a statkář pokračoval ve svých výtkách, které Tess přijímala zcela chladně, protože tento druh útoků nesouvisel s láskou. Sloužit u tohoto člověka, tvrdého jako kámen, který by ji byl udeřil, jen k tomu mít odvahu, bylo pro Tess po jejích dřívějších zkušenostech téměř úlevou. Mlčky kráčela přes pole vzhůru k místu, kde měla pracovat, tak plna předchozího rozhovoru, že si ani neuvědomovala, že se kůň Grobyho nozdrami téměř dotýká jejího ramene.

„Když jste jednou podepsala, že u mě budete pracovat do Marie Kleofášovy, dám si pozor, abyste smlouvu plnila,“ bručel Groby. „Zatracené ženské — jednou mají tohle, pak zas ono. Ale já už jim to trpět nebudu!“

Byla si dobře vědoma, že ostatní ženy na statku nepronásleduje tak jako ji a ji že pronásleduje jenom proto, že kvůli ní jednou dostal takovou ránu; a na okamžik si představovala, co by se dálo, kdyby byla mohla přijmout nabídku, kterou jí právě učinil Alek, a stát se jeho bohatou ženou. Nadobro by se tím vytrhla ze svého područí, z moci nejenom svého nynějšího tyranského zaměstnavatele, ale celého světa, který ji zřejmě zavrhuje. „Ale ne, ne,“ bránila se bez dechu, „nemohla bych si ho teď vzít. Je mi tak protivný.“

Ještě tu noc začala psát Clarovi prosebný dopis, v němž Clara ujišťovala o své nehynoucí lásce a pomlčela před ním o svých potížích. Kdo by byl uměl číst mezi řádky, byl by viděl, že za je jí velikou láskou se skrývá jakási nesmírná úzkost — téměř zoufalství — z nějakých utajených okolností, o nichž v dopise není zmínky. Ale ani tentokrát své vyznání nedokončila; chtěl po Izz, aby jela s ním, a o ni už možná vůbec nestojí. Uložila dopis do své krabice a rozpřádala úvahy, zda se kdy vůbec dostane Angelovi do rukou.

A opět těžce a s námahou plnila své každodenní úkoly, až

345

nastal den, který byl pro zemědělce velice významný — den trhu o Hromnicích. Na tomto trhu se uzavíraly nové pracovní smlouvy na nejbližších dvanáct měsíců od Zvěstování, a zemědělští dělníci, kteří měli v úmyslu změnit místo, všichni přicházeli do okresního města, kde se trh konal. Ze statku ve Flintcomb-Ash chtěli odejít skoro všichni, a časně ráno nastal hromadný odchod směrem k městu vzdálenému deset až dvanáct mil kopcovitou krajinou. Přestože Tess chtěla koncem čtvrtletí také odejít, jako jedna z nemnoha nešla na trh, neboť chovala jakousi neurčitou naději, že se něco stane a ona už nebude muset pracovat na polích.

Byl klidný únorový den, na tuto dobu obdivuhodně vlahý, a člověk by byl skoro pomyslil, že zima už pominula. Ještě ani nedoobědvala, když se za oknem chalupy, v níž bydlila a kterou dnes měla celou sama pro sebe, zatemněla ďUrbervillova postava.

Tess vyskočila, její návštěvník však už klepal na dveře a ona nemohla dost dobře utéci. Mezi způsobem, jakým ďUrberville klepal a hrnul se ke dveřím, a tím, jak vypadal, když ho viděla naposledy, byl jakýsi nepostižitelný rozdíl. Jako by to byly počiny, za které je tomu, kdo je provádí, stydno. Napadlo ji, že neotevře; ale nemělo by to smysl, a tak vstala, odsunula petlici a rychle ustoupila. Vešel, pohlédl na ni a dopadl na židli, ještě než řekl první slovo.

„Tess — nemohl jsem to vydržet,” spustil zoufale a otíral si rozpálený obličej, zardělý navíc ještě rozčilením. „Musel jsem za vámi zajít, abych se alespoň poptal, jak se vám daří. Věřte mi, nevzpomněl jsem na vás celou dobu až do té neděle, co jsme se setkali, a teď se nemohu zbavit vašeho obrazu, ať dělám co dělám. Zdá se nemožné, aby dobrá žena ublížila špatnému muži, a přece je to tak. Kdybyste se za mě aspoň pomodlila, Tess!”

Byl skoro politováníhodný, jak se snažil potlačit své rozčarování, ale přesto ho Tess nelitovala.

„Jak se za vás mám modlit,” řekla, „když nemohu věřit, že vznešená Síla, jež ovládá svět, kvůli mně změní své záměry?”

„Myslíte to vážně?”

„Ano. Byla jsem vyléčena z troufalosti myslit si cokoli jiného. “

346

„Vyléčena? Kým?“

„Svým manželem, musíte-li to vědět.“

„Ach — váš manžel — váš manžel! Zní to tak divně! Vím, že jste mi minule něco takového naznačila. Co si o těchhle věcech doopravdy myslíte, Tess?“ zeptal se. „Zdá se, že vůbec nevěříte — možná mou vinou.“

„Ale věřím. I když nevěřím v nic nadpřirozeného.“ D’Urberville se na ni zadíval s nedůvěrou.

„Takže si myslíte, že dráha, po níž se ubírám, je chybná?“ „Do značné míry.“

„Hm — a já jsem si jí byl tak jist,“ řekl nepokojně. „Věřím ve smysl Kázání na hoře, a v ten věřil i můj drahý manžel… nevěřím ovšem —“

Uvedla, co odmítá.

„Prostě,“ pravil ďUrberville suše, „přijímáte všechno, v co věřil váš manžel, a zavrhujete všechno, co zavrhoval on, aniž byste sama za sebe o čemkoli pochybovala nebo uvažovala. Takové jste vy ženy všechny. Vším svým myšlením se mu úplně podrobujete.“

„Ach, protože on ví všechno!” prohlásila o Angelu Clarovi s vítězoslávou prostoduché víry, jaké by nebyl hoden ani nejdokonalejší muž, tím méně její manžel.

„No dobře, ale neměla byste od nikoho tak přijímat odmítavá stanoviska se vším všudy. To musí být pěkný chlapík, když vás učí takovému skepticismu!“

„Nikdy mi žádné názory nevnucoval! Nikdy by se se mnou o to nebyl přel! Ale dívala jsem se na to takhle: to, v co uvěřil po důkladném prostudování všech pouček, musí být určitě asi správnější než to, v co věřím třeba já, když jsem se na poučky ani nepodívala.“

„A co vám říkával? Určitě přece něco říkal?“

Zamyslila se; a protože si přesně pamatovala, jak zněly poznámky Angela Clara, i když třeba nechápala jejich smysl, rozpomněla se na jeden nemilosrdný polemický sylogismus, který ho slyšela pronést v jedné z těch chvil, kdy po jejím boku rozváděl své úvahy nahlas. Když jej teď opakovala, pronášela jej s věrnou oddaností týmž hlasem a stejným způsobem jako Angel Clare.

347

„Řekněte to ještě jednou,“ požádal ji ďUrberville, který jí naslouchal s největší pozorností.

Opakovala zdůvodnění a ďUrberville je slovo od slova zamyšleně šeptal podle ní.

„A ještě něco?“ zeptal se náhle.

„Jindy říkal třeba tohle.“ A uvedla další, k němuž by se bylo patrně dalo najít mnoho obdob v dílech od Filozofického slovníku až po Huxleyovy Eseje.

„Aha. A jak si to pamatujete?“

„Chtěla jsem věřit všemu, co on, i když on si to nepřál, a občas se mi podařilo ho přimět, aby mi některé svoje myšlenky řekl. Nemohu tvrdit, že bych tady tomu zcela rozuměla, ale vím, že to je správné.”

„Hm. Připadá mi, že byste byla schopna naučit mě něčemu, co sama neznáte!”

Zamyslil se.

„A tak jsem spojila svůj duchovní osud s jeho,” pokračovala. „Nechtěla jsem být jiná než on. Co je dobré pro něho, je dobré i pro mne.”

„A ví váš manžel, že jste zrovna takový nevěrec jako on?”

„Ne — nikdy jsem mu to neřekla —, pokud jsem vůbec nevěrec.”

„No — dneska jste na tom, Tess, vlastně líp než já! Nevěříte, že byste měla hlásat mé učení, a proto se netrápíte výčitkami, že to neděláte. Já věřím, že je mám hlásat, ale věřím to a chvěji se jako ďábel, protože toho najednou nechávám a poddávám se své vášni k vám.”

„Jak to?”

„Tak,” odpověděl vyprahle. „Vleču se celou cestu sem, abych vás uviděl. Ale z domova jsem odcházel s tím, že jdu na trh do Casterbridge, kde jsem se zavázal dnes odpoledne o půl třetí kázat slovo boží z vozu a kde mě v těchto chvílích očekávají všichni bratří. Tady je oznámení.”

Vytáhl z náprsní kapsy plakát, na němž byl vytištěn den, hodina a místo shromáždění, na němž bude on, ďUrberville, jak už řečeno, kázat podle evangelia.

348

„Ale jak se tam dostanete?“ zeptala se Tess a pohlédla na hodiny.

„Nedostanu se tam. Přišel jsem sem.“

„Cože, vy jste vážně slíbil, že budete kázat, a přitom —“

„Slíbil jsem, že budu kázat, a nepřijdu tam, protože hořím touhou vidět ženu, jíž jsem kdysi pohrdal! — Ne, na mou čest i duši, nikdy jsem vámi nepohrdal. Kdyby ano, nemohl bych vás teď milovat. Nepohrdal jsem vámi, protože jste přese všechno zůstala neposkvrněná — že jste se ode mě, sotva jste si uvědomila své postavení, tak rychle a rozhodně odtáhla, že jste pro moje potěšení nezůstala. Na světě je jenom jedna žena, jíž jsem nikdy nepohrdal, a to jste vy. Ale vy teď můžete právem pohrdat mnou. Myslil jsem si, že se na výšinách oddávám službě boží, a zatím se pořád ještě plazím v prachu. Chacha!“

„Aleku ďUrberville! Co to má znamenat? Co jsem udělala?“

„Udělala?“ opáčil s bezcitnou ironií. „Záměrně jste neudělala nic, ale jste nástrojem — nevinným nástrojem — toho, že jsem sešel na scestí, jak tomu říkají. Ptám se sám sebe, zdali jsem opravdu jeden z těch ,služebníků zkázy’, kteří se, povznesou nad kal světa, ale opět do něho upadnou a jsou jím pohlceni‘ — a končí ještě hůř, nežli začínali.“ Položil jí ruku na rameno. „Tess, děvče moje, dokud jsem vás nespatřil, byl jsem na cestě ke spasení, alespoň společenskému,“ řekl a náhle jí zběsile zacloumal, jako by byla malé dítě. „Proč jste mě začala pokoušet? Byl jsem pevný, jak jen člověk může být, až jsem zase spatřil ty oči a ústa — taková vzrušující ústa snad měla jenom Eva!“ Hlas mu potichl a z jeho černých očí vyšlehla netajená vášeň. „Vy svůdnice, Tess, vy drahá, prokletá čarodějko z Babylónu — jen jsem se s vámi zase setkal, nemohl jsem vám odolat!“

„Nemohu za to, že jste se se mnou zase setkal!“ odtáhla se Tess.

„Já vím — opakuji, že vám to nevyčítám. Ovšem na věci to nic nemění. Když jsem tuhle viděl, jak vás na statku ponižují, málem jsem zešílel při pomyšlení, že nemám zákonné právo

349

vás ochránit — že je nemohu mít —, zatímco ten, který je má, vás zřejmě úplně zanedbává!”

„Nemluvte proti němu — není tady!“ zvolala s největším rozčilením. „Chovejte se k němu čestně — nikdy vám neublížil! Ach, nechte na pokoji jeho ženu, než dojde k nějaké ostudě, která by třeba poškodila čest jeho jména!”

„Půjdu — půjdu,” řekl jako člověk, který se probouzí z hrůzného snu. „Porušil jsem svůj závazek, že budu kázat těm nešťastným opilým trumberům tam na trhu — poprvé jsem provedl takovou hanebnost. Před měsícem by mě byl jen z pomyšlení na takovou možnost obcházel děs. Odejdu — a zapřísahám se, že se vám už nepřiblížím — jen jestli to dokážu!” A pak náhle: „Jen jedno objetí, Tessy, jediné! Ze starého přátelství —”

„Jsem bezbranná, Aleku! A závisí na mně čest dobrého člověka — myslete na to — styďte se!”

„Pf! Tak dobře — dobře!”

Stiskl rty, pln studu nad svou vlastní slabostí. Z jeho očí se vytratila víra v svět i víra v Boha. Pozůstatky starých přelétavých vášní, které v rysech jeho obličeje od doby jeho obrácení ustrnuly v nehybnosti, jako by se probouzely a sbíraly síly k novému životu. Nerozhodně vyšel.

Přestože ďUrberville prohlašoval, že když dnes porušil svůj závazek, je to prostě jen poklesek věřícího, Tessina slova, jež byla ozvěnou Angela Clara, na něho učinila hluboký dojem a nepřestávala na něj působit ani po odchodu od Tess. Kráčel tiše, jako by jeho síly byly ochromeny možností, která ho dosud nenapadla ani ve snách, totiž že své stanovisko nedokáže obhájit. Na jeho ztřeštěném obrácení se nikterak nepodílel rozum, byl to spíše jen vrtoch lehkomyslného muže, který touží po nových prožitcích a na něhož přechodně zapůsobila matčina smrt.

Krůpěje logiky, které Tess nechala skanout do moře jeho nadšení, stačily zmrazit jeho bouřlivost až v ustrnutí. Znovu a znovu se zamýšlel nad vybroušenými větami, které mu tlumočila, a v duchu si říkal: „Toho chytrého chlapíka určitě nenapadlo, když jí tyhle věci povídal, že mi k ní vlastně dláždí cestu zpátky!”

350

XLVII

Na statku ve Flintcomb-Ash se mlátí poslední stoh pšenice. Úsvit březnového rána je neobyčejně bezvýrazný, není v něm podle čeho poznat, kde na obzoru leží východ. Proti šírání se zvedá hranatý vrcholek stohu, který tu dodnes stál jako zapomenutý, znovu a znovu omýván a bělen zimním počasím.

Když se Izz Huettová a Tess přiblížily k místu, kde se pracovalo, prozrazoval jen šelest, že je jiní už předešli; jak světlo sílilo, vyvstávaly na vrcholku stohu obrysy dvou mužů. Spěšně ,,svlékali“ stoh, to jest strhávali z něho došek, aby se mohly začít shazovat snopy, a při těchto přípravách Izz a Tess spolu s ostatními dělnicemi v bělavě hnědých hazukách postávaly a třásly se zimou. Statkář Groby trval na tom, že se musí dostavit takto záhy, protože chtěl mít práci pokud možno do večera hotovou. Těsně vedle stohu stál červený tyran, dosud sotva viditelný, jehož přišly ženy obsluhovat — stroj s dřevěnou kostrou, vybavený řemeny a příslušným soukolím — mlátička, která za chodu pánovitě vyžadovala od lidí nepřetržité vypětí svalů i nervů.

Kousek od ní nejasně vyvstávaly ještě jiné obrysy; druhý předmět byl černý a tlumeným syčením dával najevo, že má spoustu síly nazbyt. Podle dlouhého komínu, který se zvedal vedle jasanu, a podle tepla, které odtud sálalo, se i v té troše denního světla dalo poznat, že tu stojí parní stroj, který bude v tomto malém světě pracovat jako jeho primům mobile. Vedle parního stroje nehybně, jako v ustrnutí stála temná postava, do černá začouzená a neobyčejně vysoká, vedle sebe hromadu uhlí; to byl strojník. Svým neúčastným chováním i barvou budil dojem jakéhosi stvoření z Tophetu, které se do bezkouřné průzračnosti této oblasti žlutého obilí a bledé půdy, s níž nemá nic společného, zatoulalo jenom proto, aby uvádělo v úžas a zneklidňovalo její obyvatele.

351

Jak vypadal, tak také cítil. Byl v zemědělském světě, ale nepatřil do něho. Sloužil ohni a dýmu; lidé ze zdejších polí sloužili rostlinstvu, počasí, mrazu a slunci. Jezdil se svým parním strojem ze statku na statek, z hrabství do hrabství, protože v této části Wessexu parní mlátička ještě nepatřila k stálému vybavení. Mluvil podivným severním přízvukem; v myšlenkách se zabýval jen sám sebou a jeho oči, zaujaté pouze železným svěřencem, sotva vnímaly, co se děje kolem, a vůbec je to nezajímalo. S místními lidmi promluvil, jen když to bylo nezbytně nutné, jako by mu podle nějakého dávného předurčení a proti jeho vlastní vůli bylo souzeno tudy putovat ve službách svému plutonskému pánovi. Dlouhý řemen, který se táhl od hnacího kola jeho parního stroje k červené mlátičce pod stohem, jako by byl tím jediným, co jej spojuje se zemědělstvím.

Zatímco odkrývali snopy, lhostejně postával vedle svého přenosného zásobníku síly, kolem jehož rozpálené černi se chvěl ranní vzduch. Do přípravných prací mu nic nebylo. Jeho oheň čekal, do běla rozžhavený, pára měla vysoký tlak, v několika vteřinách byl schopen roztočit dlouhý řemen do rychlosti zrakem téměř nepostižitelné. Za řemenem mohlo být zrno nebo sláma nebo cokoli; jemu to bylo jedno. Když se ho někdo z okukujících starousedlíků zeptal, jak se mu říká, krátce odpověděl ,,strojník“.

Než se úplně rozednilo, byl stoh svlečen, muži zaujali svá místa, ženy nastoupily a práce začala. Statkář Groby — nebo, jak ho nazývali, „on“ — se dostavil krátce předtím a podle jeho příkazu se Tess postavila na plošinu mlátičky těsně vedle muže, který nakládal, a jejím úkolem bylo rozvázat každý snop, který jí podala Izz Huettová, jež stála vedle ní, ale na stohu; tak, aby jej nakladač mohl odebrat a rozestřít na roztočený buben, který v okamžiku vydrolí všechna zrna.

Po jednom či dvou počátečních zastaveních, která potěšila srdce těch, kdo nenáviděli stroje, se práce rozběhla naplno. Pokračovali v ní až do snídaně, kdy se mlátička na půl hodiny zastavila; když ji po jídle zase spustili, vrhly se všechny ostatní síly ze statku do stavění stohu slámy, který začal růst vedle

352

stohu obilí. Narychlo, ve stoje posvačili, aniž opustili svá místa, a dalších několik hodin je přiblížilo k době oběda. Neúprosná kola se bez přestání točila a pronikavý hukot mlátičky se všem v blízkosti vířící drátěné klece dral až do morku kostí.

Staří muži na rostoucím stohu slámy si povídali o starých časech, kdy ještě mlátívali obilí cepy na dubové podlaze ve stodole, kdy se všechno, i čištění zrna od plev, dělalo ručně, což podle jejich názoru bylo sice zdlouhavější, vedlo však k lepším výsledkům. Taky lidé na obilném stohu trochu mluvili; ale propocení dělníci u stroje včetně Tess si práci mnoha řečmi zpříjemňovat nemohli. Právě nepřetržitost práce Tess tak značně vyčerpávala, a dívka začínala litovat, že kdy přišla do Flintcomb-Ash. Ženy na stohu obilí — zvláště Marian, která tam byla také — se mohly tu a tam zastavit, aby se z láhve napily piva nebo studeného čaje, nebo prohodit pár klevetivých poznámek, když si otíraly obličeje nebo smetaly z šatů úlomky slámy a plevy. Pro Tess však nebylo oddychu; buben se nezastavoval, muž, který do něho nakládal, se nemohl zastavit taky, a nemohla se zastavit ani ona, protože musela muži podávat rozvázané snopy — leda když si s ním Marian vyměnila místo, což občas na půl hodinky udělala, přestože Groby namítal, že pro nakladače pracuje příliš pomalu.

Z jakéhosi pravděpodobně ekonomického důvodu se právě k této práci obvykle určovala žena, a když sem Groby vybíral Tess, zdůvodnil to tím, že má dost síly, dovede hbitě rozvazovat a navíc je vytrvalá, a snad v tom měl pravdu. Hukot mlátičky, při němž se nedalo mluvit, se stupňoval v řev, kdykoli se do bubnu přihodilo méně než patřičná dávka obilí. Protože se Tess a muž, který nakládal, nemohli ani ohlédnout, nevěděli, že krátce před dobou oběda kdosi tiše prošel brankou na pole, stojí pod druhým stohem a pozoruje práci, především ovšem Tess. Měl na sobě tvídový oblek moderního střihu a pohazoval si lehkou vycházkovou hůlkou.

„Kdo to je?“ zeptala se Izz Huettová Marian. Napřed se obrátila se svým dotazem na Tess, ta ji však neslyšela.

„Asi něčí nápadník,“ odpověděla Marian kuse.

„Sázím se, že přišel za Tess.“

353

„Ale kdež. Po tý tady tuhle pásl nějaký kazatelský žvanil, žádný takovýhle švihák.“

„No — však to je on.“

„Ten kazatel? Ale vždyť vypadá úplně jinak!“

„Shodil černý kabát a bílý nákrčník a oholil si licousy, ale stejně je to on.“

„Myslíš? Tak já jí řeknu,“ pravila Marian.

„Neříkej. Však ona si ho co nejdřív všimne sama.“

„No, nemyslím, že by to od něho bylo správný, kázat a přitom chodit za vdanou, i když třeba má muže v cizině a je svým způsobem vdova.“

„Ach — ten jí neublíží,“ prohodila Izz suše. „Ta duchem uvízla na jednom místě a nic s ní nehne, tak jako nic nehne s vozem, když zapadne do jámy. Bože na nebesích, jak ženskou jednou něco posedne, tak na ni neplatí ani dvoření, ani kázání, ani sedm svatých hromů!“

Byl čas obědvat a mlátička se zastavila. Tess slezla ze svého místa a měla kolena od chvění stroje tak roztřesená, že sotva šla.

„Měla bys do sebe hodit čtvrtku jako já,“ řekla jí Marian. „Pak bys nebyla tak bledá. U všech svatých, vždyť ty vypadáš, jako by z tebe vysáli všechnu krev!“

Dobrosrdečné Marian napadlo, že když je Tess tak unavená, třeba ztratí chuť k jídlu, až zjistí, že tu má hosta; říkala si, že Tess odvede k žebříku z druhé strany stohu, pán však už vykročil a díval se nahoru.

Tess ze sebe vyrazila jen kratičké „Ach!“ a vzápětí rychle dodala: „Naobědvám se tady nahoře — tady na stohu.“

Když měly do chalup hodně daleko, někdy to tak dělávaly všechny; dnes však vál dosti ostrý vítr, a tak Marian i ostatní slezly a usadily se pod stohem slámy.

Přestože měl na sobě jiné šaty a vypadal jinak, byl příchozí skutečně Alek ďUrberville, nedávno ještě hlasatel evangelia. Na první pohled bylo patrno, že se mu zase vrátila jeho vrozená Weltlust; že na sebe zase vzal, pokud to je v moci člověka, který o tři čtyři roky zestárl, onu svou dřívější bezstarostnou, lehkomyslnou podobu, kterou měl v době, kdy ho Tess poznala jako svého obdivovatele a takzvaného bratrance. Když

354

se Tess rozhodla zůstat, kde je, usadila se mezi snopy, kam nebylo zdola vidět, a dala se do jídla; po chvíli však slyšela kohosi došlapovat na příčle žebříku a Alek se vzápětí objevil nahoře na stohu — na zarovnaných snopech, tvořících podlouhlou plošinu. Přešel po nich a beze slova se posadil proti ní.

Tess jedla dál svůj skromný oběd, tlustý lívanec, který si přinesla z domova. Ostatní dělníci byli v této chvíli všichni v hloučku dole pod stohem, kde roztroušená sláma vytvořila příjemné zákoutí.

,,Tak jsem tu zas, jak vidíte,“ řekl ďUrberville.

„Proč mě tak trápíte!“ vybuchla a výčitka jí zasršela i ze samých konečků prstů.

„Já trápím vás? Spíš bych se mohl zeptat, proč trápíte vy mě.

„Já vás netrápím nikdy. “

„Říkáte, že ne? Ale ano! Pronásledujete mě. Právě ty oči, co po mně před okamžikem šlehly s takovou hořkou výčitkou, právě ty a s týmž pohledem za mnou přicházejí ve dne v noci! Tess, od té chvíle, co jste mi řekla o našem dítěti, mi připadá, jako by moje city, které unášel proud náboženské čistoty, náhle nalezly odtok vedoucí k vám a všechny se do něj rázem vedraly. Řečiště evangelia nadobro vyschlo, a to jste způsobila vy!“

Tiše se na něho zahleděla.

„Cože — vy jste nadobro nechal kázání?“ zeptala se.

Pochytila od Angela sdostatek nedůvěřivosti moderního myšlení, aby pohrdala každým planým nadšením, jako žena se však trochu lekala.

D’Urberville s předstíranou rázností pokračoval:

„Nadobro. Od toho odpoledne, co jsem měl mluvit k těm opilcům na trhu v Casterbridgi, jsem zrušil všechny úmluvy. Sám ďábel ví, co si o mně myslí moji bratři. Cha! Bratři! Určitě se za mě modlí — pláčou pro mě —jsou to svým způsobem hodní lidé. Ale co je mi po tom? Jak bych mohl v té věci pokračovat, když jsem v ni ztratil víru — byla by to přetvářka toho nejhrubšího zrna. Stál bych mezi nimi jako Hymeneus a Alexander, když byli vydáni Satanovi, aby se odnaučili

355

rouhat. To jste se mi krutě pomstila! Já vás poznal nevinnou a svedl jsem vás. Vy mě o čtyři roky později potkáte jako horlivého křesťana a zapůsobíte na mě — patrně k mé úplné zkáze! Ale, Tess, moje sestřenko, jak jsem vám říkával, to já jen tak povídám, nesmíte se tvářit tak strašně vyděšeně. Samozřejmě jste se nedopustila ničeho víc, než že jste si zachovala svou krásnou tvářičku a pěknou postavu. Viděl jsem vás na stohu, ještě než jste si mě všimla — ta těsná hazuka na vás všechno jen zvýrazňuje, a ten čepec s volánem — jestli se nechcete vystavovat nebezpečí, neměla byste, vy venkovská děvčata, tyhle čepce vůbec nosit.“ Několik okamžiků ji mlčky pozoroval a pak s cynickým smíchem pokračoval: „Myslím, že kdyby toho apoštolského učedníka, za jehož nástupce jsem se považoval, sváděla takováhle hezká tvářička, že by kvůli ní nechal všeho zrovna tak jako já!“

Tess se chtěla bránit, po tomto přirovnání ji však opustila všechna výmluvnost, a ďUrberville beze všech ohledů pokračoval :

„Ale co, třeba je ráj, který jste schopna poskytnout vy, koneckonců stejně dobrý jako kterýkoli jiný. Ale mluvme vážně, Tess.“ D’Urberville vstal a poposedl k ní blíž, natáhl se na bok mezi snopy a podepřel se loktem. „Co jsem se s vámi viděl naposledy, přemýšlel jsem o tom, co jste vyprávěla, že on říkal. Dospěl jsem k závěru, že do těch kusých starých pravd by asi bylo třeba vnést něco zdravého rozumu. Nejsem s to pochopit, jak jsem se mohl dát tak strhnout nadšením chudáka faráře Clara a vrhnout se do práce s takovou vášní, že jsem překonával i jeho! Ale to, co jste minule říkala o úžasné chytrosti svého báječného manžela — dodnes jste mi neprozradila jeho jméno —, že má takříkajíc mravní systém bez věrouky, v tom se nějak nemohu vyznat.“

„Proč ne, můžete přece věřit alespoň v ušlechtilou lásku a čistotu, když už nemáte — jak tomu říkáte — věrouku.“

„Ale kdež! K tomuhle druhu lidí nepatřím! Když mi nemá kdo říct: ,Dělej tohle, po smrti ti to bude k dobru; dělej tamto, a doplatíš na to,‘ nic se mnou nehne. Hrome, nebudu se

356

přece cítit odpovědný za svoje činy a vášně, když se z nich není před kým zodpovídat; a být na vašem místě, má milá, bral bych to taky tak!“

Pokoušela se s ním přít a vysvětlit mu, že si ve svém tupém mozku plete dvě věci, bohosloví a morálku, které bývaly v primitivních dobách lidstva samostatné. Ale protože Angel Clare nebyl příliš sdílný, protože se jí naprosto nedostávalo vzdělání a protože překypovala spíše pocity než rozumovými důvody, nevěděla, jak dál.

,,No, to je jedno,“ začal zase, „jsem tady, má lásko, jako za starých časů!“

„Ne jako tenkrát — už nikdy jako tenkrát — teď je to jiné !co odmítala. „A já jsem vás taky nikdy nemilovala! Ach proč jen jste si nezachoval víru, jestliže vás její ztráta vede k tomu, abyste se mnou takhle mluvil!“

„Protože jste ji ze mě vytloukla — všechno zlo padniž na vaši půvabnou hlavu! Váš manžel ani nepomyslil, jak se mu jeho učení vymstí! Chachá — jsem stejně strašně rád, že jste ze mě udělala odpadlíka! Tess, jsem vámi ještě posedlejší než kdy dřív, a taky mi vás je líto. Při vší vaší uzavřenosti vidím, jak jste na tom špatně — zanedbávaná tím, který by vás měl zahrnovat láskou!“

Nebyla schopna do sebe dostat ani sousto, rty měla suché, bylo jí k zalknutí. Hlasy rozesmátých dělníků, kteří jedli a pili pod stohem, k ní doléhaly, jako by byli na čtvrt míle daleko.

„Je to od vás surové,“ řekla. „Jak — jak se mnou můžete takhle jednat a mluvit, jestliže mě máte aspoň trošku rád?“ „Jistě, pravda,“ ustupoval. „Nepřišel jsem vám vyčítat svoje činy. Přišel jsem vám říci, Tess, že nechci, abyste takhle pracovala, a přišel jsem kvůli vám. Říkáte, že máte manžela a že já jím nejsem. Prosím, možná máte. Ale já jsem ho nikdy neviděl a vy jste mi jeho jméno neřekla, a vcelku se zdá, že je to spíš nějaká vybájená postava. A!e i když ho třeba máte, myslím, že jsem vám bližší než on. Já se v každém případě snažím vám pomoci z vašich potíží, zatímco on ne, čert vem tu jeho neviditelnou tvář! Napadají mě slova toho přísného proroka Ozeáše, která jsem čítal. Neznáte je, Tess? ,Tehdy běhati bude za frejíři svými, a však nedostihne jich, hledati

357

jich bude, ale nenalezne. I dí: Ej, nu, již se navrátím k manželu svému prvnímu, protože mi lépe tehdáž bylo než nyní.‘… Tess, můj kočár čeká přímo dole pod kopcem, a — vy jste moje milovaná, ne jeho! — ostatní už víte.“

Zatímco mluvil, rudl Tessin obličej temnou červení; neodpověděla však.

„Vy jste způsobila, že jsem sešel na scestí,“ pokračoval a vztáhl ruku k jejímu pasu, „a měla byste být svolná sdílet všechno se mnou a navždycky opustit toho mezka, kterému říkáte manžel!“

Na klíně jí ležela jedna z kožených rukavic, které odložila, aby si mohla sníst svůj lívanec, a tu mu teď beze slůvka výstrahy vášnivě vmetla manžetou přímo do obličeje. Rukavice byla těžká a tvrdá jako rukavice válečníka a celou plochou ho pleskla přes ústa. Snad by bylo možno si představovat, že tento počin byl jen novým uplatněním kousku, v němž jejím předkům ve zbroji nikterak nechyběl cvik. Alek se prudce vymrštil. Tam, kam dopadla její rána, se objevil červený pramének a za okamžik mu z úst počala kapat do slámy krev. D’Urberville se však ovládl, klidně vytáhl z kapsy kapesník a otřel si krvácející rty.

Ona také vyskočila, zase však klesla.

„Ted mě ztrestejte,“ řekla a pozvedla k němu oči plné beznadějného záští jako pohled vrabce, než mu ten, kdo ho polapil, zakroutí krkem. „Zbijte mě, zničte mě — těch lidí pod stohem si nemusíte všímat! Ani nehlesnu. Jednou oběť, vždycky oběť — to už je zákon!“

„Ach ne, ne, Tess,“ řekl mírně. „Tohle vám mohu klidně odpustit. Nesmíte však tak nespravedlivě zapomínat na jedno, totiž že kdybyste mi nebyla vzala možnost to učinit, byl bych se s vámi oženil. Nepožádal jsem vás snad přímo, abyste se stala mou ženou — tak co? Odpovězte mi.“

„Požádal.“

„A vy se jí nemůžete stát. Ale pamatujte si jedno!“ Hlas mu zněl čím dál tvrději, jak se v něm zvedala zloba při pomyšlení, s jakou upřímností ji žádal o ruku a jak se mu teď odplácí, a Alek vykročil proti ní a chytil ji za ramena, až se chvěla v jeho stisku. „Pamatujte si, milá dámo, že už jednou jste

358

byla moje. A budete mi patřit zase! I když jste ženou někoho jiného, jste moje!“

Mlatci dole se začínali zvedat.

„Tolik k našemu sporu,“ řekl a pustil ji. ,,A teď půjdu, ale ještě během odpoledne se vrátím pro vaši odpověď. Vy mě ještě neznáte. Ale já vás ano.“

Nepromluvila už, zůstala jako omráčena. D’Urberville přešel přes snopy a slézal po žebříku, zatímco dělníci dole vstávali, protahovali se a střásali vypité pivo. Potom se zase rozběhla mlátička, sláma se rozšustila a Tess jako ve snách zaujala své místo u drnčícího bubnu a v nekonečném sledu rozvazovala snop za snopem.

XLVIII

Po obědě statkář oznámil, že se stoh ten večer musí dodělat. Bude svítit měsíc, takže uvidí na práci, a muž s parním strojem je na ráno zjednán na jiný statek. Od té chvíle pak břinkání, hukot a šustění pokračovaly s ještě kratšími přestávkami než předtím.

Teprve v odpoledních hodinách, kolem třetí, pozvedla Tess oči a rychle se rozhlédla. Nijak ji nepřekvapilo, že se Alek ďUrberville vrátil a stojí u živého plotu vedle branky. Všiml si, že vzhlédla, přívětivěji zamával a poslal jí vzdušný polibek. Znamenalo to, že už se nezlobí. Tess zase sklopila oči a dávala si pozor, aby se tím směrem už nepodívala.

Odpoledne se vleklo. Pšeničný stoh byl čím dál nižší a stoh slámy rostl a odvážely se pytle zrní. V šest hodin sahal stoh obilí od země asi do výše ramen. Ale nevymlácených, dosud nedotčených snopů jako by ještě bylo nekonečně mnoho, přestože jich už tak nesmírný počet spolykal nenasytný hltoun přikrmovaný mužem a Tess, jejímaž mladýma rukama jich většina prošla. A obrovský stoh slámy na místě, kde ráno ještě nebylo nic, jako by byly faeces tohoto vřeštícího červeného žrouta. Po podmračeném dni vyvstala na západní obloze

359

hněvná záře — to jediné, co dokáže divoký březen poskytnout jako západ slunce —, a jak zaplavovala unavené a upocené obličeje mlatců, zbarvovala je měděným svitem, stejně jako zplihlé šaty, povlávající na ženách jako matné plameny. Stoh zmáhala trýznivá bolest. Muž, který nakládal, byl vyčerpaný, a Tess viděla, co špíny a plev má na krku i na zátylku. Pořád ještě stála na svém místě, rozpálený a zpocený obličej pokrytý obilným prachem, od něhož jí zhnědl i čepec. Byla jedinou ženou umístěnou u stroje tak, že ji jeho chod celou roztřásal, a teď, když se stoh tak snížil, byla odloučena i od Marian a Izz, které si s ní už nemohly vyměňovat místo jako předtím. Nepřetržité chvění, jemuž bylo do poslední žilky vystaveno celé její tělo, ji uvrhlo do zádumčivé otupělosti, při níž její ruce pracovaly mimo dosah vědomí. Sotva vnímala, kde je, a neslyšela ani zdola volat Izz Huettovou, že se jí rozpustily vlasy.

Postupně začínali blednout a mít zarudlé oči i ti nejčilejší. Kdykoli Tess pozvedla hlavu, vždy narazila pohledem na velký rostoucí stoh slámy, na němž proti šedé severní obloze pracovali muži bez kabátů; před ním stál dlouhý červený elevátor jako Jákobův žebřík a po něm vytrvale stoupal vzhůru proud vymlácené slámy, žlutá řeka tekoucí do kopce a rozstřikující se na vrcholu stohu.

Věděla, že Alek ďUrberville je pořád nablízku a pozoruje ji z té či z oné strany, i když nemohla říci odkud. Měl svou omluvu, proč tu setrvává, neboť když z vymláceného stohu přicházely na řadu poslední snopy, pokaždé se chvíli chytaly krysy, a na tuto honbu přicházeli někdy na pole i lidé, kteří se mlácení neúčastnili — lovci všeho druhu, páni s teriéry a směšnými píšťalkami, hrubiáni s klacky a kamením.

Trvalo však ještě další hodinu, než se dostali k základům stohu, k vrstvě hemžící se krysami; a když za Obří horou u Abboťs Cernelu zmatnělo podvečerní světlo, vystoupila na opačné straně obzoru, poblíž Middletonského opatství a Shottsfordu, bílá zář jarního měsíce. Poslední hodinu dvě si

360

dělala Marian o Tess starosti. Nemohla se k ní přiblížit natolik, aby bylo slyšet slovo, a zatímco ostatní ženy se udržovaly při síle popíjením piva, Tess se ho ani netkla z tradiční obavy před následky, které v dětství poznala doma. Tess se však stále držela; kdyby nedokázala splnit své, musila by odejít, a tato možnost, již by byla přijala s klidem nebo dokonce s ulehčením před jedním či dvěma měsíci, ji naplňovala hrůzou od té doby, co se kolem ní začal točit ďUrberville.

Stohu ubylo už natolik, že lidé stojící na zemi mohli promluvit s podavači a nakladači snopů. Statkář Groby přišel za Tess ke stroji a k jejímu překvapení jí řekl, že chce-li si jít za svým přítelem, nebude ji už déle zdržovat a pošle sem někoho jiného pracovat místo ní. Její „přítel“ byl ďUrberville, to věděla, a věděla také, že jí statkář činí tento ústupek, jen aby vyhověl přání tohoto přítele či nepřítele. Zavrtěla hlavou a lopotila se dál.

Konečně nastal čas chytat krysy a lov začal. S ubýváním stohu slézala zvířata čím dál níže, až byla dole všechna pohromadě, a když se teď odkrylo jejich poslední útočiště, rozbíhala se po prázdném poli do všech stran. Hlasitý křik Marian, touto dobou už podnapilé, upozornil její družky, že ji jedna krysa napadla — což byla hrůza, před níž se ostatní ženy chránily tím, že si různým způsobem stahovaly sukně nebo nadskakovaly. Krysa byla konečně zahnána a za štěkotu psů, pokřiku mužů, ječení žen, kleteb, dupotu a zmatku jako v pan demoniu Tess rozvázala svůj poslední snop; chod bubnu se zpomalil, svištění ustalo a ona slezla ze stroje na zem.

Hned u sebe měla svého ctitele, který honbě na krysy jenom přihlížel.

„Jakže — po tom všem —, i když jsem vás tak urazila tím políčkem!“ řekla pološeptem. Byla tak nadobro vyčerpaná, že neměla sílu promluvit hlasitěji.

„Byl bych opravdu hlupák, kdybych se nějak cítil dotčen, ať řeknete nebo uděláte cokoli,“ odpověděl jí hlasem stejně žádostivým jako kdysi v Trantridgi. „Jak se vám ty ručky chvějí! Jste slabá jako telátko, sotva spatří světlo světa, však to dobře víte — a to jste od okamžiku, co jsem přišel, nemusila vůbec nic dělat. Jak můžete být tak tvrdohlavá? Však jsem taky

361

statkáři řekl, že u parní mlátičky vůbec nemá právo zaměstnávat ženu. To není práce pro ženy, na lepších statcích už to nedělají a on to velice dobře ví. Doprovodím vás domů.

„Ale ano,“ odpověděla a sotva se vlekla. „Pojďte se mnou, jestli chcete! Nezapomínám, že dokud jste nevěděl, jak to se mnou je, chtěl jste se se mnou oženit. Třeba — třeba jste trochu lepší a hodnější, než jsem si o vás myslela. Jsem vděčna za všechno, co je míněno jako laskavost, a zlobí mě všechno, co je míněno jinak. Někdy nechápu, co vlastně chcete.“ „Když už nemohu naše dřívější vztahy legalizovat, mohu vám alespoň být nápomocen. A budu se o to snažit s větším ohledem na vaše city, než jaký jsem projevoval kdysi. S mou náboženskou mánií, nebo co to bylo, je konec. Ale něco dobra ve mně zůstalo, aspoň doufám. Tess, při všem, co je mezi mužem a ženou něžné a silné, věřte mi! Mám dost, a víc než dost, abych vás zbavil všech nesnází, vás i vaše rodiče a sestry. Mohu jim všem připravit spokojený život, jen budete-li mi aspoň trochu důvěřovat!”

„Vy jste s nimi teď někdy mluvil?“ zeptala se rychle. „Ano. Nevěděli, kde jste. Našel jsem vás tady jen náhodou.“ Studený měsíc se větvičkami plotu u zahrady úkosem díval na Tessinu znavenou tvář, když se zastavila před chalupou, jež byla přechodně jejím domovem, a ďUrberville stanul vedle ní.

„Nepřipomínejte mi moje malé bratry a sestry — nebo už to neunesu!“ řekla. „Chcete-li jim pomoci — Bůh ví, že toho mají zapotřebí —, pomozte jim a neříkejte mi o tom. Ale ne, ne!“ zvolala. „Nic od vás nepřijmu, ani pro ně, ani pro sebe!“ Dál už ji nedoprovodil, protože bydlila s domácími a v chalupě bylo všechno společné. Sotva se vrátila, umyla se v neckách a povečeřela s rodinou, oddala se svým myšlenkám, přesedla si ke stolku u stěny a ve světle své vlastní malé lampičky se vší vášní psala:

Můj drahý manželi,

dovol, abych tě tak oslovila — musím, — i když tě rozhněvá pomyšlení na tak nehodnou ženu, jako jsem já. Musím se u Tebe vyplakat ze svého trápení — nikoho jiného nemám!

362

Jsem vystavena takovému pokušení, Angeli. Bojím se říci, kdo to je, a vůbec o něm nerada píšu. Ale lnu k tobě tolik, že si to ani nedovedeš představit! Nemohl bys ke mně přijít teď hned, než se stane něco strašného? Ach, já vím, že nemůžeš, protože jsi tak velice daleko! Jestli nepřijedeš brzy nebo mi nenapíšeš, abych jela za tebou, budu asi muset umřít. Trest, který jsi mi vyměřil, je zasloužený — já to vím —, úplně zasloužený, a máš pravdu a právem se na mě hněváš. Ale, Angeli, prosím tě, prosím, nebuď nespravedlivý — buď ke mně aspoň trochu laskavý, i když si to nezasloužím, a přijď ke mně! Kdybys přišel, umřela bych ti v náručí! A umřela bych ráda, jen kdybys mi odpustil!

Angeli, žiju jenom pro tebe. Miluji tě příliš, abych ti vyčítala, že jsi odešel, a vím, že to bylo třeba, abys našel nějaký statek. Nemysli, že ode mě uslyšíš jediné slovo výtky nebo hořkosti. Jenom se ke mně vrať. Jsem bez Tebe opuštěná, miláčku. Ach, tak opuštěná. Nevadí mi, že musím pracovat; ale napíšeš-li mi jen jediný řádek, napíšeš-li mi Přijedu brzy, vytrvám, Angeli — ach, a budu tak šťastna!

Co jsme se vzali, je mou nejzbožnější touhou zůstat Ti věrná každičkou myšlenkou i každým pohledem, a dokonce i když mi nějaký muž, než se naděju, řekne nějakou lichotku, připadá mi to vůči Tobě jako křivda. Nepocítil jsi nikdy ani trošku toho, co jsi cítíval, když jsme byli v mlékárně? Jestliže ano, jak můžeš zůstávat tak daleko ode mne! Jsem ta žena, Angeli, do níž ses zamiloval; ano, právě ta! Ne ta, kterou jsi nenáviděl, ale nikdy nespatřil. Čím pro mě byla minulost, když jsem poznala Tebe. Něčím úplně mrtvým. Stala jsem se jinou ženou, kterou Tys naplnil novým životem. Jak bych mohla být taková jako dříve? Proč to nechápeš? Milovaný, kdybys byl jen trochu sebevědomější a věřil si natolik, abys viděl, že jsi měl sílu způsobit ve mně takovou proměnu, neváhal bys a přišel bys ke mně, své ubohé ženě.

Jak hloupá jsem byla ve svém štěstí, když jsem si myslela, že se mohu spoléhat, že Tvá láska ke mně bude věčná! Měla jsem vědět, že pro takovou nešťastnici jako já nic podobného ani není. Je mi těžko nejenom kvůli tomu, co bývalo, ale i kvůli tomu, co je. Představ si, jak mě trápí, vůbec — vůbec

363

Tě už nevidět! Ach, kdybych dokázala, aby Tě u Tvého milovaného srdce každý den jen chvilečku bolelo tak, jako mě bolí pořád a ve dne v noci, určitě by ses ke své ubohé a osamělé zachoval milosrdně.

Lidi pořád ještě říkají, že jsem moc hezká, Angeli (užívají slova krásná, mám-li být upřímná). Snad jsem krásná, když to říkají. Ale nijak si své krásy necením; a jsem šťastna, že ji mám, jenom protože patří Tobě, milovaný, a že mám alespoň něco, co je hodno Ti náležet. Pociťuji to tak silně, že když na mě pro mou krásu začali dotírat, ovázala jsem si obličej a chodila s obvazem, dokud tomu lidi věřili. Ach, Angeli, nepíši Ti to z ješitnosti — sám určitě víš, že ne — ale jen proto, aby ses ke mně vrátil!

A jestli opravdu nemůžeš přijet, dovolíš, abych jela já za Tebou? Vyvíjí se na mne nátlak, jak říkám, a nutí mě udělat něco, co nechci. Určitě necouvnu ani o krok, ale hrozím se, k čemu by mohlo dojít nějakou shodou okolností, a jsem po tom svém prvním poklesku tak bezbranná! Víc Ti nemohu říct —jsem z toho příliš nešťastná. Ale jestli padnu do nějaké strašné léčky a zlomí mě to, budu na tom nakonec hůř než na začátku. Ach Bože, nemohu ani pomyslit! Dovol mi, abych hned jela za Tebou, anebo hned přijeď ke mně!

Byla bych spokojená, ach, byla bych tak ráda, kdybych s Tebou mohla žít jako Tvoje služka, když už nemohu jako Tvoje žena; jen kdybych Ti mohla být nablízku a vídat Tě a myslit na Tebe jako na svého.

Denní světlo mi nemá co ukazovat, když tu nejsi, a netěší mě vidět na polích vrány a špačky, protože jen teskním a teskním, jak mi chybíš Ty, kterýs je vídal se mnou. Toužím jen po jediné věci na nebesích, na světě nebo v hrobě, setkat se s Tebou, se svým jediným drahým! Přijď ke mně — přijď a zachraň mě před tím, co mi hrozí.

Tvá věrná zoufalá

Tess

364

IL

Dopis správně našel cestu na západ k rannímu stolování na tiché faře v onom údolí, kde je vzduch tak vlahý a půda tak bohatá, že ve srovnání s lopotou ve Flintcomb-Ash je zapotřebí tak málo přiložit ruku k dílu, aby vzešla úroda, a kde Tess připadalo, že lidé žijí v úplně jiném světě (přestože byl vlastně stejný). Jen pro jistotu po ní Angel chtěl, aby mu psala prostřednictvím jeho otce, jemuž velice přesně hlásil každou změnu své adresy v zemi, kterou si jel obhlédnout s tak těžkým srdcem.

„No,“ řekl své ženě starý pan Clare, když se podíval na obálku, ,,má-li Angel v úmyslu odjet koncem příštího měsíce z Ria na návštěvu domů, jak nám psal, že doufá, možná že tohle urychlí jeho záměry; je to asi od jeho ženy.“ Při pomyšlení na ni zhluboka povzdechl; přepsal adresu a hned odeslal dopis Angelovi.

„Chlapec drahý, snad se dostane v pořádku domů,“ řekla tiše paní Clarová. „Až do posledního dechu si budu vyčítat, že se mu ublížilo. Měl jsi ho poslat do Cambridge, i když nebyl tak věřící, a dát mu stejné možnosti, jako měli druzí hoši. Tam by na něho měli dobrý vliv a on by z toho byl vyrostl, a třeba by se nakonec taky stal knězem. Kněz nekněz, bylo by to vůči němu spravedlivější.“

Byl to jediný postesk, jímž kdy paní Clarová, pokud šlo

o syny, narušovala pohodu svého manžela. A nepřipomínala mu to často; byla právě tak uznalá jako zbožná a věděla, že i on se v duchu trápí pochybnostmi, zachoval-li se v této věci spravedlivě. Až příliš často ho v noci slýchala, jak leží a nespí, jak kvůli Angelovi vzdychá a utíká se k modlitbám. Zásadový hlasatel evangelia však ani nyní nebyl přesvědčen, že by byl oprávněn poskytnout svému synovi bezvěrci tytéž akademické výhody jako jeho dvěma bratřím, protože by bylo možné, ne-li dokonce pravděpodobné, že by syn těchto výhod využil k podrývání nauk, jejichž šíření on sám považoval za poslání a smysl svého života a právě tak i života svých vysvěcených synů. Stavět jednou rukou na piedestal

365

své dva věřící syny a druhou rukou stejně náročnými prostředky povznášet i syna nevěřícího by podle něho nebylo ve shodě s jeho přesvědčením, postavením i nadějemi. Přitom však miloval svého Angela, jemuž se dostalo tak nepříhodného jména, a potajmu truchlil nad jeho údělem, podobně jako patrně truchlil Abrahám pro svého odsouzeného Izáka, když spolu kráčeli do vrchu. V zármutku, který mlčky prožíval sám, bylo mnohem více hořkosti než ve výčitkách, které nahlas pronášela jeho žena.

Zazlívali si ten nešťastný sňatek. Kdyby se Angel nebyl měl stát zemědělcem, nebyl by nikdy přišel do styku s venkovskými děvčaty. Nevěděli přesně, proč se se svou ženou rozešel, ani v který čas přesně k rozchodu došlo. Ze začátku si mysleli, že se patrně dostavilo cosi jako hluboký odpor. Ve svých pozdějších dopisech se však Angel tu a tam zmiňoval, že má v úmyslu se pro ni vrátit domů; a podle těchto jeho výroků doufali, že odloučení nemělo svůj původ v ničem tak beznadějně trvalém. Řekl jim, že jeho žena je u svých příbuzných, a oni se ve své nezasvěcenosti rozhodli nezasahovat do věci, kterou by stejně nijak nebyli uměli napravit.

Oči, jimž byl určen Tessin dopis, se touto dobou rozhlížely po nekonečné, rozlehlé krajině. Angel seděl na hřbetu mezka, na němž se vezl z vnitrozemí jihoamerického kontinentu k pobřeží. Měl s touto zvláštní zemí smutné zkušenosti. Z těžké nemoci, jež ho postihla krátce po příjezdu, se nikdy úplně nezotavil, a postupně bezmála přestával pomýšlet na to, že zde bude hospodařit, i když se před rodiči s touto změnou stanoviska tajil, dokud ještě trvala sebemenší možnost, že zde zůstane.

Spousty zemědělských dělníků, kteří se krátce po něm vydali do této země, zlákáni sliby snadné samostatnosti, trpěly, umíraly, chřadly. Vídal matky z anglických statků, jak se vlekou po cestách s kojenci v náručí, a dítě náhle dostalo horečky a zemřelo; matka se zastavila, vyhrabala holýma rukama jámu v sypké zemi, týmž přirozeným hrobařským ná-

366

činím do ní pohřbila maličké, uronila slzu a vlekla se zase dál.

Původně neměl Angel v úmyslu se vystěhovat do Brazílie, chtěl si najít statek na severu nebo na východě své vlasti. Dostal se do těchto míst v návalu zoufalství a jenom proto, že se vlna stěhování anglických zemědělců do Brazílie náhodou pozvedla právě v době, kdy zatoužil se vytrhnout ze svého dosavadního života.

Za tu dobu, co byl pryč, duševně zestárl o tucet let. Teď ho jako hodnota nepřitahovala ani tak krása jako spíše patos života. Dávno už ztratil důvěru ke starým náboženským soustavám a nyní počal ztrácet důvěru i ke starým měřítkům morálky. Připadalo mu, že je zapotřebí je upravit. Kdo je mravným mužem? A ještě přesněji, kdo je mravnou ženou? Dobrý nebo špatný charakter neurčují jenom jeho dosavadní počiny, ale také jeho snahy a pohnutky; pravá podstata jeho vývoje nespočívá v tom, co vykonal, ale čeho si přeje dosáhnout.

A jak je to tedy s Tess?

Když se na ni díval z tohoto zorného úhlu, začala na něho doléhat lítost, že se tak ukvapil ve svém úsudku. Zavrhl ji navždy, nebo nikoli? Nemohl už tvrdit, že ji bude odmítat napořád a že ne tíhne k tomu ji teď přijmout.

Takto na ni začínal vzpomínat čím dál častěji právě v době, kdy pobývala ve Flintcomb-Ash, ovšem dříve, než si sama dovolila obtěžovat ho slovem o svém postavení nebo o svých citech. Byl velice zmaten; a zneklidnělý, že mu o sobě nedává vědět, si nekladl otázku, proč tomu tak je. Mlčela z poslušnosti, ale on si to vykládal jinak. Co všechno by mu bylo její mlčení napovědělo, kdyby je byl pochopil! — že do slova a do písmene plní příkazy, které jí dal a na které zapomněl; že si při vší své vrozené nebojácnosti nečiní žádné nároky, uznává, že jeho úsudek byl v každém směru správný, a pokorně před ním sklání hlavu.

Když na mezku projížděl střední Brazílií, jak jsme se už zmínili, jel po jeho boku ještě jeden muž. Angelův společník byl také Angličan a měl stejný cíl jako on, pocházel ovšem z jiné části ostrova. Oba byli ve stísněném duševním rozpoložení a hovořili o životě doma. Důvěra budila důvěru. S onou podivnou sdílností, jež se u mužů projevuje, zvláště když jsou

367

v dalekých zemích, a s níž se svěřují cizím lidem s takovými podrobnostmi ze svého života, o jakých by se za žádných okolností nezmínil přátelům, se Angel tomuto muži cestou svěřil s bolestnými skutečnostmi svého sňatku.

Neznámý znal z vlastní zkušenosti mnohem více zemí a mnohem více národů než Angel; takovéto úchylky od společenských norem, jež připadají usedlým lidem dalekosáhlé, pro něho při jeho rozhledu po světě neznamenaly nic víc než rozdíly mezi údolími a vrcholky hor v poměru k celkovému zakřivení zeměkoule. Viděl věc v úplně jiném světle než Angel; usoudil, že čím Tess byla dříve, je zcela bezvýznamné vedle toho, čím chtěla být, a otevřeně řekl Clarovi, že udělal chybu, když od ní odešel.

Den nato při bouři promokli až na kůži. Angelova společníka zachvátila horečka a do týdne zemřel. Clare se zdržel několik hodin, aby ho pohřbil, a jel dál svou cestou.

Příležitostné poznámky velkorysého neznámého člověka, o němž kromě jeho úplně obyčejného jména nevěděl vůbec nic, byly posvěceny smrtí a působily na Clara mnohem silněji než celá promyšlená mravouka filozofů. Styděl se za svou omezenost, když poznal její opak. V úplné záplavě proti němu vyvstávaly jeho vlastní nedůslednosti. Vždy vyzdvihoval v neprospěch křesťanství helénské pohanství; v pohanské civilizaci však volná láska sama neznamenala ztrátu hodnoty. Pociťoval k poskvrněnosti odpor, který si přisvojil zároveň s náboženskou vírou, mohl si však přece ponechat otevřenu alespoň možnost určitých výhrad, zvláště šlo-li o důsledek zvůle. Dolehly na něj výčitky svědomí. Slyšel zase slova Izz Huettové, která v jeho paměti nikdy nepřestala znít. Ptal se Izz, zdali ho miluje, a ona odpověděla, že ano. Miluje ho více než Tess? Ne, odpověděla; Tess by za něho dala život a ona sama by víc taky udělat nemohla.

Myslil na Tess, jak vypadala v den svatby. Jak na něm ulpíval její pohled; jak visela na každém jeho slově, jako by je pronášel bůh! A v průběhu toho strašného večera u krbu, kdy mu otevřela svou prostou duši, jak žalostně vypadal v paprscích ohně její obličej, jak neschopna byla pochopit, že jeho láska a ochrana jsou možná navždy ztraceny!

368

Tak se z Tessina soudce stával Tessiným obhájcem. Nejednou o ní v duchu trousil cynické poznámky; nelze však být pořád cynický a přitom žít, a teď všechny ty poznámky odvolával. Dal se k nim strhnout a dopustil se této chyby proto, že se podřizoval všeobecným zásadám bez ohledu na zvláštnost případu.

Takovéto rozumování je ovšem poněkud zastaralé; milenci i manželé je už dávno překonali. Clare se k ní zachoval tvrdě, o tom není pochyb. Muži jsou až příliš často tvrdí k ženám, které milují nebo milovali, a ženy vůči mužům. A přece jsou tyto tvrdosti tou nejněžnější něhou, když je porovnáme s tvrdostmi světa, z něhož se rodí; s tvrdostí společenského postavení vůči povaze, s tvrdostí prostředků vzhledem k cíli, s tvrdostí dneška vůči včerejšku a budoucnosti vůči dnešku.

Historická zajímavost její rodiny, onoho zpupného rodu ďUrbervillů, v níž s pohrdáním viděl jen opotřebovanost sil, nyní jitřila jeho city. Jak to, že nechápal rozdíl mezi politickou hodnotou a obraznou hodnotou těchto věcí? Při tomto druhém pohledu se její ďurbervillský původ stával skutečností velkého dosahu; ekonomicky bezcenný, byl velice podstatným rysem pro snílka, pro člověka, který posuzuje úpadek a zánik z mravního hlediska. Byla to věc, na niž se záhy zapomene, ta trocha odlišnosti v krvi a ve jméně nebohé Tess, a v zapomnění upadne i její dědičné sepětí s mramorovými náhrobky a s předky uloženými do olověných rakví v Kings bere. Tak čas do kořene vymycuje své vlastní báje. Když si teď znovu a znovu vybavoval její tvář, připadalo mu, že v ní vidí stopu vznešenosti, jež jistě zdobila dámy tohoto rodu; a při této představě se mu žilami rozlévala vlna opojení, které dříve pociťoval, vlna, z níž mu pak bylo téměř nevolno.

Jakkoli její minulost nebyla beze stínu, to, co přetrvávalo v ženě jako Tess, mělo větší hodnotu než neposkvrněnost jejích družek. Což nebylo paběrování Efraimovo bohatší než vinobraní Abiezerovo?

Tak promluvila znovuzrozená láska a připravovala půdu Tessinu oddanému vyznání, které za ním právě tou dobou

369

posílal jeho otec; i když mělo ještě dlouho trvat, než ho v jeho dalekém vnitrozemí dostihne.

Pisatelčiny naděje, že Angel na její prosbu odpoví svým příjezdem, zatím střídavě vzrůstaly a pomíjely. Pomíjely proto, že na oné skutečnosti z jejího života, pro niž se rozešli, se nezměnilo nic — a nikdy se na ní nic nezmění; a jestliže se jí nepodařilo ji překonat svou blízkostí, na dálku nezmůže nic. Přesto však se v myšlenkách plna něhy vracela k otázce, co by mohla udělat, aby se mu co nejvíce líbila, kdyby přijel. Vzdychala v lítosti, že si více nevšímala písní, které hrával na harfu, že se ho s větší zvědavostí nevyptávala, které z těch popěvků, jež zpívají venkovská děvčata, má nejraději. Nepřímo to zjišťovala u Ambyho Seedlinga, který přišel za Izz Huettovou z Talbothays, a Amby si náhodou vzpomněl, že z té trochy melodií, které zpívali v mlékárně, aby přiměli krávy pouštět mléko, Clare zřejmě míval rád ,,Kupidovy zahrady“, „Mám svou oboru, mám své chrty“ a „Svítání“; a naopak se mu nijak nelíbily „Krejčího kalhoty“ a „Takovou krásu jsem si vypěstil“, i když jsou to výborné písničky.

Umanula si, že se v těch písních zdokonalí. Ve volných chvílích si je jen tak pro sebe zkoušela, zvláště „Svítání“:

Vstávej, vstávej, vstávej,

své milé natrhej

ty nejkrásnější květy,

co na zahradě vzkvetly.

Ptáčci i hrdličky

do každé větvičky

svoje hnízda staví

při májovém svítání.

I srdce z kamene by se bylo obměkčilo, kdyby ji zaslechlo prozpěvovat tyto písně, kdykoli v studeném suchém období pracovala vzdálena od ostatních dívek; při pomyšlení, že on nakonec třeba nepřijede a neuslyší je, jí po tvářích kanuly slzy a prostá, neumělá slova písniček pak zněla nešťastnému srdci zpěvačky jako bolestný výsměch.

Tess byla tímto svým pohádkovým snem tak zaujata, že jako by ani nevnímala, jak roční doba pokročila; že dny jsou

370

delší, za dveřmi už je den Zvěstování, po něm přijde Marie Kleofášova a její smlouva vyprší.

Než však vypršelo čtvrtletí, stalo se něco, co přimělo Tess myslit na úplně jiné věci. Byla jako obvykle večer doma a seděla v přízemní místnosti s ostatními členy rodiny, když tu někdo zaklepal na dveře a ptal se po Tess. Proti pohasínajícímu světlu dne viděla ve dveřích stát postavu vzrostlou jako žena a útlou jako dítě, dlouhé, hubené dívčí stvoření, které v pološeru nepoznala, dokud ji děvče neoslovilo: ,,Tess!“

„Bože — Liza-Lu?“ zvolala Tess užasle. Její sestra, s níž se před něco více než rokem doma rozloučila jako s dítětem, náhle rychle vyrostla, vytáhla se a měla teď postavu, jejíž význam asi sama zatím nebyla s to chápat. Štíhlé nohy, které bylo vidět pod původně dlouhou sukní, jež teď byla krátká, protože Liza-Lu vyrostla, i nemotorné ruce a paže prozrazovaly mládí a nezkušenost.

„Ano, Tess, a jsem už od rána na nohou,“ odpověděla Liza-Lu se střízlivou věcností, „jak se snažím tě najít, a jsem hrozně unavená.“

„Co se doma stalo?“

,,Mamince se udělalo moc zle a doktor říká, že je na umření, a protože tatínkovi taky není dobře a říká, že to není správný, když má člověk z tak vznešený rodiny jako on otročit a honit se za sprostou nádeničinou, nevíme, co máme dělat.“

Tess stála dlouho jako ve snách, než ji napadlo vybídnout Lizu-Lu, aby šla dál a posadila se. Když potom Liza-Lu popíjela čaj, dospěla Tess k rozhodnutí. Není pomoci, musí jít domů. Její smlouva skončí až na Marii Kleofášovu, šestého dubna, protože do ní však už mnoho nechybí, odejde ihned, ač to dopadne jak chce.

Když půjde přes noc, získá tím dvanáct hodin; její sestra však byla příliš unavena, aby se vydala na tak dalekou cestu dříve než ráno. Tess se rozběhla k domu, kde bydlely Marian a Izz, řekla jim, co se stalo, a poprosila je, aby to vyřídily statkářovi, jak umějí nejlépe. Vrátila se, dala Lu večeři a uložila ji do své postele, ze svých věcí si sbalila, co se jen vešlo do proutěného košíku, přikázala Lu, aby hned ráno šla také, a vydala se na cestu.

371

L

Když hodiny odbily desátou, vstoupila do vlhké tmy, jaká bývá v době rovnodennosti, a vykročila na svou patnácti mílovou pouť pod ocelovým svitem hvězd. V liduprázdných oblastech je tichému chodci noc spíše ochránkyní než nebezpečím, a protože to věděla, vydala se Tess nejkratší cestou po zkratkách, na nichž by se byla za dne skoro bála; teď tu však nebylo nikoho, kdo by jí mohl ublížit, a pomyšlení na matku v ní překonalo všechen strach z duchů. Tak šla míli za mílí, z kopce do kopce, až se octla na vrchu Bulbarrow a kolem půlnoci z jeho výše shlížela do propasti se změtí stínů; nic víc teď nebylo vidět z údolí, na jehož vzdálenějším konci se narodila. Měla za sebou už pět mil přes vysočinu, a než její pouť skončí, čekalo ji ještě deset jedenáct mil nížinou. Když za bledého svitu hvězd sestupovala po klikaté pěšině dolů, sotva viděla na cestu, a záhy měla pod nohama půdu tak odlišnou od té na kopcích, že pociťovala rozdíl při chůzi i ve vůni ovzduší. Byla to těžká jílovitá země Blackmoorského úvalu, té jeho části, kterou dosud neprotínaly silnice s mýtními závorami. V krajích s takovou těžkou půdou se pověry udržují nejdéle. Kdysi zde býval les a v těchto šerých hodinách jako by si údolí zachovávalo cosi ze své dávné podoby, vzdálené i blízké v něm splývalo a každý strom i vysoký živý plot jako by na sebe naléhavě upozorňovaly. Kraj se jen hemžil šotky a skřítky, v něž se tu dodnes věřilo —jeleny, na něž se kdysi pořádaly štvanice, čarodějkami, které tu umučili a utopili, zelenavě blyskotavými vílami, které k sobě vábily každého, kdo tudy procházel.

V Nuttlebury minula vesnickou hospodu, jejíž štít zaskřípěl v odpověď na pozdrav jejím kročejům, a mimo ni to neslyšela živá duše. Pod doškovými střechami v duchu viděla, jak ve tmě pod pokrývkami zdobně sešitými z malých nachově červených čtverečků odpočívají uvolněné šlachy i znavené svaly, vydány laskání osvěžujícího spánku, aby se ráno, jakmile jen vyvstane na Hambledonském kopci první náznak růžové mlhoviny, opět mohly dát do práce.

372

Ve tři hodiny naposledy odbočila v bludišti úvozů, jimiž procházela, a vstoupila do Marlottu kolem pole, na němž kdysi jako členka spolku poprvé spatřila Angela Clara, který si s ní tenkrát nezatančil; dodnes v sobě nosila ten pocit zklamání. Ve směru svého rodného domu spatřila světlo. Vycházelo z okna ložnice, a jak se před oknem pohupovala větev, jako by na ni pomrkávalo. Sotvaže před ní vyvstaly obrysy domu — opatřeného novými došky za její peníze —, zmocnila se Tess zase její dávná představa. Dům jako by byl odevždy součástí jejího těla i života; sklon jeho arkýřů, spoje lomenic, olámané cihly na obrubě komína, to vše mělo cosi společného s její osobní povahou. Připadalo jí, že dům se vším, co k němu patří, je jako omráčený a že to způsobila matčina choroba.

Co nejtišeji otevřela dveře, aby nikoho nevyrušila; v dolní místnosti bylo prázdno, nahoře na schodech se však objevila sousedka, která bděla u matky, a zašeptala, že paní Durbeyfieldová usnula, ale lépe že jí není. Tess si udělala snídani a potom v pokoji u matky vystřídala pečovatelku.

Když ráno pozorovala děti, připadaly jí všechny podivně vytáhlé; přestože je neviděla jen něco přes rok, překvapivě povyrostly. Musila se celým srdcem i duší věnovat jejich potřebám a to ji vytrhlo z vlastních starostí.

Její otec byl pořád stejně neurčitelně nezdravý a vysedával na židli jako obyčejně. Ten den po jejím příchodu se však nezvykle rozjasnil. Vymyslel si chytrý plán, jak teď budou žít, a Tess se ho ptala jaký.

„Uvažuju o tom obeslat tady v kraji všechny, co je zajímá stará historie,“ řekl, „a požádat je, aby vypsali fond na moje udržování. Budou v tom určitě vidět něco romantickýho, vznešenýho, co by měli udělat. Vyhazujou spoustu peněz, aby se zachovaly starý zříceniny a aby přišli věcem na kloub a tak, a živé pozůstatky pro ně určitě mají ještě větší zajímavost, jen by o nich museli vědět. Někdo by je měl obejít a říct jim, kdo mezi nimi žije, o kom ani nevědí. Být ještě naživu farář Tringham, co mě objevil, určitě by to udělal, ten zaručeně!“

Tess své výhrady vůči tomuto velkolepému plánu odložila na později, než zvládne aspoň to nejnaléhavější, protože doma se po jejích peněžních výpomocích zlepšilo zřejmě jen pra

373

málo. Když udělala v domě všechno, co bylo třeba, zaměřila pozornost na ostatní věci. Bylo už načase sázet a sít, mnoho vesničanů mělo už na svých zahradách a pozemcích jarní práce hotové; ovšem Durbeyfieldovi zůstali se svou zahradou i polnostmi pozadu. Ke svému zděšení zjistila, že tomu tak je proto, že snědli všechny brambory určené k sadbě — to byl poslední přehmat neprozřetelných. Co nejrychleji si od sousedů vyprosila, co jen jí mohli přenechat, a za několik dní bylo jejímu otci natolik dobře, aby se mohl za Tessina stálého přesvědčování pustit do zahrady; Tess sama obdělávala kousek pozemku, který měli pronajatý na polnosti několik set kroků za vsí.

Po čase stráveném v pokoji u nemocné, kde Tess už nebylo třeba, protože matce se dařilo lépe, to dělala ráda. Při namáhavé práci bylo myšlenkám lehčeji. Políčko Durbeyfieldových se prostíralo na vysokém, suchém a rovném ohrazeném pozemku, kde bylo čtyřicet nebo padesát takových kousků půdy a kde se pracovalo velice čile, když každodenní námezdní práce jinde skončila. Lidé se dávali do rytí v šest hodin a zůstávali zde podle potřeby až do šera nebo do měsíčku.

V těchto dnech na mnoha pozemcích hořely hromady vytrhaného plevele a odpadků, které se při suchém počasí daly dobře spálit.

Jednoho krásného dne zde Tess a Liza-Lu s ostatními sousedy pracovaly, ještě když se poslední paprsky slunce vodorovně opíraly do bílých kolíků, rozdělujících políčka. Po západu slunce se zešeřilo, avšak plameny ohňů, v nichž se pálil pýr a zelné košťály, sdostatek osvětlovaly pozemky, jejichž obrysy vyvstávaly a zase mizely v hustém kouři, rozháněném větrem. Když se některý oheň rozplápolal, mračna dýmu, hnaná vodorovně při zemi, se prosvětlila opálovou září a lidé v nich neviděli jeden na druhého; člověk pochopil, co je to „sloup kouře“, který je za dne stěnou a v noci jasem.

Když večer pokročil, někteří zahradničící muži a ženy na noc odešli, většina jich však zůstala, aby dokončila sázení, mezi nimi i Tess, třebaže sestru poslala domů. Na jejím pozemku také hořel pýr a ona pracovala s vidlemi, jejichž čtyři lesklé bodce s lehkým cinkotem zvonily o kameny a suché

374

hroudy. Chvílemi byla celá zahalena kouřem ohně; pak z něho její postava, osvětlená měděným žárem hromady, zase vyvstávala. Byla dnes večer oblečena poněkud nezvykle a vypadala dost nápadně, protože na sobě měla šaty vybělené častým praním a přes ně černý kabátek, takže budila dojem, jako by byla hostem na svatbě i na pohřbu zároveň. Zeny pracující kus za ní měly bílé zástěry, a s výjimkou okamžiku, kdy na ně dopadlo světlo plamenů, z nich nebylo v přítmí vidět nic než tyto zástěry a bledé obličeje.

Větévky trnitého plotu, tvořícího hranici pole, se proti sinavému svitu oblohy při západním obzoru rýsovaly jako dráty. Jupiter nad nimi visel jako narcis v plném květu, tak jasný, že téměř vrhal stíny. Tu a tam vyvstávaly neurčité hvězdičky. V dálce štěkal pes a po suché cestě občas zarachotila kola.

Vidle však vytrvale cinkaly dále, protože ještě nebylo nijak pozdě; a přestože vzduch byl čerstvý a ostrý, voněl už nápovědí jara, jež povzbuzovala lidi k práci. Místo, praskající ohně, fantastická hra světel a stínů v sobě měly cosi, pro co zde ostatní i Tess zůstávali rádi. Soumrak, který za zimních mrazů přichází jako nepřítel a v hřejivém létě jako milenec, přicházel v tomto březnovém dni jako utěšitel.

Nikdo si nevšímal svých společníků. Oči všech se upíraly k půdě, k obraceným hroudám ozářeným ohni. Tess je rozbíjela a prozpěvovala si své neumělé popěvky, teď už téměř bez naděje, že je Clare kdy ještě uslyší, a dlouhou dobu si nevšímala člověka, který pracoval kousek od ní — muže v dlouhé pracovní haleně, který, jak zjistila, přerýval totéž políčko jako ona a o němž se domnívala, že ho sem poslal otec, aby se práce rychleji hnula kupředu. Začala ho trochu více vnímat, teprve když ho směr rytí přivedl blíže k ní. Chvílemi je odděloval kouř, potom se zase odchýlil, a tu na sebe viděli a byli odloučeni ode všech ostatních.

Tess na svého spolupracovníka nepromluvila a on na ni také ne. Ani se nad ním nijak nezamýšlela, uvědomila si jenom, že tu za jasného denního světla ještě nebyl a že to není žádný z jejích marlottských známých, což ji nijak neudivovalo, protože tu za poslední léta tak často a dlouhou dobu nebyla.

375

Postupně se k ní při rytí přiblížil natolik, že se paprsky ohně odrážely od ocelových bodců jeho vidlí stejně jasně jako od jejích. Když přistoupila k ohni, aby do něho přihodila sesbíraný suchý plevel, zjistila, že on z druhé strany činí totéž. Oheň vzplanul a Tess viděla tvář Aleka ďUrbervilla.

V nečekanosti tohoto setkání, ve směšnosti jeho vzhledu v nabírané haleně, jakou už nosili jenom nejstaromódnější dělníci, bylo cosi tak hrůzně komického, že z toho Tess až přejel mráz po zádech. D’Urberville se dlouze a tiše rozesmál.

„Kdyby mi bylo do žertu, řekl bych ,Jak podivuhodně se to zde podobá ráji!‘ “ prohodil rozmarně a se skloněnou hlavou se na ni zadíval.

„Co povídáte?“ zeptala se ochable.

„Vtipálek by řekl, že to tuje přesně jako v ráji. Vy jste Eva a já jsem ten starý ďábel, který vás přišel pokoušet v podobě nižšího zvířete. Když jsem dělal bohoslovce, měl jsem tu scénu z Miltona úplně v malíčku. Jedna pasáž zní:

Královno! Tam přímá, aniž daleká

cesta; za myrtovím tamto na jednom místě…

…já tam

kázati-li ráčíš, hned tě dovedu.‘

,Doveď tedy,’ řekla Eva.

A tak dále. Má milá, drahá Tess, říkám vám to jenom jako věc, kterou byste si byla třeba úplně neprávem pomyslila nebo řekla, protože o mně máte tak špatné mínění.“

„Nikdy jsem neřekla, že jste satan, a ani si to nemyslila. Nic takového mě o vás nenapadá. Pokud vás nemám před sebou, jsou moje myšlenky na vás studené jako led. A to jste sem přišel rýt jenom kvůli mně?“

„Jenom kvůli vám. Abych vás viděl, nic víc. Vzít si tu halenu mě napadlo až později, když jsem ji cestou viděl vystavenou na prodej — abyste si mě nevšimla. Přišel jsem vám říct, že naprosto nesouhlasím, abyste takhle pracovala.“

376

„Ale dělám to ráda — je to pro mého otce.“

„Vaše smlouva tam na statku skončila?“

„Ano.“

„Kam půjdete teď? Za svým drahým manželem?“

Ta ponižující připomínka se jí hluboce dotkla.

„Ach — nevím!“ odpověděla hořce. „Nemám žádného manžela!“

„To je svatá pravda — v tom smyslu, který míníte. Ale máte přítele, a já jsem se rozhodl, že se vám povede dobře, i když nechcete. Až se teď vrátíte domů, uvidíte, co jsem vám tam poslal.“

„Ach, Aleku, vůbec nechci, abyste mi něco dával! Nemohu to od vás přijmout! Nechci — není to správné!“

,,Je to správné!“ zvolal vesele. „Když je v nesnázích žena, k níž chovám tak něžné city jako k vám, nemohu se na to přece dívat a nepokusit se jí pomoci!“

„Ale mně se vede dobře! Já mám nesnáze jenom — jenom — se živobytím vůbec ne!“

Odvrátila se, beznadějně se zase dala do rytí a na násadu vidlí a mezi hroudy kanuly slzy.

„Kvůli dětem — vašim bratrům a sestrám,“ začal opět. „Na ty pořád myslím.“

Tessino srdce se zachvělo — dotýkal se jejího citlivého místa. Uhodl, co jí působí největší starost. Od návratu domů přilnula k dětem vášnivě a celou duší.

„Jestli se vaše matka nezotaví, někdo by pro ně měl něco udělat; protože váš otec asi mnoho udělat nedokáže, viďte?“

„S mou pomocí dokáže. A musí!“

„A s mou pomocí.“

„Ne, s vaší ne!“

„To je ale uminutost hloupá!“ vybuchl ďUrberville. „On přece myslí, že isme jedna rodina, a bude spokojenost sama!“

„Nemyslí. Z toho omylu jsem ho vyvedla.“

„Tím větší jste hlupačka!“

D’Urberville od ní rozzlobeně poodešel k živému plotu a tam ze sebe stáhl dlouhou halenu, která mu sloužila jako maska; svinul ji, přihodil do ohně k pýru a odcházel.

Po tomhle už Tess nemohla pokračovat v rytí; zmáhal ji

377

neklid a byla by ráda věděla, zdali se vrátil k nim do chalupy. Vzala vidle a šla domů.

Asi dvacet kroků před domem se srazila s jednou ze svých sester.

„Ach, Tessy — představ si! Liza-Lu pláče, je u nás hromada lidí a mamince je mnohem líp, ale říkají, že tatínek umřel!“

Děvčátko si uvědomovalo závažnost této noviny, zatím však ještě nikoli její truchlivost; stálo proti Tess a pozorovalo ji s důležitostí v kulatých očích, a teprve když vidělo, jak to na Tess zapůsobilo, řeklo:

„Tess, to už nebudeme s tatínkem nikdy mluvit?“

„Ale vždyť tatínek byl nemocný jen maličko!“ zvolala Tess zdrceně.

Přicházela Liza-Lu.

„Před malou chvilkou se skácel a u maminky byl zrovna doktor a říkal, že tatínek neměl žádnou naději, protože měl zarostlé srdce.“

Ano; manželé Durbeyfildovi si vyměnili úlohy. Umírající byla mimo nebezpečí a lehce nemocný byl mrtev. Novina však měla ještě mnohem vážnější dosah. Otcův život měl určitou hodnotu, nezávislou na jeho osobní výkonnosti, jež sama o sobě pro rodinu mnoho neznamenala. Byl posledním ze tří, kteří měli doživotně zabezpečen pro svou rodinu pronájem domu se vším, co k němu patřilo; a nájemce zdejších pozemků se už dlouho snažil jejich dům získat pro své stálé dělníky, kteří se tísnili sestěhovaní v chalupách. Nadto byli „doživotníci“ na vesnicích téměř stejně nežádoucí jako malí samostatní hospodáři, protože jednali zcela svobodně, a když jim vypršela nájemní smlouva, nebyla už nikdy obnovována.

Tak viděli Durbeyfieldovi, kdysi ďUrbervillové, že je postihne tentýž osud, jaký v době, kdy patřili mezi Olympany tohoto hrabství, sami nepochybně uvalili mnohokrát a velice krutě na hlavy právě takových bezzemků, jako byli teď oni sami. Tak se příliv a odliv — rytmus změny — střídají a platí pro všechno na světě.

378

LI

Konečně nastal předvečer Marie Kleofášovy a v zemědělském světě vypukl horečný pohyb, k jakému dochází za celý rok pouze v tento den. Je to den naplnění. V platnost vstupují námezdní smlouvy na polní práci v nadcházejícím roce. uzavřené o Hromnicích. Dělníci — nebo „dělný lid“, jak si odnepaměti říkali, dokud mezi ně neproniklo označení z jiného světa —, kteří už nechtějí zůstat na dosavadních místech, se stěhují na jiné statky.

Takovéhoto každoročního stěhování ze statku na statek zde stále přibývalo. Ještě když byla Tessina matka malá, většina zemědělských dělníků z okolí Marlottu zůstávala po celý život na jednom statku, kde měli svůj domov už jejich otcové a dědové; v poslední době však touha stěhovat se rok co rok značně nabývala vrchu. Pro mladší rodiny to bylo příjemné vzrušení, které třeba přinese nějaké výhody. Egypt jedné rodiny byl pro jinou rodinu, která jej viděla zdálky, Zemí zaslíbenou, a teprve po zabydlení se stal Egyptem i pro ni; a tak měnili a měnili.

Tento pohyb, v životě vesnice čím dál patrnější, ovšem neměl svůj původ pouze v neklidu zemědělců. Probíhalo také vylidňování. Na vesnici dříve bok po boku se zemědělskými dělníky žila zajímavá a vzdělanější společenská vrstva, která zemědělské dělníky výrazně převyšovala — vrstva, k níž patřívali i Tessini rodiče — a jejímiž příslušníky byli tesař, kovář, švec, hokynář a vedle nich všemožní dělníci nezemědělského typu: skupina lidí, kteří měli vcelku neměnné zájmy i způsoby, protože byli doživotními držiteli jako Tessin otec nebo smluvními nájemci nebo někdy také malými samostatnými hospodáři. Když však dlouhodobé nájemní smlouvy vypršely, málokdy se pro podobné držitele obnovovaly, a pokud je statkář pro sebe nevyhnutelně nepotřeboval, vesměs s nimi smlouvu zrušil. Na chalupníky, kteří nepracovali přímo na polnostech, se hledělo s nelibostí, a vypuzení jedněch ochromilo řemeslo dalších, kteří byli nuceni odejít také. Rodiny, které v minulosti tvořily páteř vesnice a které zachovávaly

379

vesnické tradice, musely hledat útočiště ve velkých centrech; tento vývoj, který statistikové humorně označují jako „tíhnutí venkovského obyvatelstva do velkých měst“, byl ve skutečnosti jako tíhnutí vody téci do kopce, když ji žene strojní zařízení.

V Marlottu povážlivě ubylo ubytovacích možností, protože uvolněné chalupy se zbouraly, a každý dům, který ještě stál, teď statkář požadoval pro své dělníky. Od doby, kdy došlo k události, jež vrhla na Tessin život takový stín, se také na rodinu Durbeyfieldových (v jejichž původ nikdo nevěřil) mlčky dívali jako na rodinu, která, jen co její smlouva vyprší, bude muset odejít už v zájmu mravnosti. A po pravdě tato domácnost vskutku nebyla zářným vzorem ani střízlivosti, ani přičinlivosti, ani cudnosti. Otec a dokonce i matka se občas opíjeli, menší děti chodily do kostela jen málokdy a nejstarší dcera navazovala podivné svazky. Čistotu vesnice bylo třeba nějak ochránit. A dnes, kdy vypršelo první čtvrtletí, k němuž mohli Durbeyfieldovi dostat výpověď, byl tedy jejich prostorný dům požadován pro povozníka s velkou rodinou; a vdova Joan, její dcery Tess a Liza-Lu, chlapec Abrahám i menší děti měli jít někam jinam.

Večer před jejich stěhováním se začalo stmívat dříve než obvykle, obloha se zatáhla a drobně se rozpršelo. Protože nastávala poslední noc, kterou ještě stráví ve vesnici, jež byla jejich domovem i rodištěm, šli se paní Durbeyfieldová, Liza-Lu a Abrahám rozloučit s několika svými přáteli a Tess hlídala dům, dokud se nevrátí.

Klečela na lavičce pod oknem, obličej až těsně u rámu, a clona vody z deště stékala po venkovní tabuli skla. Tessiny oči se upíraly k síti pavouka, který patrně dávno zahynul hlady, protože si ji utkal v koutě, kam mouchy nikdy nezalétaly. Pavučina se zachvívala, jak oknem slabounce táhlo. Tess se zamýšlela nad situací domácnosti a uvědomovala si, jak nepříznivě ji ovlivnila. Kdyby nebyla přišla domů, patrně by její matce a dětem dovolili, aby zde žily dál jako týdenní nájemníci. Ale hned jak přijela, povšimli si jí někteří nadmíru úzkostliví a velice vlivní lidé; viděli ji bloumat po hřbitově a upravovat malou lopatkou, jak se dalo, zapadlý hro-380

beček dítěte. Podle toho poznali, že tu zase žije; vyčetli její matce, že ji „přechovává“, Joan se ostře ohradila a beze všeho nabídla, že se okamžitě odstěhuje, oni ji vzali za slovo a tohle byl výsledek.

„Neměla jsem se vůbec vracet domů,“ vyčítala si Tess hořce.

Byla těmito myšlenkami tak zaujata, že si v první chvíli ani nepovšimla muže v bílém plášti do deště, který na koni projížděl ulicí. Snad proto, že měla tvář tak blízko za sklem, ji hned spatřil a zastavil s koněm tak těsně u průčelí chalupy, že koňská kopyta bezmála šlápla do úzkého pruhu květin rostoucích při zdi. Spatřila ho, až když se dotkl tabulky okna jezdeckým bičíkem. Téměř už přestalo pršet a Tess na jeho pokyn otevřela okno.

„Neviděla jste mě?“ zeptal se ďUrberville.

„Nedávala jsem pozor,“ odpověděla. „Myslím, že jsem vás slyšela, ale připadalo mi, že to je kočár s koňmi. Byla jsem tak trochu zasněná.“

„Ach! To jste asi slyšela ďurbervillský kočár. Znáte přece tu legendu ?“

„Ne. Můj —jednou mi ji kdosi chtěl vyprávět, ale pak mi ji nepověděl. “

„Jestli jste pravá ďUrbervillová, tak bych vám ji asi taky neměl říkat. Pokud jde o mě, já jsem podvržený, a tak je to jedno. Je hodně smutná. Ten zvuk, jako by jel kočár, prý mohou zaslechnout jenom ti, kdo mají pravou ďurbervillskou krev, a kdo ho uslyší, pro toho je to zlé znamení. Souvisí to s jakousi vraždou, kterou před staletími spáchal někdo z rodiny.“ „Když už jste začal, tak to dopovězte.“

„Prosím. Někdo z rodiny prý unášel nějakou krasavici, která se snažila uniknout z kočáru, ve kterém ji vezl, a v zápase ji pak zabil — nebo ona jeho — zapomněl jsem, kdo koho. To je jedna verze té legendy… Koukám, že máte sbaleny necky a vědra. Stěhujete se, že?“

„Ano, zítra — je čtvrtletí, Marie Kleofášova.“

„Doslechl jsem se o tom, ale nechtělo se mi ani věřit; připadá mi to tak náhlé. Proč?“

„Otec byl poslední, komu to tady doživotně patřilo, a po

381

jeho smrti tu už nemáme právo zůstat. I když bychom tu byli možná mohli zůstat jako nájemníci s týdenní lhůtou, kdyby nebylo mě.“

„Proč kdyby nebylo vás?“

„Nejsem slušná žena.“

D’Urbervillovi zrudly tváře.

„Takhle sprostě někoho osočit! Snobové bídáčtí! Ať jejich špinavé duše shoří na prach!“ zvolal hlasem plným jízlivého rozhořčení. „Tak kvůli tomuhle tedy odcházíte? Vyhozeni?“

„Nejsme doslova vyhozeni, ale když říkali, že musíme odejít, je lepší jít teď, když se kdekdo stěhuje, protože je víc možností.“ „Kam se stěhujete?“

„Do Kingsbere. Najali jsme si tam pokoje. Maminka je tak poblázněná do otcova rodu, že chce jít tam.“

„Ale vaší matce s takovou rodinou nemůže vyhovovat nějaký podnájem, a ještě k tomu v takové mrňavé městské díře, jako je Kingsbere. Proč byste se nenastěhovali do mého zahradního domku v Trantridgi? Teď tam už od smrti mé matky stejně žádná drůbež není; ale dům tam stojí, kolem něho zahrada, však víte. Za den je to vybílené a vaše matka si tam může docela pěkně žít; a já pošlu děti do dobré školy. Chtěl bych pro vás opravdu něco udělat!“

„Ale my máme už pronajaté pokoje v Kingsbere!“ prohlásila. „A tam můžeme počkat —“

„Počkat — na co? Určitě na toho vašeho roztomilého manžela. Poslyšte, Tess, já znám muže, a protože dobře vím, proč jste se rozešli, jsem si naprosto jist, že se s vámi už nesmíří. A já, i když jsem byl vaším nepřítelem, jsem váš přítel, třebaže mi to nechcete věřit. Pojďte tam do té mé chalupy. Zřídíme tam pořádnou drůbežárnu a vaše matka se o ni bude skvěle starat a děti budou moci chodit do školy.“

Tess dýchala čím dál rychleji, až konečně řekla:

„Copak vím, že to všechno uděláte? Třeba se rozhodnete jinak — a pak — zase bychom — moje maminka by — zase neměla domov.“

„Ale ne — ne. Kdyby to bylo nutné, zabezpečil bych vás před takovou možností písemně. Rozmyslete si to.“

Tess zavrtěla hlavou. Ale ďUrberville trval na svém — tak

382

odhodlaného ho viděla zřídkakdy — a nesmířil se s jejím odmítnutím.

„Jen o tom, prosím vás, řekněte matce,“ pravil s nadšením. „Záleží na ní, jak se rozhodne — ne na vás. A já dám ten dům zítra ráno vymést a vybílit, zatopí se v něm a do večera bude všechno suché, a vy můžete jet rovnou tam. Tak pamatujte, budu vás čekat.“

Tess opět zavrtěla hlavou; hrdlo se jí stahovalo směsicí pocitů. Nedokázala k ďUrbervillovi vzhlédnout.

„Dlužím vám ještě za to, co bylo, však víte,“ začal zase. „A taky jste mě vyléčila z toho pobláznění, takže jsem rád —“

„Bylo by mi milejší, kdybyste bláznil dál, protože byste se přiměřeně k tomu taky choval!“

„Jsem rád, že mám teď možnost vám to trochu vynahradit. Budu zítra čekat, dokud neuslyším, jak se vykládají věci vaší matky… Slibte mi to rukoudáním — drahá, krásná Tess!“

Při poslední větě ztlumil hlas do šepotu a natáhl ruku do pootevřeného okna. Tess s rozlíceným pohledem prudce trhla zástrčkou okenice, takže ďUrbervillova paže uvízla mezi oknem a zděnou příčkou.

„Zatraceně — vy jste strašně surová!“ řekl a vyprošťoval ruku. „Ne, ne — vím, že jste to neudělala naschvál. Takže vás budu čekat, nebo aspoň vaši matku a děti.“

„Nepřijedu — mám spoustu peněz!“ zvolala.

„A kde?“

„U svého tchána, jen si o ně říct.“

„Říct si o ně. Ale to vy neuděláte, Tess, já vás znám, jakživa si o ně neřeknete — to radši zahynete.“

S těmito slovy odklusal. Přímo na rohu ulice se setkal s mužem s plechovkou barvy, který se ho ptal, zdali opustil bratry.

„Tebe vem čert,“ odbyl ho ďUrberville.

Tess zůstala ještě dlouho, kde byla, až jí náhle rozhořčení nad takovou nespravedlností zaplavilo oči proudem horkých slz. Tvrdý trest jí vyměřil její manžel Angel Clare, stejně jako všichni ostatní, opravdu tvrdý! Ještě nikdy si takovéto pomyšlení nepřipustila, ale bylo to pravda! Nikdy v životě — z hloubi duše by to mohla odpřisáhnout — nikdy v životě

383

se nechtěla dopustit ničeho špatného, a přesto se dočkala tak těžkého odsudku! Ať měla jakékoli hříchy, nikdy se jich nedopustila schválně, vždycky k nim došlo nějakým nedopatřením, a proč za ně má nepřetržitě tak pykat?

Vášnivě se chopila prvního kousku papíru, který jí přišel do ruky, a naškrábala tyto řádky:

Proč jen ses ke mně zachoval tak strašlivě, Angeli? Nezasloužím si to. Všechno jsem si důkladně promyslila a nikdy, nikdy ti neodpustím! Ty víš, že jsem ti nechtěla ublížit — proč jsi tolik ublížil ty mně? Jsi krutý, doopravdy krutý! Budu se snažit na tebe zapomenout. Dočkala jsem se od tebe jen nespravedlnosti!

T.

Počkala, až půjde kolem listonoš, vyběhla k němu se svým dopisem a pak zase znaveně zaujala své místo za okenním sklem.

Napsat mu takovýto dopis bylo totéž jako psát mu něžně. Jak by mohl ustoupit jejím prosbám? Na věcech se nic nezměnilo; nestalo se nic, co by změnilo jeho názor.

Stmívalo se a místnost osvětlovaly plameny ohně. Dvě nejstarší děti odešly s matkou a čtyři malé, ve věku od tří a půl do jedenácti let, všechny v černých šatech, seděly u krbu a brebentily o svých drobných záležitostech. Tess se k nim konečně přidružila; ani nezapálila svíčku.

„Dneska tady budeme spát poslední noc, děti, v domě, kde jsme se narodili,“ řekla rychle. „Měli bychom na to myslet, co říkáte?“

Všechny ztichly; při citlivosti svého věku byly hotovy vypuknout v pláč, jen jim navodila představu konce, přestože se celý den při pomyšlení, že někam pojedou, až do této chvíle těšily. Tess začala o něčem jiném.

„Zazpívejte mi, milánkové,“ řekla.

„Co máme zpívat?”

„Cokoli, co umíte, je mi to jedno.“

Okamžik bylo ticho; pak je porušil nejprve jeden snaživý útlý hlásek, druhý jej posílil, a třetí a čtvrtý se unisono připojily ke slovům, kterým se naučily v nedělní škole:

384

„Zde jen bolest, smutek snášíme, pro nové loučení se scházíme, v nebi však se už nikdy nerozejdeme.“

Čtveřice zpívala s lhostejnou trpností lidí, kteří si tuto otázku už dávno vyřešili, a protože se v ničem nezmýlili, připadá jim zbytečné o ní ještě přemýšlet. S tvářičkami usilovně soustředěnými k vyslovování slabik se děti upřeně dívaly do praskajícího ohně a zpěv nejmladšího se protahoval až do odmlk ostatních.

Tess se od nich odvrátila a přešla zase k oknu. Venku se už setmělo, ona však přitiskla tvář k tabulce, jako by se snažila prohlédnout šerem. Chtěla však jen zakrýt slzy. Tomu, co děti zpívaly, mohla pouze věřit; kdyby si tím byla jista, jak by všechno vypadalo jinak, s jakou důvěrou by je svěřila Prozřetelnosti a jejich budoucímu království! Ale bylo naopak právě na ní, aby něco učinila, aby sama byla jejich Prozřetelností. A Tess, stejně jako nemálo miliónů jiných lidí, cítila jen děsivou satiru v těchto básníkových verších:

Ne v úplné nahotě,

leč obklopeni mračny slávy přicházíme.

Pro Tess a jí podobné už samo zrození bylo aktem ponižujícího osobního násilí, a jeho nezaslouženost jako by v konečném výsledku nic neospravedlňovalo, leda v nejlepším případě omlouvalo.

Mezi stíny na mokré cestě záhy rozpoznala matku s vysokou Lizou-Lu a Abrahámem. Dřevěné přezůvky paní Durbeyfieldové doklapaly až ke dveřím a Tess otevřela.

„Koukám, že pod oknem jsou stopy koně,“ řekla Joan. „Přijel k nám někdo?“

„Ne,“ odpověděla Tess.

Děti u ohně se na ni vážně zadívaly a jedno tiše řeklo:

„Ale, Tess, ten pán na koni!“

385

„Ten nepřijel k nám,“ odpověděla Tess. „Mluvil se mnou jen cestou kolem. “

„Co to bylo za pána?“ zeptala se matka. „Tvůj manžel?“

„Ne. Ten už nikdy, nikdy nepřijede,“ řekla Tess s nejhlubší beznadějí.

„Tak kdo to byl?“

„Ani se neptejte. Už jste ho vídala, a já taky.“

„Tak? A co říkal?“ byla zvědava Joan.

„Povím vám to, až se zítra nastěhujeme do toho bytu v Kingsbere — každé slovo.“

Řekla, že to nebyl její manžel. A přece jako by na ni čím dál tíže doléhalo vědomí, že v tělesném slova smyslu je jejím manželem právě a jedině tento muž.

LII

Včasných ranních hodinách druhého dne, ještě za tmy, začal lidi bydlící v blízkosti silnic rušit z nočního odpočinku rachotivý hluk, který pak trval nepřetržitě až do rozednění — hluk, který se v prvním týdnu tohoto měsíce ozývá právě tak neodvratně jako kukaččino „kuku“ o čtrnáct dní později. Byla to předehra všeobecného stěhování, a prázdné povozy a spřežení projížděly kolem pro majetek rodin, které měnily místo; najatého pracovníka dopravoval na nové působiště vždy povoz hospodáře, který potřeboval jeho služby. Že rámusení nastává tak krátce po půlnoci, to se vysvětlovalo úsilím stihnout všechno během dne, a vozkové se snažili dorazit k domům odcházejících rodin do šesti hodin ráno, kdy se hned začaly nakládat jejich movitosti.

Pro Tess a domácnost její matky však neposlal spřežení žádný takový starostlivý hospodář. Byly to jenom ženy; nebyly stálými dělnicemi, nikde o ně zvlášť nestáli, a proto si musily najmout povoz na vlastní útraty a nikdo pro ně žádný neposlal zadarmo.

Tess se ulehčilo, když ten den ráno vyhlédla z okna a zjistila,

386

že je sice větrno a zataženo, ale neprší, a že vůz přijel. Deštivý mariánský den byl hrozivý přízrak, na který pak stěhující se rodiny nadosmrti nezapomněly; patřil k němu provlhlý nábytek, provlhlé peřiny, provlhlé oblečení, a táhly se za ním nemoci.

Matka, Liza-Lu a Abrahám byli také vzhůru, menší děti však nechali spát. V slabém světle všichni čtyři posnídali a pak se dali do vyklízení domu.

Probíhalo docela vesele a jedna dvě sousedky jim přátelsky vypomáhaly. Napřed umístili na vůz velké kusy nábytku a pak udělali z postelí a peřin okrouhlé hnízdo, v němž měla cestou sedět Joan Durbeyfieldová s malými dětmi. Když měli naloženo, nastalo dlouhé zdržení, než přivedli koně, které na dobu vyklízení vypřáhli; kolem druhé hodiny se však konečně všechno dalo do pohybu, kotlík na vaření se pohupoval pod nápravou vozu, rodina paní Durbeyfieldové seděla na vršku nákladu a matka držela na klíně, aby se třeba stroj neporouchal, hlavu hodin, které při každém větším drknutí povozu dotčeně odbily jednu nebo půl druhé. Tess a její nejstarší sestra šly až za vesnici podle vozu.

Ráno a minulý večer navštívili několik sousedů, někteří také přišli navštívit je, a všichni jim přáli hodně štěstí, přestože jim v skrytu srdce připadalo skoro nemožné, že by se takovéhle rodině mohlo vést dobře, i když Durberfieldovi nikdy nikomu neublížili, leda sami sobě. Brzy začal vůz stoupat do vrchoviny, a jak se dostával do vyšších poloh a měnilo se složení půdy, začal vát i ostřejší vítr.

Protože bylo šestého dubna, potkával povoz Durbeyfieldových mnoho dalších vozů s rodinami usazenými na vršku nákladu, naloženého téměř neměnným způsobem, který je pro zemědělského dělníka patrně stejně příznačný jako šestiúhelník pro včelu. Základem sestavy byl rodinný příborník se zářícími rukojeťmi, otisky prstů a mnoha dalšími stopami domácnosti; stál důležitě vpředu, nad ocasy zapřažených koní, vztyčený a ve své přirozené poloze jako nějaká archa úmluvy, kterou jsou vázáni stěhovat s patřičnou úctou.

Některé domácnosti byly veselé, jiné zachmuřené, některé stály před vraty hospod při silnici; a u jedné hospody se v pří

387

hodné době zastavila i menažérie Durbeyfieídových, aby se koně napojili a cestující osvěžili.

Při této zastávce ulpěl Tessin pohled na modré, asi dvoulitrové konvičce, která stoupala a zase klesala vzduchem u ženské části domácnosti usazené na vrcholku jednoho nákladu, který zde kousek od hostince také zastavil. V jednom okamžiku pozorovala, jak se konvička nese vzhůru, a tu se jí chopily ruce, které dobře znala. Vykročila k povozu.

„Marian a Izz!“ zavolala na dívky, protože právě ony seděly u stěhující se rodiny, u níž byly doteď ubytované. „Vy jste dneska taky vyklízely, tak jako všichni?“

Jistěže, odpovídaly. Ve Flintcomb-Ash byl pro ně život příliš tvrdý, a tak odešly, a ani vlastně nic neřekly, ať si je Groby stíhá, jestli se mu chce. Pověděly Tess, kam mají namířeno, a ona zase jim.

Marian se z nákladu nahnula a ztlumila hlas. „Když jsi odešla, víš, že se po tobě přišel do Flintcomb-Ash ptát ten pán, co za tebou chodí — víš, koho myslím? Neřekly jsme mu, kde jsi, protože víme, že bys ho nechtěla vidět.“

„Ach — ale mluvila jsem s ním,“ zašeptala Tess. „Našel mě.“

„A ví, kam jedeš?“

„Asi ano.“

„Manžel se vrátil?“

„Ne.“

Rozloučila se se známými — neboť právě vycházeli vozkové z hospody — a oba vozy se opět daly do pohybu, každý na jinou stranu; povoz, na němž seděla Marian, Izz a rodina oráče, s níž spjaly svůj osud, byl jasně natřený a táhli jej tři silní koně v postrojích s lesklými mosaznými ozdobami. Naproti tomu vůz vezoucí paní Durbeyfieldovou s rodinou byla rozskřípaná kára, která taktak že unesla váhu nadměrného nákladu; od doby, kdy ji vyrobili, neviděla barvu a táhli ji jenom dva koně. V tomto rozdílu se výrazně zračil i rozdíl mezi stěhováním, které zajistil zámožný statkář, a přepravou lidí, na jejichž příjezd nečeká žádný zaměstnavatel.

Vzdálenost byla veliká — příliš veliká na jednodenní cestu — a koně ji zvládali jen s největšími obtížemi. Přestože vyrazili

388

tak brzy, bylo už hodně pozdě odpoledne, když objížděli návrší, které bylo součástí vrchoviny zvané Greenhill. Když koně zastavili, aby se vymočili a oddychli si, rozhlédla se Tess po krajině. Pod kopcem a přímo proti nim se prostíral cíl jejich pouti, polomrtvé městečko Kingsbere, kde leželi ti předkové, o nichž otec hovořil a které velebil až do úmoru; Kingsbere, jediné místo ze všech na světě, které bylo možno považovat za domov ďUrbervillů, protože v něm sídlili plných pět set let.

Od kraje městečka proti sobě viděli přicházet muže. Když rozpoznal, jaký přijíždí náklad, přidal do kroku.

„Jste paní Durbeyfieldová, vid’te?“ oslovil Tessinu matku, která sestoupila, protože chtěla dojít zbytek cesty pěšky.

Přikývla. „A taky vdova po nedávno zemřelým siru Johnu ďUrbervillovi, zchudlým šlechtici, kdybych chtěla trvat na svých právech. Vracím se na panství jeho předků.“

„Vážně? No, o tom nic nevím, ale jestli jste paní Durbeyfieldová, mám vám vyřídit, že ty pokoje, co jste chtěla, jsou už pronajaté. Nevěděli jsme, že přijedete, až když jsme dneska ráno dostali váš dopis — a to už bylo pozdě. Ale určitě seženete bydlení někde jinde.“

Muž si povšiml Tessina obličeje, který při této zprávě popelavě zbledl. Na matce bylo vidět, že si beznadějně neví rady. „Co si teď počneme, Tess?“ řekla hořce. „To je pěkný přivítání v kraji tvých předků! No, jeďme dál.“

Dojeli do městečka a všemožně hledali. Tess zůstávala u vozu, aby dohlédla na děti, a matka s Lizou-Lu se vyptávaly. Když se o hodinu později Joan naposled vrátila k povozu a její sháňka po ubytování byla pořád ještě bezvýsledná, řekl kočí, že náklad musí složit, protože koně jsou už napůl mrtví únavou a on se musí ještě ten večer aspoň kus cesty vrátit.

„Tak dobře — složte to tady,“ řekla Joan vyrovnaně. „Já už někde střechu najdu.“

Vůz zajel ke zdi hřbitova na místo, které nebylo na očích, a vozka docela spokojeně za chvilku složil na zem ubohou hromadu domácího zařízení. Když byl hotov, Joan mu zaplatila a vydala se tím z téměř posledních svých šilinků; vozka se rozjel a opustil je, rád, že už nebude mít co činit s takovou

389

I

rodinou. Večer byl suchý a vozka usoudil, že se jim nic nestane.

Tess beznadějně hleděla na hromadu nábytku. Studené sluneční světlo jarního večera závistivě pokukovalo po hliněných hrncích a kotlících, po svazcích sušených bylin, které se zachvívaly ve vánku, po mosazných rukojetích na příborníku, proutěné kolébce, v níž se všichni houpali, po čisté vydrhnutých hodinách, a věci vysílaly vyčítavé záblesky jako domácí zařízení, které je bez přístřeší vydáno výkyvům povětrnosti, podmínkám, do jakých nebylo stavěno. Kolem se prostíraly kopce a svahy kdysi nepřístupné obory, rozdělené dnes na malá políčka, a trávou porostlé základy prozrazovaly, kde kdysi stávalo sídlo ďUrbervillů. Do dáli se táhl pás Egdonského vřesoviště, které od nepaměti také patřilo k panství. Kousek odtud na ně s neochvějným klidem shlížela loď kostela, zvaná loď ďUrbervillů.

„A není snad tvá rodinná hrobka tvoje vlastnictví?“ zeptala se Tessina matka, když se vrátila z obhlídky kostela a hřbitova. „Samozřejmě že je, a tady se utáboříme, děvčata, než nám město vašich předků najde střechu nad hlavou! Tak, Tess, Lizo, Abraháme, pojďte mi pomoci. Uděláme tady těm dětem hnízdečko a pak se ještě porozhlédneme.“

Tess unaveně přiložila ruku k dílu a ve čtvrthodince byla stará čtyřsloupková postel s nebesy vyproštěna z hromady a postavena pod jižní zdí kostela, právě onou částí zvanou loď ďUrbervillů, pod níž ležely rozlehlé hrobky. Nad nebesy postele bylo okno s krásným kamenným krajkovím a různobarevnými sklíčky, pocházející z patnáctého století. Říkalo se mu ďurbervillské okno a v jeho horní části se daly rozpoznat rodové znaky stejné jako ty, které měli Durbeyfieldovi na staré pečeti a lžíci.

Joan spustila kolem postele závěsy, takže z ní udělala nádherný stan, a uložila do ní menší děti. „Když bude nejhůř, vyspíme se tady tu jednu noc taky,“ řekla. „Ale pojďme ještě hledat, musíme těm malým sehnat něco k jídlu. Ach, Tess, co z toho, že si hraješ na manželství s pány, když při tom dopadáme takhle!“

Doprovázena Lizou-Lu a chlapcem zase stoupala krátkým

390

úvozem, který odděloval kostel od městečka. Sotva vešli do ulice, všimli si muže na koni, který se rozhlížel na všechny strany. „Ach — hledám vás,“ řekl a popojel k nim. ,,To je opravdu rodinné setkání na historických místech!“

Byl to Alek ďUrberville. „Kde je Tess?“ zeptal se.

Joan osobně neměla Aleka příliš v lásce. Stroze kývla rukou směrem ke kostelu a šla dál a ďUrberville za ní volal, že jestli jim při sháňce po ubytování, o níž už slyšel, nebude přát štěstí ani teď, ještě se spolu uvidí. Když zašli, zajel ďUrberville do hospody a za chvilku z ní vyšel pěšky.

Mezitím si Tess, kterou nechali u postele s dětmi, chvíli povídala se sourozenci, a když viděla, že pro tuto chvíli už nemůže udělat nic pro jejich pohodlí, procházela se po hřbitově, který už temněl stíny nadcházející noci. Dveře kostela byly odemčené a Tess do něho poprvé v životě vstoupila.

Pod oknem, za nímž stála postel, byly rodinné náhrobky, jejichž data zahrnovala několik století. Některé měly nebesa, jiné tvar oltářů, další byly prosté; řezbářské zdobení na nich bylo odřené a olámané; pamětní desky vytrhané z lůžek, v nichž zůstaly po nýtech jamky jako hnízda jiřiček na pískovcovém útesu. Ze všech narážek na společenský úpadek své rodiny, které kdy zaslechla, na ni nikdy žádná nezapůsobila tak silně jako toto poplenění.

Přistoupila blíže k temnému kameni, na němž byl nápis:

OSTIUM SEPULCHRI ANTIQUAE FAMILIAE D‘URBERVILLE

Tess neuměla číst kostelní latinu jako kardinál, věděla však, že to je vchod do hrobky jejích předků a že uvnitř leží ti vznešení rytíři, o nichž otec prozpěvoval, když byl podnapilý.

Zamyšleně se obrátila k odchodu a procházela kolem náhrobku v podobě oltáře, nejstaršího ze všech, na němž byla ležící postava. Předtím si jí v šeru nevšimla, a nebyla by si jí asi povšimla ani nyní, kdyby se jí nebylo zazdálo, že se socha pohnula. Sotva se k ní přiblížila, vmžiku pochopila, že je to živý člověk; a pocit, že tu není sama, v ní vyvolal tak prudký

391

otřes a tak ji zmohl, že by byla bezmála klesla v mdlobách, kdyby nebyla v postavě poznala Aleka ďUrbervilla.

Seskočil z desky a podepřel ji.

„Viděl jsem vás vcházet,” řekl s úsměvem, „a vylezl jsem sem, abych vás nerušil ve vašem rozjímání. Rodinné setkání s těmi starými chlapíky tady dole pod námi, že? Poslouchejte!“ Tvrdě dupl patou do podlahy: vzápětí se zdola ozvala dutá ozvěna.

„To s nimi zatřáslo, za to vám ručím!“ pokračoval. „A vy jste myslela, že jsem jenom kamenná socha jednoho z nich. Kdežpak, časy se změnily. Nepravému ďUrbervillovi stačí pohnout malíčkem a udělá pro vás víc než celá dynastie těch pravých tady pod zemí… A teď poroučejte. Co mám udělat?“ „Odejít!“ zašeptala.

„Půjdu — poohlédnu se po vaší matce,“ řekl klidně. Když však procházel kolem ní, zašeptal: „Pamatujte si — stejně ke mně ještě budete vlídná!“

Sotva odešel, sklonila se nad vchodem ke hrobkám a řekla: „Proč jen jsem na nesprávné straně těchhle dveří!“

Marian a Izz mezitím na movitém majetku oráče cestovaly dál směrem ke své zemi Kanaán — k Egyptu, který teprve dnes ráno opustila jiná rodina. Velice dlouho však dívky nemyslely na to, kam jedou. Hovořily o Angelu Clarovi a o Tess, o jejím neodbytném nápadníkovi, o němž se už zčásti doslechly a zčásti si domyslely, jak souvisí s Tessinou dřívější minulostí.

„To nevypadá, jako by se s ním nebyla znala už dřív,“ řekla Marian. „Celý vtip je v tom, že ji už jednou dostal. Byla by to škoda nastokrát, kdyby ji měl zase zlákat. Nám pan Clare nebude patřit nikdy, Izz, tak proč jí ho závidět a nepokusit se ten spor urovnat? Kdyby tak věděl, co všechno ji postihlo a co se kolem ní stahuje, však on by si přišel ohlídat svoje.“ „Nemohly bychom mu nějak dát vědět?“

Uvažovaly o tom po celou cestu k cíli, na novém místě je však zaujal ruch kolem zařizování. Asi o měsíc později, když už se zabydlily, doslechly se, že se má Clare brzy vrátit, ovšem o Tess se nedověděly už nic. Při svém vztahu k němu z toho

392

byly opět celé rozrušené, opět pocítily upřímnou náklonnost k Tess, a tu Marian odzátkovala jejich společnou lahvičku inkoustu a dívky spolu sesmolily několik řádků.

Vážený pane,

jestli milujete svou ženu, tak jako ona miluje vás, poohlídněte se po ní. Protože je ve velké tísni a sužuje ji nepřítel v podobě přítele. Pane, v její blízkosti je někdo, kdo by měl být pryč. Od ženy by se nemělo chtít víc, než je v jejích silách, a častá krůpěj i kámen prorazí a nejen to — i diamant.

Dvě, které to s vámi myslí dobře.

Tento dopis odeslaly Angelu Clarovi na jediné místo, o němž v souvislosti s ním kdy slyšely, na emminsterskou faru; byly potom celé u vytržení nad svou vlastní velkodušností a v prudkých záchvatech tohoto rozpoložení zpívaly i plakaly zároveň.

SEDMÝ DÍL

Naplnění

LIII

Byl večer na emminsterské faře. Ve farářově pracovně jako obvykle hořely dvě svíčky pod zelenými stínítky, farář tu však neseděl. Čas od času vstoupil, prohrábl nevelký oheň, jaký teď v době pozvolného jarního oteplování zcela postačoval, a opět vyšel; chvílemi postával u dveří domu, pak zašel do obývacího pokoje a zase se vrátil ke dveřím.

Směřovaly k západu, a přestože v domě už panovalo šero, venku ještě bylo natolik světlo, aby bylo jasně vidět. Paní Clarová, jež dosud seděla v obývacím pokoji, sem přišla za ním.

„Ještě je spousta času,“ řekl farář. „Do Chalk-Newtonu dojede nejdřív v šest, pokud vlak nebude mít zpoždění, a deset mil po venkovské silnici, a z toho ještě pět po Crimmercrockském úvozu, přes ty se náš starý kůň tak rychle nepředrkotá.“

„Ale s námi je ujel za hodinu, můj milý.“

„Před lety.“

Tak počítali minuty, přestože oba věděli, že je to jen marné vzrušování a že nezbývá než jediné: prostě čekat.

Konečně se na cestě ozval lehký šramot a venku se za zábradlím skutečně objevil jejich starý kočárek. Viděli z něho vystupovat postavu a tvářili se, že ji poznávají, ovšem kdyby nebyla seskakovala z jejich vozu v určitou chvíli, kdy měla přijet určitá osoba, byli by kolem ní na ulici prošli bez povšimnutí.

Paní Clarová spěchala temnou chodbou ke dveřím a její manžel šel trochu pomaleji za ní.

Příchozí, který se chystal vstoupit, spatřil ve dveřích dvě ustarané tváře a v jejich brýlích záři od západu, protože stáli proti posledním paprskům dne: oni viděli proti světlu jenom jeho obrysy.

„Ach, chlapče, chlapče můj — konečně zase doma!“ zvo—

397

lala paní Clarová, jíž byly v této chvíli jeho kacířské bludy, které vlastně způsobily celé toto odloučení, právě tak lhostejné jako prach na jeho šatech. Vskutku, která i z těch nejvěrnějších zastánkyní pravdy věří ve sliby i hrozby Písma stejně silně jako ve své děti a která by nepustila bohosloví do větru, kdyby měla na vybranou mezi ním a štěstím svých dětí? Sotva došli do pokoje, kde hořely svíce, podívala se mu do obličeje.

„Ach, to není Angel — to není můj syn —, ten Angel, který odtud odcházel!“ zvolala se vší ironií velké úzkosti a odvrátila se.

Také otec se hrozil, když ho spatřil, jak proti dřívějšku po celém těle pohubl při všech těch útrapách a nesnázích, jimž musel čelit, v podnebí, do něhož tak ukvapeně spěchal v prvním návalu odporu proti frašce, kterou s ním sehrál život doma. Bylo možno v něm vidět kostlivce, a za kostlivcem vidět ducha. Vypadal jako Crivelliho Mrtvý Kristus. Vpadlé, oční důlky byly chorobně temné, světlo mu v očích pohaslo. Hranaté propadliny a rysy jeho zestárlých předků si podrobily Angelovu tvář o dvacet let dříve, než přišel jejich čas.

„Byl jsem tam nemocen, víte,“ řekl. „Ale už jsem v pořádku.“

Ovšem nohy se pod ním podlomily, jako by chtěly popřít jeho ujištění, a musil si rychle sednout, aby nepadl. Byl to však jen mírný náběh k mdlobě po únavné celodenní cestě a po rozrušení z příjezdu.

„Přišel mi teď někdy nějaký dopis?“ zeptal se. „Ten poslední, co jste poslali, jsem dostal jen čirou náhodou a hodně opožděně, protože jsem byl ve vnitrozemí — jinak bych byl přijel dřív.“

„Byl od tvé ženy, jak jsme si říkali?“

„Byl.”

Jen jeden dopis pro něho ještě nedávno přišel. Neposlali jej za ním, protože věděli, že se už tak brzy chystá domů.

Spěšně otevřel dopis, který mu předali, a když si přečetl tu

398

poslední rychle napsanou čmáranici, do níž Tess vložila svoje city, velice ho to rozrušilo.

Proč jen ses ke mně zachoval tak strašlivě, Angeli? Nezasloužím si to. Všechno jsem si důkladně promyslila a nikdy, nikdy ti neodpustím! Ty víš, že jsem ti nechtěla ublížit — proč jsi tolik ublížil ty mně? Jsi krutý, doopravdy krutý! Budu se snažit na tebe zapomenout. Dočkala jsem se od tebe jenom nespravedlnosti!

T.

„Má úplnou pravdu,“ řekl Angel a odhodil dopis. „Už se se mnou asi nikdy nesmíří!”

„Ale, Angeli, nedělej si tolik starostí s pouhým dítětem přírody!”

„Dítě přírody! Nu, všichni jsme děti přírody. Byl bych rád, kdyby jím byla v tom smyslu, jaký máte na mysli. Ale musím vám teď říci, co jsem vám ještě nikdy neřekl, že totiž její otec je po meči přímým potomkem jednoho z nejstarších normanských rodů, podobně jako spousta jiných, kteří na našich vesnicích živoří jako zemědělci a jimž se přezdívá ,synové přírody’.”

Brzy si šel lehnout a druhý den, protože mu bylo velice nedobře, zůstal ve svém pokoji a o všem rozvažoval. Tam jižně od rovníku mu krátce po obdržení jejího dopisu plného lásky připadalo, že na světě není nic snazšího než přispěchat zpět do její náruče, jakmile se jen rozhodne jí odpustit, ale teď po návratu se to vzhledem k okolnostem, za nichž ji tu zanechal, už tak snadné nezdálo. Byla vášnivá a z jejího posledního dopisu bylo patrno, že když se nevrátil, změnila na něho svůj názor — až příliš právem, přiznával si smutně — a to ho nutilo klást si otázku, zda by bylo moudré se s ní setkat bez ohlášení a v přítomnosti jejích rodičů. Jestliže se její láska za poslední týdny odloučení skutečně změnila v nenávist, mohlo by nečekané setkání přinést trpká slova.

Usoudil proto, že bude nejlepší Tess i její rodinu připravit a poslat do Marlottu zprávu, že přijel a že doufá, že Tess tam u nich pořád ještě žije, jak se spolu dohodli, když odjížděl

399

z Anglie. Odeslal svůj dotaz ještě týž den, a než uplynul týden, dostal od paní Durbeyfieldové krátkou odpověď, která nikterak nerozptýlila jeho rozpaky, protože u ní nebyla žádná adresa, ačkoli dopis k jeho překvapení nebyl odeslán z Marlottu.

Vážený pane,

píšu vám těch několik řádek, abych vám dala na vědomí, že moje dcera u mne teď není a já nevím přesně, kdy se vrátí, ale oznámím vám, jakmile tu bude. Necítím se oprávněna vám sdělit, kde se prozatím zdržuje. Sděluji vám, že jsem i s rodinou před nějakým časem odejela z Marlottu.

V úctě

J. Durbeyfieldová

Když se Clare dověděl, že se Tess alespoň hmotně vede dobře, tak se mu ulehčilo, že se příliš netrápil nad matčinou strohou zdrženlivostí ve zmínce o Tessině pobytu. Zřejmě se na něho všichni zlobí. Počká, až mu paní Durbeyfieldová sdělí, že se Tess vrátila, což by podle jejího dopisu mohlo být brzy. Nic lepšího si nezasloužil. Jeho láska přece byla „cit, jenž se změní, sotvaže změnu tuší“. V době, kdy byl daleko, získal některé neobyčejné zkušenosti; viděl zevnějšek Cornélie, za nímž se ve skutečnosti tajila Faustina, v těle Frynině poznal duši Lukréciinu; přemýšlel o ženě, jež byla jata a postavena do středu, jako by zasloužila ukamenování, a o ženě Uriášově, již učinili královnou; a ptal se sám sebe, proč neposuzoval Tess spíše podle jejího vnitřního ustrojení než podle její minulosti, spíše podle jejích snah než podle jejích činů.

Zatímco zůstával v otcově domě, než dojde slíbený druhý dopis od Joan Durbeyfieldové, a nepřímo i proto, aby trochu nabral sil, uplynuly dva tři dny. Síla se mu očividně vracela, po Joanině psaní však nebylo ani vidu. Vyhledal starý dopis, který za ním poslali do Brazílie a který Tess napsala ve Flint—

400

comb-Ash, a přečetl si jej znovu. Jeho věty na něho zapůsobily právě tak silně, jako když jej pročítal poprvé.

Musím se u Tebe vyplakat ze svého trápení — nikoho jiného nemám… Jestli nepřijedeš brzy nebo mi nenapíšeš, abych jela za Tebou, budu asi muset umřít… Prosím Tě, prosím, nebuď nespravedlivý, buď ke mně aspoň trochu laskavý!… Kdybys přišel, umřela bych Ti v náručí! A umřela bych ráda, jen kdybys mi odpustil!… Napíšeš-li mi jen jediný řádek, napíšeš-li mi Přijedu brzy, vytrvám. Angeli — Ach, a budu tak šťastna!… Kdybych jen dokázala, aby Tě u Tvého milovaného srdce každý den zabolelo jen na chvilečku tak jako mě bolí pořád a ve dne v noci, určitě by ses vůči své ubohé a osamělé zachoval milosrdně… Byla bych spokojena, ach, byla bych ráda, kdybych s Tebou mohla žít jako Tvoje služka, když už nemohu jako Tvoje žena; jen kdybych Ti mohla být nablízku a vídat Tě a myslit na Tebe jako na svého… Toužím jen po jediné věci na nebesích, na světě nebo v hrobě, setkat se s Tebou, svým jediným, drahým! Přijeď ke mně — přijeď ke mně a zachraň mě před tím, co mi hrozí!

Clare se rozhodl nevěřit už tomu, co vyjadřovalo její pozdější a přísnější stanovisko; půjde Tess ihned vyhledat. Zeptal se otce, žádala-li ho Tess v době jeho nepřítomnosti o nějaké peníze. Otec odpověděl záporně, a tu Angela poprvé napadlo, že jí v tom zabránila hrdost a že trpěla nedostatkem. Z jeho poznámek rodiče teď pochopili pravý důvod jejich rozchodu, a protože jejich křesťanské cítění bylo takové, že nejvřelejší péči věnovali vyvržencům, láska k Tess, kterou nedokázala probudit její krev, prostota, ba dokonce ani chudoba, v nich okamžitě vzplanula dík jejímu hříchu.

Zatímco si spěšně balil na cestu několik drobností, pohlédl Angel na ubohé prostinké poselství, které také právě přišlo — poselství Marian a Izz Huettové, začínající slovy:

,.Vážený pane,

jestli milujete svou ženu, tak jako miluje ona vás, poohlídněte se po ní,“ a podepsané „Dvě, které to s vámi myslí dobře“.

401

LIV

Ve čtvrthodince opustil Clare dům a matka se dívala, jak jeho hubená postava mizí v ulici. Odmítl si půjčit otcovu starou kobylu, protože dobře věděl, jak ji v domácnosti potřebují. Zašel do hostince, kde si najal kočárek, a nemohl se dočkat, aby už bylo zapřaženo. O několik málo minut později vyjížděl z města do kopce, po němž jenom o čtyři měsíce dříve sestupovala Tess s takovými nadějemi a kudy se zase potom s tak otřesným neúspěchem vracela.

Záhy se před ním vynořila Benvillská cesta, živé ploty i stromy zarůžovělé poupaty, Clare však měl před očima cosi jiného a okolí si všímal jen natolik, aby jel správnou cestou. Za necelou půldruhou hodinu míjel po jižní straně statky v King’s Hintocku a stoupal k osamělé nevlídné Ruce na kameni, k nesvatému místu, u něhož Alek ďUrberville ve své vrtošivé snaze o napravení přiměl Tess, aby se mu prapodivnou přísahou zavázala, že ho už nikdy nebude svévolně svádět.

V příkopech ještě hole trčely bledé, mrazem spálené stonky kopřiv z předchozího roku, z jejich kořenů však už vyrážely mladé zelené kopřivy letošního jara.

Odtud zamířil při okraji vrchoviny, jež se zdvíhá nad druhým Hintockem, odbočil doprava a octl se v uklidňující vápenité oblasti u Flintcomb-Ash, místa, odkud mu Tess psala jeden ze svých dopisů a které podle matčiny poznámky považoval i za místo, kde se zdržuje nyní. Samozřejmě ji tu nenašel, a jeho skleslost se ještě prohloubila, když zjistil, že ani chalupníci ani sám statkář nikdy neslyšeli o žádné „paní Clarové“, přestože si Tess podle křestního jména dobře pamatovali. Zřejmě za celou dobu jejich odloučení jeho jména nikdy nepoužila, a tato její zdrženlivost dokazovala jen o málo méně než obtíže, které se rozhodla raději podstoupit (o těch se dovídal teprve nyní), jen aby se nemusela obrátit na jeho otce se žádostí o další peníze, s jakou důstojností vzala Tess na vědomí jejich úplný rozchod.

Odtud odešla Tess Durbeyfieldová, jak mu řekli, bez řádné výpovědi domů ke svým rodičům na druhé straně Black—

402

mooru, a tak mu nezbývalo než vyhledat paní Durbeyfieldovou. Napsala mu, že teď v Marlottu není, podivně však pomlčela o svém současném bydlišti, a jediná možnost byla zajet do Marlottu a zjistit je. Statkář, který se k Tess choval tak hulvátsky, jednal s Clarem velice úslužně a půjčil mu koně a jednoho muže, aby ho dovezli do Marlottu; kočárek, v němž přijel, Clare už poslal zpátky do Emminsteru, protože uplynul den, na který si povoz najal.

Clare nechtěl, aby ho vůz vypůjčený od statkáře vezl dál než na kraj úvalu, a poslal jej odtud zpět i s kočím; přenocoval v hostinci a druhý den ráno se vydal pěšky do kraje, v němž leželo rodiště jeho milované Tess. Rok ještě nepokročil natolik, aby bylo v zahradách a stromoví vidět mnoho barev, takzvané jaro byla dosud vlastně jen zima zahalená do tenkého pláštíku zeleně, a právě tak to vypadalo s Angelovými nadějemi.

Dům, v němž Tess strávila dětská léta, teď obývala jiná rodina, která ji vůbec neznala. Noví nájemníci byli v zahradě, plně zaujati svým vlastním počínáním, jako kdyby stavení nebývalo v prvotním období spjato s osudy jiných lidí, vedle nichž životy těchto jsou jen jako román vypravovaný blbcem. Procházeli se po zahradních pěšinách, myslíce výlučně na své svrchované záležitosti, vším svým jednáním se nepřetržitě dostávali do křiklavého rozporu s nejasnými přízraky, jež tu postávaly za nimi, a bavili se tak, jako by doba, kdy zde žila Tess, nebyla svými ději ani trošku zajímavější než dnešek. Dokonce i jarní ptactvo jim nad hlavami zpívalo, jako by si myslelo, že tu celkem není koho postrádat.

Když se Clare dotazoval u těchto neuvěřitelných prosťáčků, kteří si nedokázali zapamatovat ani jméno svých předchůdců, dověděl se, že John Durbeyfield zemřel; jeho vdova s dětmi odešla z Marlottu a říkala, že budou bydlet v Kingsbere, ale nakonec se nastěhovala na jiné místo, jehož jméno uvedli. Clarovi se mezitím dům úplně zprotivil, protože přestal být obydlím Tess, spěchal z jeho nenáviděné blízkosti a ani se neohlédl.

Cesta ho vedla kolem pole, na němž ji při tanci poprvé

403

spatřil. Bylo mu stejně protivné jako dům —ještě protivnější. Prošel hřbitovem, kde mezi novými náhrobními kameny spatřil jeden trochu vznešenější než ostatní. Byl na něm nápis:

Na paměť Johna Durbeyfielda, správně ďUrbervilla, z kdysi mocné rodiny tohoto jména a přímého potomka skvělého rodu sira Pagana ďUrbervilla, jednoho z rytířů Dobyvatelových.

Zemřel 10. března 18—

JAK POKLESLI MOCNÍ

Jakýsi muž, zřejmě hrobník, si všiml, že tu Clare postává, a přišel k němu. „Vidíte, pane, tenhle člověk tu nechtěl ležet a přál si, aby ho převezli do Kingsbere, kde prý jsou jeho předkové.“

,,A proč se jeho přáním neřídili?“

„Ale — nebyly peníze. Bůh mi svědkem, pane, ale — ne že bych to chtěl všude vykládat — ani tenhle kámen při vší slávě, co je na něm napsaná, není zaplacený.“

„Ach — a kdo ho dělal?“

Muž řekl jméno místního zedníka a Clare se cestou ze hřbitova stavil u něho v domě. Zjistil, že co mu bylo řečeno, je pravda, a zaplatil účet. Potom se vydal za vystěhovalými.

Vzdálenost byla příliš velká, aby ji ušel pěšky. Clare však tak silně toužil být sám, že si zprvu ani nechtěl najmout vůz, ani jet oklikou vlakem, jímž by se byl případně dostal až na místo. V Shastonu pochopil, že musí vozu použít; měl však před sebou ještě takovou vzdálenost, že se do Joanina bydliště dostal až kolem sedmé hodiny večer, a to po odchodu z Mariottu urazil přes dvacet mil.

Paní Durbeyfieldová bydlila v malé vesničce a tak pro něho nebylo nijak obtížné najít její obydlí, domek s obezděnou zahradou, daleko od hlavní silnice, v němž si uspořádala svůj těžkopádný starý nábytek, jak uměla nejlépe. Bylo zřejmé, že si z nějakého důvodu nepřála, aby ji zde navštívil, a Angel měl pocit, že se svým příchodem jaksi vetřel. Přišla mu otevřít sama a na tvář jí dopadalo světlo z večerní oblohy.

404

Clare se s ní dnes setkal poprvé v životě, byl však příliš zaujat, aby postřehl více, než že je to dosud hezká žena, oblečená jako ctihodná vdova. Musel jí vysvětlit, že je Tessin manžel, a proč sem přichází, a vysvětloval to velice neobratně. „Chci s ní hned mluvit,“ dodával. „Říkala jste, že mi ještě napíšete, a nenapsala jste.“

„Protože se nevrátila domů,“ řekla Joan.

„A víte, jak se jí daří?“

„Nevím. Ale měl byste to vědět vy, pane,“ pravila. „Připouštím. Kde teď je?“

Od začátku rozhovoru zakrývala Joan své rozpaky tím, že si ze strany tiskla ruku k tváři.

„Já — nevím přesně, kde teď je,“ odpověděla. „Byla — ale —“

„Kde byla?“

„No, teď tam není.“

Opět se ve své vyhýbavosti odmlčela; mezitím se přišouraly ke dveřím malé děti, nejmladší zatahalo matku za ruku a šeptem se ptalo:

„To je ten pán, co si vezme Tess?“

„Ten už si ji vzal,“ řekla mu tiše Joan. „Běž dovnitř.“ Clare viděl, jak se brání rozhovoru, a zeptal se:

„Myslíte, že by Tess bylo milé, kdybych se pokusil ji vyhledat? Jestliže ne, pak samozřejmě —“

„Myslím, že nebylo.“

„Víte to určitě ?“

„Určitě nebylo.“

Užuž se měl k odchodu, ale pak si vzpomněl na Tessin dopis plný lásky.

„Určitě by mě chtěla vidět!“ opáčil vášnivě. „Znám ji lépe než vy!“

„To je dost možný, pane; já jsem jí nikdy doopravdy nerozuměla. “

„Prosím vás, řekněte mi její adresu, paní Durbeyfieldová — ze soucitu k nešťastnému, opuštěnému člověku!“

Tessina matka si pozvednutou rukou zase neklidně přejížděla po tváři, a když viděla, jak trpí, konečně tiše pronesla: „Je v Sandbournu.“

405

„Ach — ale kde? Sandbourne už je dnes velké město, slyšel jsem.“

„Nevím nic bližšího, než jsem vám řekla — v Sandbournu. Sama jsem tam nikdy nebyla.“

Bylo zřejmé, že Joan mluví pravdu, a Angel na ni už nenaléhal.

„Mohl bych vám být v něčem platný?“ zeptal se zdvořile.

„Ne, pane,“ odpověděla. „Je o nás docela dobře postaráno.“

Clare se obrátil k odchodu, aniž vstoupil do domu. Tři míle odtud byla železniční stanice, a tak zaplatil kočímu a vydal se tam pěšky. Krátce poté vyjížděl do Sandbournu poslední vlak a na svých kolech odvážel i Clara.

LV

Hned po příjezdu si Clare zajistil v jednom z hotelů nocleh, zatelegrafoval otci svou adresu a v jedenáct hodin večer vyšel do sandbournských ulic. Bylo příliš pozdě, aby někde něco zjišťoval nebo se vyptával, a nerad odložil svůj záměr na ráno. Přesto však nedokázal jít si hned lehnout.

Tyto módní lázně se svým východním a západním nádražím, přístavištěm, piniovými háji, promenádami a zimními zahradami připadaly Clarovi jako pohádkové město, které vzniklo mávnutím kouzelného proutku a které nechali, aby se trochu uprášilo. Kousek odtud se táhl východní výběžek rozlehlého Egdonského vřesoviště, a na samé hranici této hnědavé starobylé krajiny si zamanula vyrůst taková třpytivá novota, jako je zábavní letovisko. Na míli od domů při jeho okrajích byla každá nepravidelnost půdy předhistorická, každý kanál neporušenou vodní cestou starých Britů; od dob Caesarových tu nebyl převrácen ani dm. A přece zde vyrostlo cosi cizokrajného, zčistajasna jako tykev prorokova, a přivábilo Tess.

406

Ve světle půlnočních lamp se procházel po zákrutech cest tohoto nového světa postaveného na starém, mezi stromy a proti hvězdám rozeznával pyšné střechy, komíny, vyhlídky a věžičky bezpočtu pohádkových budov, z nichž se město skládalo. Bylo to město letních sídel, středomořské letovisko umístěné k Anglickému kanálu, a viděno teď v noci zdálo se ještě velkolepější, než bylo.

Moře bylo jen kousek odtud, ale neupozorňovalo na sebe. Tiše hučelo a Angel myslel, že to jsou pinie; pinie tiše hučely úplně stejným způsobem a on myslel, že to je moře.

Kde asi uprostřed všeho tohoto bohatství a módnosti je Tess, děvče z chalupy, jeho mladá žena? čím víc se nad tím zamýšlel, tím větší mu to bylo záhadou. Mají tu snad někde krávy k dojení? Rozhodně tu nejsou pole, aby se na nich pracovalo. Se vší pravděpodobností je zjednána na nějakou práci v některém z těchto velkých domů; potuloval se kolem, díval se do oken pokojů, v nichž zhasínala světla jedno po druhém, a říkal si, které z nich je asi její.

Nemělo však smysl dohadovat se, a krátce po dvanácté se vrátil a šel si lehnout. Ale než zhasil, znovu si ještě pročetl Tessin vášnivý dopis. Spát ovšem nemohl — kousek od ní, a přece tak daleko — a znovu a znovu nadzvedal záclonu a díval se k zadním traktům protějších domů a představoval si, za kterým oknem v tuto chvíli odpočívá.

Právě tak dobře by byl mohl celou noc prosedět. Ráno vstal v sedm a krátce poté vyšel a zamířil k hlavní poště. Ve dveřích se srazil s rozvážným listonošem, který vycházel s dopisy na ranní roznášku.

„Nevíte, kde bydlí nějaká paní Clarová?“ zeptal se Angel.

Listonoš zavrtěl hlavou.

Pak si uvědomil, že Tess pravděpodobně i nadále používá svého dívčího jména a řekl:

„Nebo slečna Durbeyfieldová?“

„Durbeyfieldová?“

Ani to dotazovanému listonoši nic neříkalo.

„To víte, pane, hosté přijíždějí a odjíždějí den co den,“ řekl, ,,a když člověk nezná jméno domu, tak je nenajde.”

407

V tu chvíli rychle vycházel jeden z listonošových druhů, a opakovali jméno i jemu.

„Jméno Durbeyfieldová jsem neslyšel; ale U volavek je ďUrbervillová. “

„To je ono!“ zvolal Clare, potěšen, že se Tess vrátila k správnému znění svého jména. „Co je to U volavek?“

„Takový módní penzión. Tady jsou přece samé penzióny.“

Clare se dověděl, kde dům najde, pospíšil si a dorazil zároveň s mlékařem. Dům U volavek byla běžná vila, která ovšem stála na vlastním pozemku, a působila tak soukromým dojmem, že by byla určitě tím posledním místem, kde by člověk hledal pokoje k pronajmutí. Jestli tady chudák Tess dělá služku, jak se obával, půjde k zadnímu vchodu otevřít tomu mlékaři, a Angela napadlo tam zajít. Protože si však nebyl jist, vykročil přece jen k průčelí a zazvonil.

Bylo velice časně a otevřela mu sama paní domu. Clare se ptal po Tereze ďUrbervillové či Durbeyfieldové.

„Paní ďUrbervillové?“

„Ano.“

Tess tedy vystupuje jako vdaná žena, a to ho potěšilo, i když nepřijala jeho jméno.

„Řekla byste jí laskavě, že by s ní velice rád mluvil jeden příbuzný?“

„Je ještě dost brzy. Jaké jméno mám ohlásit, pane?“

„Angel.“

„Pan Angel?“

„Ne; Angel je moje křestní jméno. Ona bude vědět.“

„Podívám se, jestli už je vzhůru.“

Byl uveden do předního pokoje — jídelny — a díval se žaluziemi na malý trávník, na němž rostly rododendrony a jiné keře. Zřejmě na tom vůbec není tak špatně, jak se obával, a pomyslil, že se asi nějak přihlásila o šperky a prodala je, když může takto žít. Nezazlíval jí to ani na okamžik. Záhy jeho napjatý sluch zaznamenal na schodech kroky, při nichž se mu tak bolestně rozbušilo srdce, že se sotva držel na nohou. „Bože! Co si o mně pomyslí, když jsem se tak změnil!“ řekl si v duchu, a dveře se otevřely.

Na prahu se objevila Tess — vůbec ne taková, jakou ji oče

408

kával — bylo to až zarážející, jak byla jiná, skutečně jiná. Její vrozenou nevšední krásu ne-li zvyšovalo, tedy přinejmenším podtrhovalo oblečení. Měla na sobě volně splývající šedobílý kašmírový župan, vyšívaný do polosmutečního zabarvení, a na nohou trepky téhož odstínu. Její šíje se zvedala nad límec z peříček a dobře známý pletenec tmavě hnědých vlasů byl zčásti přichycen do uzlu na temeni hlavy a zčásti jí splýval na rameno — bylo vidět, jak spěchala.

Rozpřáhl paže, ale zase mu poklesly k bokům, neboť Tess k němu nevykročila, zůstala stát v otevřených dveřích. Pocítil, jaký je mezi nimi rozdíl; byl teď jen kostra potažená žlutou kůží a pomyslil, že v ní svým vzhledem budí odpor.

„Tess,“ řekl chraptivě, „můžeš mi odpustit, že jsem odešel? Můžeš — se ke mně vrátit? Jak to, že jsi teď — takováhle?“

„Je příliš pozdě,“ odpověděla a její hlas zazněl pokojem tvrdě a oči se jí nepřirozeně zaleskly.

„Nesmýšlel jsem o tobě správně — neviděl jsem tě takovou, jaká jsi!“ prosil ji dál. „Ale všechno jsem už pochopil, má milá, nejdražší!“

„Příliš pozdě, příliš pozdě,“ opakovala a mávla rukou s netrpělivostí člověka, zmučeného tak, že mu každý okamžik připadá dlouhý jako hodina. „Nepřibližuj se ke mně, Angeli! Ne — nesmíš. Zůstaň tam!“

„Což mě už nemiluješ, ženo moje drahá, protože mě tak poznamenala nemoc? Přece nejsi tak nestálá — přišel jsem kvůli tobě — můj otec i matka tě teď rádi uvítají!“

„Ano — ach ano, ano! Ale vždyť říkám — říkám, že je příliš pozdě.“

Jako by byla v rozpoložení člověka, který ve snu prchá, snaží se uniknout, ale nemůže. „Copak ty všechno nevíš? Nevíš? Ale jak ses dostal sem, když nevíš?“

„Všude jsem se vyptával, až jsem tě našel.“

„Čekala jsem na tebe a čekala,“ pokračovala a její hlas náhle zase zazněl svou dávnou flétnovou naléhavostí. „Ale tys nepřicházel. A psala jsem ti, a tys nepřišel! Pořád mi říkal, že se už nikdy nevrátíš a že jsem hloupá. A byl ke mně velice hodný, i k mamince a k nám všem, když zemřel tatínek. On —“

„Nechápu.“

409

,,Zase si mě získal.“

Clare na ni ostře pohlédl, a jakmile pochopil, co vlastně říká, ochabl jako člověk zachvácený morem a jeho pohled se svezl; spočinul na jejích rukou, kdysi červenavých a teď bílých a zjemnělých.

Pokračovala:

,,Je nahoře. Nenávidím ho, protože mi lhal — že se už nevrátíš, a ty ses vrátil! Do tohohle všeho mě navlékl, bylo mi jedno, co se mnou dělá! Ale — Angeli, prosím tě, viď, že odejdeš a už nikdy nepřijdeš?“

Stáli jako zkamenělí, v očích se jim zračila bezmocná srdce, smutná, až žalno pohledět. Oba jako by žebronili o něco, co by je ochránilo před skutečností.

„Ach — všechno je moje vina,“ řekl Clare.

Ale nemohl mluvit dál. Slova říkala právě tak málo jako mlčení. A neurčitě mu v mysli vyvstávala jedna věc, třebaže si ji jasně uvědomil teprve později; že jeho někdejší Tess se duševně odpoutala od těla, jež tu před ním stojí, jako by jí nepatřilo — že je jako mrtvolu v řece nechává unášet směrem, který nemá s její živoucí vůlí nic společného.

Uplynulo několik okamžiků a on si uvědomil, že Tess odešla, Stál tu, naplno prožívaje tuto chvíli, tváře mu chladly a propadaly se, za minutu za dvě se octl na ulici a šel a nevěděl kam.

LVI

Paní Brooksová, dáma, jež vedla dům U volavek a byla majitelkou všeho toho krásného nábytku, nebyla žena nijak mimořádně zvědavá. Při dlouhé a nevyhnutelné službě počtářskému démonu Ztráty a Zisku se, chudinka, naučila být příliš hluboce věcná, aby si uchovala mnoho zvědavosti jen pro zvědavost samu, mimo souvislost s kapsami svých případných nájemníků. Nicméně návštěva Angela Clara u jejích dobře platících hostů, které považovala za manžele ďUrbervillovy,

410

byla svou dobou i průběhem natolik výjimečná, že v ní probudila k životu ženský sklon, který dávno překonala jako nesmyslný, pokud se ovšem netýkal chodu živnosti.

Tess hovořila se svým manželem od prahu, aniž vstoupila do jídelny, a paní Brooksová, jež stála za pootevřenými dveřmi svého soukromého obývacího pokoje vzadu v chodbě, slyšela útržky rozhovoru — pokud to vůbec bylo možno považovat za rozhovor — těchto dvou nešťastných duší. Slyšela, jak se Tess po schodech vrací do prvního patra, jak Clare odchází a zapadají za ním hlavní dveře domu. Potom zaklaply dveře nahoře a paní Brooksová věděla, že Tess vstoupila do svých pokojů. Protože mladá paní ještě nebyla upravena, byla si paní Brooksová jista, že nějakou dobu nevyjde.

Okamžitě potichu vystoupila po schodech a zůstala stát za dveřmi předního pokoje — obývacího — spojeného dvoukřídlými dveřmi s dalším, který byl hned za ním (tam byla ložnice). Toto první patro, kde měla paní Brooksová nejkrásnější místnosti, si ďUrbervillovi pronajali na týden. V zadním pokoji bylo ticho; z předního pokoje však bylo cosi slyšet.

Zprvu nerozpoznávala než jedinou slabiku, jež se opakovala v tichém kvílení, jako by tam úpěla nějaká duše upoutaná k Ixionovu kolu:

„0-0-0!“

Potom ticho, hluboké povzdechnutí a opět:

,,Ó — ó — ó!“

Paní domu se podívala klíčovou dírkou. Viděla jenom kousek pokoje za dveřmi, do tohoto prostoru však zasahoval roh jídelního stolku, na němž už bylo prostřeno k snídani, a také židle stojící u něho. Nad sedadlem se skláněl obličej Tess, jež u židle klečela; ruce měla sepnuté nad hlavou, za ní splýval na podlahu lem jejího županu a výšivka noční košile, pod nimiž bylo na koberci vidět bosé nohy, z nichž sklouzly trepky. Ten nevýslovně zoufalý šepot vycházel z jejích rtů.

Pak se z přilehlého pokoje ozval mužský hlas:

,,Co se děje?“

Neodpověděla, ale hovořila dál s hlasovým zabarvením, jež znělo spíše jako samomluva než jako oslovení a spíše jako žalozpěv než jako samomluva. Paní Brooksová rozuměla jen zčásti:

411

,,A pak se ke mně vrátil domů můj drahý, drahý manžel… a já jsem to nevěděla… A tys na mě tak krůtě naléhal… a nepřestals— ne — nepřestals! Co potřebují moje sestřičky a bratři a maminka — s takovou jsi na mě šel… a říkals, že se můj manžel už nikdy nevrátí — nikdy; a posmíval ses mi, že jsem hlupačka, když na něho čekám!… A já ti nakonec uvěřila a ustoupila!… A on se potom vrátil! Teď odešel. Odešel podruhé a já ho ztratila už nadobro… už nikdy mě nebude ani maličko milovat — nenávidět mě bude!… Tak je to, teď jsem ho ztratila — a zase kvůli — kvůli tobě!“ Svíjela se, hlavu opřenu o sedadlo, a obličej se jí stočil ke dveřím, takže paní Brooksová viděla, co v něm je bolesti; rty jí krvácely, jak je tiskla zuby, a konečky dlouhých řas na zavřených očích se jí jako mokré nitky lepily k tvářím. Mluvila dál: ,,A on umírá — vypadá, jako by měl umřít!… A můj hřích zabije jeho a ne mě !… Ach, rozervals mi život na kusy… Udělal jsi ze mě to, oč jsem tě pro smilování prosila, abys ze mě už neudělal!… Můj pravý, opravdový manžel už nikdy, nikdy — ach bože — já to nevydržím! nemohu!“

Několik slov muže, čím dál ostřejších, potom najednou zašustění; ona prudce vyskočila. Paní Brooksová se polekala, že vyběhne ze dveří, a spěchala po schodech dolů.

Nebylo toho třeba, neboť dveře obývacího pokoje se neotevřely. Paní Brooksové však nepřipadalo bezpečné jít se zase dívat z odpočívadla a vrátila se do svého pokoje dole.

Stropem nic neslyšela, třebaže naslouchala pozorně, a zašla si do kuchyně dojíst snídani, od níž byla vyrušena. Když se pak vrátila do předního pokoje v přízemí, vzala do ruky nějaké šití a čekala, až na ni její hosté zazvoní, aby sklidila po snídani; chtěla to udělat sama a pokud možno zjistit, co se stalo. Jak seděla, slyšela nad sebou teď slabounce praskat prkna podlahy, jako by někdo přecházel sem tam, a pak jí tyto kročeje objasnilo zašustění šatů o zábradlí a otevření a zavření hlavního vchodu, od něhož vyšla brankou na ulici Tess. Byla už upravena jako zámožná mladá dáma, měla na sobě vycházkový kostým, v němž přijela, jen přes klobouk s černými pery si ještě přehodila závoj.

Paní Brooksová od dveří nahoře ani nemohla zaslechnout,

412

zda mezi jejími hosty padlo nějaké slovo rozloučení, ať už přechodného či jiného. Možná že se pohádali, možná že pan ďUrberville ještě spí, protože nikdy nevstává časně.

Vrátila se do zadního pokoje, který byl spíše její soukromou místností, a tam si šila dál. Nájemnice se nevracela a pán také nezvonil. Paní Brooksová uvažovala, co asi způsobilo takovéto zdržení, a jaký vztah má ke dvojici návštěvník, který přišel tak brzy po ránu.

V zamyšlení se v lenošce opřela.

Jak se jí pohled svezl po stropu, zaujala ji uprostřed jeho bílé plochy skvrna, jíž si nikdy nepovšimla. Když na ni pohlédla poprvé, byla veliká přibližně jako hostie, zvolna se však rozrůstala až do rozměrů dlaně, a tu paní Brooksová viděla, že je červenavá. Podlouhlý bílý strop s rudou skvrnou uprostřed vypadal jako obrovské srdcové eso.

Paní Brooksovou sevřela podivná úzkost. Vylezla na stůl a prsty se dotkla skvrny na stropě. Byla vlhká a paní domu se zazdálo, že to je krev.

Slezla se stolu, vyšla z místnosti a spěchala nahoru s úmyslem vejít dovnitř, do ložnice za obývacím pokojem. Udělalo se jí však ze všeho tak slabo, že se nepřiměla stisknout kliku. Poslouchala. V naprostém tichu uvnitř se ozývalo jen pravidelné ťukání.

Kap, kap, kap.

Paní Brooksová seběhla ze schodů, otevřela hlavní vchod a vyběhla na ulici. Právě šel kolem muž, kterého znala, dělník zaměstnaný v sousední vile, a toho poprosila, aby šel s ní a doprovodil ji nahoru; obává se, že se jednomu z jejích hostů něco přihodilo. Dělník projevil ochotu a šel za ní do prvního patra.

Otevřela dveře obývacího pokoje, ustoupila, aby mohl vejít, a sama šla až za ním. Pokoj byl prázdný; snídaně — bohatě kávy, vajec a studené šunky — stála na stole nedotčena, tak jak k ní ráno prostřela, jen křivák na krájení masa chyběl. Požádala muže, aby se podíval do vedlejšího pokoje za dvoudílnými dveřmi.

Otevřel dveře, udělal krok dva, ale hned byl zpátky celý vyděšený. „Dobrý bože, ten pán v posteli je mrtvý! Myslím, že ho někdo bodl nožem — na podlaze je úplná kaluž krve!“

413

Strhli rychle poplach a po domě, ještě před chvílí tak tichém, se rozdusaly kroky mnoha lidí, mimo jiné i lékaře. Rána byla malá, hrot čepele však vnikl do srdce zavražděného, který ležel na zádech, bledý, ztuhlý, mrtvý, jako by se po zasazení rány snad už ani nebyl pohnul. Ve čtvrthodince se zpráva, že byl v posteli zavražděn nožem jeden pán, který sem načas přijel jako host, roznesla po všech ulicích a vilách známého lázeňského města.

LVII

Angel Clare se zatím bezmyšlenkovitě vracel touž cestou, jako sem přišel, vstoupil do svého hotelu, seděl nad snídaní a zíral do prázdna. Ani si neuvědomoval, že jí a pije, a náhle požádal o účet; zaplatil, chopil se příručního kufříku, který měl s sebou jako jediné zavazadlo, a zvedl se.

V okamžiku, kdy vycházel, doručili mu telegram — několik slov od matky, jež mu děkovala za sdělení adresy a oznamovala mu, že jeho bratr Cuthbert požádal o ruku Mercy Chantovou a že Mercy souhlasila.

Clare smačkal papír a vydal se k nádraží; když na ně došel, zjistil, že nejbližší vlak mu pojede za více než hodinu. Posadil se, chtěl čekat, ale po čtvrthodině cítil, že tu čekat nevydrží. Zlomen na srdci i na duchu neměl proč spěchat; toužil však dostat se z města, které mu uštědřilo takovou zkušenost, a vydal se pěšky k nejbližší další stanici, odkud ho potom vlak odveze.

Kráčel po rovné silnici, jež o kus dál klesala do údolí, a přes údolí bylo vidět, jak je protíná od kraje ke kraji. Prošel už větší částí doliny a začínal stoupat po západním svahu, když se zastavil, aby nabral dechu, a bezděčně se ohlédl. Sám nevěděl, proč tak učinil, ale cosi jako by ho k tomu ponoukalo. Až do dálky, kam jen stačil dohlédnout, se pás silnice nepřetržitě zužoval, a jak jej pozoroval, objevil se na bílé prázdné ploše jeho vzdáleného konce pohyblivý bod.

414

Kdosi tam běžel. Clare zůstal s neurčitým pocitem, že se ho někdo snaží dohonit.

Byla to ženská postava, jež spěchala po svahu, Angel byl však tak vzdálen myšlence, že by za ním mohla jít jeho žena, že ji v tak odlišném oblečení, jaké teď měla, nepoznal, ani když se k němu přiblížila. Teprve když byla malý kousek od něho, byl schopen uvěřit, že to je Tess.

„Viděla jsem tě — vycházet z nádraží — zrovna když jsem tam dobíhala — a spěchám za tebou celou cestu!“

Byla tak bledá, bez dechu, a tak se chvěla po celém těle, že se na nic neptal, vzal ji za ruku, vsunul si ji pod paži a vedl ji dál. Aby třeba někoho nepotkali, sešel ze silnice na pěšinu k jedlovému lesíku. Teprve když byli daleko pod sténajícími větvemi, zastavil se a tázavě na ni pohlédl.

„Angeli,“ řekla, jako by na to byla čekala. „Víš, proč jsem za tebou tak utíkala? Abych ti pověděla, že jsem ho zabila.” Když to říkala, prozářil jí obličej žalostný bledý úsměv.

„Cože!“ zvolal a podle toho, jak podivně se chovala, mu připadalo, že se snad pomátla.

„Udělala jsem to — já nevím jak,“ pokračovala. „Stejně jsem to musela udělat — kvůli tobě i kvůli sobě, Angeli. Už dávno, už když jsem ho udeřila rukavicí přes ústa, jsem se bála, že to třeba jednou udělám, za to, jak si na mě políčil, když jsem byla mladá a nezkušená, a jak přese mne ublížil tobě. Dostal se mezi nás a zničil nás, ale teď už nám škodit nemůže. Nikdy jsem ho nemilovala, Angeli, tak jako jsem milovala tebe. Víš to, viď? Věříš mi? Ty ses ke mně nevracel, a mně pak nezbylo než vrátit se k němu. Proč jsi odešel — proč? — když jsem tě tak milovala? Nechápu, proč jsi to udělal. Ale nevyčítám ti, jenom, Angeli — odpustíš mi, čím jsem se proti tobě prohřešila, když jsem ho zabila? Když jsem za tebou utíkala, říkala jsem si, že mi určitě odpustíš, když jsem to teď udělala. Přišlo to na mě jako osvícení, že si tě takhle zase získám. Nevydržela jsem už být bez tebe — nedovedeš si představit, jak jsem vůbec nemohla unést, že mě už nemiluješ! Řekni mi, že teď mě máš rád, můj milý, milý manželi; řekni, že ano, když jsem ho zabila!“

„Miluji tě, Tess — ach, miluji — všechno se zase vrátilo!”

415

řekl a s horečným stiskem ji sevřel v náručí. „Ale jak to myslíš — že jsi ho zabila ?“

„Tak, že jsem ho zabila,“ zašeptala jako ve snách.

„Jak, tělesně? Je mrtev?“

„Ano. Slyšel, jak kvůli tobě pláču, a strašně se mi vysmíval; a jak tě nazval! A pak jsem to udělala. Moje srdce už to neuneslo. Už předtím mě kvůli tobě pořád popichoval. A potom jsem se oblékla a šla tě hledat.“

Postupně začínal věřit, že se alespoň nějak pokusila o to, co říká, že udělala. Hrozil se její prudkosti a zároveň ho naplňoval úžas, jak silná je její láska k němu a jak zvláštního je rázu, když v ní zřejmě potlačila veškeré morální cítění. Neschopna uvědomit si dosah svého jednání, jako by byla konečně spokojena; díval se na ni, jak se mu opírá o rameno, pláče štěstím, a zamýšlel se, jaký skrytý rodový sklon v ďurbervillské krvi v ní asi vyvolal toto poblouznění — pokud to bylo poblouznění. Blesklo mu hlavou, že rodinná legenda o kočáře a vraždě možná vznikla proto, že se o ďUrbervillech vědělo, že takové věci dělají. Pokud byl ve svém zmatku a rozrušení schopen uvažovat, představoval si, že ona chvíle šíleného zármutku, o níž mluvila, ji snad zbavila vší soudnosti a uvrhla do této propasti.

Strašlivé, je-li to pravda; smutné, je-li to jen přechodná halucinace. Ať tak či onak, měl vedle sebe svou opuštěnou ženu, teď tak vášnivě šťastnou, vinoucí se k němu bez nejmenšího pomyšlení, že by jí mohl být čímkoli jiným než ochráncem. Viděl, že v rámci jejích představ nevyvstává ani možnost, že by jednal jinak. I v Clarovi konečně nade vším převládla láska. Donekonečna ji líbal bledými rty, tiskl jí ruku, říkal:

„Neopustím tě! Budu tě chránit vším, co je v mé moci, má nejdražší lásko, ať už jsi udělala nebo neudělala cokoli!“

Šli pod stromy dál a Tess co chvíli pootočila hlavu, aby se na něj podívala. Přestože sešel a zošklivěl, očividně nenacházela na jeho vzhledu ani ten nejmenší nedostatek. Byl pro ni stejně jako dříve po tělesné i duševní stránce dokonalost sama. Ještě pořád byl jejím Antinoem, jejím Apollónem; v jejích očích plných lásky byla dnes jeho chorobná tvář krásná jako

416

jitro, o nic méně krásná, než když ho spatřila poprvé — což to nebyla tvář jediného muže na světě, který ji miloval čistě a který věřil i v její čistotu?

Jako by pudově cítil, co se může stát, nemířil už k první stanici za městem, ačkoli to měl předtím v úmyslu, ale stále hlouběji do jedlového lesa, který se tu táhl na míle daleko. Objímajíce jeden druhého kolem pasu, kráčeli po vrstvě suchého jehličí, propadlí jakémusi omamnému opojení z vědomí, že jsou konečně spolu, že mezi nimi nestojí živá duše; že je mezi nimi jeden mrtvý, toho nedbali. Ušli tak několik mil, až se Tess, jako by se probouzela, kolem sebe rozhlédla a bázlivě se zeptala:

,,Máme někam namířeno?“

„Nevím, má milá. Proč?“

„Nevím.“

„Nu, několik mil bychom mohli ještě ujít, a až se setmí, najdeme si někde nocleh, kdekoli — třeba v nějaké osamělé chalupě. Jde se ti dobře, Tessy?“

„Ale ano! Když mě objímáš, mohla bych jít pořád a pořád. “ Zdál se to celkem dobrý nápad. Přidali trochu do kroku, vyhýbali se silnicím a mířili po zapadlých pěšinách víceméně k severu. V jejich pohybech však byla po celý den jakási bezcílná neurčitost, žádný z nich jako by ani nepomýšlel na možnost úniku, přestrojení či dlouhodobého skrývání. Každý jejich nápad byl chvilkový a nepředvídavý jako úmysly dvou dětí.

V poledne se krajinou lesů a blat přiblížili k zájezdnímu hostinci a Tess by tam s ním byla zašla, aby se trochu najedli, přesvědčil ji však, aby raději zůstala mezi stromy a keři, dokud se nevrátí. Měla na sobě šaty nejnovějšího střihu, slunečník s rukojetí ze slonoviny měl také tvar nevšední v tak zapadlých končinách, jakými teď procházeli, a vzhled takovýchto věcí by byl upoutal pozornost hospodské společnosti. Brzy se vrátil se zásobou jídla, které by bylo stačilo pro půltucet lidí, a s dvěma lahvemi vína — kdyby bylo nutné, vydrželi by s tím den i déle.

Usadili se na suchých větvích a společně pojedli. Mezi jednou a druhou hodinou sbalili zbytek a šli zase dál.

417

„Připadám si dost silná, abych došla kamkoli,“ řekla.

„Myslím, že bychom asi měli jít pořád směrem do vnitrozemí, kde se můžeme nějaký čas skrývat a kde nás patrně nebudou tak hledat jako při pobřeží,“ prohodil Clare. „Později, až se na nás pozapomene, můžeme se vydat k nějakému přístavu.“

Neodpověděla, jen se k němu ještě těsněji přimkla; a mířili přímo do vnitrozemí. Přestože byl chladný anglický květen, počasí bylo jasné a krásné a odpoledne bylo docela teplo. Posledních několik mil je pěšina vedla do hlubin Nového lesa, a když navečer vyšli ze zákrutu úvozu, spatřili za potokem a můstkem velkou tabuli, na níž bylo bílými písmeny napsáno: „Toto krásné sídlo je k pronajmutí i se zařízením“; pak následovalo několik podrobností a odkaz na jakéhosi zástupce v Londýně. Prošli bránou a před nimi stál dům, stará cihlová budova pravidelného tvaru a velice rozlehlá.

„Tady to znám,“ řekl Clare. „To je Bramshurstský zámek. Vidíš, je zavřený, cesta k němu zarůstá trávou.“

„Některá okna jsou otevřená,“ prohodila Tess.

„To asi jen na vyvětrání.“

„Tolik prázdných pokojů je tady, a my nemáme střechu nad hlavou.“

„Začínáš být unavena, má milá,“ řekl. „Už se brzo zastavíme.“ Políbil ji na rty a zase ji vedl dál.

Pociťoval už také únavu, urazili dvanáct či patnáct mil a bylo načase uvažovat, kde si odpočinou. Zdálky se dívali na osamělé chalupy a malé hospůdky, lákalo je do některé z nich zajít, ale pokaždé ztratili odvahu a táhli zase dál. Nakonec se už jen vlekli a pak tiše stanuli.

„Mohli bychom přespat pod stromy?“ zeptala se.

Soudil, že je na to ještě příliš chladno.

„Myslel jsem na ten prázdný zámek, co jsme šli kolem,“ řekl. „Pojďme se k němu vrátit.“

Obrátili, trvalo však ještě půl hodiny, než se zase octli před vstupní bránou. Požádal ji, aby tu počkala, a šel se podívat, kdo je vevnitř.

Usadila se mezi keři u brány a Clare se plížil k domu. Zdržel se tam dost dlouho, a když se vrátil, byla Tess zmože

418

na strachem, ne o sebe, ale o něho. Dověděl se od jakéhosi chlapce, že to tu má na starosti pouze jedna stará žena a že sem přichází z nedaleké vesnice, jenom když je hezky, otvírat a zavírat okna. Až bude zapadat slunce, přijde je zavřít. „Vidíš, můžeme vlézt dovnitř některým z dolních oken a odpočinout si tam,“ řekl.

Pod jeho vedením zdráhavé kráčela k průčelí, ale nebylo možné, aby je někdo viděl, protože okna, připomínající osleplé oči, byla zavřena okenicemi. Po několika schodech vyběhli ke vchodu, vedle něhož bylo jedno okno otevřené. Clare vlezl dovnitř a vtáhl za sebou Tess.

S výjimkou haly byla ve všech místnostech tma, a oni vystoupili po schodišti nahoru. I tam byly okenice neprodyšně uzavřené, zřejmě se větralo pouze zběžně, alespoň dnes, kdy bylo otevřeno jen okno v hale u průčelí a jedno okno nahoře v zadní části domu. Clare otevřel dveře jedné velké místnosti, přetápal k oknu a poodsunul okenici na šíři dvou tří palců. Do pokoje vnikl proužek oslňujícího slunečního světla, v němž vyvstal těžký, starožitný nábytek, karmínově rudé damaškové záclony a obrovská postel s nebesy, jejíž čelo bylo zdobeno řezbou běžících postav, patrně Atalanty na lovu.

„Tak si konečně odpočiň,“ řekl a odložil kufřík i balíček potravin.

Zůstávali úplně zticha, dokud nepřijde hlídačka zavřít okna; pro jistotu, kdyby žena třeba z jakéhokoli důvodu otevřela dveře jejich pokoje, zase přirazili okenici do původní polohy, takže seděli v úplné tmě. Přišla mezi šestou a sedmou, ale ke křídlu budovy, kde byli, se ani nepřiblížila. Slyšeli ji zavírat okna, zabezpečovat je, zamykat vchod a odcházet. Clare zase uloupil oknu proužek světla, opět spolu pojedli, a pak je zvolna pohlcovaly stíny noci. Neměli ani svíčku, aby je zaplašili.

419

LVIII

Noc byla nezvykle velebná a tichá. Někdy po půlnoci mu šeptem vyprávěla celou tu příhodu, jak ji ve spánku nesl v náručí, přenášel ji přes proud Froomu, v jakém nebezpečí života tehdy byli, jak ji uložil do kamenné rakve u zřícenin opatství. Do této chvíle o tom vůbec nevěděl.

„Proč jsi mi to druhý den neřekla?“ ptal se. „Bylo by se předešlo tolikerému nedorozumění a trápení. “

„Nemysli na to, co bylo!“ řekla. „Nechci myslit na nic, jen na přítomnost. Proč taky? Kdo ví, co nám chystá zítřek?“

Příští den o ně však zřejmě nedbal. Ráno bylo vlhko a zamlženo. Tess ještě spala, když se Clare, který správně věděl, že hlídačka otvírá okna jen za hezkého počasí, odvážil vyjít z pokoje a prohledat dům. K jídlu se nedalo najít nikde nic, voda tu však byla, a Clare využil mlhy, vyklouzl ze zámku a v malé osadě vzdálené asi dvě míle koupil v obchodě čaj, chleba, máslo a také malý cínový kotlík a lihový vařič, aby si bez kouře mohli udělat oheň. Když se vrátil, probudil Tess; jedli k snídani to, co přinesl.

Nechtělo se jim odtud odcházet, a tak minul den, po něm noc, a další a další; skoro si ani neuvědomovali, že už strávili pět dní v naprosté odloučenosti, že ani nezahlédli ani nezaslechli žádnou lidskou bytost, jež by je vyrušila z jejich tak úplné pohody. Jedinými jejich zážitky byly proměny počasí, jedinými společníky ptáci z Nového lesa. V mlčenlivé shodě se ani slovem nezmiňovali o ničem, co se událo v době po jejich svatbě. To chmurné mezidobí jako by se propadalo do země, předchozí čas a současnost se nad ním uzavíraly, jako by ho nikdy ani nebylo. Kdykoli Angel nadhodil, že by měli opustit tento úkryt a vypravit se dál k Southamptonu nebo k Londýnu, projevovala zvláštní nechuť odejít.

„Proč bychom měli skoncovat s tím, co je tak nádherné a krásné,“ prosila ho. „Co se musí stát, stane se.“ Vyhlédla škvírou v okenici: „Tam venku je jen soužení; tady uvnitř je spokojenost.“

420

Vyhlédl také. Měla úplně pravdu; zde byla láska, vzájemnost, odpuštění viny, tam neúprosnost.

„A — taky,“ přitiskla se tváří k jeho obličeji, „bojím se, že co si o mně myslíš teď, třeba pomine. Nechci přežít to, co ke mně cítíš. Ne, to nechci. Raději bych ležela mrtvá v hrobě, než nastane čas, kdy mě začneš zavrhovat, tak abych se o tom, že mě zavrhuješ, nikdy nedověděla.“

„Nikdy tě nemohu zavrhovat.“

„Taky v to doufám. Ale když si uvědomím svůj život, nevím, proč by se kdykoli kdokoli nemohl přidat k těm, kdo mě zavrhují… Taková hanebnost a šílenství. A přece jsem kdysi nesnesla, aby někdo ublížil mouše nebo červu, a když jsem viděla ptáka v kleci, kolikrát mě to rozplakalo.“

Zůstali ještě další den. V noci se vyjasnila zatažená obloha a stará hlídačka v chalupě se probudila časně. Po nádherném východu slunce byla neobyčejně čilá; rozhodla se jít hned zotvírat nedaleký zámek a nechat jej za takového dne důkladně provětrat. Tak se stalo, že tam byla a otevřela dolní pokoje už před šestou hodinou, a pak vyšla po schodech k ložnicím a chystala se stisknout kliku pokoje, v němž leželi. V tu chvíli jí připadlo, že slyší zevnitř oddychovat spáče. Měla na nohou trepky a při svém stáří se sem dostala bez nejmenšího šelestu. Její první myšlenkou bylo odejít; pak se jí zazdálo, že ji třeba klamal sluch, otočila se ke dveřím a zlehka se opřela o kliku. Zámek byl porouchaný, za dveře však někdo přistrčil nějaký kus nábytku, takže nemohla pootevřít než na jeden dva palce. Proud ranního světla dopadal škvírou v okenici na obličeje dvojice pohřížené do hlubokého spánku, Tessiny rty jako zpola rozevřený květ vedle jeho tváře. Na hlídačku tak silně zapůsobila nevinnost jejich vzhledu i elegance Tessiných šatů přehozených přes židli, hedvábných punčoch hned vedle krásného slunečníku a ostatních svršků, v nichž sem přišla, protože nic jiného neměla, že v ní prvotní rozhorlení nad tuláky a darebníky ustoupilo návalu dojetí nad tímto patrně únosem vznešené dámy. Zavřela dveře, vzdálila se stejně tiše, jako přišla, a spěchala se o svém zvláštním objevu poradit se sousedy.

Od jejího odchodu neuplynula ani minuta, když se Tess

421

a hned po ní Clare probudili. Oba měli pocit, že je něco vyrušilo, třebaže nemohli říci co; měli čím dál nepříjemnější dojem. Clare se rychle oblékl a úzkou škvírou v okenici se strachem vyhlédl na trávník.

„Musíme hned odejít,“ řekl. „Venku je krásně a mně pořád připadá, že v domě někdo je. Rozhodně dnes určitě přijde ta žena.“

Trpně přikývla, poklidili pokoj, posbírali těch pár drobností, které jim patřily, a v tichosti se vytratili. Když se dostali do Nového lesa, Tess se obrátila a ještě naposled se podívala na zámek.

„Ach, šťastný dome — buď sbohem!“ řekla. „Můj život teď už bude jen otázkou několika týdnů. Proč jen jsme tam nemohli zůstat!“

„Nemluv tak, Tess! Brzy už budeme mít hranici zdejšího okresu za sebou. Půjdeme dál tak, jako jsme šli první den, pořád k severu. Nikoho nenapadne nás tam hledat. Pokud se po nás vůbec pátrá, budou nás hledat na wessexském pobřeží. Až se dostaneme na sever, půjdeme do nějakého přístavu a zmizíme.“

Dala se přesvědčit, řídili se podle tohoto plánu a mířili k severu. Dlouhým odpočinkem v panském domě nabyli sil k další cestě a kolem poledního zjistili, že se blíží k věžatému městu Melchestru, který jim ležel přímo v cestě. Clare rozhodl, že nechá Tess odpoledne odpočívat v hájku a večer půjdou pod ochranou tmy dál. Když se začalo šeřit, zaopatřil jako vždy něco k snědku, pak se dali na noční pochod a kolem osmé hodiny přešli hranici mezi Horním a Středním Wessexem.

Chodit krajem cestou necestou nebylo pro Tess nic nového a projevovala se u ní stejná odolnost jako kdysi. Starobylým Melchestrem, před nímž zastavili, musili projít, aby se po městském mostě dostali přes širokou řeku a mohli pokračovat v cestě. Kolem půlnoci procházeli liduprázdnými ulicemi, spoře osvětlenými nemnoha lampami, a vyhýbali se chodníkům, aby nebylo slyšet ozvěnu jejich kročejů. Po levici se jim tyčila nádherná architektura katedrály, teď však ji ani nevnímali. Když měli město za zády, vydali se po mýtné sil

422

nici, která několik mil za městem protínala rozlehlou plán.

Přestože se obloha zatáhla těžkými mraky, zatím viděli v rozplývavém světle srpku měsíce alespoň trochu. Teď však měsíc zašel, mraky jako by jim visely těsně nad hlavou a noc zčernala tmou hlubokou jako v jeskyni. Pokračovali však v cestě a snažili se jít pokud možno po trávě, aby nebylo slyšet jejich kroky, což nebylo nijak obtížné, protože tu nikde nebyly žádné živé ploty ani ohrady. Kolem nich se prostírala jen široširá, prázdná temnota, jíž profukoval ostrý vítr.

Tápavě v ní ušli další dvě tři míle a náhle Clare postřehl, že těsně před nimi se tyčí jakási velká budova, vyrůstající přímo z louky. Málem na ni narazili.

,,Co je to tady za zrůdnost?“ zeptal se Angel.

„Hučí to,“ řekla Tess. „Poslouchej!“

Naslouchal. Vítr pronikající stavbou vyluzoval dunivý hukot, který zněl jako tón nějaké obrovské jednostrunné harfy. Nic jiného nebylo slyšet a Clare předpažil a po dvou třech krocích nahmátl svislou stěnu stavby. Zdálo se, že je z jednolitého kamene, bez jediné spáry a jakéhokoli zdobení. Klouzal prsty dále a zjistil, že se dotýká obrovského pravoúhlého sloupu; když napřáhl levou ruku, nahmatal vedle něho další.

V neurčité výši se nad jejich hlavami proti temné obloze táhlo cosi ještě temnějšího, co budilo dojem širokého trámce, vodorovně spojujícího oba sloupy. Opatrně vstoupili pod něj a mezi sloupy; od povrchu kamene se odráželo slabounké šustění jejich kroků, přesto však se zdálo, že jsou venku. Stavba neměla střechu. Tess ustrašeně vydechla a Angel celý zmatený řekl:

„Co to může být?“

Zatápali stranou a narazili na další sloup, který se tyčil jako věž, hranatý a neústupný stejně jako první; za ním byl další a ještě další. Byly tu samé vstupy a sloupy, některé z nich nahoře spjaté souvislým trámovím.

„Úplný chrám větrů,“ řekl.

Další sloup stál osamoceně; jiné tvořily triliton; některé ležely a mezi jejich hranami bylo takové rozpětí, že by po nich mohl přejet vůz; záhy bylo zřejmé, že všechny spolu tvoří les monolitů, seskupených na rozlehlé travnaté pláni. Dvojice

423

do tohoto Stánku noci pronikala čím dál hlouběji, až se octla v jeho středu.

„To je Stonehenge!“ zvolal Clare.

„Myslíš ten pohanský chrám?“

„Ano. Starší než náš věk, starší než ďUrbervillové. Ale co teď, má milá? Třeba někde dál najdeme nějaký úkryt.“

Ale Tess, už opravdu unavená, se natáhla na obdélnou desku, ležící hned vedle ní, za sloupem, který ji chránil před větrem. Na rozdíl od ostré a studené okolní trávy, od níž Tess provlhly sukně a střevíce, byl kámen příjemně vyhřátý a suchý, protože celý předchozí den svítilo slunce.

„Já už dál nepůjdu, Angeli,“ řekla a vztáhla k němu ruce. „Nemůžeme se schovat tady?“

„Bohužel ne. I když se to teď nezdá, za dne je sem vidět i z několikamílové vzdálenosti.“

„Vzpomínám si, že kdosi z matčiny strany tady nablízku byl pastevcem. A tys v Talbothays říkával, že jsem pohanka. Takže jsem tu doma.“

Poklekl vedle ležící Tess a přitiskl rty k jejím.

„Jsi ospalá, má milá? Myslím, že ležíš na oltáři.“

„Moc se mi tu líbí,“ šeptala. „Je to tady tak vznešené a opuštěné — po mém velkém štěstí — nade mnou nic než obloha. Jako by na světě kromě nás dvou ani nikdo nebyl; a přála bych si, aby na něm nikdo nebyl — mimo Lizu-Lu.“

Clare pomyslil, že by si tu mohla odpočinout, než se trochu rozsvětlí, přehodil přes ni svůj plášť a posadil se vedle ní.

„Angeli, jestli se se mnou něco stane, postaráš se místo mě o Lizu-Lu?“ pronesla po hodné chvíli, kdy naslouchali větru mezi sloupy.

„Postarám.“

„Je tak hodná a prostá a čistá. Ach, Angeli — přála bych si, aby ses s ní oženil, až mě ztratíš, a to bude už brzy. Ach, kdybys to tak udělal.“

„Kdybych tě ztratil, ztratil bych úplně všechno, a ona je moje švagrová.“

„To nevadí, můj nejmilejší. Lidi kolem Marlottu si vždycky berou svoje švagrové, a Liza-Lu je tak jemná a milá a ta!

424

roste do krásy. Ach, s tou bych se o tebe ráda dělila, až budeme jen duše! Kdybys ji vedl a vzdělával, Angeli, a vychoval si ji jenom pro sebe!… Má všecky moje nejlepší vlastnosti a je bez těch špatných, a kdyby se stala tvou ženou, bylo by to skoro, jako kdyby nás smrt ani nerozdělila… Tak, teď jsem ti to pověděla. Už o tom neřeknu ani slovo.“

Zmlkla a Angel se zamyslil. Daleko na severovýchodní obloze zahlédl mezi sloupy uzoučký proužek světla. Jednolitá klenba temného stínu jako by se počala téměř hmotně nadzvedat, jako poklice na nádobě, a při obzoru propustila nadcházející den, proti němuž se černě rýsovaly vztyčené monolity a trilitony.

„Tady obětovali Bohu?“ zeptala se.

„Ne,“ odpověděl.

„Tak komu?“

„Myslím že slunci. Ten velký kámen, umístěný tak osamoceně stranou, ukazuje ke slunci, a to za ním teď právě začne vycházet.”

„To mi připomíná, můj milý,“ řekla, „pamatuješ se, než jsme se vzali, jak jsi mi nikdy nechtěl zasahovat do víry? Ale já jsem stejně věděla, co si myslíš ty, a myslela jsem si totéž — ne že bych na to přišla sama, ale protože sis to myslel ty. Řekni mi ted, Angeli, myslíš, že se po smrti zase setkáme? Chci to vědět.“

Políbil ji, aby se v takové chvíli vyhnul odpovědi.

„Ach, Angeli, to, obávám se, znamená, že ne!“ řekla, přemáhajíc vzlyk. „A já jsem tolik toužila tě zase spatřit — tolik, tolik! Cože, Angeli — to se neuvidíme ani ty a já, Angeli, když se tolik milujeme?“

Podobně jako onen mnohem větší, než byl Clare, neodpověděl ani on v rozhodující chvíli na rozhodující otázku; a zase mlčeli. Za několik chvil se její dech zklidnil, stisk ruky povolil a ona usnula. Proti bledě stříbřitému pruhu na východním obzoru se i vzdálené části Velké pláně zdály temné a blízké; a celá nesmírná rozloha krajiny působila dojmem zdrženlivosti, zamlklosti a zdráhavosti, jak tomu bývá těsně před rozedněním. Východní pilíře a příčné trámce se černě rýsovaly proti světlu, za nimi velký slunečný kámen ve tvaru

425

plamene, uprostřed obětní deska. Noční vítr náhle ustal a chvějivé kalužiny v kalíškovitých prohlubních na kamenech se zklidnily. V témž okamžiku jako by se cosi bylo pohnulo na pokraji východního svahu — pouhý bod. Byla to hlava muže, který se k nim blížil od prohlubně za slunečním kamenem. Clare zalitoval, že nešli dál, za těchto okolností se však rozhodl ani nepohnout. Postava mířila přímo ke kruhu sloupů, kde byli.

Zaslechl cosi za sebou, šelest kroků. Otočil se a spatřil za ležícími sloupy druhou postavu; než si stačil co uvědomit, objevila se další po pravici pod trilitony a ještě další po levici. Vycházející slunce plně osvětlilo muže na západě a Clare rozpoznal, že je vysoký a přichází cvičeným krokem. Zřejmě se záměrně stahovali do kruhu. Co vyprávěla, bylo tedy pravda! Vyskočil, hledal zbraň, nějaký volný kámen, možnost úniku, cokoli. Nejbližší muž zatím došel až k němu.

„Nemá to smysl, pane,“ řekl. „Na Pláni nás je šestnáct a celý kraj je vzhůru.“

„Počkejte aspoň, až se probudí,“ prosil šeptem muže, kteří se kolem nich shromáždili.

Když viděli, kde leží — povšimli si jí až teď —, neodmítli, zůstali stát a pozorovali ji, mlčenliví jako sloupy kolem. Přešel ke kameni, sklonil se nad ní, vzal ji za jednu z těch nešťastných drobných rukou; dýchala teď rychle a slabě jako stvoření mnohem drobnější než žena.

Světlo sílilo a všichni čekali, obličeje a ruce jako postříbřené, ostatek postav tmavý; z Pláně, kterou ještě pohlcoval stín, zelenošedě probleskovaly kameny. Záhy se rozjasnilo, na Tessino nehybné tělo dopadl paprsek slunce, vnikl jí pod víčka a probudil ji.

„Co se děje, Angeli?“ zeptala se a rychle se posadila. „Přišli pro mě?“

„Ano, má nejdražší,“ odpověděl. „Přišli.“

„Tak je to správné,“ zašeptala. „Jsem skoro ráda, Angeli — ano, ráda! To štěstí by nemohlo být trvalé. Bylo příliš velké. Stačilo mi — a nedožiju se toho, abys mě zavrhl!“

426

Žádný z mužů se ani nepohnul. Vstala, přihladila si šaty a vykročila.

„Jsem připravena,“ řekla tiše.

LIX

V plném jasu a hřejivosti červencového rána, uprostřed vršků a dolin zvlněného kraje se prostíralo krásné staré město Wintoncester, kdysi hlavní město Wessexu. Porost lišejníku na cihlových, dřevěných i kamenných domech se štíty dík létu téměř zaschl, potoky na lučinách opadly a na svažité Horní ulici, od západní brány až po středověký kříž a od středověkého kříže až k mostu se zvolna uklízelo a vymetalo tak jako odnepaměti vždycky, když nadcházel den trhu.

Jak každý občan Wintoncesteru ví, stoupá od západní brány silnice po táhlém rovnoměrném svahu, dlouhém přesně jednu míli, a tam ponenáhlu opouští domy města. Od předměstí kráčeli po této silnici dva lidé, jako by si namáhavé stoupání ani neuvědomovali — nikoli z přebytku sil, ale protože byli zamyšleni. Vyšli na tuto silnici úzkou zamřížovanou brankou ve vysoké zdi o kousek níže. Jako by spěchali, aby už byli z dohledu domů i jejich obyvatel, a tato silnice jim umožňovala se vzdálit nejrychleji. Přestože byli oba mladí, kráčeli se skloněnými hlavami a paprsky slunce se beze všeho soucitu smály na jejich smutný pochod.

Jedním z dvojice byl Angel Clare, druhým vysoké stvoření v rozpuku života — napůl ještě dívka a napůl žena —, duší celá Tess, štíhlejší než ona a se stejně krásnýma očima — Clarova švagrová Liza-Lu. Jejich bledé obličeje jako by byly poloviční ve srovnání s tím, jak vypadaly obvykle, šli ruku v ruce, beze slova, hlavy svěšené jako Giottovi „Dva apoštolové“.

Když došli téměř na vrcholek vysokého kopce na západní

427

straně, odbíjelo na městských hodinách osm. Oba sebou při tomto zvuku trhli, ale učinili ještě několik kroků k prvnímu milníku, který bělavě trčel ze zeleného travnatého okraje silnice a za nímž se svažovala dolina, rozvírající se pohledu. Vstoupili na trávu a jakoby ovládáni silou mocnější než jejich vůle náhle tiše stanuli, otočili se a ztuhlí napětím vyčkávali u kamene.

Z tohoto návrší bylo vidět do dálky téměř nekonečné.

V údolí pod nimi leželo město, z něhož právě vyšli a jehož význačné budovy měli před sebou jako namalované — mimo jiné širokou věž katedrály s normanskými okny a nesmírně dlouhou hlavní i postranní chrámovou lodí, věžičky kostela svatého Tomáše, kolejní věž s cimbuřím a kousek dále doprava věž a štíty starobylého klášterního útulku, kde se poutníkovi dodnes jako almužny dostává chleba a piva. Za městem se prostíralo okrouhlé návrší kopce svaté Kateřiny, a za ním pak krajina za krajinou, až se v dálavách obzor ztrácel v jasu slunce, jež nad ním viselo.

Proti těmto vzdáleným rozlohám se před ostatními budovami města zvedala veliká stavba z červených cihel, s rovnými šedými střechami a řadami malých zamřížovaných okének, prozrazujících vězení, budova, jež se vzhledem příkře lišila od nevšedních nepravidelností ostatní gotické architektury. Když se kolem ní procházelo po silnici, ztrácela se očím za tisy a cesmínami, odtud shora na ni však bylo vidět dobře. Branka, z níž dvojice před chvílí vyšla, byla ve zdi kolem této budovy. Nad středem domu se proti východnímu obzoru zvedala ošklivá osmihranná věž s plochou stříškou, a při pohledu odtud, proti její zastíněné straně a proti světlu, se zdála jedinou poskvrnou na kráse města. A přece byli oba pozorovatelé zaujati právě touto poskvrnou a nikoli okolní krásou.

Na římse věže byla upevněna vysoká žerď. K té se upíraly jejich oči. Několik minut poté, co hodiny odbily, se cosi zvolna vysouvalo po žerdi nahoru a potom rozvinulo do vánku. Byl to černý prapor.

„Spravedlnost“ byla vykonána a vládce Nesmrtelných, řečeno slovy Aischylovými, dohrál svou hru s Tess. A rytíři i dámy z rodu ďUrbervillů spali dál ve svých hrobkách a o ni—

428

čem nevěděli. Oba mlčící pozorovatelé se hluboce sklonili k zemi jako v modlitbě a setrvali tak dlouhou dobu bez nejmenšího pohybu; prapor tiše povlával. Když opět nabyli sil, vzpřímili se, vzali se zase za ruce a kráčeli dál.

Konec

TESS Z D’URBERVILLŮ - VÝZVA VIKTORIÁNSKÉ MORÁLCE

Thomas Hardy (2. 6. 1840—11. 1. 1928) se narodil v Upper Bockhamptonu v dorsetském hrabství. V sedmnácti letech nastoupil do učení v Dorchesteru (tj. Casterbridgi jeho románů) a nabýval znalosti o církevních stavbách, jako dvacetiletý odešel do Londýna, studoval moderní jazyky na King’s College a dokončil studium architektury. První jeho beletristické dílo Chudas a dáma (The Poor Man and the Lady) nikdy nebylo vytištěno a nezachovalo se, posuzoval je pro nakladatele tehdy už známý spisovatel George Meredith, který rozpoznal slibný talent, ale současně začínajícímu spisovateli doporučil nasadit méně kritický tón, chce-li se ve viktoriánské Anglii uplatnit. První Hardyho román vychází tedy až v roce 1871 a po něm ještě čtrnáct dalších spolu se sbírkami povídek a v posledním období sbírky básní. Hardy se z Londýna vrací do ústraní rodného Dorsetu, který se pod literárním jménem Wessex sta\ místem, kde se odehrává většina jeho příběhů. V tomto prostředí nabitém elektřinou historie zápasí Hardyho hrdinové o důstojnost žití a především lásky. Partnerem i nepřítelem jim bývá rodná krajina a prostředí, z něhož jsou namnoze vytrženi a vrženi do nového světa, jehož hodnoty a zákonitosti diktuje průmysl.

Mezi nejznámější a nejslavnější ,,wessexské“ příběhy patří Pod listnatým stromem (Under the Greenwood Tree, 1872), Daleko od hlučícího davu (Far From the Madding Crowd, 1874), Návrat do rodiště (The Return of the Native, 1878), Starosta casterbridgeský (The Mayor of Casterbridge, 1886), Tess z d’Urbervillů (Tess of the D’Urbervilles, 1891), Neblahý Juda (Jude the Obscure, 1896) a pro doplnění alespoň sbírka povídek Drobné ironie íivota (Life’s Little Ironies, 1894) a z pozdějšího tvůrčího údobí knižní drama Vládcové (The Dynasts, 1903—1908).

V posledních románech se Hardy stále důrazněji vymaňoval z provinciální atmosféry zemědělského Wessexu a začal obracet pozornost k ožehavým problémům pozdně viktoriánské Anglie. Zaútočil na morální pokrytectví a zkoumal důsledky třídní nerovnosti v životě svých hrdinů. Za to byl jako romanopisec ve své době umlčen, v anglickém literárním kontextu si však natrvalo vydobyl místo mezi kritickými realisty, a pro své básnické vidění a zachycení některých aspektů života dokonce mezi těmi nejpřednějšími.

431

Tess z ďUrbervillů vyšla v románovém celku poprvé v roce 1891 a úvodní autorova poznámka k tomuto vydání je nám dostatečnou nápovědí, že Hardy byl připraven na jiný ohlas, než jakého se dostalo jeho předchozím dílům. Opustil totiž v tomto románě poprvé rámec tradičně provinčního a víceméně anachronického Wessexu a přiblížil se ožehavějším problémům tehdejší současnosti. Jeho hlavním proviněním v očích části kritiky i veřejnosti bylo, že se na skutečném příběhu — jak sám předeslal — pokusil nezaujatě analyzovat vztah muže a ženy, jejich touhy po naplnění a lásce. Odhalil přitom, že obecně přijímaný názor na lásku a manželství je pouhou konvencí, která uspokojuje snad jen pokrytce, a u citlivých, myslících a mravně opravdových mužů a žen je příčinou traumat a tragédií.

Místně se román odehrává opět v Hardyho Wessexu, avšak nikoli v jeho jižní obilnářské části kolem Casterbridge, nýbrž v severnější oblasti, kde převládá chov dobytka a mlékařství. V místním přesunu je symbolizován i posun časový a historický. Současná edice Odeonu, která dává čtenářům do ruky zároveň Starostu casterbridgeského, Tess z ďUrbervillů a Neblahého Judu — tři nejvýznamnější Hardyho díla —, umožňuje sledovat tento posun na románovém obraze založeném na hlubší společenské motivaci. Chronologicky nejdříve — v první polovině 19. století a ještě před zásadně převratnými změnami, jež vnesla do zemědělského kraje průmyslová revoluce — se odehrává příběh Starosty casterbridgeského. Casterbridge je ještě středem jakési autonomní oblasti, jejíž obzor je pro obyvatele nepřekročitelný. Občas krajem projde cizinec, který přinese zprávy z okolního světa, a pak se hladina stojatého času opět uzavře. Lidé jsou pevnou součástí přírodního koloběhu, každý má své vymezené místo a ví, co může od osudu čekat.

V románu Tess z ď Urbervillů se už ocitáme v jiném prostředí, a to nejen zeměpisně, ale i časově, v době, kdy změny ohlášené ve Starostovi casterbridgeském se už prosazují. Údolí mlékáren, v němž se odehrává příběh Tess, není už tak hermeticky odděleno od vnějšího světa, jeho obyvatelé nejsou připoutáni tak neodvolatelně ani k přírodě, ani k povolání, ani ke svému

432

místu na žebříčku společenské hierarchie. Tento Wessex je stále ještě zapadlá provincie, ale provincie v pohybu, kraj, do něhož proniká moderní doba se svými stroji, novými myšlenkami a otázkami, se svým všeobecným kvasem, který bezohledně boří staré hodnoty s předsudky (ale také jistoty a opory), otvírá venkovanům cesty do světa a umožňuje vymanit se ze starých pout, odejít a povznést se — hmotně, společensky i duchovně. Ale zároveň je to Wessex s tisíciletou tradicí, který na svých obyvatelích leží jako břemeno, vtiskuje se do svých mužů a žen jako pečetidlo do vosku a klade jim do cesty všechny překážky zděděných konvencí i vnitřní rozporuplnost jejich charakterů.

Byl-li Henchard ve Starostovi casterbridgeském personifikací svého kraje, jeho lidským protihráčem pevně zakořeněným v jeho struktuře, jsou hrdinové z Tess z ďUrbervillů se svým rodištěm spojeni svazky mnohem volnějšími, i když ze svého prostředí nejsou zcela vytrženi. Symbolicky je tento v podstatě osudově ironický vztah postav k prostředí i historii vyjádřen v překupníkovi Johnu Durbeyfieldovi, který se na stará kolena doví, že je potomkem staré rytířské rodiny, jíž patřilo kdysi celé okolí a která nakonec zchudla tak, že už zbylo jen jméno, jehož se zmocnil cizí zbohatlík, aby si dodal společenského lesku. Hardyho autorský pohled tímto posunem nabírá na šíři a intenzitě. Jestliže ještě ve Starostovi casterbridgeském Hardy formuloval postavy i příběh do jisté míry deterministicky jako výsledek věčných, neovlivnitelných sil přírody a osudu, v Tess z ďUrbervillů začíná vedle tohoto — řekněme nadčasového hlediska — zkoumat své postavy, jejich příběhy i charakter z hlediska jejich společenské determinace. Tím do románu proniká čerstvé ovzduší současnosti se všemi jejími pachy a disonancemi a kritický, často až pesimisticky laděný pohled autora na lidský úděl získává průkaznější argumenty. Výrazně je zachycena podstatná změna v postavení zemědělského obyvatelstva, především drobných nájemců. Ti ve starém, „patriarchálním” způsobu výroby měli zajištěnou skromnou obživu „doživotně”, zatímco nyní v důsledku technologických změn se z nich stávají příležitostně najímaní zemědělští dělníci, lidé bez pevné existence

433

a často i bez domova. Ve Starostovi casterbridgeském je jejich údělu věnována krátká pasáž o ztroskotancích z Mixen Lane a v románu o Tess rozvádí už autor tento neblahý jev šíře a zpracovává jej v životních osudech Durbeyfieldových po smrti otce.

Na druhé straně však Hardy své romány koncipuje stále více á la these, takže se nakonec zdá, že celý příběh se všemi peripetiemi se stává jakousi beletristickou ilustrací dvou nebo tří filozofických závěrů autorových.

Ústřední postavou románu činí tentokrát dceru trochu excentrického venkovského překupníka. Tess rozhodně není typem ženy, která by upoutala svou mimořádnou inteligencí, krásou či přemírou erotického temperamentu. Je prostá jako venkovské prostředí, z něhož pochází, avšak na rozdíl od svých rodičů a vrstevníků je citlivá a má charakter, jehož meze neumí a ani nechce překročit. Má v sobě onu pokoru, která je vpravdě ženskou silou a která jí umožňuje přežít znásilnění, pohanu svobodné matky, smrt dítěte, tragédii vztahu k Angelu Clarovi. Co by pro jinou ženu bylo ,,zkušeností“ co by každou druhou přivedlo k vypočítavosti a mravní vlažnosti, jí se sotva dotkne. Vydrží věci téměř nadlidské, ale neumí přistoupit na Alekův podvodný obchod, neumí se přizpůsobit. V tom je vnitřní jádro její tragédie.

I její mužští protihráči — Alek ďUrberville a Angel Clare — jsou povahy, které trpí (a ubližují) především svou nepřizpůsobivostí. Nehledejme v tom protimluv, neboť i tento Alek ďUrberville, opatřený všemi literárními atributy zlosyna černého jako Kain, i Angel Clare, který pro samu poctivost svého duchovního hledání přivede Tess až k vraždě, oba tito protagonisté navzdory vnitřní vzpouře nedokáží překročit svůj stín: Alek se vzbouří proti konvencím svého bohatého prostředí, pokusí se odčinit své hejskovství náboženským fanatismem — a ztroskotá přesně tam, kde začal. Angel Clare, potomek ctihodné rodiny, kde všichni muži byli kněží, ztratí víru v boha, „sníží” se k venkovské dívce, avšak podlehne konvenci ve sféře mravní. Nesnese celou pravdu o Tessině minulosti, vžitá představa čistoty je mu dražší, nedokáže pochopit a odpustit.

434

Celý trojúhelník protagonistů je tedy výrazem Hardyho přesvědčení, že meze charakteru se nedají překročit, že zkušenost nás příliš neovlivní, že nic na světě nepřichází včas a vhod:

Při nedomyšleném uskutečňování dobře míněných záměrů se touha málokdy setká s odezvou; a muž hodný lásky zřídkakdy vystoupí v pravý okamžik. Příroda málokdy řekne svým ubohým stvořením „pozor!“ v okamžiku, kdy letmý pohled může vést ke štěstí; ani neodpovídá „zde!“ , když tělo volá „kde?“ — až hra na schovávanou přestane těšit a omrzí se. Rádi bychom věděli, dokáže-li společenské zřízení na nejvyšším vrcholu lidského pokroku vyrovnat tyto anachronismy hlubším poznáním a bezprostřednějším vlivem než to zřízení, jež námi teď postrkuje sem tam; takovou dokonalost ovšem nelze předpovídat, ba ani považovat za dosažitelnou. Dost na tom, že v našem případě stejně jako v miliónech jiných se v pravém okamžiku nesetkaly dvě poloviny toho pravého celku. Bloudily obě nesmyslně světem tak dlouho, až bylo pozdě.

Je tedy tragédie Tess Durbeyfieldové tragédií charakteru, který naráží sám na své vlastní meze. Tato typologická motivace je však u Hardyho výrazně doplněna a zpřesněna pohledem na Tessino místo ve společnosti. Z tohoto hlediska pak symbolická platnost jejího příběhu nabývá nových dimenzí: Tess je také žena, která ztroskotala při nárazu na společenskou konvenci nepřipouštějící rovnoprávný vztah muže a ženy. Tess je psychologicky stejně prostá jako její přítelkyně Retty, Marian nebo Izz, ale na rozdíl od nich není schopna pokrytectví, nedokáže dát společenským představám, „co jejich jest“, a žít v takto zakoupeném klidu. Tím se také liší od svého otce a matky, těchto groteskních vtělení venkovských lidí, kteří ztratili své místo v řádu a jsou spokojeni jen díky své lhostejnosti a nevšímavosti. Tess se v jistém smyslu stává obětí jejich pošetile konvenčního nazírání: stařeckého podivínství ,,sira“ Johna Durbeyfielda, který náhodou objeví své aristokratické předky, a tedy i „čest“, a vypočítavého naléhání matky, která ji vysílá k ďUrbervillovým, protože „to s ní myslí dobře“ a chce, aby z ní bohatý člověk „udělal dámu“.

Jestliže Tess z ďUrbervillů znamená ve vývoji Hardyho prózy prohloubení a zintenzívnění autorského pohledu na příčiny lidského utrpení, z hlediska fabulační techniky tento román nepřináší nové postupy. V porovnání s hutnou, stroze výmluvnou a logicky se odvíjející zápletkou Starosty casterbridgeského je zpracování námětu v tomto románě méně stylizované. Příběh se posouvá dopředu pozvolna, jednotlivé epizody jsou řazeny za sebou chronologicky a jsou jen prokládány partiemi přírodních popisů či autorových filozofických komentářů. Základní symbolika příběhu, stavící Tess do kontrapunktického protikladu k předkům, je postupně ozřejmována jednotlivými epizodami. Kauzální motivace spočívá (a to je typický prostředek hardyovského autorského přístupu) na zdůrazňování náhody, shody okolností. Tyto určité autorské stereotypy jsou na druhé straně vyváženy krásnými přírodními pasážemi, v nichž evokace krajiny a nálady nezapře Hardyho — básníka.

Tess z ďUrbervillů je tedy Hardyho vykročením za úzký rámec přírodního, provinčního determinismu a širším i hlubším pohledem na společenské problémy nové doby. Do jeho starosvětského Wessexu vtrhl nový svět, symbolizovaný parní mlátičkou, a nové vztahy: statkář Groby nutí své dělníky, aby u tohoto mechanizovaného vetřelce pracovali celou noc. Hardy vpád těchto nových hodnot i nebezpečí bere na vědomí a staví se jim — přes své sklony k pesimismu — svou kritikou do cesty. Tess však není tak výraznou individualitou jako Henchard ze Starosty casterbridgeského nebo Sue z Neblahého Judy. Je spíše zhuštěním všech hodnot i prokletí starého, mizejícího světa a dojímá především svou mlčenlivou pokorou a mravní opravdovostí.

JARMILA EMMEROVÁ

OBSAH

Úvodní poznámka k prvnímu vydání 9

Předmluva k pátému a dalším vydáním 9

PRVNÍ DÍL

Panna 17

DRUHÝ DÍL

Žena 89

TŘETÍ DÍL

Nový život 119

ČTVRTÝ DÍL

Následek 173

PÁTÝ DÍL

Žena pyká 249

ŠESTÝ DÍL

Napravený 329

SEDMÝ DÍL

Naplnění 395

Tess z ďUrbervillů —

výzva viktoriánské morálce 429

GALÉRIE KLASIKŮ

THOMAS HARDY ‘

TESS Z D’URBEKVILLŮ

Z anglického originálu Tess of the D’Urbervilles (Macmillan and Co., Ltd., London 1965) přeložila a vysvětlivkami opatřila Marta Staňková. Doslov napsala Jarmila Emmerová. Vazbu a grafickou úpravu navrhl Milan Hegar. Vydal Odeon, nakladatelství krásné literatury a umění, n. p., jako svou 3284. publikaci v redakci krásné literatury. Praha 1975. Odpovědná redaktorka Eva Kondrysová. Vytisklo Rudé právo, tiskařské závody, Praha 1. 23,89 autorských archů, 24,29 vydavatelských archů. 605 22 856. Vydání v Odeonu třetí (mirv1). Náklad 29 730 výtisků.

13/32 01-050-75 Vázané 30 Kčs