JOSEPH HELLER

BŮH VÍ

Jak se může člověk zahřát samoten?

(1)

ŠÚNEMANKA ABÍŠAG

Šúnemanka Abíšag si myje ruce, pudruje paže, svléká roucho a přistupuje k mému loži, aby na mne ulehla. Jakkoli něžně mne zaléhá útlýma rukama a nohama a buclatým bříškem a vonnými ústy, vím, že to nepomůže. Má zimnice neustane a dívka se zděsí, že znovu neuspěla. Chlad, který mě souží, roste zevnitř. Abíšag je krásná. Říkají mi, že to dítě je panna. A co má být? Míval jsem krásné panny a připadalo mi to jako ztráta času. Obě ženy, které jsem v životě miloval nejvíc, jsem poznal, až když byly vdané a když je soužití s prvním manželem naučilo, jak mě oblažovat. V obou případech jsem měl štěstí, protože jejich manželé zemřeli v pravou chvíli. Šúnemanka Abíšag je hezká, čistá dívka poddajné a poslušné povahy a tichých, ladných pohybů. Koupe se každé ráno, každé odpoledne a každý večer. Ruce a nohy si drhne ještě častěji a podpaží si svědomitě omyje a navoní pokaždé, když mě jde nakrmit, přikrýt nebo ke mně přilehnout. Těla je drobného, křehkého a velmi mladého, pleť má hebkou a snědou, vlasy černé, rovné a lesklé, sčesané dozadu a dolů a na ramenou stejnoměrně zvlněné, oči velmi hezké a měkce vábivé, s velkými bělmy a temnými duhovkami, které mají téměř barvu ebenu.

Přesto bych dal přednost své ženě, která mě teď chce vidět nejméně dvakrát denně. Ale přichází jen proto, že má strach, co bude s ní a s bezpečím a kariérou jejího syna, až nebudu, jak se říká, mezi živými. Na mně jí nezáleží a zřejmě nikdy opravdu nezáleželo. Chce, aby její syn byl králem. Zlaté oči. Je to sice také můj syn, ale mám ještě další a je jich hádám víc, než kolik by zbytky mé paměti stačily vyjmenovat, kdybych se někdy pokoušel o jejich seznam. Čím jsem starší, tím méně mne moje děti zajímají a zrovna tak všichni a všechno ostatní. Koho by zajímalo království? Moje žena, statná a širokoboká, je skoro ve všem podstatném učiněný opak Abíšagy. Na rozdíl od ní je zvyklá hledět na každého nevlídně a oči má modré, malé a ostré. Její pleť je světlá a dodnes si barví vlasy na žluto směsí šafránu a vrbiny, kterou zdokonalila před dlouhými věky po desítiletích zkoušek. Při své výšce, zpupnosti, sobeckosti a hrozivém vzhledu je víc než dokonalým protějškem té plaché služebnice a často ji probodává neomaleně zkouma

11$$

vým pohledem. S vrozeným instinktem znalkyně dává sebejistým okem najevo, že pokud jde o muže, uměla to s nimi vždycky líp než Abíšag. Zřejmě pořád umí. A vždycky umět bude. Ale s tím vším už dávno přestala.

Jako obvykle ví, co chce, a nestydí se o to požádat. Jako obvykle chce všechno a chce to hned. Nervózně se mi vyhýbá provinilým pohledem, předstírá, že jsou jí vzdáleny všechny postranní úmysly a s výrazem nevinné roztěkanosti naráží na sliby, které jsem, jak oba víme, nikdy nedal. A jako obvykle jde za svým cílem tak slepě, že v jejích úvahách nezbývá místo pro jemnou strategii, která by ji k cíli mohla skutečně přiblížit. Například není s to uvěřit, že bych ji ještě mohl opravdu milovat a chtít. Vytrvale ji žádám, aby si ke mně lehla. Má pocit, že už jsme oba moc staří. Já ne. Proto mě místo ní musí zahřívat a ošetřovat Šúnemanka Abíšag, která si natírá ruce a krásná mladá hnědá ňadra lahodnými oleji a voní si krk, uši a vlasy. Abíšag dělá vše, co je v jejích silách, ale bezvýsledně, a až se z mého lože zvedne, bude mi zima stejně jako předtím a stejně tak teskno.

Světlo v mé komnatě je celý den kalné, jako by je zastírala hustá mračna neviditelného prachu. Plamínky v mých olejových lampách matně blikají. Oči se mi často zavřou, ale ne proto, že bych dřímal. Mám pocit, že jsou zanícené.

„Mám červené oči?“ ptám se Abíšagy.

Říká, že je mám hodně červené, a ulevuje jim pramínky chladné vody a glycerínu, které vymačkává z kousků bílé vlny. Pod mou střechou a v ulicích za mými okny vládne nanejvýš podivné ticho. Jako by všechny rušivé zvuky města zdusilo v drtivém sevření. Moji strážcové a služebníci chodí po špičkách a šeptem spekulují. Možná uzavírají sázky. Jeruzalém vzkvétá jako nikdy předtím, ale mezi lidem to šumí fámami a poplašnými dohady. Atmosféra je plná napětí a rostoucího strachu, množí se projevy ctižádosti, proradnosti a lačného oportunismu. Nic z toho mě už neznepokojuje. Lidé se štěpí do protichůdných táborů. Ať. V nočním mořském vánku se elektricky chvěje hrozba krveprolití. Koho to zajímá? Moje děti čekají, až zemřu. Kdo jim to může vyčítat? Mám za sebou dlouhý a plný život, ne? Můžete se přesvědčit.

12$

V první a druhé knize Samuelově. V knize Královské. Taky v Letopisech, jenže ty všechno umravňují a nejšťavnatější části mého života vypouštějí jako něco nedůležitého a nevhodného. Proto nemám Letopisy rád. V Letopisech jsem zbožný moula, zoufale nudný a mravokárný a mdlý jako Panna orleánská a Bůh ví, že jsem nikdy nic takového nebyl. Bůh ví, že jsem byl velký proutník a rváč a že jsem si v obou směrech krásně užíval, dokavad jsem se nezamiloval a nezemřelo to dítě. Potom se všechno pokazilo.

A Bůh určitě ví, že jsem byl temperamentní, odvážná a podnikavá duše, kypící vášněmi a žízní po životě až do toho dne, kdy jsem omdlel v bitvě u Gob, byl zachráněn synovcem Abíšajem a přes všechny sebeklamy pochopil, že jsem překročil vrchol svých fyzických sil a že už se v žádném boji bezpečně neubráním. Mezi západem a východem slunce jsem zestárnul o čtyřicet let. Ráno jsem si připadal jako nezničitelný mladík a odpoledne jsem poznal, že za chvíli budu dědek.

Nerad se vychloubám a vím, že se trochu vychloubám, když říkám, že se vychloubat nemusím , ale opravdu si myslím, že můj příběh je v bibli nejlepší. Kdo mi může konkurovat? Job? Nesmysl. Kniha Genesis? Kosmologie je pro malé děti, báchorka, fantasmagorie sesmolená dřímající babkou, která se proklimbává do spokojené nudy. Stará Sára je dobrá smála se a lhala Hospodinu, na tom si dodnes ohromně pochutnávám. Sára je ve své velkorysé, bujaré dobrosrdečnosti a řevnivé ženské žárlivosti téměř skutečná a Abrahám je samozřejmě pořád ve formě, poslušný a spravedlivý, rozvážný a odvážný, vždycky dokonalý džentlmen a inteligentní patriarcha. Ale když se dostanete za Izáka a Hagaru, kam se z děje vytratí spád? Jákob je po dějové stránce primitivní a Josef jako rozmazlený, pozdě narozený, prostořeký tatínkův synáček je docela zajímavý. Ale jako dospělý se najednou z děje nějak vypaří, ne? V jedné chvíli rozděluje osivo a půdu jako faraónův nejvyšší zmocněnec, a o pár odstavců dál už leží na smrtelné posteli a šeptá své poslední přání, aby jeho kosti odnesli z Egypta do kanaánské země. Což po čtyřech stoletích znamenalo další komplikaci pro Mojžíše.

13$

Mojžíš není špatný, to musím uznat, ale je strašně dlouhý a po odchodu z Egypta to přímo volá po nějakém zpestření. Místo příběhu samé zákony a zákony. Kdo mohl vyslechnout tolik zákonů, třeba i za čtyřicet let? Zkuste si je zapamatovat. Kdo je stihl zapsat? Zbýval mu vůbec čas na něco jiného? A to je musel ještě dávat dál. Nezapomínejte, že Mojžíš pomalu mluvil. Není divu, že mu to tak dlouho trvalo. Michelangelo nám oběma udělal sochu. Mojžíšova je lepší. Ta moje mi vůbec není podobná. Mojžíš má desatero přikázání, to je pravda, ale já mám daleko lepší místa. Mám poezii a vášeň, surové násilí a syrový, zušlechťující žal lidského zoufalství. „Ozdoba tvá, Izraeli, na tvých návrších skolena leží.“ To jsem řekl já a zrovna tak „Bývali nad orly bystřejší a nad lvy udatnější”. Moje žalmy jsou trvalá hodnota. Jen ze svého slavného žalozpěvu bych mohl žít navěky, kdybych už neumíral stářím. Mám války a náboženské extáze, necudné tance, duchy, vraždy, napínavé útěky a vzrušující honičky. A předčasně zemřelé děti. „Já půjdu k němu, ale on se ke mně nevrátí.“ To byl nářek nad dítětem, které zemřelo krátce po narození kvůli mně nebo Bohu nebo oběma vyberte si. Já vím, komu dávám vinu. Jemu. „Synu můj, synu můj,“ naříkal jsem nad dalším, který byl skolen v rozkvětu mládí. Kde najdete něco takového v Mojžíšovi? A potom ovšem moje oblíbené místo, ten korunní klenot v triumfálním chvalozpěvu, při kterém jsem se zpočátku usmíval od ucha k uchu, kdykoli mi zazněl na pozdrav, mladému dychtivému naivovi, pyšně si vykračujícímu. Ta radost mi rychle zhořkla. Brzy jsem se krčil strachem, sotva se ozvaly první z těch krásných slabik, a s hrůzou jsem se ohlížel, jako bych uhýbal nějaké smrtonosné zbrani vpadající mi do zad. Bouřlivý hold mi naháněl stále větší děs. Ale jen co byl první z mých úhlavních nepřátel zabit, zjistil jsem, že ten jedinečný paján znovu bezostyšně vychutnávám. A ještě teď, jako roztřesená troska, dovedu zazářit pýchou a zahořet chtíčem při vzpomínce na všechny ty bosé dívky a ženy v rozevlátých sukních planoucích šarlatem, modří a purpurem, když kmitaly opálenými koleny a nadšeně proudily z dalších a dalších horských vsí a měst, aby nás přivítaly bubínky a jinými nástroji při novém

14$

triumfálním návratu, když nás znovu a znovu bouřlivě zdravily tím jásavým, opojným refrénem:

Saul zabil své tisíce

a David zabil své desetitisíce.

V originále je to ještě lepší:

HEBREJSKÝ NÁPIS

Dovedete si představit, jak to Saulovi bylo po chuti. Já si to představit neuměl, a než jsem se nadál, musel jsem uhýbat před letícími kopími a utíkat, abych zachránil holý zadek. Že máte problémy s manželčinými rodiči? Já jsem měl tchána, který mě chtěl zabít. Proč? Jen pro mou velkou dobrotu, proto. V těch dobách mi div nenarostla andělská křídla. Nedokázal bych udělat nic zlého, ani kdybych se snažil, nemohl bych na nikoho udělat špatný dojem, ani kdybych chtěl - na nikoho kromě Saula. Dokonce i jeho dcera se do mě zamilovala a jako první z mých třinácti, čtrnácti nebo patnácti manželek se vyvinula v hroznou štěknu. Míkal mi jednou zachránila život, to je pravda, ale to ji neopravňovalo k tomu, aby na mě pak byla jako pes.

Kamkoli mě Saul poslal bojovat, tam jsem šel. A čím líp jsem mu sloužil ve válce proti Filištínům, tím víc mě nenáviděl a tím zběsileji mě podezíral, že jsem předurčen, abych dosedl na jeho místo a že už se na to připravuji. Bylo to spravedlivé? Byla to moje chyba, že mě lidé měli rádi?

To už byl ovšem Saul zavržen Samuelem a Bůh jej postihl jedním z těch hlubokých a strašlivých metafyzických mlčení, jaká jsou v moci někoho tak doslova všemohoucího a nezastupitelného, jako je Hospodin. Tady mohu mluvit z vlastní zkušenosti: přestal jsem s Ním mluvit a On přestal mluvit se mnou.

15$

Dokonce i mně zjihlo srdce lítostí, když jsem se dověděl, jak dojímavé Saul v předvečer své smrti v Éndóru naříkal, že mu Bůh přestal odpovídat. A to bylo dávno po tom, co mě Samuel tajně pomazal v domě mého otce v Betlémě a sdělil mi - čistě bez záruky že Hospodin si mě vyvolil, abych byl jednou v Izraeli Jeho králem. Byl jsem na jeho smrti zainteresován, ale přísahám, že mi ho někdy bývalo líto a že mé ruce zůstaly čisté. Nikdy jsem nazažil nic děsivějšího než dny, kdy jsem se snažil zvětšit náklonnost a obdiv, s kterými mě přijal do svého stáda po mém vítězství nad Goliášem. Ale zvraty jeho nálady byly nepředvídatelné a extrémní a málokdy co naznačovalo, že se náš vznešený, ztrápený generál a první král promění znovu v běsnícího šílence a bude mi usilovat o život. Někdy jako by chtěl zabít úplně každého, i svého rodného syna Nátana.

Představte si, že byste měli takovýhle problém. Tchána, který věnuje většinu času a sil tomu, aby vás zamordoval, který vám v noci posílá do domu vrahy, aby vás ráno odkrouhli, a vede proti vám tisíce svých vojáků do pustin, místo aby s nimi zahnal Filištíny k pobřežním rovinám, odkud přitáhli. Nabídl mi svou dceru jen proto, že tajně doufal, že padnu v boji o směšně nízkou cenu, kterou za ni žádal. Sto filištínských předkožek! Saul trpěl paranoickým bludem, že se mnou sympatizují i jeho dcera a syn, a měl naprosto pravdu. Na tom jsem poznal obecně platnou věc, která asi nikomu není nic platná: že totiž v šílenství je moudrost a v každém obvinění silná pravděpodobnost, protože lidé v sobě mají všechno a jsou schopni všeho. Bývaly chvíle, přízračné a bouřlivé, kdy myšlenka na mé zamordování bylo snad to jediné, co Saul ve svém vzteklém a dementním mozku měl, pošuk jeden pošukaná. Pak aby se v něm jeden vyznal.

Mohu vyprávět o mnoha válkách a vítězstvích a vzpourách a štvanicích. Vybudoval jsem říši velkou jako Rakousko a přivedl jsem izraelský lid z bronzového věku do železného.

Mám příběh lásky a příběh sexu, přitom oba s jednou ženou, a oba jsou úžasné, a mám taky tu rozehranou, nerozhodnou mexickou partii s Bohem, i když je možná už mrtev. Jestli je mrtev nebo ne, je celkem jedno, protože

16$

bychom s Ním stejně nenakládali jinak. Bůh mi dluží omluvu, ale On neustoupí, takže já taky neustoupím. Mám svoje chyby, to Bůh ví, a možná jsem mezi prvními, kdo je přiznávají, ale do dnešního dne cítím v kostech, že jsem daleko lepší než On.

Na procházky jsem s Bohem nechodil, ale mluvil jsem s Ním hodně a výborně jsme si rozuměli, dokud jsem Ho poprvé neurazil; potom urazil On mě a později jsme se urazili navzájem. I potom slíbil, že mě bude chránit. A chránil. Ale před čím? Před stářím? Před smrtí mých dětí a znásilněním mé dcery? Bůh mi dal dlouhý život a mnoho synů, kteří ponesou dál mé jméno, i když mají svá vlastní - ale dnes je pekelné horko a tak dusno, a já se nemůžu zahřát. Nemám v sobě kousek tepla, přestože mě Šúnemanka Abíšag hladí a olizuje a přikrývá svým vlnivým, mrštným, krásným tílkem. Šúnemanka Abíšag má řádně a ladně urostlý zadek pro někoho, kdo je tak malý a útlý jako ona.

Představte si, že kdysi jsem byl pronásledovaný zločinec, po celém Judsku byly vyvěšeny zatykače na mou osobu, ale o tom se moc nemluví. Byl jsem bandita na útěku, a velel jsem nesourodé bandě šesti set ošlehaných lotrů a hrdlořezů. Víte, co taková organizovaná tlupa šesti set bojem zocelených mužů obnáší? Vrcholně výkonnou, disciplinovanou útočnou sílu, jakou by uvítala každá armáda včetně krále Akíše a jeho Filištínů, když se chystali válčit s Izraelem a vyzvali nás, ať se k nim přidáme. Za to, že jsme si dali říct a skutečně táhli proti Izraeli, dávejte vinu Saulovi; ani o tomhle moc lidí neví, ale pravda je, že když se Filištíni houfovali k bitvě v pohoří Gilbóa, kde byl zabit Saul, stáli jsme na jejich straně. Moje štěstí bylo, že nás Filištíni poslali pryč, ještě než bitva začala.

Pokud jsem někdy kradl, raboval nebo vydíral ke škodě Judských nebo Izraelitů - a nic takového nepřiznávám - , tak proto, že Saul mi nedal jinou možnost. Jak jinak jsem měl přežít, když mě od sebe vyhnal a poštval proti mně skoro celou zem? Lidé ze Zífu mě Saulovi udali, lidé z Maónu mu vyzradili, kde se skrývám. A já jsem zatím netoužil po ničem než po tom, abych ho mohl milovat. Díval jsem se na něho jako na svého otce.

17$

„Můj otče,“ zvolal jsem z houští na skalnatém svahu, když jsem ho našel spícího na zemi v jeskyni Éngedí a odřízl cíp jeho pláště na důkaz, že jsem tam byl. „Pohleď, nezabil jsem tě.“

„Což to není tvůj hlas, můj synu Davide?” odpověděl mi a dal se do pláče. „Víckrát ti neublížím.“ Na sliby maniaků stejně jako na sliby žen se nedá spoléhat.

Když ho potom Filištíni našli mrtvého, uťali mu hlavu a zbytek těla přibili na hradby města Bétšanu.

Násilnosti? Mám jich více než dost a pro každý vkus. Mám sebevraždu, královraždu, otcovraždu, synovraždu, bratrovraždu, dítkovraždu, cizoložství, krvesmilstvo, věšení a další stínání, nejen Saulovo. Jen si poslechněte.

Měl jsem syny.

Měl jsem konkubíny.

Měl jsem syna, který šel k mým konkubínám za bílého dne a v mém vlastním paláci.

Měl jsem tu čest, že po mně nazvali jednu hvězdu - a to v anglickém Londýně roku 1898. Slyšel kdy někdo o hvězdě jménem Samuel?

Jeden můj syn mi zabil jiného syna, a co jsem s tím měl dělat? Kain a Ábel? To bylo tenkrát a tohle je teď. S Kainem si to vyřídil Bůh sám. „Seber se a jdi,“ řekl.

Tak odešel Kain do světa a Adam to měl z krku. Ale já? Když zabil Absolón Amnóna, hleděl na mě Jeruzalém napěchovaný lidmi a čekal, co udělám.

A teď se to bude opakovat a já abych rozhodl, kdo bude vládnout a kdo zemře. Adónijáš nebo Šalomoun. Bolestné rozhodování, říkáte? To jenom kdyby mi záleželo na mých dětech a na budoucnosti mé země. Ale pravda je taková, že nezáleží. Nenávidím Boha a nenávidím život. A nenávidím život tím víc, čím blíž mám ke smrti.

Cítím, že jsem příliš starý na to, abych byl ještě otcem, ale ne tolik starý, abych nemohl být manželem, a chci, aby se mnou znovu byla v posteli má žena Batšeba. Myslím, že jsem byl první dospělý muž v dějinách světa, který se skutečně, vášnivě, sexuálně, romanticky a sentimentálně zamiloval. Vlastně jsem to vynalezl. Jákob zahořel pro Ráchel, sotva ji u studně v Cháranu uviděl, ale Jákob byl mladíček a jeho

18$

láska byla vedle mé dětinská. Sedm let pracoval, aby ji dostal, a potom dalších sedm, když mu o svatební noci podstrčili její slabozrakou sestru Leu. To já jsem měl Batšebu téhož dne, kdy jsem ji uviděl. Zažil jsem s ní takovou soulož, že se mi z toho točila hlava celých těch pár krásných let, kdy jsem s ní byl šťastný a kdy mi každý den bylo jasné, že to nejlepší, co můžu ráno, v poledne, večer a v noci udělat, je utíkat za ní a znovu zatnout ruce a ústa a bedra a duši do jejího těla. Tak jsem na ní visel! Nemohli jsme se nasytit líbání a povídání. Scházeli jsme se tajně, cestou k pohovce jsme se objímali, dělali nádherné vtipy a nehorázně se smáli a oddávali se nejrůznějším intimním radovánkám až do dne, kdy všechno rozmetala zpráva o jejím těhotenství.

„Naserpáter!“ vyletělo mi z úst.

Nevím, čí to byl nápad přivolat z ležení u města Raby jejího manžela, Chetejce Urijáše, aby legalizoval plod mého cizoložného styku s jeho ženou jako svůj vlastní. Ale vím, že to nevyšlo.

„Jdi domů, Urijáši,“ ponoukal jsem ho vlídně a poslal jsem do jeho domu spousty masa a jiných potravin, aby měl dost pohonu na bezuzdný maratón, který jsme mu s Batšebou naplánovali. „Pobav se. Přinesl jsi mi dobré zprávy z bojiště.“

Ale on spal na zemi v mém paláci jako moji služebníci, a to z quijotovské a telepatické solidarity se svými spolubojovníky tábořícími dosud pod širým nebem v Amónu a z poslušnosti k našim mojžíšovským zákonům o čistotě a boji. Do boje za svatou věc můžeš jít až tři dny poté, co jsi obcoval s ženou. Nebo s mužem, když na věc přijde, nebo dokonce s ovcí, kozou nebo krůtou. Lidé, kteří se vyhýbají vojenské službě, jdou před mobilizací obcovat se svými manželkami, konkubínami nebo krůtami. Říkáme tomu odmítání služby z náboženských důvodů. Jenže Urijáš vůbec nebyl Žid. Ale hádejte se s Chetejcem.

„Urijáši, jdi domů,“ navrhoval jsem, naznačoval, přikazoval, úpěnlivě žadonil celý druhý den. „Jdi domů, Urijáši, prosím tě, jdi domů. Tvoje žena tě jistě čeká. Slyšel jsem, že je rozkošná. Jdi jí to udělat. Skoč na ni. Našij to do ní. Máš právo si užít.“

19$

Ale znovu spal na zemi u mě. Že by, syčák, něco věděl? Myslel jsem, že zešílím. Nevím, čí to byl nápad poslat ho zpátky na bojiště, aby tam padl. Řekněme, že to napadlo ji.

Ovdovělá Batšeba se nastěhovala do mého paláce jako má osmá žena, jen co přestala držet za nebožtíka smutek.

A hned chtěla být královnou. My jsme královny nikdy neměli. Ale vadilo jí to, holubičce? Za jedinou hodinu po příchodu do paláce stačila prozkoumat pokoje, šatníky a kosmetické potřeby všech mých ostatních žen a chtěla jich mít víc a lepších. Tahle sekýrantka byla od počátku moje favoritka. Láska k Batšebě mě těšila dokonce víc než láska k Abigail, mé elegantní, skvělé a jemné paní, která mi dělala nejlepší čočkovou polévku, ječmenný chleba a pórky, jaké jsem v životě jedl, a s radostí by mi vařila i teď, kdyby ještě byla mezi živými. Batšeba, když jsem ji poznal, nesáhla na vaření, pokud nemusela, a když jsem si ji vzal za ženu, nemusela vůbec.

Teď za mnou denně chodí jen proto, aby si podvratnicky zajistila vlastní bezpečí. Její vrozená sobeckost mě dodnes fascinuje; je povzbudivé vidět, že některé věci se nikdy nemění. Neřekl jsem kdysi, že pod sluncem není nic nového? Ví hodně o milování, ale méně o mužích nebo o tom, co nám leží na srdci. To, co tam leží mně, ji celkem nezajímá. Místo toho po mně pořád chce, abych udělal Šalomouna králem.

„Nepřipadá v úvahu,“ říkám jí se smíchem už ode dne jeho narození. „Je jich tucet před ním.“

Teď je před ním jen Adónijáš.

„Nemyslím na sebe,“ říká ona, „ale na budoucnost lidu a země.“

Myslí jen na sebe. Na budoucnosti jí nezáleží o nic víc než mně. Tvrdí, že jsem jí dal slovo.

„Určitě jsi mi to jednou slíbil,“ říká. „Něco takového bych si nebyla schopna vymyslet.”

Batšeba byla vždycky schopna vymyslet kdejakou lež a okamžitě uvěřit, že je to pravda. Její licoměmost je průhledná. Ale nikdy nepodceňujte ženské schopnosti. Podívejte se, co se děje v první knize Královské. I tam představuji to nejlepší. Šalomoun sice zabírá víc místa, ale co z jeho života

20$

snese srovnání s kteroukoli částí mého? Jediný inteligentní výrok, který kdy pronesl - příkaz Benajášovi, aby u oltáře zabil Jóaba - má ode mě. Všechna dobrá přísloví v Příslovích jsou moje a to nejlepší v Písni písní jakbysmet. Pozorně si přečtěte mé poslední rozkazy. Jsou jedinečné, vtipné, dramatické, mistrovské. V případě Šimeího jsem pouze rafinovaný. Nekonečně ráznější jsem ve věci příbuzného Jóaba, věrného celoživotního druha, který udatně velel všem mým vojskům téměř po celou dobu mé vlády. Ve své oddanosti ke mně jedinkrát nezakolísal a ještě i teď, ve vysokém věku, pomáhá svou tvrdou rukou a nesmlouvavou autoritou zabezpečit závěr mého panování a zajistit spořádané předání mého trůnu jedinému dědici, který na něj má legitimní nárok.

Ve věci statného, věrného, statečného Jóaba jsem přikázal: „Zabij ho! Znič ho! Zlikviduj ho!“

Překvapovat bylo vždycky moje, co? A měl jsem dost filipa, abych věděl, že do Šalomouna se musí všechno nahučet. Prozradím vám na svého syna Šalomouna tajemství: když navrhl, aby to dítě rozťali ve dví, myslel to vážně, moula. Přísámbohu. Ten pitomec chtěl být spravedlivý, ne chytrý.

„Rozumíš tomu, co ti o Jóabovi říkám?” zeptal jsem se ho s ostře pátravým pohledem a čekal jsem, že ztěžka přikývne. Potom jsem dodal pro zdůraznění: „Nedej mu pokojně sestoupit v šedinách do hrobu.“

Šalomoun zvedl oči od hliněné tabulky, do které si ryl poznámky, a zeptal se: „Co je to v šedinách?“

„Abíšago!”

Abíšag mu ukázala dveře a laskala mi rozbouřenou hruď, dokud se má zlost neztišila. Pak se umyla a osušila, navoněla si zápěstí a podpaží, svlékla si roucho a na chvíli přede mnou stanula v celé své nádherné panenské nahotě; potom půvabně zvedla nohu, vsunula jedno piškotově hnědé koleno do mého lože a znovu ke mně přilehla. Samozřejmě to nebylo nic platné. Nezahřál jsem se ani pak. Chtěl jsem svou ženu. Chci svoji ženui teď. Batšeba tomu nevěří, a i kdyby věřila, bylo by jí to jedno.

„Takové věci už nedělám,“ odpoví mi rázně, kdykoli jí o to řeknu, a když je ve špatné náladě, dodá: „Láska mě přestala bavit.“

21$

Ztratila chuť, když našla své životní cíle. První byl stát se královnou. Škoda že jsme královny nikdy neměli. Další byl stát se královnou matkou, prvou v našich dějinách, ovdovělou matkou vládnoucího panovníka. Odmítám handlovat a odmítám se pokořovat. Mohl bych si ji ovšem přivelet do postele jediným zběžným rozkazem, a měl bych ji tu hned. Jenže to by bylo doprošování, ne? Já jsem král David a musím se snažit neprosit. Ale Bůh ví, že než vypustím ducha a uzavřu tento fantastický příběh, budu s ní ještě aspoň jednou spát.$

(2)

SPISOVÁNÍ KNIH

Spisování knih nebere konce a čím víc o svém příběhu uvažuji, tím pevněji jsem přesvědčen, ža zabít Goliáše byl ten nejzoufalejší omyl, jakého jsem se kdy dopustil. Téhož dne mě Saul vzal do svého vojska a od té doby jsem žil skoro nepřetržitě ve znamení meče. To, že jsem spal s Batšebou, že jsem s ní spal znovu a potom znovu a znovu a znovu a že jsem ji držel v náručí tak dlouho, až jsem ji málem nemohl udržet, ani se od ní odtrhnout - to byl možná můj druhý největší omyl. Nátan mě za to těžce sjel a hned potom jsem se dověděl o smrti dítěte. Láska je mocná čarodějka, co? Má láska k Batšebě byla tehdy strašná jako vojsko s prapory, bledá jako ztrápený měsíc, jasná jako radostné slunce. Bůh a já jsme měli docela dobré vztahy až do chvíle, kdy zabil to děcko: potom jsem ochladl. Určitě už si toho všiml, protože to trvá skoro třicet let.

Ještě předtím, v návalu pýchy mezi dvěma taženími, jsem se rozhodl, že si postavím nádherný dům a nazvu ho Božím chrámem; ale Bůh řekl ne. Bůh znal můj skrytý důvod. Marnost nad marnost, řekl Kazatel, všechno je marnost. A tedy marnivost. Bůh nepotřeboval, aby ho Kazatel poučoval o marnivosti.

Já taky ne, a už od mládí, protože když se mi na bojišti naskytla příležitost utkat se s Goliášem, věděl jsem ještě líp než moji tři zuřící bratři, že hořím domýšlivostí a pukám touhou, abych se předvedl. Nepřipadalo v úvahu, abych si takovou šanci dal ujít.

Když jsem předal zásoby jídla, které poslal otec bratrům do války, přikázali mi, abych se vrátil do Betléma, ale toho jsem si vůbec nevšímal. Místo toho jsem s vlezlou drzostí, kterou jsem byl v rodině nechvalně znám, mazaně běhal od stanoviště ke stanovišti s rafinovaně provokačním záměrem a budil na celé bitevní čáře zvědavost svou bezuzdnou troufalostí a nehoráznou otevřeností. Kdo by odolal a nechtěl vědět víco nevycválaném a neokoukaném mladíčkovi odkudsi z judského venkova, který se v táboře objevil jako zázrakem a vypadal tak ochotně?

Saul ne. Rozhodně ne Saul, který se s pevným a nezvykle rozumným odhodláním snažil vytvořit profesionální armádu

25$

namísto těžkopádných tradičních seskupení, ke kterým se jednotlivé rodiny, jako byla moje, anebo různé rody a klany přidávaly nebo nepřidávaly v dobách válečného konfliktu. Saul centralizoval vládu. Porazil Amónovce u Jábeše v Gileádu, s nemalou a nepostradatelnou pomocí svého syna Jónatana napráskal filištínským mezkům u Mikmásu a rozdrtil Amálekovce na jižní poušti. Při bojích s Amálekovci si navždycky znepřátelil Samuela tím, že jejich krále a nejlepší kusy dobytka nechal naživu jako svou kořist: Samuel, skrze něhož mluvil Bůh, mu výslovně přikázal všechno zničit, vyvraždit muže i ženy, děti i novorozeňata, brav i skot, velbloudy i osly. Saul měl příliš jednoduchý intelekt, než aby vymyslel jedinou lež, která by rozhněvané božstvo mohla usmířit: „Zapomněl jsem.“ Místo toho plácl neohrabanou výmluvu, že dobytek ukořistil proto, aby měl co obětovat.

„Poslouchat je lepší než obětovat,“ zněla ostrá výtka té ponuré postavy, která nám každému v jiné době byla dobrodincem. „Protože jsi zavrhl Hospodinovo slovo, i On zavrhl tebe jako krále.”

Být tenkrát u toho, řekl bych Saulovi, že si nepomůže. Saul rozsekal amáleckého krále Agaga na kusy, uraženě se vrátil domů do Rámy a víckrát za Samuelem nepřišel, leda až v den své smrti. Pro Saula znamenala roztržka se Samuelem takovou duševní zátěž, že ji vždycky nedokázal unést, a taky spleť dilemat, ze které se nikdy docela nevymotal. Pro mě to byl průlom.

Saulovy verbířské metody jsem dobře znal. Jak někde uviděl silného nebo odvážného mužského, vzal si ho do své stálé armády jako námezdního vojáka, kterého za statečnost a nadšení čekala náležitá odměna v podobě štědrého podílu na kořisti. Když jsem se po souboji vrátil s Goliášovou hlavou a jeho mečem a pancířem - vytáhnout ty krámy do kopce bez cizí pomoci vyžadovalo větší sílu, než si myslíte -, Saul mě okamžitě vzal k sobě a do otcovského domu už mě nepustil.

Musím přiznat, že život ve znamení meče nebyl tak nepříjemný, když jsme mohutně hnali Filištíny, Amónovce, Moábce a Syřany a drtili je s tak předvídatelnou pravidelností, že vítězství se zdálo snadné a hrdinství normální. Ale války

26$

s Abnérem, Šebou, Amasou, Absolónem a dokonce se Saulem byly konflikty úplně jiného druhu. Byli to naši krajané. Někdy i pokrevní příbuzní. Amasa byl můj synovec, Absolón můj syn. Když jsem řekl: „Kéž by Bůh dal a já umřel místo tebe, Absolóne, synu můj!“, myslel jsem to naprosto vážně, ale Bůh ani Jóab mi tuhle šanci nedali. Zničit vlastního syna pro nějaký malý a odpustitelný přestupek - jako chtěl Saul zničit Jónatana - může některému otci připadat jako opojná lahůdka. Mně ne. Já jsem se málokdy dokázal přinutit, abych své syny třeba jen pokáral. Šetřil jsem rákosku a tím jsem je možná všechny zkazil - většina jich dělala ohavnosti nebo hlouposti, dokonce i ti, které jsem měl nejraději. Ti především. A když Absolón zemřel, plakal jsem, jako by mi mělo puknout srdce.

Plakal jsem ještě déle, když těžce onemocnělo to novorozeně a pomalu umíralo. Sedm dní jsem truchlil a tiskl tvář k zemi. Nevzal jsem do úst kousek chleba. Nabuchodonozor zešílel a jedl ze země jako dobytče. Já jsem byl při rozumu, ale málem jsem dělal totéž, v naději, že svým půstem a pláčem pohnu Boha, aby se slitoval. Zlaté oči. Spíš bych pohnul horou.

To byl jediný kaz v mé povaze - že jsem měl slabost pro své děti, aspoň pro syny. Na dcerách mi nezáleželo. To byl další kaz a draze jsem na něj doplatil, způsobem tak spletitým, že dodnes není úplně rozpleten. Když mou krásnou dceru Támar znásilnil její nevlastní bratr Amnón, přirozeně mě to rozčililo. Ale hlavně mě hryzlo, že jsem se octl v ošemetné situaci, a doufal jsem, že se vyřeší sama. Nic jsem nepodnikal. Spoléhal jsem, že to přešumí, a opravdu to tak vypadalo. Jenže za dva roky jsem oplakával Amnónovu násilnou smrt a vyhnanství mstícího se Absolóna, který zosnoval jeho zavraždění a uprchl do Gešúru.

Teprve po dalších dvou letech jsem mu dovolil, aby přede mne předstoupil v mém paláci. Absolón se poklonil. Políbil jsem ho. Než jsem se nadál, vyvolal ozbrojené povstání, kvůli kterému jsem musel odejít ze svého Jeruzaléma a prchnout na druhý břeh Jordánu.

„Vzpomínáš na tu kletbu?“ připomněl mi Nátan téměř

27$

s radostí, když jsme za městem šlapali ke Kidrónskému potoku. Absolónovo vítězství bylo takřka absolutní. Tak nenadále neudeří ani blesk. A to se stane mně, mocnému králi. Nechal jsem doma deset konkubín, aby udržovaly palác v čistotě.

To se ví, že jsem si vzpomněl na ortel, který mi Bůh vzkázal po Nátanovi a který teď Nátan prohlásil za kletbu. Copak jsem mohl čekat, že uniknu trestu za to, že jsem Chetejce Urijáše poslal na smrt? Že jsem o nevyhnutelnosti trestu věděl, bylo jasné z mé spontánní sympatie vůči nuzákovi z podobenství, které Nátan pro tu situaci vymyslel - vůči člověku, kterého připravil o jedinou ovečku boháč vlastnící celá stáda.

„Jakože živ je Hospodin,” prohlásil jsem tenkrát s hněvem mohutně vzplanuvším proti zpupnému viníkovi, „muž, který tohle spáchal, je synem smrti.“

„Ten muž,“ zavýskl Nátan a zatleskal radostí, jak mu ten trik vyšel, Jsi ty.“

Chytil mě, syčák. A odvetná litánie, kterou odříkával, skutečně zaváněla kletbou.

„Jsou tři způsoby, jak tě pokořit kajícností,” začal. „Ne, budou čtyři. Ano, jsou čtyři věci, jež působí nekonečný žal.“ Moralizující Nátan je mi octem v zubech, kouřem v očích. Polonius je vedle Nátana mlčenlivý jako sfinga. Ale když pokračoval, nálada zkalená zlým tušením se mi postupně vyjasňovala.

To, že se už nikdy nevyhne meč mému domu, mě celkem neznepokojovalo: kdy předtím nebo potom si někdo žijící v tomhle úrodném půlkruhu mezi Asií a Afrikou a mezi arabskou pouští a Středozemním mořem užil dlouhého míru? Anebo kdekoli jinde ve světě, který známe? S tím jsem se smířil, a když se Nátan rozpovídal o druhém článku toho olympského ortelu, měl jsem co dělat, aby má pozornost neodbíhala, protože ani tentokrát to nebylo nic tak znepokojivého. Prý proti mně povstane zlo z mého domu. A co má být? Tuhle eventualitu bere každý židovský rodič jako samozřejmou věc. Který otec ujde nejrůznějším potížím s dětmi? Naši soudcové na tom nebyli o nic líp. Samuelovi synové brali

28$

úplatky, synové jeho předchůdce Élího obcovali s ženami u oltáře ve stanu setkávání. A já jsem měl tolik dětí, že jsem je nestačil počítat. Má některé z nich ponětí, co je to vděk? Ostřejší než hadí zub to je, nevděčné dítě mít.

Třetí část byla dost povšechná: protože jsem ležel s cizí ženou, způsobí mi podobnou potupu někdo „blízký“. Taková odplata, pokud k ní kdy dojde, mi připadala docela spravedlivá. Jenže kdo mohl z Nátanových nejednoznačných slov vyrozumět, že ten „blízký“ bude můj syn a že bude s mými manželkami dělat na slunečním světle to, co jsem s Urijášovou ženou prováděl v šeru a potají? Kdo mohl tušit, že Amón znásilní a zhanobí nevlastní sestru? Kde je v Nátanově zdlouhavém výčtu mých trestů jediný náznak, že nemluví o jednotlivých potrestáních, ale o zřetězených následcích, které nečekanou vzpourou mého syna Absolóna splynou v jasný celek?

Nátan mlel dál tak delfsky mlhavě, že i kdybych poslouchal soustředěně, nerozeznal bych v té věštbě sebemenší náznak, že základní úlohu při jejím vyplnění sehraje Absolón. Santalu, jako byl Nátan, vybral Bůh skutečně chytře. Věděl, že ho budu poslouchat sotva na půl ucha; jinak bych tomu všemu mohl předejít. Věděl bych jak a chránil bych se. Jsem David, ne Oidipus, a roznesl bych osud na kopytech. Kvůli záchraně svých dětí bych byl rozpoutal hromy blesky. Ale Bůh, ten tichošlápek, nechtěl, abych věděl. Byl to jeden z mála případů, kdy mě přechytračil. Ano, časem se to všechno vyplnilo, i třetí část toho nejasného ortelu, ačkoli po mém útěku z města byly znásilněny spíše konkubíny než moje manželky. Ale nikdy jsem nepovažoval svého syna za někoho blízkého, ani své konkubíny za manželky. Popravdě řečeno jsem za manželky nepovažoval ani své manželky. Míkal, Abigail a Batšeba pro mě byly v různých obdobích mého života významné ženy, tak jako teď Abíšag. Ta černovláska je fenomenálně krásná, když je nahá, zvlášť v černovlasém průsečíku svých stehen -

I Batšeba to říká -, a pomýšlím na to, že budeme-li se na mém smrtelném loži delší dobu stýkat, udělám ji svou manželkou. Ale to s tím nesouvisí. Vzpomínám si, jak jsem byl na okamžik vděčný, když v Nátanově monologu překvapivě

29$

zazněl povzbudivý tón, který jako by věštil smírný konec.

„Neboj se, neboj,“ ujistil mě a útěšně pokrčil rameny. „Hospodin z tebe hřích sňal.“ To bylo dobré. „Nic se ti nestane.” To bylo ještě lepší. A pak přišla ta bomba. „Ale dítě,“ řekl Nátan, „musí zemřít.”

Tyhle zvraty má Hospodin vždycky v zásobě. Můžete Mu důvěřovat.

V jedné a téže chvíli jsem přišel o svého Boha a o své novorozeně.

Než ze mne sňal můj hřích a přenesl jej na dítě, bývali jsme, Bůh a já, velice zadobře. Žádal jsem Ho o radu, kdykoli jsem chtěl. Naše hovory byly přátelské a přesné. Neplýtvalo se při nich slovy.

„Mám jít do Keíly a zachránit to město?” ptal jsem se Ho, když jsem před Saulem uprchl do Judska.

„Jdi do Keíly a zachraň to město,” odpověděl Bůh užitečně.

„Mám jít do Chebrónu v Judsku a nechat se od starších korunovat za krále?” zeptal jsem se, když jsem dostal zprávu o Saulově smrti a dokončil svůj slavný žalozpěv.

„Proč ne?“ odpověděl mi Bůh potěšitelně.

Všechny odpovědi, které jsem od Něho dostal, byly odpovědi, které jsem toužil slyšet; a někdy to vypadalo, že mluvím jen sám se sebou. Nezažil jsem soptivé tyranizování, jaké ztrpčovalo Mojžíšovi život od chvíle, kdy se mu do něj Hospodin vložil, ba ani vteřinu trýzně nad hlubokým, zlověstným a nepřetržitým mlčením, které nakonec Saula dohnalo k tomu, aby u čarodějky v Éndóru ze zoufalství rozmlouval s duchem proroka Samuela, člověka, který za zhoršení jeho duševního stavu mohl ze všech lidí nejvíc. Když Samuel Saula zavrhl a nechal ho bloudit po tomto bolestiplném světě a žít jen z vlastních nevalných prostředků, vzal mu nadobro všechnu naději v Boha. Saul už se nedočkal jediného slova, jediného znamení, že se na něj shůry někdo dívá a že tam na něm někomu záleží. Z jeho zápalných obětí by se klidně mohla dělat fašírka.

30$

Hnán mučivou potřebou, zašel k čarodějce v Éndóru, aby se od Samuelova ducha dověděl, jak dopadne bitva v pohoří Gilbóa, kterou měla nazítří svést izraelitská vojska s Filištíny. A Samuel mu to vpálil rovnou do očí: zítra Saul zemře. Jónatan zemře, dva jeho další synové zemřou a Izraelité budou na hlavu poraženi a vyhnáni ze svých domů a stanů.

Takovou zprávu potřeboval Saul jako díru do hlavy. Jeho bojová morálka silně poklesla. Někdo velkorysejší než Samuel by mu vnutil dobrou radu. Co by to Samuelovi udělalo, kdyby Saulovi řekl - nebojuj? Nech je vtáhnout do izraelského úvalu. Jak daleko mohou dojít? Dorážejte na ně z kopců. Nepřestávejte s nájezdy a šarvátkami, protahujte a odkládejte. Řežte do nich zezadu, perte je z boků. Otravujte je, obtěžujte je. Jak dlouho mohou vydržet?

Jenže Saulovi slunce zacházelo, a mně vycházelo. Osud se dobře přijímá, když vám přeje. Když vám nepřeje, neříkejte tomu osud; říkejte tomu nespravedlivost, zrada nebo prostě smůla.

A teď zachází slunce mně. Adónijáš a Šalomoun se tahají o trůn, Batšeba prosazuje svého syna pokaždé, když za mnou se svými zákeřnými a průhlednými úmysly přijde, a z pozadí ji instruuje Nátan, který správně předpokládá, že se octl na velmi nejisté půdě. Kdybych zítra umřel, Nátan mě dlouho nepřežije. A Bůh si teď zřejmě zachovává odstup. Zázraky už se nedějí.

Projevovat zájem o dobro někoho jiného znamená pro Batšebu tak obrovské vypětí vůle, že to vydrží maximálně minutu a půl. Zábrany jí nejsou vlastní, takt je jí cizí. Ukazuje mi své nové spodní prádlo; dodneška si je tu a tam navrhuje, aby měla co dělat. Když mě Abíšag ošetřuje, Batšeba tupě přihlíží a občas prohodí nějakou kritickou připomínku jako veterán kibicující z hlediště.

„Tohle neměl nikdy rád,“ řekne té úslužné dívence a ospalou tvář si opírá o dlaň, víčka znuděně přivřená. „Líp mu to vyhovovalo takhle. Proč si nenatřeš prsty něčím mazlavým, děvenko? Dobrý je med. Olivový olej je nejlepší. Dobrý olivový olej.“

„Udělej to ty,“ navrhnu.

31$

Teď, když je matkou dospělého syna - o kterém stále tvrdí, že má všechny předpoklady být králem - , je jí pouhé pomyšlení na pohlavní styk odporné. Dřív jí odporné nebývalo.

Je strašně nervózní, protože jejich protivník Adónijáš, kterému radí Jóab, mě právě přišel požádat, aby směl uspořádat veřejný oběd, při kterém by vystoupil jako hostitel a zároveň následník trůnu. Adónijáš je právoplatný následník trůnu. Věří, že bude vládnout po mně, a já mu to nijak nevyvracím. Adónijáš je spíš lehkověrný než diplomatický a s jeho inteligencí to není slavné. Byl bych nerad, kdybych ho musel odrovnat já. Na druhé straně škodolibě vychutnávám možnost, že se jedna nebo druhá strana dopustí nenapravitelné chyby. Adónijáš k tomu má blízko. Batšeba a Šalomoun také.

Když Adónijášovi tu hostinu povolím, bude stát o mou účast. Proč by nestál? Batšeba mě chce zlákat protinávrhem.

„Šalomoun by rád uspořádal malou večeři na tvou počest přímo tady v paláci. Bylo by to pro tebe pohodlnější a ne tak výstřední. Šalomoun nemá výstřednosti rád. Když dovolíš, přivedu ho a poví ti o tom sám.“

„Nevoď ho sem!“ varuji ostře. „Jestli mi přijde na oči, udělá se mi z něho zle a nic mu neodkážu. Abíšago! Abíšago!“

Šúnemanka Abíšag ukázala Batšebě dveře, a když jsme znovu osaměli, uklidnila mě polibky a něžnými doteky. Batšeba zapomíná, že mám svou pýchu a svou hlavu. Jen si vzpomeňte: přestal jsem mluvit já s Bohem, ne On se mnou. To já jsem s tím přátelstvím skoncoval. Když rozmlouval přímo se mnou, nikdy nebyl nevrlý, příkrý nebo rozezlený, jak býval na Mojžíše. Jeho nevlídná a kritická slova mi vyřizovali jenom proroci a ty jsem vždycky bral s rezervou. Pořád mi vrtá hlavou, co by se stalo, kdybych zkusil promluvit s Bohem zase jednou přímo. Slyšel by mě? Odpoví mi? Mám pocit, že kdybych Mu slíbil, že Mu odpustím, odpověděl by. Mám strach, že neodpoví. Chudák Mojžíš se nestačil divit.

Na rozdíl ode mě pocítil třeskutou boží nerudnost naplno, a to hned po tom, co mu hlas z hořícího keře řekl, pro jaké neuvěřitelné poslání byl právě vybrán.

„P-p-p-proč já?“ zněla rozumná otázka, kterou ten prostý,

32$

nepřitažlivý muž v midjánské poušti položil hlasu, jenž se prohlásil za Boha jeho otce, Boha Abrahámova, Boha Izákova a Boha Jákobova. „Já k-k-k-koktám.“

Bůh se na Mojžíše okamžitě rozhněval, protože taková odpověď naznačovala, že se zmýlil a nevolil správně a že síla, která dokázala položit základy světa a vytáhnout na udici leviatana, by se mohla zaleknout něčeho tak banálního, jako je drobná vada řeči. Dal Mojžíšovi bratra jménem Áron, do jehož úst bylo možno vkládat slova. Rychlost a neoblomnost těch tyranských příkazů vzala Mojžíšovi dech. Naděje na kompromis byla mizivá. Mojžíš byl člověk velice měkký a na tak rázné jednání se dokázal ozvat jen trapnými námitkami.

„Kdo ti kdy řekl, že budu vlídný?“ osopil se na něho Bůh. „Kde je psáno, že musím být laskavý?”

„Nejsi snad dobrotivý Bůh?“

„Kde bylo řečeno, že musím být dobrotivý? Nestačí, že jsem Bůh? Nemarni čas blouzněním, Mojžíši. Přikázal jsem Abrahámovi, aby se dal obřezat, když už byl dospělý. Jednal by tak někdo, kdo je laskavý?”

„Já nejsem o-o-o-obřezaný,“ vzpomněl si náhle Mojžíš a roztřásl se.

„Jen počkej,” řekl Hospodin se smíchem.

Než se nadál, šla po něm jeho midjánská manželka Sipora ostrým kamenem a spílala mu, že ohrožuje život jejich dítěte. Nechal se od ní obřezat. Pokud jde o mne, žádnou ze svých manželek bych si k přirození s nožem v ruce nepustil, ani Abigail ne, a zvlášť ne Míkal. Sipora mu uřízla předkožku a hodila mu ji k nohám. Potom ho zasypala nadávkami a je otázka, nakolik její tirádě rozuměl.

„Mám za muže mrzáka,” dala se slyšet. „Jsi obřezaný mrzák.”

„To b-b-bolí,” kňučel Mojžíš.

„Kde bylo řečeno, že to bolet nebude?” zeptal se Hospodin. „Kde je psáno, že by to bolet nemělo?”

„Dal jsi nám tvrdý život.”

„Proč by měl být měkký?” pravil Hospodin.

„A velice drsný svět.”

„Proč by měl být hladký?”

33$

„Proč Tě máme milovat a uctívat?“ „Jsem Bůh. JSEM, KTERÝ JSEM.“

„Bude nám líp, když Tě poslechneme?”

„Bude vám hůř? Jdi teď do Egypta a řekni dětem Izraele, že Bůh jejich otců chce, abys je kolem sebe shromáždil a všechny vyvedl ze zajetí.“

Mojžíš, jako vždy neprůbojný, viděl své vyhlídky černě. „Proč by mi měli věřit? Proč by za mnou měli jít? Co jim řeknu, až se zeptají na Tvé jméno?”

„JSEM, KTERÝ JSEM.“

„JSEM, KTERÝ JSEM?“

„JSEM, KTERÝ JSEM.“

„Ty chceš, abych jim řekl, že jsi JSEM, KTERÝ JSEM?“ „JSEM, KTERÝ JSEM,“ opakoval Bůh. „A od faraóna,” pokračoval, „ti přikazuji získat povolení, abyste mohli odejít na tři dny do pouště a přinášet Mi oběti. Řekni mu, propusť můj lid.“

„Propusť můj lid?“

„Propusť můj lid,“ pravil Hospodin.

„A propustí můj lid?“

„Zatvrdím mu srdce.“

„Takže nepropustí?“

„Konečně jsi to pochopil. Chci ukázat, co umím. Chci se před dětmi Izraele vycajchnovat.“

„To nepůjde,“ naléhal Mojžíš zkormouceným hlasem. „Oni mi neuvěří.“

„Ale uvěří ti, uvěří,“ sliboval Hospodin. „Proč by neuvěřili?“

Děti Izraele uvěřily - a neptejte se, jak litovaly. Některým se možná žádost o tři dny v poušti zdála oprávněná. Pro faraóna to byl důkaz, že Židé mají moc volného času a myslí na hlouposti.

„Jste líná cháska,“ vyčetl jim. „Proto máte čas na oběti. Přidáme vám práce.”

„Jsme na tom hůř, než jsme byly,“ úpěly děti Izraele pod těžším břemenem roboty a pod ranami. Jejich kalné oči se nevraživě zvedaly k Mojžíšovi. „Proč jsi nás nenechal na pokoji?”

34$

Zmatený Mojžíš se znovu vypravil za Hospodinem a stěžoval si. „Proč jsi k těm lidem tak zlý? Proto jsi mě za nimi poslal? Život jsi jim neulehčil a od faraóna jsi je neosvobodil.“

„Zatvrzuji faraónovi srdce.“

„Znovu mu zatvrzuješ srdce? Proč je musí mít tak tvrdé?“

„Abych mohl dokázat, že mám větší moc než všichni jeho mágové a než všichni bozi. A abych světu navždy vštípil, že jste lid, který jsem si vyvolil a oblíbil.“

„Změní se tím něco?“

„Vůbec nic.“

„Tak jaký to má smysl?“

„Kdo říkal, že budu mít smysl?“ odpověděl Bůh. „Ukaž mi, kde je řečeno, že musím mít smysl. Smysl jsem nikdy nesliboval. Ještě smysl bys chtěl. Dám mléko, dám strdí. Ale smysl dávat nebudu. Prosím tě, Mojžíši, jakýpak smysl? Máš řecké jméno a Řecko ještě neexistuje. Kdo hledá smysl, nemůže mít náboženství.”

„My náboženství nemáme.“

„Já vám je dám,“ řekl Bůh. „Dám vám zákony, o jakých ještě nikdy nikdo neslyšel. Vyvedu vás z egyptského otroctví do dobré země politiků, studánek a pramenů proudících údolími a pohořími, do země pšenice a ječmene, vinné révy a fíkovníků a granátových jablek, do země oliv a medu, do země, ve které budete jíst dosyta.”

To nám slíbil a to všechno nám dal, spolu se složitým systémem dietních předpisů, které život neulehčují. Gójům dává slaninu, lahodné vepřové, šťavnatou svíčkovou a nejkvalitnější žebírka. Nám dává uzené přední hovězí. V Egyptě jsme jedli tuk země. Ve třetí knize Mojžíšově nám ho jíst zakazuje. A ke všemu to navždy uzákoní - žádný tuk, žádnou krev. Krev v sobě měla duch a život, proto patřila jen Jemu. Tuk byl nezdravý pro naše žlučníky.

A těch potíží. Sotva Mojžíš zvládl exodus z Egypta do Sinajské pouště, lidé reptali, že mají hlad a žízeň, a chtěli ho ukamenovat. Mojžíše a mě - oba nás chtěli ukamenovat ti, co šli za námi, a brzy nás velebili. Čtyřicet let do něho z jedné strany dul Bůh a z druhé naříkali a vyhrožovali lidé; není divu,

35$

že na tom náhrobku v Římě vypadá tak staře a že se dožil jen sto dvaceti let.

Nezapomínejte, že jednou jsem u Saula byl, ještě než jsem se utkal s Goliášem. Přišel jsem mu zpívat a hrát, když jeho neklidnou duši zachvátila první z prudkých a hlubokých depresí, kterými trpěl až do konce života. Mimořádnou shodou okolností, takovou, co probouzí v lidech víru v mystické a mimosmyslové jevy, se stalo, že zlý duch přepadl Saula v Gibeji téhož dne, kdy se Samuel objevil v domě mého otce v Betlémě. Bál se, že by ho Saul zabil, kdyby si domyslel, proč tam jde, a proto přišel s rezavou jalovicí na provaze, jako by se vypravil k obětnímu hodu. Skoro v téže chvíli padla na Saula v Gibeji deprese. Nevycházel ze svého pokoje.

„Ulevte mu jablky,“ navrhl Saulův vrchní vojevůdce Abnér. „Uklidněte ho vínem.“

Když jablka a víno nezabraly, kterýsi služebník navrhl jako lék hudbu, o níž je známo, že svým kouzlem uklidňuje rozhárané srdce.

„Jenom jestli,“ řekl Abnér a svolil, aby se to zkusilo.

Nato kdosi z družiny navrhl mě jako mládence hrajícího na harfu, odvážného, rozumného a navíc pohledného syna z dobré rodiny Jišaje Betlémského. Nikdy jsem nepochyboval, že mi moje zběhlost ve strunných nástrojích a můj vynikající básnický talent otevřou jednoho dne dveře.

Ano, už tenkrát jsme měli hudbu a rádi jsme tancovali a pěkně se oblékali; čím křiklavější barvy, tím větší radost. Tunika, kterou jsem na sobě měl při souboji s Goliášem, byla z jemného vyběleného lnu, dole měla svisle vetkané hyacintově modré klikaté proužky a tutéž nebeskou modř na všech okrajích a švech. Kolem pasu jsem měl rumělkový pás z obarvené kozinky. Jakmile Féničané zdokonalili mořidlo na zlatou barvu, zavedl jsem ve své barvírně v Diržat-seferu výrobu zlatých nití a přízí kvůli ornamentálnímu kontrastu s různou červení, zelení a modří, tak oblíbenou na mužských a ženských oděvech, a s ostrankovým purpurem z Tyru, který dal kanaánské zemi jméno. Měli jsme rádi elegantní šaty hrající

36$

mnoha barvami a vždycky jsme je měli. Samson se sázel o košile a Josef se naparoval v pestře tkané suknici a závist jeho deseti starších nevlastních bratrů ho málem stála život. Naštěstí pro nás všechny ho prodali do egyptského otroctví.

Měli jsme také šperky - prsteny, přívěsky, brože a zvonky. Některé nosily i ženy. Mně učarovala koruna a náramek, které mi přinesl jeden amálekovský tulák, když je našel u smrtelně raněného Saula. A další korunu jsem vzal králi Amónovců, když padlo jejich sídelní město Raba. Kromě válečných přilbic byly koruny vlastně to jediné, co se u nás na hlavě nosilo. V Palestině jsme neměli klobouky, ale s chozením do chrámu bez klobouku nebyly problémy, protože jsme neměli ani chrámy.

Moje ženy se mi líbily ve žlutých, modrých a karmínových šatech a byl jsem nadšen šarlatovými rtěnkami a tmavými maskarami, které se začaly používat, když nás naše ekonomika přivedla do éry nadbytku, volného času a dekadence. Všechny mé manželky dbaly bohudík na svou krásu a většinu času se zabývaly strojením, kosmetikou, hřebeny, zrcadly a natáčkami. Jen Batšeba měla větší ambice. Co se oblečení týká, byla vždycky nenasytná parádnice - jak víte, vynalezla reformky, protože co chvíli se věnovala nějakému jinému povolání - a v módě dávala přednost odvážnému a nekonvenčnímu. Většina mých manželek si barvila vlasy na rezavo, kdežto Batšeba experimentovala se žlutými a zlatými mixturami a často, když barvy nechytily, nebo naopak nechtěly pustit, vypadala dost příšerně. Byla v mém životě první žena, která nosila falešné řasy a nehty a černila si víčka, a kromě reformek vymyslela také kaftan a minisukně. Šúnemanka Abíšag mě okouzluje krásnými přehozy a čelenkami a přiléhavými řízami. Den ode dne se mi líbí víc a víc, možná se do ní zamilovávám. Navzdory svému věku a zdravotnímu stavu. Ale náhle mi napadá, že Abíšag mě asi má za teplého, protože jsem s ní pořád impotentní a protože nejspíš slyšela ty staré a nepodložené řeči o mně a Jónatanovi.

První dojem má dlouhý život, špatný dojem ještě delší. Za zlomyslné pomluvy o nás dvou, nechutně omílané omezenci, kteří by mě rádi kritizovali, může asi nejvíc ten verš o Jónata—

37$

novi, lásce a ženách v závěru mého slavného žalozpěvu. Nikdo ale necituje verš předcházející, ve kterém jednoznačně říkám, že na něj myslím čistě jako na bratra. Psal jsem seriózní poezii. Nesnižoval jsem se ke skandálnímu sebeobnažování. Jsem král David, ne Oscar Wilde, a pokud bych se nedokázal vyjádřit líp, řekl bych to dnes asi stejnými slovy jako tenkrát, i kdybych věděl, že to vyvolá příval potupných a jízlivých historek. Vita brevis, ars longa.

Další vlastnost všech mých manželek a skoro všech mých konkubín, za kterou vzdávám hold Bohu nebo šťastnému osudu, je nutkavá záliba v nemírném používání silných parfémů a kolínských vod, rtěnky, tělových mastí a vonných osvěžovačů pleti a vzduchu. V teplém podnebí není snadné udržovat harém v bezvadném stavu. A zápach z jiných částí mého paláce a z hlučných ulic tomu nijak nenapomáhal. Snažil jsem se propojit následnickou tahanici Adónijáše a Šalomouna s naléhavými problémy kolem odstraňování odpadu a kanalizace. Leč bezvýsledně. Adónijáš se dál věnoval svému společenskému životu, Šalomoun svým pornografickým amuletům, a jejich správní vědomí se omezovalo na zdroje královských příjmů a na pěstování dobrých vztahů s našimi armádními veliteli, Jóabem a Benajášem; každý si předcházel jednoho. Doufal jsem původně, že můj milovaný Jeruzalém rozkvete v oslnivou výkladní skříň Středního východu, srovnatelnou významem a krásou s tak význačnými metropolemi, jako jsou Kodaň, Praha, Vídeň a Budapešť; místo toho, jak bystře poznamenala Míkal, se z ní stával další Coney Island. Míkal, nevěsta mého mládí, která se bez ustání dovolávala svého královského původu, mi na druhé straně královsky lezla krkem a bohužel se dožila značně vysokého věku. Nikdy nezapomenu na radostný výkřik, který se mi vydral ze rtů, když mi přinesli zprávu, že umírá.

Kraj, ve kterém jsme se octli, když nás Jozue převedl přes Jordán a vyvrátil Jericho a začal dobývat Kanaán, byl skutečně pestrý, a nejen barevně. Pokud spolu Hebrejci, Kananejci a Filištíni neválčili, vycházeli celkem dobře. Od přátelských Féničanů z Tyru jsme získali barviva a techniku zpracování látek, což nám časem umožnilo vybudovat si

38$

vlastní slavné oděvní středisko. Když jsem na Jebúsejcích dobyl Jeruzalém, dostal jsem od týrského krále Chírama cedrové dřevo, tesaře a kameníky na stavbu svého paláce. Snad jediné, co na tom území scházelo, byli Arabové, a nikdo se po nich nesháněl. V době, kdy jsem se narodil, jsme už používali železné nástroje koupené od Filištínů, a od Kananejců jsme se naučili obdělávat půdu a žít v domech z vepřovic s dřevěnými trámci a krokvemi. Měli jsme pastviny, háje, vinice, hektary orné půdy na ječmen a pšenici, měli jsme vlastní obce a města. Domy sice byly malé, člověk tam neměl žádné soukromí na sex, ale byly daleko lepší než stany z kozí kůže v naší nomádské minulosti a neskonale pohodlnější a kultivovanější než kočovnické nocování venku, pod širým nebem, kde jsme spávali zachumláni do vlněných plášťů. To mi připomíná další Šalomounův zvyk, obecně považovaný za podlost a chamtivost: když si ráno vzal od někoho plášť do zástavy, večer mu ho málokdy vrátil.

Zámožní lidé mají dodnes na venkově stany pro letní měsíce, jiní si je stavějí na střechách, aby zachytili osvěžující večerní vánky od moře. Na střeše je vždycky víc místa a klidu než pod střechou. Ostatně právě při zadumané samotářské procházce na střeše mého paláce, kam jsem unikl před dalšími Míkalinými invektivami, se mým očím poprvé naskytl jedinečný výhled na Batšebu koupající se na střeše svého domu. Zastavil jsem své kroky. Ozval se Ďábel. Dostal jsem na ni chuť, poslal jsem pro ni a téhož dne jsem ji měl. A právě tak příští ráno a příští večer a další a další a další dny. Jak jsem na ni jednou sáhl, nemohl jsem přestat. Nemohl jsem z ní spustit oči. Nemohl jsem ji přestat chtít. Byla to láska. Nasál jsem Batšebu do sebe a musel jsem ji vdechovat dál a dál. Ještě teď od ní nemohu odtrhnout oči. Chci to s ní každý den dělat. Chci to s ní dělat teď. Po té první noci jsme se domluvili, že ve dnech, kdy nebude moci ke mně, se bude každé ráno a každý večer na své střeše koupat, abych se na ni mohl dívat. Když věděla, že na ni hledím, byly její pohyby lascivní.

Lascivita měla pro Kananejce a Filištíny vždycky nepokrytější význam než pro nás, a když jsme je poznali, jejich bujné

39$

mravy byly mocným podnětem pro těsné obchodní, kulturní a pohlavní styky, které se mezi námi brzy rozvinuly. Mojžíš a všichni jeho mužští si nikdy neužili tolik šustotu jako s ochotnými Moábkami na své klikaté cestě z Egypta do země kananejské. Když jsme se tam usadili, měli jsme víno, vlnu, obilí a ovce. Kananejci měli vepřové a svoje modly a chrámové prostitutky, Filištíni měli mořské ryby a pivo a monopol na různá železářská tajemství, která si nelítostně střežili. Prodávali nám nástroje, ale nechtěli nás naučit, jak je ostřit, a odpírali nám železné zbraně. V míru bylo cestování bezpečné, obchod čilý, vztahy přátelské. Tu a tam jsme narazili u Filištínů na trochu antisemitismu, to připouštím, ale spíše než čím jiným byl uznáním lokálních odlišností. Na oplátku jsme jimi pohrdali po vlastním způsobu: byli neobřezaní a nikdy jsme jim to nepřestali předhazovat.

Příznačnější bylo, že naše vztahy se zakládaly na oboustranné prospěšnosti a vzájemné závislosti a že jsme si od útlého dětství zvykali na fdištínského dělníka vlekoucího na zádech brusičský kámen a přicházejícího nabrousit kuchyňské nože a nůžky hospodyním a bodce a radlice hospodářům. A chodívali jsme do Gázy, Gatu a Aškalónu prodávat zboží nebo si dát naostřit předradličky, krumpáče a sekyry nebo někdy jen strávit příjemný večer u ryby a piva. Cestou tam nebo zpátky jsme se mohli zastavit v kananejském chrámu, zúčastnit se s ostatními obřadů chrámové prostituce a přispět tak k obecnému blahu. Je stále sporné, zda se trtkáním svobodné či vdané ženy na chrámové půdě skutečně zvyšuje plodnost našich polí a stád. Ale Kananejci věděli o zemědělství víc než my. A ke škodě to jistě nebylo.

Měli jsme svého Jehovu a své očišťovací obřady a Kananejci a Filištíni měli výstavní malé božstvo ve své bohyni Aštoretě, kterou vždycky zpodobovali s mohutnými nahými ňadry, obrovskými stehny a těžkými boky, zakulacenými téměř dokola kolem. V tom zmatku se věci někdy trochu pomíchaly, takže jsme měli vepřové a modly a oni zase naše zákony a očišťovací obřady. Jako třeba Chetejec Urijáš, který by si připadal nečistý pro boj, kdyby ležel s Batšebou, jak jsem chtěl. To byl jeden ze zákonů, které dal Bůh Mojžíšovi, aby

40$

nám znesnadnil život. Muž obcující se ženou byl nečistý. Muž obcující s jiným mužem byl ještě nečistší. A muž, který obcoval s dobytčetem, pravil Hospodin, nutně zemře. A když s dobytčetem neobcoval, opáčil bych já, tak nezemře?

Samozřejmě, že smíšená manželství byla v takovém tavícím kotli na denním pořádku, a to odedávna. Batšeba měla za manžela Nežida, Josef si vzal Egypťanku, Mojžíš měl svou Midjánku a Kúšitku a sukničkář Samson přirozeně naletěl filištínské štětce a mazaným Filištínkám. Dokonce ani moje prabába z otcovy strany nebyla Židovka: byla to ta Moábka, ta vdova Rút, co se s Noemi vrátila do judské země, zvolivši našeho Boha a náš lid, a potom si vzala mého pradědečka Bóaze. A chlupatec Ezau měl za ženy dvě Chetejky, k žalosti Izáka i Rebeky, kteří se nepochybně těšili na velkou židovskou svatební hostinu. Svatební hostiny jsme měli, i když jsme neměli žádné svatby nebo sňatky, ba ani slova pro ně. Muž prostě zaplatil za ženu jejímu otci a odvedl si ji domů jako manželku. Někdy byla oslava, někdy ne. Vím, že jsem tancoval a pil na slavnosti, která se konala, když jsem si bral Míkal, a že jsem to dělal s gustem, které má nová žena, princezna, nelibě nesla a prohlašovala za vulgární. Dodnes mám pocit, že jsem na ní dost prodělal, přestože mě stála jen tu symbolickou stovku filištínských předkožek, kterou za ni chtěl Saul. Přihodil jsem další stovku, čistě na důkaz, že mám smysl pro humor. Z Míkal se vyklubala snobka a ordinérní štěkna, která nestála za jednu jedinou filištínskou předkožku.

Problém s Filištíny byl v tom, že když jsme na ně poprvé narazili, byli kulturnější než my a měli vyspělejší civilizaci. Tu měl každý, s kým jsme se setkali. Jen co nás Jozue přivedl na západní břeh Jordánu, abychom porazili Kananejce a naučili se od nich, jak hospodařit a souložit a stavět domy, ohromeně jsme zjistili, že skutečně dominantní vojenskou silou jsou na tom území Filištíni, což platilo dvojnásob za časů Samsona, toho idiota, toho troglodyta, toho chlupatého opičáka. Och ten Samson. Byl to prostě ňouma, byl to šus, byl to přerostlý venkovský balík, který znovu a znovu trapně pokoušel zuřivost Filištínů umanutými koninami svého pošukaného polomozku. Co s ním? A to ho jmenovali soudcem! Jeden den se

41$

zamiluje do filištínské holky a hraje si se sousedy na hádanky o třicet košil a třicatero povlečení, a druhý den jich spoustu hromadně pobije a zapálí jim pole, vinice a olivové háje pochodněmi přivázanými k ocasům tří set lišek. Aj vaj. To ho nenapadlo nic jednoduššího? Stokrát ho judští zapřísahali, ať se chová slušně.

„Samsone, Samsone, co nám to vyvádíš?” domlouvali mu starší. „Copak nevíš, že nad námi vládnou Filištíni a že z nás mohou udělat sluhy jako kdysi?“

Jako by mluvili do zdi. Stokrát ho chtěli spoutat a v poutech vydat Filištínům. Nakonec se dal svázat, ale zrovna když se zdálo, že se ho jednou provždycky zbavili, roztrhl v davu Filištínům provazy a pobil další tisíc oslí čelistí. A než se kdo nadál, byl tu zas, to už se zamiloval do Dalily, další filištínské hopsandy, vyklopil jí své drahocenné tajemství a na oplátku přišel o vlasy, sílu a oči. Milton je ve svém Samsonu Agonistovi na hony daleko od pravdy. Samson, jak ho pamatujeme my, byl příliš hrubý a tupý, než aby o sobě mluvil jako o „bezokém v Gáze, u mlýnského kola s otroky” nebo aby se vyobrazil, jak umírá „se všemi vášněmi vyhaslými“. I když jeho poslední slova nejsou špatná: „Dej mi sílu, prosím, jen ještě tentokrát, ó Bože, ať mohu se pomstít Filištínům za svoje dvě oči.“

John Milton je sice často nedokonalý - první z jeho sonetůo Tetrachordonu je ubohost sama a druhý není nejlepší - , ale vyprošuji pro něho tutéž shovívavost, jakou někdy vyžaduji pro sebe. Na prvém místě je naše umění. On a já jsme básníci, ne historikové nebo žurnalisté, a jeho Samson Agonistes by se měl vnímat v právě tak náležitém světle jako můj slavný žalozpěv nad smrtí Saula a Jónatana nebo moje žalmy a přísloví a další vynikající díla. Obdivujte je jako básně. Hledejte v nás krásu, ne historickou přesnost. Výrazným příkladem je třeba moje „Neoznamujte to v Gatu, nezvěstujte to v ulicích Aškalónu, ať se neradují dcery filištínské“. Kdyby rozhodovala doslovná pravda a střízlivá úvaha, pak by trvalá popularita těchto libozvučných veršů byla naprosto nepochopitelná, protože lidé v Gatu a Aškalónu věděli o Saulově porážce a smrti v pohoří Gilbóa dobře o dva týdny dřív než já. Takové

42$

odchylky od skutečnosti lze obvykle vysvětlit estetickými důvody. Milton byl nesmírně nadaný člověk. Kdo ví - kdo může s jistotou tvrdit, že jeho dílo nepřetrvá tak dlouho jako moje a že jednoho dne nebude mít tak širokou čtenářskou obec jako má slavná elegie?

Jak veselý žalozpěv jsem dokázal vytvořit pod tlakem chvíle, takřka na obrátku! Objektivně vzato, byl vlastně rozjásaný jako óda na vítězství a na radost. Saulova smrt mi otevřela dveře a vyklidila cestu. Jak srdečně mě pobavilo, když jsem uviděl, co jsem napsal, a usoudil jako svůj nejpřísnější kritik, že nemusím změnit jediné slovo, škrtnout jediný verš. Později jsem sice někdy litoval, že jsem lépe nezvážil slova „Jónatane, byls ke mně pln něhy, tvá láska ke mně byla podivuhodnější nad lásku žen“. To je problematické místo, které vyvolalo nechutné a nepodložené dohady těch, kdo mě chtějí očernit nebo kdo hledají působivou omluvu pro své vlastní scestné sklony. Co je na těch verších špatného? Jejich smysl je pro mě jasný, čistý a slušný právě tak dnes, jako když jsem je psal. Kdyby to jako prvého napadlo Miltona, napsal by to úplně stejně.

Jenže Milton byl důstojný puritán v chladném podnebí, kdežto my jsme byli nevycválaná a polygamní banda v teplé a plodné lokalitě. A tak jsme si libovali ve smíšených manželstvích, ve sňatcích s příbuznými i nepříbuznými, a vždycky jsme měli, už za časů Abrahámových, všichni jednoho praotce. A ještě něco. Na počátku jsme měli krátké vousy a rovné vlasy - podívejte se na nástěnné malby - a kdo ví? Kdyby naše putování a párování vzalo trochu jiný genetický směr, mohli jsme dnes být všichni plaví a krásní jako dánští školáčci. Není divu, že naši morální filozofové tíhli tenkráti potom k nerudnosti, hyperkritičnosti a asketičnosti. Milton byl stydlivka a pedagog a nutil své dcery, aby se učily hebrejsky. Já jsem své dcery do angličtiny nikdy nenutil. A myslím si, že v Saulovi a Jónatanovi jsem měl vznešenější námět než on v Samsonovi, v tom nafoukaném balvanoví, který dělal jednu botu za druhou, nutil rodiče, aby mu domlouvali sňatky, které neschvalovali, a věčně se lepil na filištínské děvky. A takového mešuge chlapa udělají soudcem,

43$

zatímco po mně nepojmenovali ani jednu biblickou knihu. Nejvíc mě žere, že Samuel má první a ještě i druhou, ačkoli v první zemře a ve druhé o něm vůbec nepadne zmínka, ani slůvko. Je to spravedlivé? Obě Samuelovy knihy by se měly jmenovat podle mě, ne podle něho. Co je na Samuelovi tak úžasné?

„Kde bylo řečeno, že budu spravedlivý?” slyším, jak by Bůh odpověděl, kdybych se zeptal. „Kde je psáno, že musím být spravedlivý?”

„Ty vždycky víš, co děláš?” zeptal bych se asi, kdybych dokázal potlačit svou hrdost a znovu s ním mluvit.

„Záleží na tom?” slyším, jak by opáčil s neotřesitelnou sebejistotou.

Kdo na takový cynismus potřebuje Boha, jako je On? Copak jsem slepý? Už před více než padesáti lety jsem vypozoroval, že běh nezávisí na snaze hbitých, ani boj na silných, ale že každému z nás přeje čas a náhoda. Slunce vychází a slunce zachází a totéž potkává spravedlivého i své-volného. Chléb se nedostává vždycky moudrému, ani bohatství rozumnému, ani přízeň schopnému, ale jedno se nám přihodí všem. Moudrý neumírá o nic líp nebo o nic moudřeji než hlupák. V čem je tedy moudrý člověk moudrý? Proto jsem začal život nenávidět a došel jsem k závěru, že člověk nemůže dělat pod sluncem nic lepšího než jíst a pít a veselit se, i když to není vždycky nejsnadnější, pokud máte k snědku jen uzené hovězí plecko. Protože On nám dává k jídlu jen přední hovězí a skopové. A co máme dělat s tím ostatním?

Ale Samson chtěl vážně ty košile, Josef si zakládal na svém plášti a mě blažily mé koruny a náramek. Dcery izraelské se radovaly ze svých šarlatových šatů a dalších krásných věcí včetně zlatých ozdob. Nevím, odkud naši potomci z východní Evropy pochytili názor, že ponuré černé klobouky s širokými okraji a bezútěšné vlněné kaftany bez jediné ozdůbky patří k naší tradici nebo že k modlitbě se nejlíp hodí fádně smuteční barvy. Asi z Izajášových a Jeremiášových nářků, z asyrských, babylónských, řeckých a římských přepadů a devastací Izraele, ze středověkých evropských perzekucí, z polských a ruských pogromů a od Adolfa Hitlera.

44$

Dodnes mi může každý zalichotit tím, že mi dá nějakou exotickou cetku nebo křiklavou pokrývku, řízu nebo kytli, nebo že obdaruje šatstvem nebo šperky mou služebnici Abíšagu. Přijímá to s radostí, ve které není špetka pokrytectví a chtivosti. Batšeba byla zištná, Abíšag není. Nesmírně rád se dívám, když se nastrojí do něčeho rozkošně nového. Líbí se mi, jak se dnes naše ženy koketně natřásají a jak jim ve skle ručních zrcátek těkají flirtující oči. Líbí se mi jejich třpytivé čelenky, náušnice, čapky, čepce a zvlněné vlásenky, prsteny na prstech a zvonky na kotnících, jejich náramky, řetízky, pláště, kápě a závoje. Miluji ženy a vždycky jsem je miloval, těší mě, jak ctižádostivě a do úmoru se snaží, aby byly přitažlivé. Šperky jim trčí i z nosu. A také my máme svoje Savonaroly; sotvaže se dočkáme doby, kdy si můžeme trochu vydechnout a vychutnávat plody našeho pokroku, hned někdo předpovídá, že se tím zničíme - lidé, kteří nesnášejí naše radosti a zábavy a mermomocí prorokují naši zkázu.

„Místo libé vůně,“ říká známá lidová průpovídka, „bude smrad. A místo opasku trhlina. A místo učesaných vlasů pleš. A místo živůtku pytlovina. A oheň místo krásy.“

Přesto jsme se rozhodli využít příležitosti. Kdo se vzdá hojnosti dobrovolně?

Také nezapomínejte, že když jsem se vydal z Betléma do Sóka s nákladem sýrů, chleba a praženého zrní a téhož dne bojoval s Goliášem, byl jsem už Samuelem vybrán za následníka krále Saula, a proto mi bylo ještě jasnější než předtím, že už nemusím vyžírat všechno od bratrů a sester a vlastně ani od rodičů, ačkoli ti mě nikdy moc netrápili. Proto jsem se s velice lehkou myslí vzepřel svým bratrům Elíabovi, Abínádabovi a Šamovi, kteří mi poručili, abych se vrátil domů, sotvaže jsem odevzdal proviant pro ně a pro jejich velitele. Nepřipadalo v úvahu, abych se otočil zády k tak báječné podívané, jakou skýtala dvě vojska stojící proti sobě v dolině Éle, anebo zahodil příležitost být hrdinou, když mi zřetelně kynula.

Samuel, s rezavou jalůvkou, kterou chtěl přelstít Saulovy

45$

donašeče, se objevil v našem domě bez ohlášení a přikázal, ať před něho po řadě předstoupí všichni synové, od nejstaršího k nejmladšímu. Ta rezavá jalůvka mi byla podezřelá, jen co jsem o ní uslyšel. Dál to probíhalo skoro jako v pohádce o Popelce, protože já, nejmladší a nejméně důležitý mezi mužskými potomky rodu, jsem byl toho historického dne na pastvě s ovcemi, a nikoli v popředí něčích úvah.

„Pojď dál,“ řekl pohostinně můj otec neusměvavému a odhodlanému poutníkovi, který na pokyn Hospodinův přišel s rezavou jalůvkou z Rámy do Betléma. „Zuj si sandály a pojď dovnitř. Umyj si nohy. Posaď se na zem a něco si zakousni. Chtěl bys vylézt na střechu a chvíli si odpočinout?”

Samuel chtěl vybrat rovnou Elíaba, našeho prvorozeného. Ale Bůh mi mluvil z duše, když řekl Samuelovi, že kniha se nesmí posuzovat podle obálky a člověk podle vzhledu či výšky. Všichni moji bratři byli vyšší než já. Po Elíabovi nepochodili ani Abínádab a Šama. A tak to šlo dál, se všemi sedmi.

„To je všechno?” zabručel Samuel. „Víc synů nemáš?”

Poslali pro mě.

Vysoký, hubený, zamračený muž, kterého jsem uviděl, když jsem přišel domů, byl strašně zarostlý. Jestli si myslíte, že Ezau byl chlupatec, měli byste vidět Samuela v jeho dlouhé říze. Skoro z každého viditelného centimetru mu visely spousty černého a šedivějícího porostu. S výjimkou vpadlých tmavých očí, horečných a smutných, a úzkého proužku čela, vrásčitého a žlutého, se nedalo poznat, kde končí maso a kosti jeho obličeje a kde začíná houští na temeni a lících. Když jsem ho poznal líp, nebyl napohled tak nepříjemný, ale lehko mi v jeho společnosti nebylo nikdy a nemohu říct, že jsem ho měl skutečně rád. Jeho matka Chana, ta, co kulhala ve svatyni jako opilá, přísahala, že dopřeje-li jí Hospodin porodit syna, břitva se jeho hlavy nikdy nedotkne. A taky že ne.

Toho dne byl náladový a prchlivý a hlas měl suchý. Když mě zdravil jako toho, koho byl vyslán najít a pomazat, nebyla v tom špetka nadšení. Slova, kterými to vyložil, byla neslaná nemastná. Vůbec nevypadal na poutníka, který by si rád zavtipkoval nebo potlachal.

46$

„Lituje Hospodin, že vyvolil Saula za krále,“ pravil a odzátkoval svůj roh s olejem, „neboť nevyplnil vždy Jeho slov a přestoupil přikázání, kteréž přikázal jemu. Odtrhlť jest Hospodin království dnes od Saula a dal je bližnímu, který je lepší než on a milejší Jeho srdci. Ten bližší jsi ty.“

Bude vás zajímat, že mi to polichotilo. Ale Samuel už byl na odchodu. Rychle jsem běžel za ním.

„To znamená,“ zvolal jsem, „že už nemusím pást ovce a posluhovat příbuzným? To znamená, že ty a ostatní musíte udělat všechno, co poručím?“

„Znamená to,“ zněla břitká odpověď, „že ty a ostatní musíte vždy udělat všechno, co poručím já a Hospodin. Neboť Hospodin a já jsme mocnější než vše na zemi, mocnější než veškeré vojsko Saulovo. Saul neuposlechl vždycky všech příkazů. Proto jsme ho zavrhli a vyvolili tebe.“

Náhle mě udeřilo do očí, že s sebou má rezavou jalůvku. „A co ta jalůvka, co ta jalůvka,“ vyjelo ze mě nerozvážné kacířství, příznačné pro mou neohroženou povahu. „Ta tvoje rezavá jalůvka. Nač jsi ji potřeboval? Jak to, že ty a Hospodin se tolik bojíte Saula, když máte tak velkou moc?“

„Do toho se nepleť,” odsekl Samuel chraplavě. „Chceš být králem Izraele, nebo ne?“

Jak jsem mu odpověděl, víte. „Kdy mohu začít? Za jak dlouho se to stane?“

„Až se to stane.“

„Mohu to říct lidem?“

„Nikomu nic neříkej,“ varoval mě á zbledl. „Tvá slova nás oba ohrozí.“

Všem jsem to řekl.

„Jestli o tom nepřestaneš mluvit,“ hrozili mi bratři, „strčíme tě do studně a prodáme tě do otroctví do Egypta.“ Dokonce i takoví analfabeti jako moji bratři a sestry věděli něco málo o Josefově historii a epochální cestě do Egypta a vystopovali situační podobnost mezi mnou a ústřední postavou příběhu.

Po celé dětství jsem musel poslouchat neustálé vyhrožování, že jestli si nebudu hledět ovcí a slušného chování a nepůjdu na kutě, kdy se mi řekne, a budu povykovat, když

47$

ostatní chtějí spát, dopadnu, jako dopadl Josef. Když chtěli odpočívat, moje hra a můj zpěv jim byly trnem v uších. Bratři ani sestry neměli o hudbu a psaní nejmenší zájem a do smrti zůstali svorně nedojati mým slavným žalozpěvem a neosloveni působivostí a majestátní krásou četných žalmů a přísloví, jež jsou mi právem připisovány. Tak jako Josef jsem byl zářivým zázrakem ve velké rodině starších a primitivních, necitlivých buranů. Nazvat je Filištíny by byla urážka - ovšem pro Filištíny, protože ti byli daleko kulturnější. Neobřezaní, ale kulturní. Jistěže je soustavně popouzela ješitnost a přezíravost typická pro Josefa i pro mě, ale takový spratek jako Josef jsem nikdy nebyl a můj mladický pocit nadřazenosti se nepochybně zakládal na podstatnějších věcech, než je pestrý plášť a úspěchy s vykládáním snů.

V Josefovi mám nicméně nepřímého předka, s kterým se mohu snadno a rád ztotožnit přes jeho nejhorší klukovské výstřelky a přesto, že své bratry podrobil strašlivé zkoušce, když se za hladomoru vypravili do Egypta nakoupit potravu a byli mu vydáni na milost a nemilost. Poznal je, a oni ho nepoznali. Ale pomsta mu zase tak sladká nepřipadala. Dlouhým čekáním zemdlévá srdce, jenže to asi nevěděl.

Než se jim dal konečně poznat jako jejich dávno ztracený bratr a dovolil jim, aby se v Egyptě usadili, přemáhal svůj těžko potlačitelný útlocit a mučil bratry s rafinovanou, prodlužovanou krutostí. Jaký to mělo smysl? Žádný požitek z toho nemohl mít. Když si spočítáte, jak dlouho tenkrát trvalo dostat se pěšky z Kanaánu do Egypta a trmácet se pak zpátky a znovu tam, vyjde vám, že Josef je matoucím předstíráním krádeže, falešným obviněním z vyzvědačství a svými trýznivými požadavky napínal na skřipec téměř půl roku. Jeho největším přáním bylo, aby se znovu pokochal pohledem na Jákoba a spatřil, políbil a obejmul nejmladšího bratra Benjamína. Protahováním napětí a hrůzy zbytečně oddaloval smíření, po kterém tak prahl. Co z toho měl? Po každé další strašné překážce, kterou jim nastražil, letěl s očima plnýma slz do svých komnat, aby se tam vyplakal. Dokonce i stařičkého otce, kterého tak ctil, vystavil trýzni zoufalství a strachu, a málem mu sklátil šedivou hlavu do hrobu, když si vyžádal Benjamína jako rukojmí.

48$

„Josef už není,“ připomněl v neblahé předtuše Jákob, když mu nezbylo než poslat Benjamína do Egypta s ostatními, „a z manželství s Ráchel mi zbyl jen tento syn. Ztratím-li své děti, ztratím sebe a mé šediny brzy klesnou žalem do hrobu.“

Tehdy se s neokázalou principiálností nabídl Juda, že půjde do vězení sám, a popsal Josefovi, jaké nebezpečí jejich otci hrozí. Když to Josef slyšel, srdce mu pukalo. Nemohl se už déle přetvařovat, políbil tedy všechny své bratry a rozplakal se. Po Jákobově smrti dal otce nabalzamovat a buranští kočovníci jistě valili oči, protože se s tímto egyptským zvykem setkali poprvé. Pro Josefa to už byla stará vesta.

Co se to v rodinách děje, že jsou k sobě příbuzní tak ukrutní? Bůh ví, že jsem se v životě provinil mnohokrát, ale něčím takovým nikdy. A děti jsem měl zrovna tak zlé jako Jákob, bezohledné k sobě i ke mně. Možná že rozmazlené dítě, které v sobě máme, nikdy nedospěje a že Josefův vztah k otci a bratrům byl právě tak zmatený a matoucí jako to, co cítil Saul ke mně nebo ke svému skutečnému synu Jónatanovi. Nebo já k Saulovi. Nebo já k Bohu a Bůh ke mně: jako bychom se nemohli rozhodnout. Saula mi bylo vždycky líto a je mi ho líto dodnes. Uctíval jsem ho jako svůj idol, protože mi konečně umožnil, abych bez ostychu a naplno miloval sebe sama, aspoň na chvíli, než mě ve své zlovolné a psychotické nedůvěře začal nespravedlivě nenávidět a já musel prchnout před jeho vražedným vztekem. Toužil jsem spíš vyniknout než podvracet a nevěřím, že bych někdy úmyslně řekl nebo udělal něco, čím bych jeho pozici oslabil.

A vím bezpečně, že jsem proti žádnému ze svých bratrů nezašel nikdy tak daleko jako Josef proti svým; ti moji ovšem nezašli nikdy tak daleko proti mně. Posmívali se, vrčeli, komandovali, sekýrovali, kritizovali, vměšovali se. Ale nikdy se na mě nevrhli s vražedným úmyslem, nikdy mě neuvěznili ve studni a neprodali do otroctví karavaně kupců táhnoucí z Gileádu přes Kanaán do Egypta. Nepřinesli můj zkrvavený plášť zdrcenému otci a neřekli mu, že mě sežrala zvěř. To byla ošklivá epizoda. Když jsem zabil Goliáše, byl jsem mladý a pak už jsem nebyl v jejich moci a oni v mé. Když se rozprchli z Betléma, zděšeni pověstmi, že Saul chystá krevní

49$

mstu na celé mé rodině, poskytl jsem jim co nejlepší ochranu, takže šťastně dorazili na velitelství, které jsem zřídil ve skalní skrýši v Abdulámu. Matku a otce jsem svěřil do ochrany moábského krále na druhém břehu Jordánu. Celé rodiny svých bratrů a sester jsem vzal s sebou se svými dvěma novými ženami a šesti sty bojovníky a jejich celými rodinami, když jsem přešel do Gatu, do služeb krále Akíše a jeho Filištínů.

„Ty jsi pracoval a bojoval ve prospěch Filištínů?“ žasnou lidé dodnes.

„To si pište, že ano,“ mohl bych odpovědět dohřátě. „A kdybych to neudělal, moji lidé by mě ukamenovali.“

Tahle část mých bojů se Saulem se v Letopisech taky nenajde, co? Oba nás zcenzurovali. Co na tom teď záleží?

V rozhodujících situacích jsem obstál, ne? Zrovna tak Josef a Mojžíš, a Bůh by nám měl všem poděkovat, že jsme mu pomohli splnit, co slíbil Abrahámovi. Já jsem to udělal mečem a Josef tím, že přeložil zmatený faraónův sen o klasech a vykrmených krávách a vychrtlých krávách do známé poučky sestávající ze dvou slov, což by mu vysloužilo rezervovanou chválu od Sigmunda Freuda a vroucně uctivé pohledy všech spekulantů na plodinové burze. Jaký to byl výklad?

„Nakoupit obilí,“ řekl Josef.

„Nakoupit obilí?“ řekl faraón.

„To ten sen,“ řekl Josef. „Ten sen ti radí nakoupit obilí.”

Když nastal hlad, byly plné jen faraónovy sklady. Ze všech krajů Egypta a Palestiny přicházeli hladoví s penězi a nakupovali potravu, kterou potřebovali k životu. Když jim peníze došly, platili dobytkem, koňmi a osly. Když došel dobytek, platili půdou a pak sebou. Faraónovi patřila všechna půda kromě kněžské. Josef rozhodl, že faraónovi má připadnout pětina veškerého výnosu a ejhle - vedle dalších divů své civilizace vynalezli Egypťané také feudalismus a pachtovné v naturáliích.

Pětina? Tolik bych neprosadil ani já, a taky jsem to nikdy nechtěl. Šalomoun chtěl, ale musel se spokojit dvanáctinou a svými bezohlednými a marnivými výdaji přivedl království na pokraj zhroucení. Sápal se po všem a dopřával si všeho

50$

a jeho imbecilní dědic zasadil všem nadějím na nové národní usmíření drtivou ránu urážlivým projevem, který pronesl, sotva se po Šalomounově smrti zmocnil trůnu.

„Můj malíček bude tlustší než bedra mého otce,“ řekl vznešený Rechaboám pošetile lidu, pobouřenému už vykořisťováním. „Můj otec vás obtížil jhem, a já k vašemu jhu ještě přidám. Můj otec vás trestal biči, ale já vás budu trestat důtkami.”

Ještě důtkami, idiot. Měl rozumu jako Samson a o polovinu horší způsoby. S kým myslel, že mluví? Dílo Josefovo, Mojžíšovo, Boží a moje se přes noc rozpadlo ve výbušný chaos a trosky. Znovu občanská válka, a říše, kterou jsem vytvořil, se opět rozpadla ve dvě různé země.

Mojžíš sklízel za všechny své starosti odevšad jen nadávky. Josef aspoň dostal od faraóna povolení, aby se rodiny Jákobových synů přestěhovaly do Egypta, kde je čekalo všechno dobré, co v zemi bylo. Jenže ti odrbaní stanaři z Kanaánu zažili další neradostné překvapení, když tam se svými stády přitáhli a zjistili, že je nemožné, aby se s tou vyspělou společností sžili. Byli jí odporní. Egypťané s nimi nechtěli jíst. Pozor, ne proto, že byli Židé - to si snad ani neuvědomovali. Věděli jen, že jsou synové Jákobovi. Byli odstrkováni, protože byli dobytkáři, pastevci. Uhlazeným Egypťanům byli odporní všichni pastevci ovcí, všichni kočovníci. Proto nesměli do žádného egyptského hostince a Josef musel od faraóna vyžádat a zajistit příjemné pastviny v zemi Gošenu, na kterých by se synové Jákoba, zvaného též Izrael, mohli usadit s manželkami a dětmi a stany a zvířaty a jíst, jak vděčný faraón slíbil, tuk země. Josefovo umění vykládat sny zachránilo zemi před hladomorem a vyneslo faraónovi bohatství, o jakém by se mu nezdálo ani v nejbujnějších snech.

O čtyři století později vládl v Egyptě nový faraón, který Josefa neznal. Egypťané mají krátkou paměť, co? Uvrhl potomky dětí Izraele do otroctví, zavedl nad nimi krutý dozor, a na chudákovi Mojžíšovi bylo, aby nás vyvedl ze zajetí.

O takovou práci nikdy neprosil a vůbec ho netěšila.

„Zuj si opánky,” zněl první příkaz, který z hořícího keře dostal. „Stojíš na svaté půdě.“

51$

A do konce života měl co dělat. Přemluvit faraóna, aby propustil Hebrejce z Egypta, byl těžký úkol. Zorganizovat jednotné odbojové hnutí a přesvědčit Hebrejce, aby ho následovali, nebylo o nic lehčí. Aby ho následovali? To možná. Beze sporů a věčného reptání? Vyloučeno. Jako by chtěl chytit vítr.

„Kdo-kdo-kdo-kdo - “

„Nech toho, Mojžíši,” řekl Hospodin. „Tvou koktavost jsem vyléčil, ne?“

„ - jsem já, aby mi znovu věřili? Jak-jak-jak - “

„Mojžíši!“

„ - jim odpovím, až se mě zeptají na Tvé jméno?“ „JSEM, KTERÝ JSEM.“

Mojžíš s bolestným výrazem ucouvl. „Zase JSEM, KTERÝ JSEM?“

„Proč ne?“

„Mračí se na mě a nadávají už teď. Co-co-co - “

„Ty nepřestaneš?”

„Co budou říkat, až strázní přibude?”

„Vej is mir,“ říkali, když strázní přibylo, což v překladu znamená „Běda mi“. Když dřeli na poli a plahočili se s maltou a cihlami, faraón je tiskl ještě víc.

„Pořád ještě zatvrzuji jeho srdce,“ odpověděl Hospodin na Mojžíšovy námitky. „A neopovažuj se Mi zase říkat, že to nemá smysl. Je to rozkaz. Já se postarám o faraóna, ty se postaráš o lid. Budeš mít práce až po krk.“

A nelhal. Co by se stalo, kdyby Mojžíš řekl ne?

Jako by Bůh tušil, co rozhovorů je ještě nutně před nimi, dal Mojžíšovi bratra jménem Áron, jehož ústy mohli oba promlouvat, a dále sestru Miijam, aby dělala prorokyni. Jinak by se při pomalém tempu Mojžíšovy řeči mohlo deset morových ran rozrůst na dvacet a čtyřicet let putování na čtyři sta.

Při odchodu z Egypta se moudře vyhnuli zemi Filištínů a zamířili na jih, přes poušť u Rudého moře. Mojžíš s sebou vzal Josefovy kosti. Remcání a kibicování, na které naříkal, ho rozčilovalo od počátku, stejně jako typické ironické komentáře ve formě řečnické otázky, které jsme my Židé vynalezli a které jsou naším poznávacím znamením ode dne, kdy Kain odpověděl: „Copak jsem strážcem svého bratra?”

52$

„Co se děje?“ předhazovaly zástupy vztekle Mojžíšovi, když viděly, že za nimi uhánějí egyptské vozy. „To nebylo v Egyptě dost hrobů, že jsi nás odvedl, abychom zemřeli na poušti?” Další povedená otázka.

Za půl druhého měsíce reptala ta hladovějící pospolitost na Mojžíše a Árona a teskně vzpomínala na staré zlaté časy v egyptském zajetí, kde sedali nad hrnci masa a jídávali chléb do sytosti. Mojžíš se bránil. Hospodin seslal manu. Raději by jedli maso z hrnce a chléb. Bůh jim poslal něco křepelek. A otrávil je za to, že je jedli.

A promlouval.

Promlouval a promlouval a promlouval k Mojžíšovi, a když dopromlouval, promlouval znovu. Bylo toho promlouvání tolik, až je div, že Mojžíš měl vůbec čas na chůzi. A přitom nepadlo jediné slovo díků nebo chvály, jediné slovíčko. Nikdy nikomu neřekl, že mu bez něj bylo smutno. Dobrý Bůh se zřejmě promluv k Mojžíšovi nemohl nasytit, a tak soptil hned kvůli tomu a hned kvůli onomu a vyhrožoval hromadným vyhlazením a denně vyhlašoval nějaké zákony, po celou druhou a třetí a čtvrtou a pátou knihu Mojžíšovu. Psal je prstem na kámen; pro Něj to byla hračka, ale odnést těžké desky z hory dolů musel Mojžíš. A když je po spatření zlatého telete rozbil, musel znovu vylézt na horu pro jiné. Takhle to chodilo čtyřicet let - Bůh se hněval a hřímal a lidé byli vzpurní, nepoddajní a neposlušní. Až nastal den, kdy Mojžíš - jistě tak umořený, že by nejradši se vším praštil - vylezl na horu Nebó, na vrchol Pisgy, a pohlédl přes Jordán na zaslíbenou zemi, kam nesměl vstoupit kvůli jakémusi nezveřejněnému přečinu, který jsem já ani nikdo jiný nebyl s to vypátrat. A brzy potom zemřel, ačkoli se mu zrak nekalil a přirozená síla nekrátila, zemřel, a dodnes nikdo neví, kde je jeho hrob.

Pěkná zaslíbená země. Med tam byl, ale mléko jsme přitáhli v kozách. Lidu v Kalifornii dává Bůh překrásné pobřeží, filmový průmysl a Beverly Hills. Nám dává písek. Obyvatelům Cannes dává luxusní filmový festival. My máme Organizaci pro osvobození Palestiny. Zima je u nás deštivá, léto horké. Lidem, kteří nevědí, jak se natahují hodinky, dává Bůh podzemní oceány nafty. Nám dává kýlu, hemoroidy

53$

a antisemitismus. Poťouchlí zvědové, kteří se vrátili z první prohlídky Kanaánu, jej popsali jako zemi, která požírá svůj lid a je obydlena samými obry. Byly to falešné zprávy, ale nebyly daleko od pravdy. Jistě, rostly tam fíky, granátová jablka a hrozny těžké, že se daly odnést jen na sochoru podpíraném rameny dvou mužů. Ale svůj lid ta země požírá, to tedy ano. Přesto je to nejlepší nabídka, jakou jsme dostali, a chceme se jí držet.

Z těch čtyřiadvaceti prvních zvědů jen Jozue a Káleb věřili v Bohem zjevený osud tak pevně, že chtěli pokračovat v cestě. Lidé se černého obrazu, malovaného zvědy, zalekli.

„Jen dál, jen dál,“ snažil se je povzbudit Hospodin, když viděl jejich zděšení. „Pošlu před vámi sršně. To vám slibuji. Vojvodové edómští se zděsí, mocnáři moábští se roztřesou, obyvatelé Kanaánu se rozprchnou. Padne na ně strach a hrůza a všichni znehybní jako kámen. Vyženete Chivejce, Kananejce a Chetejce a Peruzejce a Jebúsejce. Obrátíte je na útěk. Nic vás nemůže zastavit. Dávám vám své slovo.“

Nikdo se ani nehnul. Hospodin byl rozhodnut, že je na místě skolí. Byl sinalý. Byl lítý.

„Všechny je zabiju!“ řval na Mojžíše. „Myslíte si, že žertuju? Jak dlouho Mě bude tenhle lid beztrestně provokovat? Kolik znamení mu ještě musím dát, aby Mi začal věřit? Jednou už jsem to udělal, poprvé potopou, podruhé ohněm a sírou. Odstup, Mojžíši.“

„Nemůžeme se domluvit?“ Mojžíš Ho chtěl odstrašit, a proto zdůrazňoval, že Bůh bude Egypťanům jen pro smích, až se dovědí, že zničil svůj vyvolený lid, když jej vyvedl tak daleko a tolik mu slíbil. „A řeknou to lidem v jiných zemích a ti se Ti budou smát s nimi a přestanou se Tě bát. Řeknou, že jsi nás zabil, protože jsi nás tam nedokázal dovést, a ne proto, že jsme za Tebou nedokázali jít. Řeknou, že jsi zklamal. Ty, ne my.“

„Tak dobrá,“ ustoupil Bůh, protože nechtěl být v Egyptě pro smích. Ale trhl palcem přes rameno a přikázal: „Dejte se na pochod. Šlapejte.“

A dalších osmatřicet let putovali k páranské stepi u Kádeš-barneje, až všichni, kdo reptali proti Bohu, vypustili duši

54$

a vymřela jedna generace a přišla druhá. Jestli se na Boha bude někdy vzpomínat, tak určitě ne pro jeho trpělivost a lidskost, nemyslíte? Ze všech, kteří odtáhli z Egypta, směli do zaslíbené země vstoupit jen Jozue a Káleb. Když Hospodin řekl: „Slyš, Izraeli, dnešního dne překročíš Jordán“, Jozue a Káleb vedli své vojsko přes Jordán k Jerichu a zahájili dobývání Palestiny, které nedokázal dokončit nikdo než já. Palestina je stále bujná země s rozmanitými a vzájemně se obohacujícími kulturami. Rozdíl je v tom, že teď je celá moje.

Ale nemyslete si, že mi to usnadnil. Kdo je vyvolenec Boží, nemá na růžích ustláno. Zeptejte se Adama, zeptejte se Evy. Podívejte se, co udělal Mojžíšovi a co se stalo Saulovi. Moje setkání s Goliášem Bůh možná zosnoval, ale zabít jsem ho musel já. Skoro celý život jsem musel dřít a trpět jako pes. Než jsem začal v Jeruzalémě vládnout, bylo mi skoro čtyřicet a všechno, co mám, jsem si musel v potu tváře vydělat.

Josef nás ochránil a zachoval, Mojžíš nás přivedl k hranici a Jozue nás dovedl za ni. Ale Boží dílo jsem dokončil já. A Bůh myslím ví, že mi něco dluží přinejmenším za to, že jsem mu pomohl dosáhnout Jeho cíle.

Představte si, jakou by dnes měl váhu, kdybychom nikdy nedošli tam, kde jsme, nebo kdyby nás potom vyhladil. A taky ví, že čekám odměnu ještě před smrtí, ne až po ní. Kromě r toho mi dluží omluvu - to přinejmenším. Neříkám, že jsem za své hříchy neměl být potrestán. Říkám jen, že tresty, které vybral, byly nelidské. Přemýšlím, o jakou laskavost bych stál. Asi bych se o ni bál požádat. Bojím se, že mi nevyhoví. Ještě víc se bojím, že mi vyhoví. Nebylo by tragické zjistit, že tady celou dobu skutečně byl?

Bůh má přece ten pohodlný zvyk svalovat všechny Své chyby na druhé, ne? Naprosto svévolně, aniž Ho někdo žádá, si někoho vybere, jako když uhodí z čistého nebe, abych tak řekl, a naloží na něj kolosálně těžké úkoly, na které vždycky úplně nestačíme, a potom obviní nás, že si špatně vybral. Rád zapomíná, že nejsme o nic neomylnější, než je On. Udělal to Mojžíšovi. Udělal to mně. Vážně se zklamal v Saulovi. Ale s Abrahámem, naším patriarchou, se bezpečně trefil, nemyslíte?

55$

Abrahám byl terno a jsem pyšný, že jsem jeho potomek,i když z jiných důvodů, než je jeho smlouva s Bohem nebo to, že byl náš první patriarcha. Sám se jedním ani druhým příliš nechlubil. Jeho ženu Sáru mám taky rád, protože se smála a lhala. Abrahám se smál taky. Smál se tak silně, že padl na tvář, když slyšel od Boha, že mu Sára porodí syna, protože jí bylo přes devadesát a dávno už přestala mít ženské věci. Když se Bůh Sáry zeptal, proč se smála, zalhala Mu, a její smích a lhaní, její smysl pro humor a taškářství mi připomíná to nejlepší z Batšeby. V mládí bývala veselá krasavice a strašný pes na ženské, které jí braly, co bylo její. Batšeba bývala taky taková, a rád bych ji zase vzal kolem pasu a přitiskl k ní hlavu.

Abrahám mě dodnes ohromuje tím, že celkem snadno vykonal neuvěřitelně nesnadný čin. Že se obřezal. To není totiž vůbec lehká věc - někdy to zkuste a uvidíte. S mechanismem obřízky, jak jistě víte, mám rozsáhlé a nezanedbatelné zkušenosti, které jsem získal v době svého zasnoubení s Míkal, když jsem se, provázen synovcem Jóabem a houfem srdnatých dobrovolníků, zvesela rozběhl z kopců, abych ukořistil těch sto filištínských předkožek, které chtěl Saul za svou dceru. Mysleli jsme si, že na obřezání jednoho živého Filištína je zapotřebí šesti silných Izraelitů. Ale bylo s tím méně práce, když jsem si zvykl na myšlenku, že Filištíny nejdřív zabijeme. Při mé prostodušnosti mi nedošlo, že Saul na mě nastražil past. Vůbec si nepřipouštěl, že bych mohl vyváznout živ. Vzájemně jsme se podcenili a od té doby si na mě dával ještě větší pozor. Já jsem získal manželku a on velikou výhodu: věděl, že mě chce zabít, kdežto já jsem to nevěděl.

Ani po tolika letech, ba ani s vědomím, že mi pomohla prchnout před meči Saulových hrdlořezů, si nedokážu vybavit jedinou příjemnou vzpomínku na naše dlouhé manželství. Kdykoli mi vytane její jméno, vzkypí ve mně stará zášť, kterou jsem k ní pocítil, když mi zkazila radost nad tím, že jsem konečně přivezl do Jeruzaléma Boží schránu, za celonárodních a posvátných oslav, které nadchly v Izraeli každého kromě ní. Taková sláva! Tak úžasnému průvodu jsem šel v čele! Jenže Míkal byla jedovatá ženská, která dobré dny

56$

otravovala a špatné vychutnávala a která by mě nikdy nedokázala chválit nebo obdivovat nebo vnímat mě jako většina ostatních v mytických rozměrech hrdinského krále nebo jako obrovskou, monumentální postavu zvěčnělou na velkém podstavci z bílého mramoru, a to je další věc, která mě na mé florentské soše od Michelangela žere. Nechal mě tam stát neobřezaného. Kdo si sakra myslel, že jsem?

To Michelangelova socha Mojžíše v Římě má k mé vyzrálé podobě daleko blíž než florentská socha ke kterémukoli období mého života. Každý to říká. Nebyl jsem přirozeně tak velký a nejsem z mramoru. Nemám na holeni jizvu a z hlavy mi netrčí rohy. Ale měl jsem právě tak ušlechtilou a mistrně skloubenou figuru a tak nepopiratelnou auru nesmrtelné mohutnosti a síly, a to až do doby, kdy jsem se začal sesychat stářím a kdy mě přestali pouštět na bojiště.

Od těch časů ztrácím na váze. Mám řidší vlasy a bělejší vousy a prsty se mi třesou neodbytnou zimnicí, která mi často rozklepe bradu a proniká mnou tak zuřivě, že ji nemůže zmírnit ani Šúnemanka Abíšag svou panenskou, pevnou a lahodnou krásou, ačkoli mě něžně obkládá celým svým tělem a všude tře dlaněmi a hebkou tváří. Říkám si, jestlipak je dost stará, aby pochopila, jak majestátně a mužně jsem vypadal, než mi ochably svaly a zestárlo tělo. Přes její pleťové vody vonící puškvorcem a kasií, a přes vůni aloe a skořice, kterou mi sluhové napouštějí lože, cítím drsné, magnetické sekrece skutečně člověčí ženy a chci ji. Chci ji, a přesto mi úd netuhne. Žár z jejích pórů se nevlévá do mých. Hutnou ženskou postavu má dokonale vytvarovanou, ňadra svěží a plná, s dlouhými tmavými bradavkami, jemná kůže se jí leskne v kmitavém světle mých olejových lamp a je bez poskvrny. Kde pro mě našli pleť tak skvostnou, že na ní není sebemenší znaménko, sebebledší piha? Abíšago. Abíšago. Abíšago?

„Abíšago!“

Poslední dobou ji do svého lože volám, i když mi zrovna není zima. Je mi líp s někým než samotnému. Už jsem si na ni zvykl a začínám si všeličeho všímat. Ano, její polibky jsou sladké. Její ústa mají chuť medu. Na koleně a pak i na stehně,

57$

které s námahou vzpírám, abych ten pocit zesílil, cítím zježené černé chloupky jejího půvabně zastřiženého klína, všechny ostroučké, kučeravé a pružné. Miluji zdravou vůni jejího břicha. Nedávno, jen jednou a poprvé jsem vztáhl ruku a dotkl se jí. Konečně jsem položil dlaň na její bok. Je hladká. Nikde špetka nadbytečného masa. Všechno tak pevné a hedvábné, jak jsem předpokládal. Batšeba, přirozeně se měnící časem, je teď tlustší a její tvář a postava už není tak výrazná, jako když byla mladší. Dosud se pyšní všemi předními zuby, malými, křivými a hustě natěsnanými, tu a tam s ulomeným růžkem. Dospívala bohužel předtím, než jsme se my Židé dali tak samozřejmě na ortodoncii. I kdyby jí pár předních zubů scházelo, nevadilo by mi to, protože Batšebu miluji a toužím po její lásce víc než po víně, tak silně jako vždycky. Batšeba by mě ještě dokázala zahřát, rozpálit mi žíly hojivým příbojem krve. Batšeba by mě vzrušila docela snadno, kdyby chtěla, ale nevěří tomu a nechce. Možná nechce proto, že tomu nevěří. Jestli je mi teď sedmdesát, jí bude něco mezi dvaapadesáti a šedesáti, podle toho, která z jejích obvyklých lží byla pravdivá. Při svém omezeném a subjektivním pohledu egocentrické kurtizány nemůže ani na vteřinu uvěřit, ža bych jí to chtěl udělat, když mohu mít Šúnemanku Abíšagu. Pravda je, že Šúnemance Abíšaze to udělat nemohu, kdežto jí bych asi mohl. Rudimentární záchvěvy erekce cítím, jen když je u mě ona, nebo když se těším, že mě znovu přijde nepřímo žádato milost a že u mě chvíli posedí s hlavou nachýlenou v předstírané úctě a bude přemýšlet, o čem mluvit, aby návštěvu prodloužila. Když vidím, že je v úzkých, pomohu jí někdy škádlivými zprávičkami. Kouše se do rtu, kouše se do prstu. Často chci, aby zůstala déle. Například to, že Adónijáš chce uspořádat veřejnou hostinu, jsem jí s tajemným návalem škodolibé radosti řekl já. Netečně se hrbila na čalouněné lavici, dlouhé štíhlé nohy se jí rozlézaly každá jinam a roztržitě si omotávala žlutavé vlasy kolem prstu. Když to ode mě uslyšela, zastříhala ušima, poposedla a napjatě se soustředila. Bezbožní prchají, ač je nikdo nehoní, zpupní vidí v druhých jen zpupnost, proradní nalézají proradnost, kde jí není.

Oba považujeme za samozřejmé, že moje smrt, ačkoli už je

58$

na cestě, se předem ohlásí a dopřeje mi čas na závěrečné prohlášení. Je v Batšebině zájmu, abych zůstal naživu, dokud nezměním své rozhodnutí. Její dlouhé vlasy jsou v tomto týdnu zase zlaté a téměř každý den se o něco přibližují popelavé šedi, která je její přirozenou barvou a kterou se náhle rozhodne smazat tím, že si celou hlavu zářivě přebarví. Rafinované přibarvování nebo jemné retušování pavučinkovým štětcem mé Batšebě nehoví. Tři nebo čtyři dny o ní nebude ani slechu. Potom připluje znovu jako oslnivá blondýna, jediná v celém křesťanstvu. Také chmýří na předloktích si musí nabarvit, aby nebylo vidět. Chlupy z nohou si odstraňuje ztvrdlými povlaky roztaveného vosku. Na podpaží má nůžky.

Je bláznivá a sobecká jako vždycky a pořád ji miluji. Už nevěřím, že do mě byla někdy zamilovaná, i když to tvrdila, ale věřím, že si to myslela. Byla asi vždycky zamilovanější do představy, že je zamilovaná, a tím víc ovšem, když to byla představa, že je zamilovaná do krále Davida. To přiznala, když mi prozradila, že každovečemí koupele na střeše, kam bylo vidět z mé střechy, narafičila tak, aby se mi zalíbila a abych pro ni poslal. A vyšlo jí to, holce, jen co jsem ji zahlédl.

Ty první tři divoké roky jsme si spolu závratně užívali, věci přízračné špatné jsme neuvěřitelně míchali s nespoutané a bezstarostně dobrými dokud nezemřel Urijáš a moje dítě. Pak to skončilo. Její chlípnost vychladla. A místo ní našla svůj dlouho hledaný životní cíl, kariéru, za kterou se hnala a pro kterou se nevědomky připravovala.

„Říkejme mu Král,“ navrhla, když úspěšně porodila naše druhé dítě, čilého chlapečka.

Bůh ustoupil a odpustil nám. Ale já jsem neustoupil a neodpustil Mu.

Poznal jsem v životě jen dvě osoby schopné vstřebat milostnou terminologii do svého běžného slovníku tak dokonale, že i nejsentimentálnější banality a nejohavnější necudnosti se rychle staly výnosným slovním oběživem srozumitel

59$

ného a drahocenného významu. První z těch dvou osob byla moje osmá žena Batšeba. Ta druhá jsem byl já. Batšeba mě to bezostyšně naučila. Naučila mě nepokrytě mluvit, šeptat a nadšeně, ba uchváceně vzdychat o pocitech, které jsem zakoušel poprvé, a beze studu se ptát na ženské věci, záhadné a zakázané a zahalené nejtajemnějším tajemstvím. Ačkoli bych se vsadil, že je to nad mé mužné síly, dokázala, že je to možné, abych se jednoho dne naučil říkat „miluji tě“ beze všeho zdráhání, beze strachu, bez pohrdavého úsměvu a bez pocitu, že se samou slabostí skácím na zem, a abych jí chtěl říct „miluji tě“ a byl schopen říct „miluji tě“, aniž bych se třásl rozpaky, hrůzou, ponížením nebo hanbou.

„Miluji tě, Batšebo,“ řekl jsem jí zcela upřímně jednou odpoledne, když jsme leželi v objetí, krátce po tom, co jsme spolu začali, „a byl bych daleko raději, kdybych tě nemiloval.“

„Dobré.“ Usmála se jako učitel pyšný na všechny známky pokroku.

„Miluji tě, Batšebo,” řekl jsem jí po několika dalších zasténáních, „a jsem moc rád, že tě miluji.”

„To je lepší,” usoudila a bohatě mě odměnila zábleskem radosti v jasně modrých očích.

Takové vzpomínky mi zahřívají srdce a kosti žhavěji, než zatím dokázala Šúnemanka Abíšag veškerou svou kvetoucí krásou a něžným laskáním. Díky Bohu, že můj svalnatý synovec Jóab nikdy neslyšel, jak Batšebě říkám „miluji tě”, a že tuhle zkušenost nemůže přidat k znevažujícím dohadům, které mu nasadila do hlavy moje láska k hudbě, když jsme spolu jako hoši vyrůstali v Betlémě, a které posílilo mé přátelství s Jónatanem a různé oplzlé výmysly, obklopující tento vztah jako odporně zaplevelená zahrada. Ale Jóaba jsem přece zabít musel, ne? Nikdy o mně neměl tak dobré mínění, jaké jsem o sobě měl já. Už to by byl dostatečný důvod, protože vědomí něčeho takového je pro krále neúnosné a užíralo mě skoro celý život. A co Nátan? Nátan, ten pokrytec, věděl jistě od počátku, že jdu po Batšebě a že ji mám každé ráno, poledne a večer, ale ani slůvkem mi v tom nebránil, dokud nepřišel její muž o život a dokud proti mně neměl něco skutečného. Jeruzalém je velice malé město.

60$

A Batšeba byla velice hlučná žena. Možná o tom věděli Urijáš.

Tím, že odstranila mé zábrany a přinutila mě říkat milé věci, odhalila ve mně skryté vlohy pro romantickou výmluvnost, kterých jsem pak po léta úspěšně využíval, abych okouzlil a svedl dokonce i ji, když se rozhodla, že se mnou víckrát svést nedá. Jakmile mě to naučila, hrdě jsem to uplatňoval. S pomocí slov - prostých, poetických, úchvatných slov - jsem pletl hlavu dokonce Batšebě a přemáhal její přísně odmítavé postoje, aniž jsem ustoupil v čemkoli praktickém, co žádala oplátkou. Díky talentu, kterým mě obdarovala, jsem s požitkem a bezohledně těžil z jejích starých slabostí. Chrlil jsem proudy a kaskády slov, abych obměkčil a přemohl její skálopevné odhodlání držet si mě od těla a nepovolovat svým vášním.

„Počkej chvíli, Davide, kroť se, kroť se,“ poroučela mi přísně, tónem, který nasazovala pokaždé, když si bláhové umanula, že se mnou uzavře nějakou významnou dohodu. „Když chceš, abych tě milovala, musíš přijít s něčím konkrétním. Chci, abys mi něco upřímně slíbil.“

„Ametyst?”

„Chci, aby Šalomoun byl králem.“

„Toto je milá má,“ odpovídal jsem, přecházeje co nejrychleji do slovního útoku. Dlaněmi opřenými do ramenou jsem ji zatím tlačil dozadu. „Ona pase mezi liliemi,“ řekl jsem třeba. „Moje milá je moje a já jsem její. Tvé prsy jsou jako dva koloušci, dvojčátka gazelí. Vlasy tvé jsou jako stáda koz, zuby tvé jsou jako stádo ovcí před stříháním. Krásná jsi, lásko moje, hle, jak jsi krásná. Óóóóóch, ty mrcho. Óóóóóch, óóóóch, óóóóch, ty mrcho.“ Prostě jsem začal říkat pravdu.

„Och Davide, Davide,“ zavzdychala hlasitě v ohromené extázi, zavířila očima v důlcích a sesula se ochotně na gauč. „Kam na taková slova chodíš?“

„Vymýšlím si je.“

„Chceš si zapíchat?“

Batšeba byla jediná z mých žen a konkubín, která mívala orgasmus. A jak to tak vidím, Abíšag bude druhá. Pokud se mi poštěstí spojit vůli s energií. Abigail se ke mně tiskla ráda a celá rozkvetla, když si mohla odpočinout od samoty, strachu 61$

a tesknoty, proti nimž se mé velké ruce na jejích zádech klenuly jako nedobytná hradba. Michelangelo nechybil, když mi udělal obrovské ruce. Abigail by uvítala, kdybych s ní spal každou noc, ale byla příliš taktní, než aby si o to řekla. Abigail byla jediná žena v mém životě, která mě opravdu milovala. Teď se mi po ní stýská. Při každém rozbřesku cítím, že se mi po ní stýská víc než za předešlého úsvitu. Ráno mi bývá nejhůř. Abigail by šílela, kdyby věděla, jak špatně spím a jak ztracený si připadám. Snažila by se něčím zmírnit tu němou melancholii, která mě souží, když nemohu spát nebo když spím a probudím se z fádních polozapomenutých snů, ve kterých se sice neděje nic neblahého, ale které mě přesto naplňují zoufalstvím. Z mých tří skutečných manželek jen Batšeba vybuchovala v posteli jako Kananejka nebo skučící opice nebo jako některé z těch chlípných moábských či midjánských žen, které Mojžíš mamě odháněl od svého tábora. Zpočátku mě ty nenadálé záchvaty zběsilého křiku a neovládaného sténání a svíjení několikrát vylekaly.

„Óóóóch, óóóch, óóóóch, ty mrcho!“ Tento blažený a poetický výraz jsem poprvé slyšel od ní.

„Kde ses naučila dělat takové věci?“ zeptal jsem se ve své nevinnosti.

„Některé moje první kamarádky byly děvky.“

Když Batšeba vidí, jak mě Abíšag opatřuje, neprobouzí to v ní sebemenší žárlivost. Ba ani tu spontánní energii, s jakou bezdětná Sára nabídla Abrahámovi svou služku pro zplození potomka a zpoza stanu je k tomu pak ponoukala. Batšeba nemá v povaze dávat. Má v povaze brát. Je na to pyšná, tahle moje žena, a já taky. Když se člověk do někoho zblázní, líbí se mu na něm chyby, které by mu u jiných byly protivné. Někdo jiný by ji za to, jak je ke mně necitlivá, možná chtěl udeřit. Někdo jiný by jí nerozuměl tak, jak jí rozumím já, nebo by si jí tolik necenil.

„Je ti dnes tepleji?“ je asi tak všechno, co se přinutí říct k mému podlomenému zdraví. „Nějak hubneš. Tahleta ti nepomůže. Co říkáš na tu hostinu, kterou pro nás chtějí vystrojit? Je něco nového? A nač to všechno nakonec je?“

To je jiná žena než ta horečně panovačná, kterou jsem si

62$

kdysi vzal do paláce. Škoda že už není tak žárlivá. Ve shodě s tradicí mi po svém příchodu nabídla nejpůvabnější ze svých služek jako souložnici a milostnici, ale s cílevědomým a ponuře odhodlaným výrazem dodala, že jestli to přijmu, uřeže mi koule.

„Nedovolím, aby se na mně pásla očima. Tahle nikdy.“ Stejně potěšen jsem býval, kdykoli se jí podařilo zadržet mě, když jsem šel kolem jejích komnat za nějakou jinou ženou z mého harému, která se mi momentálně zalíbila. S rukama v bok a s hlavou nachýlenou k rameni mě u svých dveří zastavila despotickým hlasem, který si vynucoval respekt.

„Kam si myslíš, že jdeš?“ zeptala se zpravidla. „Přicházíš právě včas. Zvedni si sukni.“

A během několika vteřin jsme byli znovu na její matraci a se sukněmi vykasanými až ke krku jsme kopulovali tak bouřlivě, že z nás bylo to nejposedlejší zvíře se dvěma hřbety.

Teď poučuje Abíšagu. Když zahlédla, že jsem na ni položil ruku, všiml jsem si, že v ní zablikal zájem. Naklonila se o něco blíž a zahleděla se na mě a na mou panenskou družku s pozorností tak dychtivou jak ještě nikdy. Od té doby se dívky občas vyptává mdlým, ospalým hlasem na její myšlenky a minulost, aby ukojila jakousi svou doutnající zvědavost.

Abíšag má Batšebu v posvátné úctě a vždycky na ni hledí s vytřeštěným, zbožňujícím pohledem, jaký patří k legendě. Odpovídá, že je tak snědá od slunce, protože na matčino přikázání pečovala o rodinné vinice v Súnemu. Jejím největším přáním je, aby zde každého potěšila, všemožně se snaží, aby ji všichni měli rádi. Moje žena, aniž zvedne tvář z dlaně, suše odpovídá, že snažit se lidi potěšit není nejlepší způsob, jak toho dosáhnout.

„Co chceš se starou bábou jako jsem já,“ odmítla posledně můj návrh, „když máš mladou holku, jako je ona?“

Co ji znám, spřádala vždycky plány tak spletité, že se nemohly uskutečnit, a časové rozvrhy pro cíle tak dalekosáhlé, že se nedaly dosáhnout. Naprosto jí chybí myšlenková ukázněnost nezbytná k tomu, aby její lži zapadaly jedna do druhé. Mám na její podvody lepší paměť než ona. Batšeba

63$

lhala o všem a neříkala pravdu o ničem. Její liliově bílá tvář se polila sytým šarlatem, kdykoli jsem ji chytil při některém ze zhoubných rozporů, do kterých jsem ji záludně zapletl; a potom se vždycky rozesmála, z plných plic a bez nejmenších rozpaků, a svým nekajícným a obdivuhodným postojem mi pokaždé připomněla obraz, který jsem si udělal o Abrahámově oražené Sáře, i když Batšeba nebyla nikdy tak statečná a srdečná.

Sára měla daleko větší elán. Když byla neplodná, dala Abrahámovi Hagar, aby plodil s ní. Hagar přišla do jiného stavu, ztratila respekt ke své paní a vyvyšovala se nad ni svým těhotenstvím. Sára se do drzé holky pustila a vyhnala ji do pouště. Plačící Hagar se odvážila zpátky, teprve když se objevil Hospodin a dal jí Své záruky. Taková byla, prosím, Sára, naše první židovská matka, na kterou jsem tak zatížený a hrdý.

Ale Abrahám byl taky výborný. Bůh řekl, že ho učiní otcem mnoha národů a že z něho vzejdou králové. Že jeho potomci se rozmnoží jako nebeské hvězdy a obdrží brány svých nepřátel. Zapomněl dodat, že to bude dlouho trvat. Abrahám, od přírody laskavý a mírumilovný, zvedl zbraň, aby vysvobodil svého synovce Lota z rukou únosců, a přesvědčivě diskutoval s Bohem o tom, že by měl při zničení Sodomy ušetřit byť jen tohoto jediného spravedlivého, než aby s ničemníky usmrtil poctivce. To už měl spousty dobytka, zlata a stříbra, a když se mu při božišti Mamra zjevil Hospodin v podobě tří neznámých mužů, seděl za denního horka ve dveřích svého stanu. I kdyby to byli jen projíždějící beduíni, reagoval by jistě právě tak pohostinně a spontánně, a když je pozval, aby si šli umýt nohy, byl ztělesněná noblesa a etiketa.

„Odpočiňte si pod tím stromem. Dám přinést trochu vody.“

Odkvapil do stanu instruovat Sáru.

„Rychle vezmi tři míry bílé mouky, zadělej a připrav podpopelné chleby.“

Pak se rozběhl k dobytku a vybral mladinké dobytče, které chtěl připravit s máslem a mlékem. Jíst maso s máslem a mlékem bylo tenkrát ještě košer. Zatímco jedli, stál u nich

64$

ve stínu dubu. Po jídle si utřeli ústa a zopakovali Abrahámovi zprávu, kterou už jednou dostal, totiž že Sára mu porodí syna. Abrahám se zamyslel. Sára, která poslouchala ve dveřích, to proroctví slyšela. Zasmála se. Bůh to věděl.

„Pročpak se Sára směje?“ zeptal se Bůh.

„Já jsem se nesmála,“ zalhala Sára.

„Ale smála,“ trval na svém Bůh. „Já vím, že smála. Proč? Myslíš si, že pro Mě může být něco těžkého?”

Abrahám a Sára jsou jediní lidé, o kterých vím, že se při hovoru s Bohem zasmáli.

Ví Kristus, že bych se často rád zasmál taky. Zasmál bych se i teď. Ale sám vím nejlíp, že zdaleka nejsem takový typ jako Abrahám, ani tak ochotný a poslušný služebník. Abrahám byl asi světec. Nebo hlupák. Byl ochoten poslechnout, když ho Bůh zkoušel příkazem, aby přivedl synka Izáka na horu, postavil oltář a obětoval na něm své dítě.

„Otče,“ řekl Izák, když přinesl dříví. „Hle, oheň a dříví je zde. Kde je však beránek k zápalné oběti?“

Abrahám řekl: „Můj synu, Bůh sám si vyhlédne beránka k oběti zápalné. Pojďme spolu.“

Abrahám postavil oltář. Narovnal na oltář dříví. A vztáhl ruku po obětním noži, aby zabil svého spoutaného syna. Teprve pak na něj zavolal z nebe Hospodinův anděl a zvěstoval mu, že v houští uvízl za rohy beran, kterého má obětovat místo syna. Bůh ví, že tohle bych já neudělal, smlouva nesmlouvá. Když se Mu v hlavě vylíhl nápad zabít mé novorozeně, musel to všechno odedřít sám. Věděl, že pro to nehnu ani prstem. Ze všech sil jsem se modlil a postil, aby od toho upustil. Ale On své rozhodnutí nezměnil. Neměl jsem talent na to, abych Ho zviklal, talent vrozený Mojžíšovi a Abrahámovi. Ale Abrahám a Mojžíš byli zbožní muži, cele Mu oddaní. A já jsem nebyl nikdy zbožný ani oddaný. Nejsem Mu oddaný ani teď. Jestli chce Bůh to napětí mezi námi skončit, musí udělat první krok. Já mám své zásady; a mám příliš dobrou paměť.

Dali svému dítěti jméno Izák, což znamená „směje se“. Ten zplodil se svou ženou Rebekou dvojčata. Raději měl Ezaua, ale Rebeka přála víc Jákobovi, a Izák se asi nijak moc

65$

nesmál, když s očima zastřenýma šedým zákalem a s ústy plnými laskomin na chutnou zvěřinu poznal, že ho podfukem přiměli, aby požehnání patřící Ezauovi dal Jákobovi, který na sebe navlékl kůzlečí kožky, takže vypadal jako jeho chlupatější bratr. Izák pak musel vyslechnout Ezauův výkřik bezmezného zoufalství, který se musí zadřít snad do každého lidského srdce.

„Požehnej mně, také mně, otče,“ prosil zděšeně Ezau a dal se do křiku a rozplakal se. „Pro mne už požehnání nemáš? Což máš jen to jediné požehnání? Požehnej mně, také mně, otče.“

Ach kolikrát to mohla být moje slova.

Ezau na Jákoba vztekle nadával, přísahal, že ho zabije.

„Rozdrtím mu nohy. Přerazím mu kosti. “

Ale když se příště potkali, Ezau byl tak naivní, že bratra, který mu vyfoukl prvorozenství a požehnání, objal se slzami lásky a sourozeneckého stesku. K tomu došlo poté, co Jákob s obrovským strachem poslal své čtyři rodiny napřed a zůstal celou noc sám na bezpečnější straně potoka, kde zápasil až do svítání s tajemným andělem, který mu poranil kyčli a při odchodu mu oznámil, že už se nebude jmenovat Jákob, ale Izrael.

Dodnes mu říkáme Jákob.

A myslím si, že ani Jákob, který byl tak hladký, jako byl Ezau zarostlý, se nijak moc nesmál, když se po svatební noci probudil a zjistil, že dívka v nevěstině roušce a košili, s kterou ležel na svatebním loži, není Ráchel, kterou měl dostat za sedm let těžké služby, ale její sestra Lea s krhavýma očima. Ráchel byla krásná a urostlá a Jákob ji miloval od jejich prvního setkání u studny. Lea měla zánět spojivek. Musel potom dřít u strýce Lábana dalších sedm smluvně stanovených let, aby dostal taky jeho dceru Ráchel.

Lea rodila jedno dítě za druhým. Ráchel neměla žádné a trochu jako by se opakovala historie se Sárou a Hagar. Ráchel, užíraná závistí, strčila Jákobovi na rohož svou služku Bilhu, aby počala potomstvo místo ní. Lea kontrovala svou služkou Zilpou a dala ji Jákobovi za ženu. Když se té orgiastické soutěže o větší počet porodů, vybičované řevnivými, horkokrevnými sestrami z Cháranu, účastnilo aktivně tolik

66$

žen, musel nebohý patriarcha souložit čtyřikrát denně jako blázen, a je div, že mu z toho nezačal měknout mozek. Trvalo pěkně dlouho, než Ráchel konečně porodila Josefa a potom Benjamína. V době, kdy odcházeli do Egypta, měl znavený stařec od svých čtyř žen dvanáct synů a dceru. Nabalzamovat ho byla jediná reálná možnost, jak mu splnit posvátné přání, aby jeho pozůstatky byly přeneseny zpátky do Kanaánu a uloženy vedle jeho otců v makpelské jeskyni naproti Mamre v Chebrónu. V makpelské jeskyni už spali Abrahám a Sára, Izák a Rebeka a Lea. Z těchto prvních rodin scházela jen Ráchel, která zemřela v poušti při porodu Benjamína a byla zabalena do plátna a zahrabána do písku.

Když Josef, pozdě narozený otcův miláček, dostal darem pestrobarevný plášť, bylo mu už sedmnáct, takže mohl být moudřejší a nechlubit se jím před těžce pracujícími bratry, žehrajícími na nechutnou protekci, které se tomuto nesnesitelnému rozmazlená dostávalo. A Josef měl sen. Všichni vázali snopy. Jeho snop se vztyčil uprostřed a snopy ostatních se mu uctivě klaněly. Já mívám horší sny. A v dalším snu viděl, jak slunce a měsíc jeho rodičů a jedenáct bledých hvězd představujících jeho bratry klesá z nebe a klaní se na jeho počest. Taky pěkný sen. Ale byl trouba, že to roztroubil. To bych ho chtěl zabít taky. A presto! Hodili ho do studně. A abrakadabra! Najednou hle: byl z něho velkovezír a faraón ho ustanovil správcem nad celou egyptskou zemí.

Tak se to nějak seběhlo, ne? Skoro jako by Bůh věděl, co dělá: jen proto, že kdysi prodali bratra do otroctví, byl v Egyptě a měl možnost je zachránit.

Až se naplnil čas Josefovi, vyžádal si, aby i jeho kosti byly přeneseny z Egypta do země, kterou Bůh přísahou slíbil Abrahámovi, Izákovi a Jákobovi. O to se postaral Mojžíš. A když Josef ve sto deseti letech zemřel, nabalzamovali taky jeho, úplně v poslední větě knihy Genesis. Balzamování tenkrát nebylo proti Mojžíšovým zákonům, protože ještě dalších čtyři sta let jsme žádné Mojžíšovy zákony neměli. Měli jsme jen smlouvu s Bohem a každým stoletím se ukazovalo, že byla od počátku velice nevýhodná. Abrahám své závazky dodržoval.

67$

Ale Bůh nedělal žádné konkrétní kroky, aby dostál Svým závazkům. Až jednou předvolal Mojžíše k hořícímu keři a řekl mu:

„Zuj si opánky. “

Mojžíš stál na posvátné půdě.

S nikým z celých našich dějin bych si tolik nepřál mluvit jako s ním. Moje náklonnost k Josefovi je nicotná vedle empatie, posvátné bázně a obdivné úcty, kterou chovám k Mojžíšovi. „P-p-p-proč já?“ byla ta nejtrefnější otázka, jaká z toho vyjeveného, skromného uprchlíka v midjánské poušti mohla vylézt. A vidíte, Mojžíš je udržel pohromadě a v Boží milosti celých čtyřicet let, navzdory všemožným protivenstvím a překážkám. Boha Jeho vyvolený lid znovu a znovu rozčiloval. Skuhrali a reptali na Mojžíše; kněží ho obviňovali, že si pro sebe osobuje příliš vysoké postavení, hříšníci smilnili a klaněli se modlám, a jeho sestra a bratr zpochybnili jeho autoritu kvůli etiopské ženě, kterou si vzal za manželku. Je doloženo, že manželské soužití Mojžíše a Etiopanky bylo harmonické. Jen jednou na něho křičela, že je špinavý Žid, a to potom, co na ni křičel, že je černá držka.

Toho povyku v poušti. Sotva se nad faraónovými vozy zavřelo Rudé moře, začali zapomínat na přísné egyptské dozorce, kteří je nelítostně honili do práce a ztrpčovali jim život tvrdým poddanstvím. Vzpomínali na hrnce masa a na chléb, který jídali do sytosti, na pórek, melouny a okurky.

V Refídimu reptali proti Mojžíšovi, protože neměli vodu.

„Proto jsi nás vyvedl z Egypta?” vyčítali mu. „Abys nás, naše děti a stáda umořil žízní?“

Bůh je přivedl k vodě. Seslal jim manu z nebe, jeden ómer denně na osobu, což je desetina éfy, ale po čtyřiceti letech s ómerem many denně reptal lid znovu a žádal víc než pořád manu. „Mana, mana, samá mana,“ křičeli. „Vzpomínáme na ryby, které jsme měli v Egyptě zadarmo, a na okurky a melouny a pórek a cibuli a česnek. Kdo má sníst tolik many? Proto jsi nás vyvedl z Egypta?“

Bůh jim znovu poslal křepelky, a potom křepelčí maso otrávil, ještě když je měli v zubech, takže nastala pohroma. Pak se v Něm vyznejte. Postavit tohle, postavit tamhleto,

68$

tenhle druh dřeva na jednu věc, tamhleten na jinou, a nevařit kůzle v mléce jeho matky. Proč? To neříká. Čistě naschvál, jestli vás zajímá můj názor. Zajímejte se, jaký názor má On. Když tančili kolem zlatého telete, byli nazí jako pohani. Jednoho starce ukamenovali za to, že v den odpočinku sbíral dříví. Kórach se vzbouřil se svým levitským rodem kvůli většímu podílu na kněžských povinnostech; dožadovali se práva zapalovat kadidlo. Vzbouřili se Rúbenovci. Mnoho dětí Izraele znovu a znovu uctívalo jiné bohy. Jeden muž si před očima celé pospolitosti přivedl Midjánku a ležel s ní ve svém stanu a oběma jim proklál břicho Pinchas, syn Eleazara, syna kněze Árona, který tak odvrátil další pohromu. Miijam zemřela. Áron zemřel. Ale Mojžíš vedl ostatní dál. Měl k dokonalosti tak blízko, jak jen člověk může mít. Pro sebe nic nežádal, a nic nedostal. Jsem tak zpupný, že si přeju být skromný jako on, a jsem tak skromný, že vím, že je to zpupnost. Když sestupoval z hory, kde spatřil Boha, tvář mu zářila, a lidé se báli k němu přiblížit. Hodně taky odmlouval a jednou se na Boha dokonce utrhl, když slyšel, že celé rodiny pláčou hladem, každá u vchodu do svého stanu.

Vzplanul v něm hněv a zeptal se Hospodina: „Proboha, kde mám vzít maso, abych je nasytil? Proč mi to děláš? Co jsem Ti kdy udělal, žes na mě vložil všechen tento lid jako břímě? Komu je to zapotřebí? Copak jsou to moje děti, abych za ně odpovídal a poslouchal jejich pláč, když nemají co jíst? Jak k tomu přijdu? Jak dlouho ještě to bude trvat?“

„Řekl jsem ti, že to učiním postupně,“ připomněl mu Bůh, „dokud se nerozplodíte, aby země nezpustla a aby se k vaší škodě nerozmnožil hmyz a polní zvěř. Varoval jsem tě, že to neudělám za jeden rok.“

„Ale za dvacet, třicet, čtyřicet?“ protestoval nevěřícně Mojžíš. „Já už dál nechci. Je toho moc, je to nad mé síly. Odpusť nám a vysvoboď nás hned teď, a jestli ne, tak mě, prosím Tě, vymaž z knihy, kterou píšeš. Než takhle dál, to raději umřu. Jestli jsem u Tebe kdy nalezl milost, raději mě zabij, ať se nemusím dívat na svoje trápení.“

„Jen do Něj, Mojžíši!“ chce se mi zavolat, kdykoli si na jeho slova vzpomenu. „Takhle se na Něj musí!“

69$

A Hospodin se zastyděl za zlo, které chtěl učinit Svému lidu. Ale právě po tomhle Mojžíšově výbuchu seslal tolik křepelek, že se v nich topili, a než maso rozžvýkali, poslal na ně nemoc. Kdo zvítězil? Kdo byl v právu?

Potřebuji zodpovědět pár otázek.

Chci mluvit s Mojžíšem. Rád bych mu vysvětlil, že když se mi nelíbí má socha ve Florencii, neznamená to, že se mi nelíbí ta jeho v Římě nebo že mu tu svou vyčítám. Je skvělý. Potřeboval bych jeho radu. Chtěl bych, aby mi dal pár tipů, jak líp vycházet s Bohem, jak skončit to dlouhé mlčení mezi mnou a nebesy, aniž bych obětoval svou důstojnost. Jednou jsem si vzpomněl, jak se Saulovi s pomocí čarodějky v Éndóru podařilo mluvit v předvečer bitvy v Gilbóa s duchem proroka Samuela, a přísně tajně jsem se rozhodl zkusit to s duchem samotného Mojžíše. Co jsem mohl ztratit? Věděl jsem, že když si budu zadávat s čaroději a čarodějkami a dalšími vyvolavači známých duchů, poruším zákony a přestoupím přikázání. Ale byl jsem král. Byl jsem v depresi, neměl jsem už svého Boha a cítil jsem, že ztrácím moc. Když člověk nemá Boha, obrací se k věcem, jako je magie a náboženství.

Šel jsem tedy k nekromantovi, spolkl jeho prášky, zatočil se jako derviš a vlezl do jeskyně. Opakoval jsem zaříkadlo. Svítila jen jedna lampa. Dal jsem si na hlavu komickou čepici. Podle pokynu jsem si přitáhl kápi k obličeji a volal Mojžíšova ducha. Místo něho se zjevil Samuel.

„Prokrista,“ vykřikl jsem otráveně. „Co tady děláš?“ „Poslals pro mě?“ řekl Samuel a upřel na mě oční důlky. Jako duch nebyl o nic méně studený než jako člověk. „Poslal jsem pro Mojžíše. Nepleť se do toho.“

„Chceš, abych ti řekl, co se stane?“

„Zacpu si uši,“ varoval jsem ho. „Nebudu poslouchat. Pošli mi pro Mojžíše. Tebe nechci.”

„Odpočívá. Je dosud velmi unaven.“

„Řekni mu, že s ním musím mluvit. Určitě ví, kdo jsem.“ „Je hluchý jako pařez.”

„Neumí číst ze rtů?“

„Je už skoro slepý.”

„Když umíral, viděl dobře.”

70$

„Smrt někdy změní lidi k horšímu,” řekl Samuel pohřebně. „Znovu začal koktat, a hůř než kdy předtím.”

„Řekni mi jedno,” požádal jsem ho a hltal jsem odpověď dřív, než jsem položil otázku. „Kde je?”

„Sedí na skále.”

„Je v nebi? Je v pekle?”

„Nebe není. Peklo není.”

„Nebe není? Peklo není?”

„Jen ve tvé duši.”

„Je skutečně mrtvý?”

„Od hlavy k patě.”

„A kde je ta skála?” vybafl jsem mazaně, abych ho nachytal. „Odkud jsi přišel ty? Kde pobýváš, když nejsi tady (mirv1)?”

„Nechej si hloupé otázky,” odpověděl Samuel. „Chceš, abych ti řekl, co tě čeká, nebo ne?”

„Přísahám, že nebudu poslouchat.”

„Vždycky jsem měl pravdu.”

„Nacpu si vatu do uší. Nechci slyšet ani slovo. Neřekl jsi Saulovi, že padne v té bitvě? A že Jónatan a další dva jeho synové padnou taky a že mužové izraelští budou rozprášeni a opustí města a prchnou?”

Samuel se přiškrceně uchechtl. „A nesplnilo se to?”

„Proto od tebe nechci nic slyšet. Proč šel dolů a bojoval, když to věděl? Proč na ně nepočkal na kopcích a neudeřil na ně odtamtud? Na partyzánskou válku jsme machři. Určitě ho přepadla touha po smrti.”

„Byl to jeho osud, Davide.”

„Blbost, Samueli,” řekl jsem mu. „Jsme Židé, ne Řekové. Řekni, že nás čeká další potopa, a naučíme se žít pod vodou. Osud je povaha.”

Friedrich Nietzsche by mi rozuměl. Jestli je osud povaha, nemají dobří žádnou šanci. V takové moudrosti je mnoho žalu. Kdybych v mládí věděl, jak mi bude ve stáří, asi bych filištínského bohatýra Goliáše pěkně zdaleka obešel, abych toho mameluka nemusel zabít a nerozběhl se po cestě k úspěchu, která mě nakonec přivedla do tak mizerného duševního stavu, v jakém jsem dnes. Minulost nemá žádnou cenu, když se jí přítomnost nevyrovná.$

(3)

DEN, KDY JSEM ZABIL GOLIÁŠE$

Kdo by tomu věřil? Kdo by věřil, že mě v dolině Éle čeká štěstí, když jsem toho dne šlapal do Sóka se svým oslem, rodinným sluhou a vozíkem se zásobami od otce v Betlémě a viděl, co se děje? Já ne. Ani trochu ne. Ani za milión let bych tomu absolutně nevěřil, kdyby se to nepřihodilo zrovna mně. Jeviště pro můj vrcholný nástup musel připravit učiněný mistr.

Když jsem se objevil na scéně, přicházel jsem s chleby a praženým zrním pro mé tři bratry a s deseti homolkami sýra pro jejich plukovníka, který velel asi dvaapadesáti dobrovolníkům ze severního Judska. Dolina Éla leží v severním Judsku a naše rody se tenkrát rozhodly, že města a městečka vyšlou pomocníky Saulovi, který se pokoušel odrazit nejnovější vpád Filištínů. Hlavní oporou naší obranné linie byly toho dne stovky a stovky vychválených Benjamínovců, ale ani jediný z nich si nevšiml mého příchodu. Benjamínovci ovšem inteligencí nikdy nevynikali. Spíše se proslavili potrhlostí, divokostí, zběsilostí a pudovostí. Copak jednou neznásilnili konkubínu levitského poutníka, že z toho měla smrt?

„Benjamín,“ předpověděl starý Jákob výrokem, který dnes známe z jeho poněkud rozvláčného a nanejvýš kuriózního požehnání proneseného na smrtelném loži, „bude svůj úlovek rvát jako vlk. Co odvlekl, bude požírat ráno, večer se bude dělit o kořist.”

A nebyl ten magor Saul, můj král a budoucí tchán, Benjamínovec?

Můžete se divit, že jsem brzy začal nehorázně opovrhovat všemi Izraelity a Judejci, když jsem viděl, jak se tisknou k zemi, jako by je mohl zničit už jen pohled na Goliáše nebo jeho hlas? Téměř okamžitě jsem dokázal analyzovat povahu slepé uličky, ve které obě armády vězely přesně čtyřicet dní. Téměř s nemenší rychlostí jsem instinktivně odhalil, jaký je pravděpodobný způsob jejího zdárného vyřešení. Od té chvíle mě nemohlo nic zadržet. Nejsem vždycky dokonalý posuzovatel lidského charakteru, ale nikdy se nestane, že bych nepoznal zlatou příležitost, která se mi nabízí na stříbrném talíři, nebo že bych nevyužil jedinečné možnosti, která je na dosah. Sotva mi začalo docházet, jak to bude všechno jednoduché, hlava mi z toho šla kolem.

75$

„Co dá král tomu, kdo se s tímhle Filištínem utká a zabije ho?“ musel jsem vykřiknout na své bratry, když mě napadlo, že jsem možná ten, koho osud předurčil, aby přemohl Goliáše.

„Co je ti po tom?“ opáčil Elíab, nejstarší z mých bratří, a poručil mi, abych šel domů. Byl to blbec. A další dva taky za moc nestáli.

Místo abych poslechl, vrátil jsem se k vozíku pro vlněný plášť a přenocoval jsem na zemi v ústraní, nad malým oddílem mužů z Gatu natěsnaných do průrvy za žlutým skalním výběžkem trčícím ze stráně. Nesmírně jsem se zaradoval, když jsem z jejich obezřelého hovoru poznal, jak hrozný mají strach. Jako by celou tu situaci naordinoval lékař. Stále pevněji jsem věřil, že zítřek bude můj šťastný den, a začal jsem uvažovat, není-li přece jen nějak kosmologicky významné to překvapující proroctví, které pronesl Samuel přede dvěma lety, když na své podivné pouti s rezavou jalovicí dorazil do Betléma, potřel mi tvář vonným olejem a řekl, že Bůh mě vyvolil za krále. „Saul skončil a ty začínáš,“ řekl mi při tom pomazání. I s bylinnými přísadami jeho olej spíš smrděl než voněl. Od té doby mě nic zvláštního nepotkalo.

Nazítří ráno, v den, kdy jsem zabil Goliáše, bylo samozřejmě teplo, sucho a zářivě jasno. Zimní úroda byla sklizena. Fíkovníky nasadily první plody a voněly kvítky vinné révy. Další rok minul a znovu nastal ten překrásný, libý čas, kdy králové táhnou do boje. Pro takové psaní o přírodě jsem měl vždycky talent a s plnou smyslovou silou jsem ho projevil ve slavném písňovém cyklu, mylně připisovaném mému lenivému a nanicovatému synu Šalomounovi. Lijavce přešly, byly tytam, čas ptačího zpěvu přišel. Není to nádherný popis? Po zemi se objevovaly květy. Naše lože bylo zelené. Vymyslel by Šalomoun takové obrazy? Nene, můj flegmatický syn Šalomoun nikdy, ten by nepoznal mladého jelena od laně, ani kdyby mu šlo o krk. Mimo jiné se lišíme v tom, že nemá žádný cit, zatímco já jsem měl citu vždycky ažaž. Když jsem poprvé spatřil Abigail - opásán do boje a žízniv pomsty na pochodu do Karmelu - , ztvrdl mi úd jako ořech a s plachou skromností jsem jej před ní zastřel složenými novinami.

76$

Ach, jak se mi napjaly uši každého jara, když drsná zima pominula a v zemi bylo slyšet hlas hrdličky, oznamující, že je čas k novému boji. Válka - nebo vroucné přilnutí k dogmatům všeho druhu - je nejúlevnější lék na hrůzy samoty, kterou nám ukládá náš vnitřní život. Věřte mi, já to vím. Problém samoty, kterou trpím, je v tom, že ji společnost druhých nikdy nedokázala vyléčit. Kdežto válečné tažení vždycky.

Nezapomínejte, že na své dlouhé a náročné životní dráze jsem neprohrál jedinou válku a neutržil jedinou ránu. Nevím, co znamená porážka. Najděte na mém těle škrábnutí od nepřítele a daruju vám lán ječmene anebo dvě své manželky. Toho epochálního jitra jsem se časně vzbudil a dychtivě přiblížil k okraji nevelkého srázu, abych podrobněji zvážil všechny faktory té neuvěřitelné slepé uličky. Co jsem uviděl, potvrzovalo správnost mé inspirace z předešlého odpoledne. Nenalézal jsem žádný kaz.

Ta podívaná si prosila o popis. Nesčetné šiky Filištínů zbudovaly své tábory na horských úpatích na protější straně doliny. Saul proti nim umístil své izraelské a judské na vyšších úpatích po druhé straně. Písečnou pláň mezi vojsky téměř symetricky dělil mělký potok podobný měřicí pásce.

Jak sílilo světlo a teplo nového dne, rostlo s každou minutou napětí. Všichni na naší straně čekali, až se znovu objeví Goliáš. Vzduch žhnul záblesky z filištínských táborů. Filištíni byli zvyklí na kovovou zbroj, kdežto my ne, a brzy se zdálo, aspoň chvílemi, že záře vycházejícího slunce se odráží od jakéhosi čarovného jezera, v němž se roztavil všechen naleštěný kov, který měli na sobě, který třímali a ve kterém jezdili. Nevěřili byste, kolik tam bylo blyštivého kovu, kolik měli železa a mosazi. Jestliže jsme zaujali bojové postavení na vyšších svazích než oni, byl k tomu dobrý důvod: měli jsme z nich zoufalý strach, neboť dosud nenastaly časy, kdy by izraelský lid mohl vyhnat z dolin či plání všechny obyvatele vlastnící vozy ze železa.

Hle, železné vozy v ohnivém a děsivém množství. Hle, husté řady filištínských lučištníků. Hle, heraldi s purpurovými korouhvemi a skvostnými trubkami z jednoho kusu stříbra.

77$

Přesně tak jsem si válku vždycky představoval a mladistvé tváře se mi nad nepřebemostí té nádhery jen tetelily. S žasnoucím očekáváním jsem hleděl na oslnivé formace filištínských pěšáků, převyšujících vzrůstem všechny ostatní národy v Palestině, božsky hrozivých se svými dvoubřitými železnými meči, které by jediným máchnutím rozdrtily naše kyje, sekyry a palcáty a zahnuté bronzové meče na rukojetích z křehkého dřeva. Měli jsme ale štěstí, co? A taky novou zkušenost. Při všech našich legendárních schopnostech a zdravém rozumu, při všech těch užitečných radách, které dal Bůh Abrahámovi, Mojžíšovi a Jozuovi, jsme se potřebovali poučit z trpké zkušenosti s Filištíny, že železo je tvrdší než bronz a že dvojbřité rovné meče s hrotem jsou kvalitnější než naše krátké, hákovité a nabroušené jen z vnější strany. To je hlavní důvod, proč nás ve všech pěti Mojžíšových knihách vidíte tak často srážet hlavy a tak málo bodat, vrhat a střílet. S kyjem nebo sekyrou nebo mečem, který vypadá jako naopak nabroušený srp, se totiž dá většinou jen srážet hlava. Těch pár kopí a oštěpů, které jsme měli, jsme ukořistili v potyčkách s Filištíny nebo našli po jejich zmateném ústupu, když na ně Saul triumfálně zaútočil u Mikmásu. To musela být bitva! Ale kdo věděl, jak se s takovými zbraněmi zachází? Saul mě svým kopím minul při každém ze tří vrhů, kterými mě chtěl zabít, a to jsem seděl jen šest metrů od něho a vůbec jsem se nekryl. Netrefil se ani do Jónatana z druhé strany královské tabule, tenkrát večer, když se mě Jónatan zastal a pokoušel se o přímluvu. Třeba v něm někde přetrvávalo zrnko zdravého rozumu a v hloubi srdce nás doopravdy zabít nechtěl, nebo aspoň ne takhle a sám. Vím, že jakmile jsem se stal králem, dával jsem vždycky přednost tomu, aby za mě zabíjeli druzí.

Tenkrát v dolině Éle byli Filištíni bezpochyby o třídu lepší než my. Ale neměli dost zkušeností s bojem v kopcích a neměli žádný plán, jak nás přepadnout a neztratit šanci na úspěch. Jejich vozy se mohly pohybovat jen po rovině, jinak nebyly k ničemu. Proti jejich lučištníkům jsme měli přirozenou záštitu ve skalách a jeskyních, kde jsme zaujali svá postavení. Kdyby proti nám bláhové vyrazili zdola se svými

78$

vozy, lučištníky a těžkou zbrojí, vrhli bychom se na ně jako leopardi. Tak hloupí nebyli.

Ale bezmocní jsme byli také my, protože přece jen měli vozy a lučištníky a těžkou zbroj, a až do mého vystoupení se nestalo, aby se Izraelita dal do boje na rovině, aniž použil nějakého tajného nebo psychologického triku, nebo aniž se mu dostalo nadpřirozené pomoci ve formě nějaké vzácné přírodní úchylky.

Takže nemohli nahoru. A my jsme nemohli dolů. Proto každé ráno a každé odpoledne vysílali svého nejsilnějšího bojovníka Goliáše, aby nás potýral posměšnou výzvou k souboji muže proti muži. Dělal hrozitánské kroky a vykračoval ztěžka, chvástavě a netrpělivě. Šel tak rychle, že jeho přetížený štítonoš mu vůbec nestačil, a když dopochodoval od stanů svého vojska k potoku, zvrátil hlavu a opakoval svou pokořující provokaci. Bylo suché a ukrutné vedro, a přesto přišel v mosazné přilbě a mosazném pancíři, který sám o sobě vážil jistě kolem pěti tisíc šekelů. Na nohou měl holenní brnění a na ramenou mosazný krunýř a vypadal spíš jako řecký válečník u Tróje než jako osídlenec z bažinatých přímořských nížin jižní Palestiny poblíž Sinaje. Násada jeho oštěpu byla jako tkalcovské vratidlo a měla obrovskou železnou hlavici. Podle mého odhadu byl přibližně šest loket vysoký - možná šest loket a jednu píď, připustil jsem, abych mu nekřivdil.

Co s ním? Saul a jeho generální štáb se o tom radili čtyřicet dní. Naši lučištníci by ho mohli zahnat, usmrtit nebo pokud by neustoupil, zranit, ale my jsme žádné lučištníky neměli. Už tehdy jsem zjistil, že použít lukostřelce s maximálním taktickým účinkem je krajně nesnadné, když žádné lukostřelce nemáte. Kdybychom lukostřelce měli, k ničemu by nám nebyli, protože jsme neměli luky a šípy. Kdybychom měli luky a šípy, nevěděli bychom, jak s nimi zacházet. Ano, už tenkrát jsem si představoval že jednou své vojáky naučím zacházet s lukem a šípem, budu-li kdy nějaké vojáky mít a seženeme-li luky a šípy. Najdete to zaznamenáno v knize Jašerově - pokud kdy najdete knihu Jašerovu. Další rozhodnutí jsem učinil stran filištínského železa: chtěl jsem je mít.

79$

Proč jsem chtěl filištínské železo? Já vám povím proč. Víte, co se stalo pokaždé, když filištínské železo zaútočilo na chytré židovské mozky? Židovské mozky vytekly, to se stalo. To taky najdete v knize Jašerově, pokud knihu Jašerovu najdete.

Když se Goliáš konečně zastavil a promluvil, jeho hlas se jasně nesl dramatickým tichem, které na dolinu padlo, sotva vykročil, a zřetelně bylo slyšet jeho slova. Z okraje srázu, který jsem si vybral, jsem slyšel, jak bez nejmenší změny slovníku opakuje, co jsem od něho slyšel už předešlého podvečera. Můj respekt k němu značně ochabl, když mi došlo, že se svou řeč naučil nazpaměť a nelibuje si v improvizaci. Ale co se dá čekat od Filištína? Copak si můžete pochutnat na vaječném bílku?

„Proč vycházíte a řadíte se k bitvě proti Filištínům?“ zahřímal a pokračoval prohlášením, které bez jediné variace pronášel každé ráno a každé odpoledne už po čtyřicet dní. Všichni v izraelské armádě se zhrozili a zděsili. A nenapadlo je jiné řešení než ležet na zemi a zalézt hlouběji do svých děr a zákopů a zatínat prsty do země, jako by jim hrozilo, že z ní spadnou. „Což nejsem já Filištín a vy služebníci Saulovi?” vysmíval se jim hlasem, který v horských roklích za námi duněl jako exploze a v Alpách či Himálaji by strhl sněhové laviny, kdybychom byli Evropané nebo Asiati a shromáždili se k boji v mrazivém podnebí. „Vyberte si někoho, ať ke mně sestoupí. Když mě v boji přemůže a zabije mě, budeme vašimi otroky. Avšak jestliže já přemohu jeho a zabiji ho, budete vy našimi otroky a budete nám sloužit. Potupil jsem dnes izraelské řady. Dejte mi někoho, ať spolu můžeme bojovat. Jinak se vraťte do svých jeskyní a stanů a chýší a nechte nás jít, kam se nám zlíbí.”

V tichu, které zavládlo po jeho slovech, bylo slyšet snad jen těžký dech luční kobylky. Musím přiznat, že když jsem ho uviděl poprvé, srdce mi zůstalo chviličku stát. Když jsem ho viděl podruhé, musel jsem se hlasitě smát.

Protože tady, na naší straně doliny bylo téměř sedm set vybraných zručných Benjamínovců, vesměs střelců z praku, kteří uměli s vražednou rychlostí střílet právě tak dobře levačkou jako pravačkou. A bylo tam na tisíc nafoukaných

80$

protijudských chytráků z Efrajimu, kteří při vší nabubřelé pýše na svoje vinice a svoje elitářství asi ještě pořád neuměli vyslovit slovo „šibolet“ jinak než „šibolet“, i kdyby jim šloo život. Byli tam muži z Manasesu a stovky a stovky z našich dalších kmenů na severu a západě, které uposlechly Saulovy výzvy. Byli jsme tam my, vyvolený lid Boží, pokud tomu věříte, a každý z nás aspoň částečně pocházel z chytré Sáry a schopného Abraháma. Ale cosi shnilého v genech zřejmě poškodilo myšlenkové pochody všech přítomných kromě mne, protože v žádném jiném mozku než v mém se nezrodila ta prostá úvaha, že s Goliášem lze vyhrát souboj za úplně jiných podmínek, než jaké z jeho příprav na bitku plynou.

Upřímně řečeno, viděl jsem to tak, že Goliáš nemá vůbec šanci. Každý z vybraných Benjamínovců uměl kteroukoli rukou střílet kameny z praku na cíl vzdálený padesát metrů a ani jednou neminout. Když metali ploché kamínky se zubatým okrajem, dovedli sestřelit vinné hrozny ze stonku. Sám jsem v devíti případech z deseti dokázal sundat granátové jablko z větve na třicet kroků. Rozstřelit jablko tak, že z něj stříkala šťáva, jsem dokázal pokaždé. A Goliášův obličej byl větší než jablko. Mezi mosazí pancíře a mosazí přilby měl od krku k vlasům odhalenu holou kůži na ploše zvící urostlého perského melounu. Bylo téměř do písmene pravda, co jsem za chvíli řekl Saulovi ve stanu z kozí kůže a s plochou střechou, z něhož si udělal hlavní stan: skutečně jsem zabil lva, malého lva, když chtěl odnést jehně ze stáda, které jsem hlídal svému otci. Nejdřív jsem ho zmrzačil výstřelem z praku a pak zabil, a taky jsem omráčil - ne zabil - medvěda. S tím medvědem jsem trochu lhal.

Pást ovce je práce tak temná a samotářská jako cunnilingus; ale někdo to dělat musí. Býval jsem se stády celé týdny pryč z domova a věčně jsem měl v zubech stéblo trávy nebo na jazyku list pampelišky, cvičil jsem na lyru, skládal písně a strefoval se z praku do prasklých hliněných čutor nastrkaných na plot nebo do rezavých plechovek. Strefoval jsem se dokonce kameny do kamenů. Kromě hledání zaběhlých ovcí, při kterém instinktivně pomáhají naše kozy, inteligentnější než ovce, se toho při pasení mnoho dělat nedá, nanejvýš

81$

můžete odhánět divou zvěř, večer rozdělit ovce a kozy do různých ohrad, potom sníst studenou večeři a uložit se v plášti k hořícímu chrastí. Právě z této večerní činnosti jsem vytěžil své „oddělit ovce od kozlů a muže od hochů“, obraz, jenž zdobí tuším jeden z mých méně známých žalmů, nebo snad některé z mých přísloví, často připisovaných Šalomounovi či jiným autorům. Vím zcela jistě, že mé „oddělit ovce od kozlů“ je nejednou použito v textech toho přeceněného anglického pisálka Williama Shakespeara, jehož hlavní genialita spočívala ve vykrádání nejlepších myšlenek a veršů z děl Kita Marlowa, Thomase Kyda, Plutarcha, Raphaela Holinsheda a mých. Inspiraci ke Králi Learovi má přece ze mě a z Absolóna. Chcete mi to vyvracet? Kdo jiný než já byl každým coulem král? Myslíte, že by ten nehorázný plagiátor napsal Makbetha, kdyby nikdy neslyšel o Saulovi?

Ovšem pokud jde o popularitu nově vytvořeného úsloví, nic na světě nesahá po paty mému „Hospodin je můj pastýř”, šťastně vymyšlenému obratu, který - dnes už to mohu přiznat

- náhodně utrousila moje Batšeba v onom nedlouhém mezidobí, když ji přestalo bavit síťování krajek a vyšívání a než se zaníceně pustila do vynalézání reformek. Skutečně si myslela, že umí psát lepší verše než já!

Kdo ví, proč dílo přetrvává?

Hospodin přece není pastýř, můj ani nikoho jiného. A pojmenovat Ho tak je podle mě řečnická figura. Každý, kdo měl tu smůlu, že někdy pracoval jako pastýř, ví, že nazvat Hospodina pastýřem není pocta, ale rouhání. Proč by měl být Hospodin pastýř? Půl dne šlapete v ovčím trusu. Stříhání vlny je strašná práce, odporná, upocená dřina, a není divu, že se její konec tak bouřlivě oslavuje. Právě na takovou oslavu vylákal můj syn Absolón mého syna Amnóna a zabil ho. Jestli je Bůh skutečně pastýř, pak tou jednotvárností určitě trpí ještě víc než já a je asi taky dobrý střelec z praku. Pást ovce není zaměstnání pro bystré hlavy. Já jsem si cenil života ve zkaženém světě víc než idylických radovánek na pastvě.

V noci se tam člověk třese zimou, ve dne hledá, kde by se schoval před pražícím sluncem. Jak mu tam může být dobře? Co mě spojovalo s ostatními pastýři? O hudbu se zajímali

82$

málo nebo vůbec ne, a když jsem jim začal zpívat, zhusta po mně házeli odpadky.

Můžete se divit, že jsem byl nešťastný? Od rána do večera jsem se cvičil ve střelbě z praku, aby mi čas rychleji ubíhal. Věděl jsem, že jsem dobrý. Věděl jsem, že jsem pohotový. Věděl jsem, že jsem odvážný. A pokud jde o Goliáše, věděl jsem tenkrát, že jestli se k tomu srabovi nadupanému dostanu na pětadvacet kroků, dokážu mu do krku střelit kámen zvící prasečího kotníku takovou rychlostí, že mu prorazí zátylek a zabije ho, a věděl jsem ještě něco: věděl jsem, že když se mi to nepovede, můžu se otočit a zdrhat jako šus a kličkovat zpátky na kopec a do bezpečí celkem bez rizika, že by mě v té své zbroji honil.

Když jsem se k takovému tahu rozhodl, musel jsem začít pilně intrikovat, abych se prosadil. Svěřil jsem vozík dozorci a vrátil se na judské stanoviště jako velká voda, s ústy plnými siláckých řečí, abych na sebe okamžitě všechny upozornil. Věděl jsem, jaký dojem chci vyvolat, jaké komentáře chci vyprovokovat. Chtěl jsem je vyburcovat, rozdráždit a rozpálit, chtěl jsem, aby si o mně šeptalo celé ležení, takže by se zprávyo mé přítomnosti musely donést k Saulovi. „Co král udělá pro toho,“ vytruboval jsem, aby to bylo slyšet až v sousedních postaveních, „kdo zabije tohoto Filištína a sejme z Izraele potupu?“

„To tě nemusí zajímat,” řekl můj bratr Šama otráveně.

„Řekl jsem ti včera, že se máš vrátit domů,“ odpověděl mi zlostně bratr Elíab.

„Jasně, řekl ti včera, že se máš vrátit domů,“ přidal se Abínádab. „Kdo pase na stepi to ubohé stádo, když se tady flákáš?”

Dělal jsem uraženého. „Položil jsem vám jednoduchou otázku.”

„Na tvoje jednoduché otázky kašleme,” ozval se bratr Šama.

„Tvoje jednoduché otázky dobře známe.”

„Já ti dám jednoduché otázky,” šlehl po mně očima Elíab.

„Mně bylo hned jasné, že sem přilezeš a budeš se předvádět. Syp domů, syp domů, jsi ješitný a nezvedený kluk.”

83$

„Nevidíš, že máme starostí nad hlavu?“ řekl Šama a ukázal směrem ke Goliáši.

„Třeba bych vám pomohl,” řekl jsem.

„Nebuď směšný,” opáčil Elíab se zaťatými zuby. „Chceš tady zůstat a okounět při bitvě, co? Známe tvou drzost i tvé zlé srdce.”

„Jakou drzost?” zeptal jsem se drze. „Jaké zlé srdce? Nejsem drzý. Nemám zlé srdce. Ptal jsem se jenom, co král udělá pro toho, kdo zabije tohoto Filištína a sejme z Izraele potupu?”

„Co král udělá?” odpověděl nevěřícně velitel pluku a konečně jsem dostal žádanou informaci. „Co král udělá?”vykřikl ten dobrák podruhé a žvýkal svůj ranní příděl čerstvých datlí a syrové cibule. Nad tak šťavnatou kombinací se mi sbíhaly sliny. „Raději se ptej, co král neudělá. Nejspíš ho zahrne velkým bohatstvím, dá mu svou dceru a jeho rod osvobodí v Izraeli od daní.”

Byl jsem pochopitelně nadšen.

„Beze srandy?”

„Beze srandy.”

„Tak jak to,” zeptal jsem se co nejležéměji, „že se s ním nikdo neutká? Kdo jest ten neobřezaný Filištín, že tupí živého Boha?”

Na to se ke mně Elíab, Abínádab a Šama otočili se zaťatými pěstmi a žádali, ať okamžitě táhnu z bojiště domů do Betléma.

Udělal jsem na ně prstem takhle a jako hopsající sluneční paprsek jsem spěchal pletichařit na jiné stanoviště a mlít pantem skoro bez zastávky. To je k nevíře, tvrdil jsem s růžolící, bezstarostnou odvahou jedné skupině válečníků za druhou, že nikdo v izraelské armádě nevěří ve schopnosti živého Boha natolik, aby zkusil svou silu a chytrost v souboji s neobřezaným nepřítelem, jakkoli na pohled neporazitelným. Co si má potom prostý mladík z venkova jako já myslet? Zkrátka dráždil jsem a provokoval, probouzel jsem zvědavost. Hnal jsem se po bojové linii jako dech vánku. Tenkrát uměl každý z nás mladých hory přeskakovat a přes pahorky se přenášet s čilostí zcela nepochopitelnou pro hřmotné pomalé Filištíny, kteří do našich

84$

vesnic přidusali zničit sladkou révu a pak se nás mamě snažili zahnat. Všude jsem mluvil stejně. Menašeovci mě zavedli do tábora Efrajimských a Efrajimští za Benjamínovci a za setníkem, který velel čtyřiadvaceti lidem.

„Co král udělá,“ zněla má otázka a začínala už unavovati mě, „pro toho, kdo zabije Filištína a sejme z Izraele potupu? Kdo jest ten neobřezaný Filištín, že tupí řady živého Boha?“

„A kdo jsi kruci ty?“ zněla odpověď nerudných Benjamínovců, kteří měli pověst lidí schopných kohokoli, mužei ženu, znásilnit zrovna jako zabít, případně obojí.

Odpověděl jsem rozvážně. „Jsem syn králova služebníka Jišaje, Efratejce z Betléma v Judsku.“

„V Judsku,“ ušklíbli se.

„Proto se taky ptám,“ odsekl jsem. „A proto mi dá tolik práce, než něco pochopím. Víte, jak mdlého rozumu jsme my z Judska. Co udělá král pro toho, kdo zabije toho člověka a jak to, že proti němu někdo nezakročí a nesejme potupu z Izraele?”

„Nevidíš, jak je velký?“ zeptal se jejich velitel. „Copak bys šel bojovat s takovým chlapem?”

„Proč ne?“ odpověděl jsem. „Což nepotupil řady živého Boha?“

„Zaveďte toho kluka k Saulovi.”

„Nechť se ničí srdce o mě nebojí,” křikl jsem ještě přes rameno. Ale v duchu už jsem si blahopřál, že mi vyšlo aspoň tohle.

Saul se tvářil, jako by mě viděl poprvé. A já jsem byl tak taktní, že jsem mu naše předešlé setkání nepřipomínal. Přede dvěma roky mě k němu přivedli z Betléma, abych mu hrál, a od té doby hrozně zestárl. V obličeji měl vrásky jako brázdy, kadeřavé vlasy a čtverhranná bradka mu předčasně zešedivěly. Stál tam se zkříženýma rukama a zamyšleně na mě hleděl. Jako by mě litoval. Byl statný a silný a od ramen vzhůru převyšoval ostrorysého Abnéra a ostatní důstojníky kolem. Po Goliášovi to byl jeden z největších mužských, jaké jsem kdy viděl.

„Vždyť jsi mladíček,” poznamenal potom, „a on je bojovník od mládí. Nemůžeš jít proti tomu Filištínovi a bojovat s ním.”$

„Čím větší jsou,“ odpověděl jsem, „tím hůře padnou.“ To udělalo dobrý dojem. „Tvůj služebník byl pastýřem ovcí svého otce,“ pokračoval jsem snaživě, „a jednou přišel lev a jindy medvěd a odnesli ze stáda ovci. Tvůj služebník ubil jak lva, tak medvěda - to přísahám před Bohem - a tento neobřezaný Filištín dopadne jako oni. Hospodin, který mě vytrhl ze spárů lva a medvěda, mě vytrhne i ze spárů tohoto Filištína.“

„Můj královský pane, proč ne?“ navrhl Abnér. „Za zkoušku to rozhodně stojí.“

Saul mu řekl proč ne. „Ten Filištín řekl, že když vybereme někoho, kdo ho přemůže a zabije, budou našimi otroky. Ale jestli našeho člověka přemůže a zabije on, budeme jejich otroky my a budeme jim sloužit.“

„Můj královský pane,“ přitočil se k Saulovi praktický Abnér, „nebuď na hlavu. Saule, Saule, ty si opravdu myslíš, že když vyhrajeme, budou Filištíni našimi otroky? Nebo my jejich, když prohrajeme? Tak hloupí nejsme. A oni taky ne. Ať ten hoch jde, když chce. Co můžeme ztratit než jeho život?“

Když Saul nakonec svolil, jeho neochotu vystřídala starostlivost téměř trapně otcovská. Přioděl mě svou osobní zbrojí, přilbou a pancířem, připásal mi svůj meč, a když mě tak nádherně vystrojil, zjistil jsem, že se nemohu hnout z místa. Málem jsem neviděl. Velký, jak víte, nejsem, a okraj jeho přilby mi sahal až k nosu a strašně mě tlačil. Odpásal jsem jeho meč a vrátil mu jej. Bez obalu jsem Saulovi řekl, že jeho zbroj a meč nechci, protože na ně nejsem zvyklý a nemám s tímhle způsobem boje zkušenost. Nepovažoval jsem za užitečné dodat, že ani v nejmenším nezamýšlím přiblížit se ke Goliášovi na dosah meče, anebo pustit ho na tuto vzdálenost k sobě. Jenom kolosální pitomec by mohl k mohutnému Filištínovi přistoupit s mečem a štítem a v pancíři a čekat, že vyvázne živ. Jediným úderem by mu ten lamželezo vyrazil z ruky jakoukoli zbraň, kterou by v ní třímal. A druhým duši.

„Nech mě jít, jak jsem,“ požádal jsem ho s naprosto vážnou tváří a shodil jsem ze sebe všechno kromě krásné nové tuniky, do které jsem se ráno převlékl, „neboť Hospodin nezachraňuje mečem a kopím. Toto je boj Hospodinův a vím, že vydá Filištíny do našich rukou.“

86$

Blahosklonné a nevěřícné pohledy, které si přítomní vyměnili, vyjadřovali jejich pochyby o mém zdravém rozumu, což se mi hodilo. Byl jsem ochoten zmínit se právě jen o meči a kopí. Netoužil jsem odhalit své myšlenky před Saulem ani před jinými. Měl jsem jim připomínat, že Bůh může zachránit také skrze prak? Ať si myslí, že to byl zázrak.

Když jsem se chystal vypochodovat ze Saulova stanu a s rozmyslem a napětím sestoupit do doliny, kde čekal Goliáš s nohama rozkročenýma jako kolos osedlavší si zem, cítil jsem se už opravdu jako král. Ostatně nepomazal mě Samuel přede dvěma lety tím navoněným olejem, který mi rozetřel po obličeji? Vzpomínám si, jak důvěřivě jsem naslouchal, když oznamoval, že Bůh odtrhl království od Saula a dává je bližnímu, který je milejší jeho srdci.

„A to jsem já?“ Ta hypotéza mi nepřipadala vůbec nemístná.

A Samuel odpověděl: „Kdo jiný?“

A dál se nestalo nic, vůbec nic, tenkrát ani potom.

Žádné fanfáry. Žádní mudrcové s dary. Žádná hosana. Bach nesložil jednu jedinou kantátu. Moji bratři měli škodolibou radost. Není divu, že jsem si v Betlémě připadal strašně ošizený; jako by se vůbec nic mimořádného nepřihodilo. Země se nepohnula. Sbory nehlaholily aleluja. Jediné, co jsem z toho dne měl, byl obličej plný oleje.

Být králem, když o tom nikdo neví, není žádná slast, a bylo mi jasné, že přesvědčovat bratry nebo jiné lidi, aby se mi poníženě klaněli, nemá smysl. Jak jiné to bylo po letech, když jsem po Saulově smrti a po vítězství Filištínů nad izraelskými vojsky triumfálně vstoupil do Chebrónu a nechal se od městských starších prohlásit za judského krále. Nejdřív jsem k nim ovšem vyslal nejmladšího ze svých synovců, Asáela, aby zjistil, jak se jim můj nápad zamlouvá.

„Zeptej se,“ nařídil jsem,“ Jestli mě teď, když Saul už nežije, chtějí přijmout za krále. Připomeň jim, že mám šest set bojovníků, že vojsko Izraelitů bylo rozprášeno v horách jako stádo ovcí bez pastýře a že v zemi nezůstala žádná vojenská síla, která by mi mohla konkurovat. Připomeň jim, že jsem citlivý člověk, který se velmi snadno urazí.“

87$

Můj nápad se chebrónským starším velmi zamlouval. „S radostí tě prohlásí za judského krále,“ hlásil mi po návratu Asáel.

To mi bylo zrovna třicet.

Právě tak veselo mi bylo, když v den vítězství nad Goliášem jsem konečně vyšel ze Saulova stanu a vydal se po stráni jako neškodný pasáček bez uniformy, s holí v ruce a s prakem nenápadně zavěšeným nad zadkem. Na vršku nízkého hřebene jsem se na chvíli zastavil, aby si mě každý mohl dobře prohlédnout. Ani v nejmenším mi nebylo lhostejné, jakým působím dojmem. Jen jsem litoval, že na sebe nevidím tak, jak na mě viděli ostatní.

Věděl jsem ovšem, že ke mně všichni upírají zrak. Kdo z nesčetných čumilů na obou stranách mohl tušit, co se stane, až sestoupím po zeleném svahu hojně zbarveném fialkami, bílými sedmikráskami a žlutými zelničkami? Nikdo, ani za miliardu let. A nejméně Goliáš. Teď už to víme. Ale mně to bylo jasné, sotva jsem se na něho podíval. Když jsem dorazil na rovinu, zpomalil jsem a prohlížel si ho přes potok. S přimhouřenýma očima mě pozoroval ze vzdálenosti stále kratší, meč měl v pochvě a vyčkával jako ten, kdo je neochvějně přesvědčen o své neporazitelnosti. Jeho štítonoš stál uctivě o pár kroků dál. Čím více jsem se blížil, tím nechápavější byl Goliášův výraz. Znovu se mi chtělo smát. Moje parádní tunika byla dost krátká, takže jsem mohl volně pohybovat nohama, aniž jsem ji musel podkasat. Nechtěl jsem plašit jeho samolibost tím, že bych přišel s okrajem oděvu zastrčeným za šerpou z kozí kůže. Můj zevnějšek byl asi tak hrozivý jako zevnějšek hlemýždě. Chtěl jsem, aby mě považoval za naprostou nulu - třeba za posla, který přináší zprávu o kapitulaci, nebo za místního výrostka, který zabloudil na bojiště při hledání ztraceného jehněte nebo kůzlete.

Chcete-li věřit tomu, co jste slyšeli, cestou jsem se zastavil a vybral si z potoka pět oblázků. Čistě pro efekt. Každý prakostřelec hodný svého jména si kameny nosí vždycky s sebou; a když jsem klečel ve vodě, nenápadně jsem vytáhl$

dva z kožené tobolky u pasu a skryl je do dlaně pravé ruky. Dva rozhodně stačily; pokud bych toho siláka nezneškodnil prvním výstřelem, neměl bych už asi čas ani na druhý. Když jsem přecházel potok, přendal jsem si pastýřskou hůl do levé ruky. Goliáš to zřejmě neviděl. Musel jsem potlačit úsměv. Pravou rukou jsem si začal kradmo odpínat prak od pasu a připravovat smyčky.

Říkejme mu obr. To jeho zuby, ne Batšebiny, byly jako stádo ovcí před stříháním. U ni to byla jen lichotka. Ale na Goliášovi bylo všechno nadživotně veliké. Ještě teď se musím chechtat, jak prudce se proměnil, když mu svitlo, proč tam jsem. Jak se mu oči vypoulily úžasem. Jak mu mohutný obličej potemněl rozhořčením a zbrunátněl vztekem. Jak vyl a řval, když se z počátečního šoku probral. Jako by dostal kopím do jater. Čtyřicet dní žádal Izraelity, aby vyslali muže, který by byl hoden souboje s filištínským matadorem jeho kalibru. A teď přichází mladíček od ovcí, ryšavý a krásného vzhledu. Čekal Achilla. Poslali mu mě. A ke všemu jsem si nesl hůl.

Když mě nechával jít blíž a blíž, aniž sáhl po zbrani, pochybnosti o tom, že bych ho mohl zabít, se jedna za druhou vypařovaly. Sledoval jsem sérii reakcí, s nimiž sledoval on mě. Byl zmatený. Byl zvědavý. Byl ohromený. A ke všemu obrovsky naštvaný.

Ještě dnes pobaveně vzpomínám, jak jeho nevěřícně úžaslý obličej potemněl, když mu začalo docházet, za jakým účelem přicházím. S otevřenými ústy a žhnoucíma očima stál jako přibitý k zemi, jako ochrnutý. Za ním se bezradně a vyjeveně krčil jeho štítonoš. Goliáš ve skutečnosti žádný obr nebyl, ale velký byl dost. Pancíř se mu blyštěl na slunci. Oči měl jako uhel, bezvousé, strakaté tváře pokrývalo temné strnisko. Viděl jsem, jak se mu pohybují rty, protože cosi začal hučet. Nebál jsem se ho ani chviličku. Rozlítila ho ta hůl. Když konečně nabral gargantuovský dech a otevřel čelisti dokořán, aby promluvil, žíly a šlachy na svalnatém krku mu prudce naběhly. Hlas měl ohlušující. Jeho burácející slova nebyla určena ani tak mně jako izraelským šikům tisknoucím se v hrůze a napětí ke křovinám, skalám a dírám na horských stráních za mnou.

89$

„Copak jsem pes?“ zaběsnil a mocně se nadechl k dalšímu běsnění.

Předstíral jsem hluchotu a hned jsem ho přerušil. „Cože?“ zvolal jsem místo odpovědi.

Vsunul jsem větší z těch oblázků do praku, teď odvázaného a tajně přiloženého ke stehnu.

„Copak jsem pes, povídám?” zahřměl znechuceně. „Jsi hluchý, nebo co? Copak jsem pes, že na mě jdeš s holí?“ A když jsem se nezastavil, začal mě proklínat při svých bozích

- Dágonovi a Molochovi a Baalovi a Beliálovi. Ústa měl skutečně obrovská! „Pojď ke mně - pojď, pojď!“ Oběma rukama mě k sobě vztekle zval. „A já vydám tvé tělo nebeskému ptactvu a polnímu zvířectvu.“

„Cože?“ dělal jsem znovu, že neslyším.

Po bosých nohou jsem se sunul blíž a blíž a on svoji hrozbu slovo od slova zopakoval. Teď už mluvil jen ke mně. A tentokrát jsem se rozhodl odpovědět.

„Ty že vydáš mé tělo nebeskému ptactvu a polnímu zvířectvu?“ křikl jsem uraženě zase já. „Já ti dám tělo. Já ti ukážu, kdo vydá čí tělo. Já vydám tvé tělo nebeskému ptactvu a polnímu zvířectvu. Jdeš proti mně s mečem a kopím a štítem.“

„Kde mám štít?“ posmíval se a ukázal prázdné ruce. „Kde mám kopí, kde mám meč?“

„Já však jdu proti tobě ve jménu Hospodina zástupů,“ pokračoval jsem, aniž jsem odpověděl na jeho otázky, „Boha izraelských řad, které jsi potupil.“ Můj hlas byl plný ctnosti. Kdybyste se mě zeptali, co jsem myslel, když jsem mluvil o „Hospodinu zástupů“, nedokážu vám odpovědět ještě ani dnes. Mám mnoho formulací, jejichž smysl je mi podobně nesrozumitelný, ale rétorika je rétorika. „Hospodin tě dnes vydá do mých rukou,“ sdělil jsem mu odvážně. „Zabiju tě a srazím ti hlavu. A mrtvoly z filištínského tábora vydám nebeskému ptactvu a polní zvěři, ať celý svět pozná, že při Izraeli stojí Bůh. A celé toto shromáždění pozná, že Hospodin nezachraňuje mečem a kopím. Vždyť boj je Hospodinův a On vás vydá do našich rukou.“

Upřímně řečeno, za normálních okolností bych tak asi

90$

nemluvil, ale tenkrát jsem to tak zřejmě cítil. Byla to moje zelená léta, čas nezralého rozumu, a věřil jsem ve spoustu věcí, ke kterým jsem dnes skeptický. Věřil jsem ještě v Boha. Dokonce jsem věřil v Saula. Měl jsem v životě tři otce - Jišaje, Saula a Boha. Všichni tři mě zklamali. Žiju bez Boha už dlouho a jak to vypadá, naučím se bez Něho i zemřít.

Goliáš reagoval na moje poněkud nadnesené prohlášení nečekaně. Přiložil si dlaň k uchu a řekl: „Cože!“ Představte si můj úžas, když jsem zjistil, že filištínský obr Goliáš je skutečně nahluchlý. Proto možná mluvil tak hlasitě.

Zavrtěl jsem hlavou na znamení, že nezopakuji ani slabiku, a udělal jsem na něj dlouhý nos. Potom jsem na něj vyplázl jazyk. Šetřil jsem si dech na prudký běh, do kterého jsem se hodlal každou chvíli dát.

Když mě znovu začal proklínat při svých bozích, přibral ještě Aštarot, Kemóše a další, ale všechny už probrat nestihl. Zatímco se šířil o Baalovi, přešel jsem do útoku. Necelých padesát kroků od něj jsem odhodil hůl, bez výstrahy jsem se vyřítil, ba rozletěl rovnou k němu a nad hlavou jsem roztočil prak s tak ohromným zrychlením, jakého jsem ještě nikdy nedosáhl. Zdálo se mi, že váha oblázku vloženého do praku se každou vteřinu zdvojnásobuje. Goliáš stál jako zkamenělý, ústa otevřená. Měl jsem báječný pocit. Kdo by jej dokázal popsat slovy? Stále větší odstředivá síla, kterou jsem vyvíjel, táhla mé svaly tak nádherně, že podobnou slast jsem zatím nezažil ani ve snu. Opojnost přehnané sebedůvěry mě hnala dál a dál a hrozila mi odplavit rozum. Naštěstí jsem se ovládl. Stačí, když od něj budu na třicet kroků, rozhodl jsem, a když to bylo méně než třicet, smykem jsem zastavil a zaryl nohy do země, abych při vrhu pevně stál. V dalších chvílích jsem soustředil do paže všechnu svou sílu. Zamířil jsem přesně na černou díru otevřených úst mezi obrovskými a odpornými zuby. Cítil jsem, jak se má střela roztáčí s prakem a jak bez nejmenšího zachvění vylétá, a cítil jsem v kostech, že nemůže jít vedle. Šla. Nezasáhl jsem ho do úst, ale do čela, nad levé oko. Krev mu vystříkla na metry daleko a pár vteřin ještě stál. Pak se svalil jako kámen. S třeskem padl na zem. Jeho štítonoš utekl. Goliáš zůstal ležet, kam padl, a barvil písčitou zem do hněda. Ani se nehnul. Má radost neznala mezí.

91$

Pak už se jen zvedl křik a Bůh ví, že pořádně. Když Filištíni viděli, že jejich hrdina vypustil tak náhle duši, s hrůzou zakvíleli. Horečně pobíhali dokola kolem a chystali se sbalit zbroj a prchnout. Zároveň na kopcích s divokým pokřikem povstali Judejci a Izraelité a valili se kolem mě na ustupující nepřátele s kyji, sekyrami a řeznými zbraněmi a pronásledovaní Filištíni pak padali cestou k Šaarajimu, ba až ke Gatu a taky Ekrónu.

Pokud jde o mě, nic jsem neriskoval. Ostražitě jsem padlého obra pozoroval. Když uplynula celá minuta, aniž jevil sebemenší známky života, vrhl jsem se vpřed, k jeho nehybné postavě, vytáhl mu meč z pochvy a pro svůj klid mu uťal hlavu. Tak jsem aspoň měl jistotu, že jsem ho zabil. Že to bylo barbarské? Co na tom? Nezapomínejte, že to byla primitivní doba. Nenaložili se Saulem a Jónatanem a dalšími dvěma syny daleko hůř, když je našli padlé v pohoří Gilbóa? Saulovu hlavu pověsili v Dágonově chrámě. A zbytky těch čtyř mrtvol přibili na hradby svého opevněného města Bétšanu, kde visely, dokud je stateční lidé z Jábeše v Gileádu nesundali, s úctou nespálili a nepohřbili, aby zamezili takovému rouhání. Ve srovnání s tím jsem přímo přetékal mlékem lidské dobrotivosti. Goliášovu hlavu jsem si chtěl odnést jako trofej. Zbytek měl zůstal nebeskému ptactvu a polní zvěři. Neřekl, že by se mnou naložil stejně?

Protože už nebyl nebezpečný, odpočíval jsem chvíli s nohou na jeho hrudi a byl jsem navýsost spokojen. Čekala mě špinavá práce - stáhnout mu z obrovských nohou holenní brnění, z ramenou mosazné štíty a z trupu pancíř vážící pět tisíc šekelů. Jak jsem měl unést jeho kopí s násadou jako tkalcovské vratidlo? A k tomu hlavu s další mosazí na přilbě. Hlava vážila určitě tunu.

Nepočítal jsem s neodolatelným kouzlem, jakým člověka obestře sláva. Naštěstí mě brzy obklopily ochotné děti Izraele hrnoucí se zpět, když rozprášily Filištíny a zničily jejich stany. S nadšeně oslavným výskotem mě zbavily těch břemen a zvedly si mě na ramena. Za bujarého křiku a zpěvu vítězných písní mě odnesly zpátky na kopec a postavily mě na zem v Saulově táboře. Saul si mě udiveně prohlížel mžika-92$

výma a vodnatýma očima a znovu se tvářil, jako by mě nikdy neviděl.

Otočil hlavu ke svému prvnímu veliteli a zeptal se: „Abnére, čí syn je ten mladík?“

„Jsem syn tvého služebníka Jišaje Betlémského,“ ozval jsem se směle, než stačil Abnér odpovědět, a s rozklepaným srdcem jsem čekal, stane-li se to, zač jsem se modlil.

Mé přání se splnilo. Saul mě vzal do svého vojska.

Celou zpáteční cestu do Gibeje jsem byl samozřejmě oslavován. Kdo by nebyl, kdyby udělal co já? Posadili mě na osla a vyvýšili mě tak nad ostatní, dokonce i nad Saula, takže na mě všichni viděli. Těšilo mě, jak ke mně vzhlíželi. Tváře jsem měl červené, krk jako věž ze slonoviny, kadeře černé jako havran, hlavu z tepaného zlata. Zprávy o mém úžasném činu dorazily do města přede mnou. Míkal se namalovala a sedla si k oknu. Představte si, jak dvojnásob šťastná - ne, trojnásob šťastná - byla, když jsem projížděl kolem a viděla, jak jsem pohledný. Nemohu říct, že bych si svého skvostného vzhledu nebyl vědom. Byl jsem šťastný jako prase v žitě. Za dnů svého mládí jsem vzpomínal na svého Stvořitele a byl jsem nadšen tím, co stvořil, když stvořil mě!

$

(4)

DNY MÉHO MLÁDÍ

95$

To byl nejlepší den mého života. Teď mám pocit, že skoro všechny ostatní byly nejhorší. Můj palác, ačkoliv je v něm průvan, je plný silných, nepříjemných pachů. Být Adónijášem, dal bych celý ten hnusný harém vykouřit. Blaží mě pomyšlení na to, co Batšeba zatím přehlédla: že bude patřit k harému, který mu jako mému nástupci připadne. Trochu mi dělá starosti Abíšag. Nechtěl bych, aby ji objímal někdo jiný než já - zatím. Taková je nová láska, strašná jako vojsko pod praporci.

V den, kdy jsem zabil Goliáše, mě netížily žádné problémy s ženami a harémem. Neprobouzel jsem ještě závist ani podezíravost, zášť ani strach, žádné nebezpečí se ke mně neblížilo jako oštěp nějakého neodvratného anděla osudu, netušil jsem, jaký mě čeká bezútěšný úděl. Koho by tenkrát napadlo, že král jako já by někdy mohl mít potíže s hemoroidy nebo zvětšenou prostatou nebo že někdo obdařený tak zdravým a slibným začátkem bude každý den podléhat rozkladným náporům samotářské deprese a úzkostí? Komu je to zapotřebí? Kdo to může vydržet? Když na mě přijde zimnice, zuby mi klepou stokrát za minutu. Touha je tatam. Budím se, sotva zavrže pitomý cvrček. Nevydržím bdít a nedokážu usnout. Ráno chci, aby byl večer, večer chci, aby svítalo. A mám skličující dojem, že jsem na tom takhle byl vždycky. Podle toho, jak se kdo cítí na konci života, se pozná, jak cítí svůj život jako celek. Kdo by věřil, že přijdou časy, kdy člověku, jako jsem já, se bude zdát den jeho smrti lepší než den jeho narození?

Největší prohra je úspěch. .

Mně můžete věřit, já to vím. Zažil jsem velké osobní vítězství, a přesto mě deptá vědomí, že musíme být stále dospělejší a smutnější, že musíme zestárnout, zeslábnout a nakonec odejít do svého věčného domu v zemi a že jak chudáci, tak bohatí prach jsou a v prach se obrátí. Stýská se mi po Saulovi. Stýská se mi po mém starém a neškodném otci. Zdají se mi o nich sny, ve kterých jsou zaměnitelní a vystupují v obou rolích. Potřebuji jejich lásku. A oba jsou pryč. A je ironie, že musím opakovat svůj známý aforismus o marnosti: jako ten, kdo touží po chvále, se chvály nikdy nenasytí, tak ani

97$

ten, kdo touží po lásce, se nemůže nasytit lásky. Žádnou potřebu nelze ukojit. A proto dodnes nevím, jestli je lepší bát se Boha a dodržovat Jeho přikázání, anebo proklínat Boha a zemřít. Naštěstí se mi výborně vedlo, aniž jsem dělal jedno nebo druhé.

Tenkrát mě ještě Nátan neobviňoval ze smilstva a vraždy. Byla to ode mě velká nepředloženost, že jsem k odstranění Urijáše použil Jóaba; Jóab ví o mém zločinu a já vím, že ví. Víme toho jeden o druhém trochu moc. Tenkrát jsem ještě neměl znásilněnou dceru a zmasakrované syny, žádný sveřepý Abnér nemařil po sedm let mou osudovou vládu nad Judskem spojeným s Izraelem ve sjednocenou Palestinu. Den co den jsem si přál, aby ten poďobaný parchant zemřel. Když jsem ho potřeboval živého, Jóab ho zabil. Udeřil ho pod páté žebro.

Páté žebro, to je Jóabova specialita.

Jednou jsem mu chtěl z rozmaru navrhnout, ať bodne pod páté žebro mou první ženu Míkal. Mým pocuchaným nervům lahodila vyhlídka, že se té zmije nadobro zbavím. Nepřestával jsem si vyčítat, že jsem ji chtěl zpátky, když ji Saul dal jinému manželovi. Jsou jemně založení muži, které příroda vyvinula jen za tím účelem, aby je terorizovaly panovačné mužatky. Já se k nim nepočítám. To, že byl člověk v mém postavení vydán všanc dominantní štěkně, byla obrovská anomálie. Když jsem si ji vyžádal zpátky, napadla mě tak žárlivě a jízlivě, že to nebylo k vydržení. Lépe je bydlet na střeše v koutku než se svárlivou ženou ve společném domě, raději žít v odporné pustině, jako je Zíf, Maón nebo Éngedí, než s hádavou a zlostnou manželkou. To platí i pro krále. Ba pro něho tím víc. Ctnostná žena jako Abigail je korunou svého manžela, kdežto ostudná jako Míkal je jako kostižer v jeho kostech. Divíte se, že jsem byl tak šťastný, když mi řekli, že umírá? Dokonce měla bolesti. „Bůh je svatý! Bůh je dobrý!“ zvolal jsem a hned jsem obětoval jehně.

Proč jsem Jóabovi nenavrhl, aby ji bodl pod páté žebro?

Protože mi bylo jasné, že by to udělal.

V den, kdy jsem zabil Goliáše, mi nekazila náladu sebemenší předtucha těchto nechutných tahanic. Nekomplikovaly mi život štěkny, neměl jsem žádné manželky. Žádné mrtvé

98$

děti. Dodnes trpím, když si vzpomenu na smrt malého dítěte, které jsem neznal, a na děsivou, chladnokrevnou vraždu toho většího, které jsem tak miloval. Chudák chlapec. Když se děcko roznemohlo, ležel jsem s tváří na zemi a prosil Boha, ať se smiluje a nechá sténající novorozeně žít. Vyprahlá kůže mu hořela. Ale jako bych mluvil jen k sobě. A znovu jsem poznal, co jsem věděl už předtím: z nebe se nikdy, nikdy nedá čekat milost. Dodnes jsem Bohu neodpustil, že mi to tehdy tak vrátil, a vím, že Mu nikdy neodpustím, i kdyby mě sebevíc prosil, i kdyby mě prosil milión let, i kdyby se ukázalo, že na počátku vůbec nebyl. Všimněte si, že sejme vinu ze mě a zabije nevinné dítě. Takhle, prosím, vypadá dědičný hřích. Všimněte si, že tu andělskou, líbeznou pannu s očima temnýma jako hrozny, s ořechově snědou pletí a obličejíkem ve tvaru srdce, který chci schovat do něžného tepla svých roztřesených dlaní, mi dá, až když jsem tak starý, že ji nemohu pořádně vychutnat, a musím se bát, že k tomu, abych znovu vnikl do panny, se mi nedostává síly. A nechá mě v hlodavé frustraci hladovět po mé ženě Batšebě, která mi říká, že ji láska už nebaví, a pokaždé mě odmítne tím nejpotupnějším způsobem, jaký si lze představit: vůbec nebere na vědomí, že ji potřebuji. Nevěřila by, jak to bolí. Bylo by jí to jedno.

Že bych jí byl odporný, nevěřím, protože obvykle ochutná a často dojí jídlo, které nechám v misce. Cpe je do sebe prsty, zatímco si stěžuji na noční bolení žaludku a stále větší nadváhu.

„Co je to červené, co mu dáváš na chleba a fazole a krájený salát?” zeptá se Abíšagy s neurčitým zájmem o ni a o jídlo, které mi tak snaživě připravuje.

„Červené pfeferonky,“ řekne Abíšag.

„Proč mě nikdy neoslovíš Vaše Výsosti?”

„Král říká, že nejste královna.”

„Co je to zelené, co mu dáváš do jehněčí sekané?”

„Zelené pfeferonky.”

„Co to chystáš?”

„Mexické topinky se zelenými pfeferonkami, dušeným jehněčím, opraženými fazolemi a kyselou smetanou.”

99$

„Mexické topinky?”

„Mexické topinky.“

„Můžu ochutnat? Vypadají nádherně. Mám hlad. Proč ho tak obskakuješ? Honit se, když nemusíš, je hloupost.“ Batšeba se při prvním soustu ušklíbne a odloží misku na zem. Abíšag ji s půvabným podřepem zvedne a odnese. Pohybuje se jako baletka - mysleli byste, že chodila do školy pro modelky. „Jestli se kvůli němu budeš tak namáhat, přijdeš o svou krásu. Zničíš si pleť. Popraskají ti ruce. Když je takhle horko a sucho, měla by ses mazat změkčovadly. Jako já. Podívej se na mě.“ Batšeba bez zábran rozhalí své roucho a obnaží naolejované nohy a boky. Má na sobě bílé reformky a cítím slabý záškub v rozkroku. Má plavovlasá žena Batšeba dodnes používá antimonový prášek, aby dodala temné výraznosti svým liščím očkám. Netečně se šťourá v zubech brčkem z holubího pírka. Druhou rukou si silně, ale nepřítomně škrábe široký bok a zadek a nakonec i vnitřní stranu stehna, jako by ji znovu trápily blechy. Nohy a pás má pořád štíhlé. Její neomalenost znám z časů naší společné chlípnosti. Znovu ji chci. Probouzí ve mně touhu tak, jak to Abíšag nedovede. Hledím na macatost jejích stárnoucích stehen a břicha, na její kulatou pánev, a cítím, že bych to znovu dokázal, jen kdyby si ke mně lehla a otevřela se mi. Ten pocit mě blaží. Mohu já, král, říct své necitlivé a lhostejné ženě, že když si to ode mě nechá znovu udělat, dám jejímu synu Šalomounovi izraelskou říši, kterou jsem vytvořil, a dovolím jí, aby se stala královnou matkou? Proč ne, řekl by asi Kazatel. Vždyť svůj slib nemusím dodržet. Jenže já bych se před ní a před nikým na světě nikdy tak neponížil, abych přiznal, jak zoufale ji toužím obskočit.

Za starých, mladých časů jsem ji dokázal povalit na záda, kdy jsem chtěl, dokonce i když zrovna barvila. Zahrnul jsem ji opojně medovými slovy, která jí brala dech a lichotila a vháněla do tváří blyštivý proud krve. Och, jak suverénně jsem ji vždycky dobyl, jak plynně jsem šťavnal:

„Otevři mi, milá má, lásko má, holubice má, má bezúhonná. Polib mě polibkem svých úst. Lepší je tvé laskání než víno, více než na víno budu na ně vzpomínat, ó ty nejkrásnější

100$

mezi ženami. Tvůj prapor nade mnou je láska. Ke klisnám vozů faraónových jsem tě připodobnil.“

Myslíte, že jsem vždycky věděl, co říkám? Na tom nezáleželo. V záplavě vzdechů padla pokaždé na záda, otevřela nohy dokořán, zvedla kolena a objala mě tak uchváceně, jako by mě do sebe chtěla celého vtisknout.

„Ach Davide, Davide,“ slyšel jsem ji sténat. „Odkud máš ta krásná slova?“

„Z čistého nebe.“

„Z čistého nebe?“

„Přiletí ke mně jako blesk z čistého nebe.“

„Ach, to je tak krásné.“

Dnes tady ležím, třesu se smutnou, osiřelou touhou, a moje znuděná žena nedělá nic, jen hledí zpod těžkých namalovaných víček na Abíšagu a doráží na to nezkažené děvče přízemními otázkami a kuchyňskými moudry.

„Nevyvařuj mu tak,“ radí Batšeba mé služebnici. „Proč se tak honíš, když nemusíš? Nečeš ho tak pečlivě a neudržuj ho v takové čistotě. Občas ho potrap, nechej ho ve špíně. Nedělej tak dobrá jídla, nebuď tak dobrá hospodyně. Komu je to zapotřebí? Stejně nikdy nedojí, co mu dáš. Nechej mu občas zhasnout lampu. Nauč se dobře dělat, jen co tě baví. Chceš přijít o svou krásu?“

Abíšag odpoví: „Mě to baví, vařit mu a uklízet. Líbí se mi, když je učesaný. Domácí práce jsem vždycky dělala ráda.“

„Je tě škoda. Zahazuješ se.“ Batšeba se soucitně zachmuří a na chvíli uctivě zmlkne. „Na takové drobné snědé ženy, jako jsi ty, se muži jen třesou. Vypadáš trochu jako Korejka. Já jsem to někdy mívala těžké, protože jsem byla moc vysoká a měla jsem tuhle bledou pleť, kterou dodnes nesnáším. A mám kouzelné modré oči. Nebudeš tomu věřit, ale spousta lidí nechápala, co na mně vidí. Spousta lidí nikdy nepochopila, proč mě chtěl udělat královnou. No ne?“

„Já jsem tě udělat královnou nikdy nechtěl.“

Myslíte, že po každé otázce čeká na odpověd? Nebo že poslouchá, když odpovím? Zase už mluví s Abíšagou. „Je to ostuda, že jsi zavřená v tomhle smrdutém paláci, když jsi ještě tak mladá a hezká. Cítilas už někdy tolik pachů? Ze mě nejde

101$

ani jeden, to vím bezpečně. Pořád nosíš ty pestrobarevné šaty

- toho si já totiž každý den všimnu nejdřív. Něco ti prozradím. Dokud jsi panna, můžeš odtud. Nejsi jeho manželka a vlastně ani konkubína. Donuť ho, ať tě propustí. Trap ho, obtěžuj ho, jdi mu na nervy. Opař ho čajem. Takové pěkné děvče, s tak hezounkými kozičkami a rozkošnými chloupky v klíně by se mělo bavit venku a učit se od jiných mužských a od kananejských děvek. Kananejky si dovedou přijít na rozkoš právě tak jako ji dávat. Škoda že tady musíš dělat služku. Proč jsi ještě panna, když jsi tak půvabná? Ve tvém věku jsem měla nejlepší přítelkyně mezi rajdami. Proto jsem tak zkušená. Když jsem se poprvé vdala, Urijáš z toho byl celý pryč. A tenhle taky, když jsme spolu začali, viď? A to už byl posedmé ženatý. Dokud mě nepoznal, nevěděl ani, co je kouření, věřila bys tomu? Jak jsem se nastěhovala do paláce, nemusela jsem na domácí práce víckrát sáhnout. Abigail byla taková důra, že dřela dál. Zestárla prakticky přes noc a vlasy jí šeredně zešedivěly.”

„Měla stříbrné vlasy a bylo to krásné.”

„Tak proč jsi spal pořád se mnou? K ní chodil jen jíst a naříkat si. Hned na začátku jsem dostala alabastrovou vanu, slonovinové skříňky na masti a jedno z největších apartmá v paláci, no ne? Od prvního dne jsem měla okna na západ a každý večer na mě foukal báječný mořský vánek.“

To od Batšeby jsem samozřejmě odvodil svůj univerzální axióm, že špatná pověst ještě nikomu neublížila.

„Nech ji na pokoji,” skáču do řeči bezzásadové matce mého mrtvého dítěte a mého syna Šalomouna. „Krásně plní všechny své povinnosti. Může mít služek a pomocnic, kolik bude chtít. Proč ji obtěžuješ?”

„Mělas počkat,” kritizuje Batšeba Abíšagu, „a přijít sem jako královna. Než ho zase vykoupeš nebo mu něco uvaříš, chtěj, ať si tě aspoň vezme za ženu. Pak budeš královna i ty a nebudeš muset do smrti nic dělat. Když si tě nechce vzít nebo tě propustit, nechej ho, ať se třese zimou a má hlad a proleženiny.”

„My královny nemáme,” připomenu jí. „Kdo říká, že jsi královna?”

102$

„Jsem žena krále,” opáčí. „Jako taková jsem podle tebe co?”

„Žena krále, nic víc,” poučím ji. „Kde si myslíš, že jsi, v Anglii? Mluvíš už jako Míkal.”

„Já jsem to tak udělala,” řekne klidně Batšeba Abíšaze a vůbec si mých důrazných námitek nevšímá. „Přišla jsem do paláce jako královna. Měla jsi to udělat taky tak. A co nevidět budu matkou krále.”

Tou drzostí se ve mně rozproudí tolik adrenalinu, jak už dávno ne.

„Jo!” řeknu. „A nevíš kterého?”

„Šalomouna,” odpoví a upře na mě oči.

„Šalomouna?” Mé uchechtnutí je téměř hurónské.

„A ne?”

„Bůh chraň.”

„Proč ne?”

„Nechtěj mě rozesmát.”

„Není to pro budoucnost země lepší?”

„Jen přes moji mrtvolu.”

„V tom pořadí se to obyčejně děje, ne?” řekne Batšeba. „To jenom Adónijáš, tvá pýcha a tvá radost, nechce čekat, až zemřeš. Myslí si, že čekat nemusí.”

„Co jsou to za řeči?” znepokojím se. „O čem to mluvíš?”

Z Batšeby vyletí přehnaně zlostný povzdech, takže ňadra pod zlatou róbou se jí smyslně přesunou. Čím je starší, tím je má plnější, pohlednější a houpavější. Prsty mě svrbí, jak rád bych je zmáčkl. „Ty nevíš?” zeptá se s okázalým pohrdáním. „To se musíš dovídat všechno ode mě? A pak říkáš, že nejsem královna? Tvůj syn Adónijáš se vynáší po celém městě, že bude králem. Nikdo ti to neřekl? A ty prý nic neděláš, abys ho neurazil otázkou, proč to dělá. Udělals něco, abys ho takovou otázkou urazil?”

„Adónijáš chce jen uspořádat hostinu na oslavu toho, že je na něm řada a že je ochoten zastoupit mě,” vysvětluji dost chabě a doufám, že zamaskuji neklid, který ve mně svým zabodováním vyvolala.

„Nezačal Absolón svou vzpouru právě tím, že tě zastoupil?” Znovu boduje tak vytrvale a bystře jako v minulosti, když jí šlo o vlastní zájmy. „Ach Davide, Davide, nebuď padlý

103$

na hlavu. Copak jsi nepoučitelný? Na tom večírku se bude znovu vynášet, že bude králem, a bude se chovat, jako by jím už byl. Udělal by něco takového Šalomoun? Tvoji poddaní se stanou jeho poddanými. Udělals něco, abys ho urazil otázkou, proč to dělá?“

„Proč bych měl Adónijáše urážet?“ zní moje odpověď. „Adónijáš bude králem a Šalomoun nebude. Adónijáš je nejstarší.“

„To nemusí být rozhodující.” Její protiúder je tak pohotový, že mám nepříjemný pocit, jako by ji někdo trénoval. „Ty jsi nejstarší nebyl, byl?“

„Myslíš, že všechno, co mám, jsem dostal od svého otce?“ „Myslíš, že Jákob byl nejstarší?” odpoví agresivně otázkou. „Nebo Josef? Nebo jeho syn Efrajim? Ale Efrajimovi požehnal Jákob, ne? Ačkoli chtěl, aby požehnal Manasesovi. Nejstarší nebyl ani ten tvůj slavný předek Juda, ani jeho dvojče Peres, kterým se také tolik chlubíš. Juda udělal tenkrát vaší rodině pěknou ostudu, co? Kam se hrabu já a moje mejdany s Kananejci, než jsem se vdala. Juda to dělal s vlastní snachou, nedělal? To mě podrž! Copak nevěděl, že muž nesmí obcovat s ženou svého syna?“

„Byla vdova,“ vykřiknu dotčeně. „A převlékla se za nevěstku, aby ho oklamala. Poslyš, jak to, že toho najednou tolik víš? Za celý život jsi nepřečetla jedinou dobrou knihu.“ „Vzdělávám se. Čtu si v bibli. Nemám nic jiného na práci.“ „Kecáš.“ Natolik svou nejdražší znám, abych jí na tohle nenaletěl. „To je sprostá lež. Posloucháš, co říká Nátan. To on tě za mnou posílá s těmi řečmi, co?“

Když jí tvář trochu zrudne, je ještě neodolatelnější. „Tak jakápak lež,“ odpoví po chvíli. „Poslouchat, co říká Nátan, je daleko těžší než číst bibli, ne?“

„Správně,” přisvědčím a uznale na ni hledím. „Takové výroky mi připomínají, proč tě pořád miluju, zlato. Pojď ke mně.“

Batšeba rázně zavrtí hlavou. „Láska už mě nebaví.“

„Tak jdi za svým synem Šalomounem a řekni mu, ať si trhne kyčlí.”

„Chceš trestat říši jen proto, že s tebou v tvém věku nechci dělat nemravné věci?“

104$

„Co je na nich nemravného? Dřív ti nemravné nepřipadaly.“

„Já jsem je považovala za nemravné vždycky. Proto jsme je tak rádi dělali, hlupáku. Muži jsou věční naivové.“

„Co myslíš tím trestáním říše?“ zeptám se opožděně. „Adónijáš je velmi sympatický a u lidu oblíbený.”

„Šalomoun je moudrý.”

„Jako moje noha.“

„Jablko nepadlo daleko od stromu.“

„Lichotky si nechej. Když si myslíš, že je tak moudrý, řekni mu, ať se učí od Adónijáše a nečíhá tady po chodbách s rydlem a tabulkou, kdy by se ke mně mohl vetřít. Proč si musí všechno zapisovat? To má tak špatnou paměť? Lidé věří, že Adónijáš bude králem, protože se chová, jako by jím už byl.“

„Jak by se mohl Šalomoun vynášet a říkat, že bude králem?“ namítne Batšeba. „Není Adónijáš starší?“

„Vidíš?” opáčím s tichým triumfem. „Na prvorozenství přece jen záleží, co? Když jsi tak umíněná, ať zkusí Šalomoun něco jiného. Proč nepřijde se vzpourou? Je takový šetřílek, že na lidové povstání má už snad peněz dost.“

Batšeba rozladěně svěsí hlavu. „Šalomoun není oblíbený.”

„Tak vidíš.“

„Ale na to, aby ti v čemkoli odporoval,“ řekne v náhlém záblesku inspirace, „tě má moc rád.“

„Myslíš si, že jsem včerejší?“

„Je to pravda, Šalomoun žije jen proto, aby poznal, co si přeješ, a vyplnil to.“

„Kdyby to věděl, v životě už by mě nechtěl vidět.“

„Povečeřej s ním dnes, můj nejdražší Davide. Poslechni si to přímo od něj.“

„Ani za všechen čínský čaj,“ odpovím duchaplně a tak mnohomluvně, že to připomíná spíš Nátana než mě, „a za všechny arabské parfémy a všechen engédský kafr a všechnu brazilskou kávu. S tím lakomým imbecilem už nikdy večeřet nebudu.“

„On jídlo zaplatí.“

„Až naprší a uschne.“

105$

„O to se postarám. Svou matku poslechne Šalomoun na slovo.“

„Nemůžu ho ani vidět.“

„Je to naše krev.“

„Nerozmazávej to.“

Šalomoun si puntičkářský vede záznamy. Málokdy se usměje a nikdy se nesměje. Má tuctovou dušičku majetníka, který lakotně investuje do všeho možného a sebemenší nezdar považuje za katastrofu, která postihla jen jeho. „Blb,“ charakterizoval ho můj úchvatný syn Absolón. „Hňup. Nikdy se nesměje. Nadává hluchým a staví překážky do cesty slepým. Ale nesměje se ani potom. Jen kouká. Když něco dá, vezme si to zpátky. Včera jsem ho potkal na ulici a řekl jsem mu o trochu rozinek. Než jsem přišel domů, čekal u mých dveří s hrnkem, že si jde vypůjčit čočku.“ Kdybychom tenkrát znali slovo kokot, říkali bychom tak Šalomounovi.

„Šalomoune,“ radíval jsem mu bláhově, když jsem si ještě myslel - jak se ukázalo, bláhové - , že každá lidská bytost se může intelektuálně změnit k lepšímu, „člověk nemůže na světě dělat nic lepšího než jíst a pít a veselit se, neboť kdo ví, kdy se přetrhne stříbrný provaz a rozbije zlatá mísa a náš prach se vrátí do země, kde byl?“

Ten kokot si to snaživě zapsal, ale s konečkem jazyka v koutku úst se pak zarazil a poprosil mě, abych opakoval to o stříbrném provaze. A za chvíli ta má slova rozkřikoval po městě jako svá vlastní. Šalomoun si do svého hliněného notesu zapisuje všechno, co řeknu, jako by plody vědění byly mince, které lze získat a skrblicky opatrovat, a ne osvobodivé síly posilující a těšící ducha.

„Šlomo,“ říkám mu důvěrně, když se mu s těžkým srdcem pokouším vštípit něco, co by pochopil. „Život je krátký. Čím dřív člověk začne utrácet své bohatství, tím líp ho užije. Měl by ses naučit utrácet.”

Následoval jeden z nemnohých okamžiků v životě nás obou, kdy se mi poštěstilo uvidět, jak se mu vyjasňuje obličej.

„Minulý týden, můj pane, zrovna minulý týden jsem dost utratil za stříbrné amulety a mramorové bůžky z Moábu, které už teď mají třikrát větší cenu, než jakou jsem za ně zaplatil.”

106$

„To jsi ušetřil, Šlomo,“ vysvětluji, jako bych mluvil s nevzdělavatelným dítětem. „Zřejmě nechápeš rozdíl mezi tím, když se ušetří a když se utratí.”

„Mně se to líbilo, mně se to moc líbilo,” řekne Šalomoun suše. „Smlouval jsem jako Žid.“

„Cože jsi dělal?“

„Smlouval jako Žid.“

„Šalomoune.“ Musím se na chvilku odmlčet. „Šlomo, tvá matka mi říká, že jsi velmi moudrý. Myslíš, že jablko nepadne daleko od stromu?“

„Já nevím, co to znamená.“

„V každém případě si to zapiš, všechno si zapisuj. Dej to do své knihy přísloví. Každý moudrý člověk by měl mít knihu přísloví.“

Píše a píše, kokot.

Ví snad jen to, že jím pohrdám. V králově společnosti se stydí, ale neustále se do ní cpe. Kdykoli vidí, že mi tvář pobaveně zasvítí, ztuhne a ostražitě se stáhne, jako by měl u nohou zmiji. Někdy se škodolibě usměji, i když nemám k úsměvu jiný důvod než potěšení, které mě čeká, až uvidím, jak zbledl. Posedle se obává nejhoršího, protože správně tuší, že trpím jeho topornou tupostí a nemilosrdnou hloupostí. Patří k těm suchopárným Židům, co nikdy nechtějí chodit s Židovkami nebo s ženami malé postavy. Je dost proslulý svou slabostí pro cizinky z Gileádu, Amónu, Moábu a Edómu, což není záliba nijak výjimečná. Říká se ale, že právě tak ho přitahují cizí bohové. Vím, že takové hlouposti by nebyl schopen ani on, ale šeptá se, že při svých tajných orgiích postavil oltáře Aštoretě a Milkómovi a že si z každého pouštního mejdanu přináší další amulety, modly a modely okultních věží do své drahocenné sbírky. Řekl nám, že by chtěl mít mnoho manželek. Má rád všeho moc. Kolik? Neví. Snad tisíc, říká, bez nejmenšího úsměvu.

„Tisíc?“ ptám se překvapeně. Přikývne. „Proč tolik?“

Neví, ale myslí to vážně. Za mých časů Šalomoun inteligencí, humorem a družností nevynikal.

Adónijáš, jeho starší nevlastní bratr, je žoviální a ješitný hejsek, který ví o své dospělosti a určitě si myslí, že kdykoli mi

107$

po tváři kmitne spokojený výraz, překypuji nekritickým souhlasem. Měl by si pro srovnání připomenout opičí lásku, s jakou jsem vzhlížel k Absolónovi, protože ta je nadčasovým příkladem neskonalé otcovské oddanosti. Časy mého přilnutí k dětem minuly, skončily myslím Absolónovou smrtí v Efrajimském lese a příchodem dvou běžců nesoucích zprávy z bojiště. První mi přinesl zprávu o vítězství. Druhý zprávu o nenahraditelné ztrátě. Vystoupil jsem do přístřešku nad branou a plakal. Stejně jako při smrti prvního dítěte jsem cítil v srdci, že můj trest je těžší, než dokážu unést.

Od toho dne jsem neměl v lásce nikoho kromě sebe, a to až do té doby, než ke mně přivedli Šúnemanku Abíšagu, která je mi stále milejší, a než do mých komnat začala denně docházet Batšeba a lstivě mě přemlouvat a probouzet tím dávné vzpomínky na naši skvostnou vášnivost a smilnost. Chci mít znovu v dlaních její zadek. Přísahám při všem, co je pro mě ještě důležité - moc toho není, já vím - , že bych ji aspoň jedenkrát mohutně obtáhl od přídě k zádi a od kýlu k vršku stěžně, jen kdyby si vedle mě lehla a fyzicky se mnou spolupracovala, jak potřebuji. Možná by mi musela dost pomáhat.

Ztloustla, ale tím pro mě neztratila na významu. Má slabost pro zrní s medem a pro sušené ryby. Neví, že ve mně pohled na její tělo rozněcuje mocnou touhu znovu na ni padnout. Teď, když už nechce být svůdná, nechodí každý den v reformkách, takže v záhybech a rozparcích jejích kyčlí a nedbalek je vidět víc nahého masa. Bez ostychu jí hledím mezi roztažená stehna a nespoutaná ňadra, na světle modré žilky, které se jí táhnou pod mléčnou, průsvitnou kůží od boků až k popelavým uzlíkům na lýtkách a kotnících. Zbožňuji to stářím ochablé svalstvo, obdivuji ty fialové křečové žíly, ty chronické otoky, které objevuji kolem jejích nártů. Vždycky byla lidská, živočišná a skutečná. Myslím, že ze všeho nejmilejší mi na ní bývaly její nehorázné a spontánní hrubosti. Nikdy si nezakládala na jemnosti. Všechny známky degenerujícího, přirozeného, zdravého, dýchajícího života jsou překvapivě náležité a syrově mi připomínají pomíjivost; přitahují mě k mé milované starou a téměř nepřekonatelnou

108$

lačností vymrštit a vtisknout své zdivočelé mužské tělo na zdivočelé tělo této ženy, jak jsem to dělával dřív, a znovu jí říct: „Chci tě, miláčku. Otevři mi, sestro má, lásko má, holubice má, má bezúhonná.“

Zraňuje mě, když na to mechanicky zabručí, že ji láska už nebaví. Jsem tak rozpálený, že bych řval, jsem tak pokořený, že bych plakal.

Právě Batšeba mi vždycky ztělesňovala obrovský a výmluvný rozdíl mezi vylitím semene a skutečným šukáním. Sama to tak formulovala v jedné žertovné odpovědi na mé rozmarné škádlení. To ona mi také řekla, že mám - nebo jsem měl - velký ohon. Batšeba jediná z mých manželek ovšem přišla do styku s náležitým množstvím vzorků, aby mohla spolehlivě srovnávat.

A já jsem jí zase nevědomky osvětlil nepopsatelný rozdíl mezi šukáním a milováním. Batšeba uznala mou zásluhu slovy, na která nechci nikdy zapomenout.

„To není šukání,“ nadhodila svůj filozofický článek víry v tlumeném a užaslém výkřiku, když se jí bledě modré oči přestaly protáčet a znovu se zaostřily. Její vlhká, zrudlá tvář na mě obdivné hleděla. „To je milování.“

Já, ve věcech tak ezoterických vždy nezkušený, jsem se zeptal: „Jaký je v tom rozdíl? Jak se to pozná?“

Moudře pokývala hlavou. „Pozná se to u pramene,“ poklepala si na kost mezi ňadry a znovu na mě pohlédla s výrazem ukojené nestřídmosti. Bledé odstíny její mléčné pleti se vlnily a rozplývaly ve světle lamp blikajících z mých cedrových stěn. „Přímo u srdce.“

Rázem mě zaplavila nezadržitelná radost, sladší než všechny, jaké jsem kdy zažil. Vlasy jsem měl prosáklé potem. Položil jsem jí rozcuchanou hlavu na prsa a přirazil ústa k její hrudní kosti, jako bych chtěl polaskat jazykem a rty to drahocenné srdce, jehož mohutný tlukot jsem cítil a slyšel jen o kousek níž jako posvátný a konejšivý hřmot.

Ale to bylo až po tom dni, co jsem zabil Goliáše, dávno, dávno potom. Mé trápení se Saulem skončilo a nic nenaznačovalo, jaké rány mě čekají. Žádný Absolón mě nevyháněl z města. Kdo by si pomyslel, že se může něco takového stát?

109$

Že syn povstane proti otci ve zbrani a s vojskem? Že lid za ním houfně potáhne a požene se k mému městu jako na křídlech větru? Někdo jim o mně musel něco nalhat. Možná to souviselo s nucenými pracemi a vysokými daněmi. A jako by ta muka nestačila, přišel mě na útěku nechutně kárat Šimeí - ten odporný skřet s křivýma nohama a rukama a ohavně rudými dásněmi bez zubů. Tento hnusný vzdálený příbuzný Saulova domu přiskákal ze své chatrče v Bachurímu, sadisticky rozzářen naším klopotným ústupem z Jeruzaléma, a ostouzel mě jásavými posměšky a škodolibými urážkami.

„Táhni, táhni, ty krvavý vrahu!” ječel.

Ach, jak nectné věci na mě ten netvor krákal. Přitáhl tak blízko, že po mně mohl metat kamení, ba dokonce prach. Po mně, Davidovi, našem prvním velkém králi - byl někdy nějaký druhý? V jedné chvíli můj věrný synovec Abíšaj popadl meč a žádal, abych mu dovolil sejít z cesty a srazit tomu člověku hlavu. Nedovolil jsem. Měl jsem nepřátel dost. Nechtěl jsem, aby další svévolné násilnosti rozmnožovaly počet těch, kdo byli přesvědčeni, že jsem zradil Saula, nebo kdo mě chtěli sesadit z jiných důvodů. Když jednou začneme s pletichami, pleteme velmi spletitou síť.

Šimeího jsem ušetřil a pokračoval jsem s družinou uprchlíků v bědném útěku k pustině mezi jeruzalémskými kopci a nehlubokým Jordánem. Když jsem se všemi věrnými vojáky bezpečně překročil řeku, věděl jsem, že bouřlivé události dopadnou v náš prospěch. A jakmile jsem nabyl této jistoty, začal jsem se rmoutit nad zkázou, která čekala mého nešťastného syna Absolóna. Měl to sečteno. Nešťastný hoch, naříkal jsem. Nešťastný zbrklý hoch.

Srdce mě bolelo ještě víc, když jsem se zahloubal nad troufalostí, s jakou mě napadl Šimeí, a nad podstatou jeho primitivních pomluv. Nazval mě krvavým vrahem. Mě? Básníka, který ve svém slavném žalozpěvu tak velkoryse Saula vychválil? A nezmínil se o jediné jeho chybě? Já jsem proti Saulovi a třem jeho zákonným synům nikdy zbraň nepozvedl. Je snad moje vina, že byli všichni pobiti v pohoří Gilbóa a že z královské rodiny nepřežil žádný právoplatný následník trůnu kromě mne, Saulova zetě? Kdo jim říkal, aby bojovali, když neměli šanci zvítězit?

110$

Když se to stalo, byl jsem v Siklagu a sloužil jsem gatskému Akíšovi na jeho jižním území s malou soukromou armádou, s kterou jsem prchl před Saulem pod ochranu Filištínů. Pravidelně jsem Akíšovi posílal kořist a mluvil o nájezdech proti Hebrejcům. S chvályhodně bystrou předvídavostí jsem tajně dával kořist také představenstvu klíčových judských měst, jejichž přízeň jsem si pěstoval pro budoucnost - a vyprávěl jim o výnosných přepadech beduínských kmenů a bohatých pouštních karavan. Odkud to všechno skutečně pocházelo? Kdo se pamatuje! Ale ani jako štvanec uprostřed filištínských pouští jsem nestavěl na písku.

A když Saul zemřel, byl jsem připraven.$

(5)

O VÁLCE A MUŽI$

Každá smrt, napsal jsem, zjednoduší někomu život, a nechci předstírat, že smrt Saula a jeho tří zákonných synů mi život nezjednodušila. Ale nemyslete si, že jsem se radoval. Samozřejmě jsem truchlil. A potom jsem napsal svůj slavný žalozpěv.

Upřímně řečeno, my umělci zpravidla v silném rozrušení nepíšeme dobře. Pokud se k psaní vůbec přinutíme. Ale můj slavný žalozpěv je krásná výjimka. Třebaže byl složen v rychlosti, je lepší než Miltonův žalozpěv nad Edwardem Kingem nebo žalozpěv Shelleyho na smrt Johna Keatse, což je učiněný drek - odporný, sentimentální drek. „Ó plačte, Adonais mrtev je.“ Co je to za blábol? Adonais místo Potřebo

val Shelley slabiku navíc? Já pracuji s běžnými jmény jako Saul a Jónatan a nikdy jsem žádné potíže neměl. Slova mého žalozpěvu zná celý svět. Ale buďte té lásky a neberte je jako evangelium. Zapomeňte na slova o Jónatanovi, která podnítila všechny ty pomlouvačné insinuace o homosexualitě, které mě pronásledují dodnes a patrně se za mnou potáhnou až do hrobu. Nejraději bych na ně zapomněl. Je to nespravedlivé a urážlivé, když se u důvěřivých mladých lidí, jako je Šúnemanka Abíšag, může vyvolat domnění, že jsem byl skutečně na mužské. Každému, kdo jen trochu znal můj soukromý život, ví, že pro mě Jónatanova „láska” rozhodně nebyla podivuhodnější než láska žen! Spočítejte si mé manželky. Uvažte mé sexuální dobrodružství s Batšebou. Miloval jsem Jónatana jako bratra, nic jiného jsem říct nechtěl. Jenomže kdepak lidé, ti se chtějí smát a válet v blátě na účet někoho jiného, je to tak? A i kdyby na těch sprostých fámách zrnko pravdy bylo - jak to, že jsem potom až do konce života byl, jak známo, jenom na ženy a že mě už nikdo s žádným mužem takto nechutně nespojoval?

Něco vám řeknu, a pěkně na rovinu: Dobré jméno u muže a ženy jest jejich duší klenot nejdražší. Dobré jméno je lepší než drahá mast. Kdo ukradne mi měšec, krade tretku, však ten, kdo ošálí mne o mé dobré jméno, mi vezme to, čím nezbohatne on a bez čeho jsem věru ubožák, a ve věci Jónatana a mě bych rád udělal jednou provždy jasno. Ano, byli jsme blízcí přátelé - copak to popírám? - a samozřejmě

115$

jsem byl polichocen, když mě hned po vítězství nad Goliášem a po příchodu do Gibeje vroucně objal a slíbil mi věčné přátelství. Kdo by nebyl? Jónatan byl starší, slavný, světa znalý a nevypadal špatně. V Gibeji to byl populární švihák. Byl to hrdina bitvy u Mikmásu, a proto si ho vážil každý kromě Saula, který až do dne, kdy oba padli, posedle žárlil na iniciativu, kterou tam jeho syn projevil. Jónatan mi vyprávěl, jak to bylo. Přede mnou se s ničím netajil. Někdy mluvil vyhýbavě a často se vyjadřoval tak květnatě, až to bylo trapné a dokonce nesrozumitelné - vážně jsem nechápal, jak to myslel, když mi řekl, že jeho duše je propletena s mou duší, a nechápu to dodnes. Ale jedno vám říct můžu: teplí jsme nebyli. Král Jakub I. teplý byl, ten ano. Jeho dvůr byl plný teploušů. Proto jeho učenci, kteří překládali Schválené znění bible, spoléhali víc na řecké prameny než na hebrejské. Co jiného byste od nich čekali? Hebrejsky moc dobře neuměli a anglicky o moc líp taky ne. Pak má člověk rozumět tomu, co říkají. Přiznám se bez mučení, že jsem nevěděl, co měl Jónatan na mysli, když řekl, že mě miluje jako svou duši, a když si pak svlékl plášť a další oblečení i s mečem, lukem a opaskem. Ale vím, co jsem měl na mysli já. Měl jsem radost, že mi to všechno dal.

Párkrát jsme se sice objali a trochu políbili a taky jsme spolu plakali, ale to hlavně, když jsem byl v úzkých a když jsme se loučili, ovšem jako přátelé - čistě přátelé, těmi jsme chtěli navěky zůstat. Vyzvídal kvůli mně u Saula a přinesl mi zprávu, že jeho otec se rozhodl zabít mě a že mu vztekle vyčítal, jak je hloupý, když nevidí, že se nemůže prosadit za krále, dokavad bude naživu Jišajův syn, to jest já. A pak po něm Saul mrštil kopím!

Co je to v otcích, kteří chtějí zničit své děti? Odkud se bere ta ochota králů a šlechticů prolévat krev svých potomků? Saul a Jónatan. Saturn a Chronos, potom Chronos a Zeus. Abrahám a Izák, Láios a Oidipus, Agamemnón a Ifigenie, Jefta a jeho dcera - je jich dlouhá řada. Nikdy jsem necítil k Abso-lónovi nenávist. Věděl jsem, že kdybych byl Bůh a měl Jeho moc, spíše bych zničil svět, který jsem stvořil, než aby v něm zahynulo mé dítě, ať už kvůli čemukoli. Dal bych vlastní

116$

život, abych uchránil život svého dítěte, dokonce i Absolónův. Ale to je možná tím, že jsem Žid, a Bůh ne.

Jónatan mě varoval, když jsme se ráno tajně sešli na poli za městem. Vrátil jsem se do Gibeje nadarmo. Ten pošuk Saul. Potrhlý byl jako švec, ale nebyl tak daleko od pravdy, když iracionálně věřil, že je mi souzeno být jeho nástupcem a že dvě z jeho dětí ke mně mají lepší vztah než k němu. Po svém definitivním útěku jsem viděl Jónatana už jen jednou, když mě vyhledal v poušti Zífu, aby mi postoupil své dědičné právo na královský trůn. Pošuk Saul měl správné tušení i v tomhle: Jónatan se nemohl prosadit za krále, dokavad jsem byl naživu já, Jišajův syn.

Začínalo to vypadat, jako by stále víc lidí poznávalo, že Saul stojí na hliněných nohou. Byl nestálý jako voda, a když Samuel skonal a Bůh ho vzal k Sobě, první izraelský král zůstal bez jakéhokoli vyššího vedení, bez vladařských tradic a vlastně i bez valného náboženství. Pravda je, že my Židé jsme tenkrát nějaké valné náboženství neměli a že je nemáme dodnes. Máme oltáře a zakázané modly a obětujeme beránky, a to je tak všechno. Saul, vybraný spíš pro svoji výšku než pro svou inteligenci, byl v takovém morálním vakuu úplně sám a byl z toho zoufalý a neměl žádnou ideu, která by mu umožnila rozeznat, co je správné nebo aspoň dobré. Mluvil k Bohu. Nedostal žádnou odpověď. To je tedy pořádná prázdnota - věřit v Boha a nemít doklady o Jeho existenci. Není divu, že zešílel.

Jak příznačný je rozdíl mezi tím, co cítil k vlastním dětem Saul, a tím, co jsem k nim cítil já, dokonce i k Absolónovi, když jsem se plahočil z Jeruzaléma se svou zašlou slávou a bolavým srdcem. Udýchaní poslové přinášeli z města naléhavé rady, ať nenocuji v pustině, ale urychleně překročím Jordán, aby mě spiklenci nedohnali a nerozdrtili i s mými věrnými. Trmáceli jsme se dál, až jsme dorazili k úzké řece, a když jsme Jordán přešli, nechyběl z nás ani jeden. Nazítří ráno jsme vstali při zpěvu prvního ptáka. A teprve tehdy mi došla hrozná pravda o podstatě mého neštěstí: Absolón mě chce zabít.

Jak ironický rozdíl mezi mnou a mým milovaným synem

117$

Absolónem, mezi jeho zkoumáním, jak nejlépe mě dohonit a zbavit života, a mým usilovným přemýšlením, jak jeho život zachránit. „Kvůli mně jednejte s mládencem Absolónem šetrně,“ řekl jsem sentimentálně svým velitelům, když kolem mne jejich lidé spěchali k poli u Efrajimského lesa seřadit se k bitvě, ve které měl zemřít. „Ať se nikdo nedotkne mládence Absolóna,“ naléhal jsem jako blázen. Ne, ne jako blázen, ale jako bláhový, bezmezné milující otec, který na svém nejmilovanějším dítěti přehlédne a omluví vše a kterému puká srdce.

V tom jednoznačném rozporu mezi našimi touhami spočívá jeho trvalé vítězství nade mnou: miloval jsem ho a on mě nemiloval.

Ach kdyby mládenec Absolón počkal. Co jiného byl jeho spěch než sopečná touha sesadit mě? A ta převážila nad jeho přáním zdědit trůn. Jak pyšný bych na něj teď byl, jak šťastný nad zprávami, že na voze, před kterým běží padesát běžců, se projíždí městem on, a ne prostoduchý floutek Adónijáš. Nebo že s nádherně černovlasou hlavou zakloněnou v bezostyšném smíchu roztrušuje, že bude králem. Kdyby žil Absolón, neměl bych teď na krku trapnou volbu mezi plytkým Adónijášem, který příliš spoléhá na svoji přívětivou povahu a spoustu přátel, a snaživým morousem Šalomounem, který rozmrzele zjišťuje, že neoplývá jedním ani druhým.

Adónijáš je stále bezohlednější. Klidně si poletuje a vynáší se, a protože jsem ho neokřikl, předpokládá, že mi to nevadí. Poslední dobou s oblibou sleduje mou skvostnou služebnici Abíšagu neomaleným a sebevědomým pohledem frajírků, kteří jsou každému jen trochu soudnému člověku nesnesitelní. Je ještě pitomější, než jsem si myslel, jestli čeká, že to strpím, nebo že jeho nevlastní matka Batšeba strpí, abych to strpěl.

Většinu nepříznivých informací o něm mám od Batšeby. Musím se přiznat ke slabosti: znovu a znovu mě blaží její muka, tak jako mě znovu a znovu sexuálně vzrušovaly naše hádky. Lahodí mi, když vidím, jak jí chytrá očka zlostně blýskají a jak jí rozbouřená krev barví tváře karmínovými skvrnami.

„Adónijáš,“ stěžuje si s rozčilenými gesty, „pořád chodí

118$

a říká, že bude králem. Taky říká, že na své hostině oznámí něco důležitého za sebe i za tebe. Tak netaktní, tak bezcitný by Šalomoun nikdy nebyl, nikdy, můj Šalomoun rozhodně ne. To ti ještě nikdo neřekl? Štěstí že máš někoho, jako jsem já, kdo se stará o tvoje dobro.“

Rychle udělá několik dlouhých kroků sem a tam a přistoupí těsně k mému loži. Mít aspoň zlomek své někdejší zručnosti a síly, drapl bych ji znenadání za rozkrok a držel tak pevně, že bych ji k sobě přitáhl. Ví Bůh, že chci. Dnes má volné perličkové roucho s velmi hlubokým výstřihem a ná-padně dlouhým rozparkem, který se táhne po buclatém obrysu boku málem až k zúženému pasu. Když se v divokém spěchu zastaví a zatočí nebo když se vrhne do křesla a při novém vymrštění pod sebe stáhne nohy, otvírá se mi často přímý výhled na její popelavě plavý dolík a na kulaté maso odhalené hýždě. Vlasy mé vysoké plavé manželky jsou dnes zářivě žluté a prsty na nohou čisté. Natřela se příjemnou mastí, z níž voní levandulová esence smíchaná s neurčitě štiplavým základem.

„Vidím, že už nenosíš spodní prádlo,” podotknu.

„Když už mě láska nebaví,” zahučí nepřítomně, „nemusím pořád vypadat sexy.” Všichni víme, že spodní prádlo se nikdy neujalo. A Batšeba zase jednou pocítila, jak chutná zklamání nad tvůrčím nezdarem. „Slíbils mi,” vyčte mi přísně, „že mu to zarazíš.”

„To tys řekla, že mu to zarazím,” opravím ji s humorem, a když se naše pohledy na chvíli střetnou, nesnažím se skrýt své veselí.

„Proč by měl vydávat prohlášení, že bude králem?”

„Prohlášení?” chytím ji za slovo.

O píď ustoupí. „Vždyť je to skoro jako prohlášení, když se projíždí ve voze a každému říká, že bude králem.”

,Adónijáš nejspíš králem bude. Proč by to neměl prohlašovat?”

„Ty chceš, aby to prohlašoval?”

„Měl by to neprohlašovat?”

„Že bude králem?”

„Až umřu, bude.”

119$

„Takže ty chceš, aby byl králem? A proč to musí být zrovna on?“

„Je nejstarší, proto.”

„Zase začínáš s tím nejstarším?“ vyvalí na mě pohoršené oči. „Ukaž mi, kde je to psáno. My jsme Židé, ne Mezopotámci. Nebyl Rúben nejstarší Jákobův syn? A víš, jak pohořel.”

„Zase jsi mluvila s Nátanem, co?“ zaútočím. „Rúben byl nestálý jako voda.“

„Podle tebe,“ ušklíbne se Batšeba, Je každý nestálý jako voda. Adónijáš je stálý? Nevšiml sis, jak kouká na Abíšagu? A jak pomrkává? Ten nebude čekat na tvou smrt, aby k ní mohl vejít, to mi věř. Ona ví, o čem mluvím.“ Batšeba pohlédne ke skromné služebnici, která sedí s kelímky své kosmetiky před zrcadlem z leštěného kovu, natírá si krémem kost kolem očí a barví si víčka do fialova. „Viď, holčičko?“ Abíšag s úsměvem přikývne a lehce zrudne. „Jak se k tobě chová? Co říká?“

„Dívá se mi do očí a pořád se směje,“ řekne Abíšag. „Mrká na mě.“

„Řekl ti, že bude králem?“

„Říká, že bude králem,“ odpoví Abíšag, „a chce, abych k němu byla milá. Bude Adónijáš králem, můj pane?“

„Vidíš?“ vykřikne Batšeba. „Udělal by něco takového můj Šalomoun?“

„Pošli sem Šalomouna,“ rozhodnu se.

Batšeba si vydechne. „Nebudeš litovat jediné minuty, kterou s mým Šalomounem strávíš,“ zvolá. „Je na něj radost pohledět, na mého Šalomouna. Je to poklad. Budeš na něj pyšný. “

„Šalomoune,“ začnu velmi tolerantně a s nejlepšími úmysly, znovu odhodlán probádat hlubiny svého syna, pokud se mi kdy poštěstí nějaké najít. Je koneckonců Adónijáš takový Einstein? „Víš - dokonce i ty víš - “ zajíknu se a musím se odmlčet, tak bolestně na mě doléhá tíha jeho úporné pozornosti. Jako obvykle u mě tupě sedí, rydlo a hliněnou tabulku v pohotovostní poloze, a naklání ke mně hlavu s téměř urážlivou uctivostí, jako by každé mé slovo muselo být

120$

okamžitě zapsáno do kamene. „Šalomoune, “ začnu znovu, ještě trpělivěji a vlídněji, když si svlažím jazyk vodou z pohárku, „i ty víš, jak mi Šimeí, syn Gérův - pamatuješ? - mrzce spílal, když jsem utíkal z Jeruzaléma do Machanajimu. Ale když jsem se k Jordánu vrátil, kajícně mi přišel naproti. A já jsem mu přísahal při našem Pánu, že ho neusmrtím mečem. Teď mě dobře poslouchej.” Šalomoun vážně přikývne na znamení, že mě dobře poslouchá, a nakloní ke mně strnulý obličej ještě blíž. Škoda že se od něj nemohu odklonit. Má odporný dech, příliš sladký, a voní si tvář a podpaží jakousi příšernou kolínskou. „Ale nepřísahal jsem, že ho neusmrtíš ty,: rozumíš?“ dodám s lišáckým důrazem a mlasknutím. Musím se nad svou mazaností uchechtnout. „Víš, jak to myslím?”

Šalomoun přikývne jako slon. „Vím, jak to myslíš.”

„Jak to myslím?”

„Přísahals, že ho neusmrtíš,” předčítá monotónně z tabulky. „Ale nepřísahals, že ho neusmrtím já.”

Říká to, aniž jeho truchlivou tvář projasní sebemenší zákmit veselosti, a začínám se bát, že neví, jak to myslím.

„Šalomoune - Abíšago, děvenko moje, dej mi trochu svého léku, co mi dělá tak dobře na žaludek.”

„Zažívací sodu?”

„Ne, dnes ten silnější. Tu směs aloe, enciánu, zedoarie, chininu, kalumby, galangalu, rebarbory, angeliky, myrhy, heřmánku, šafránu a mátového oleje.”

„Fernet?”

„Ano, miláčku. Šalomoune, pojď trochu blíž - ne, to stačí.” Nesnáším na mužích kolínskou a osvěžovače dechu; jako by z nich páchly výčitky svědomí za hromadu hoven, kterou za sebou nechávají a od níž se snaží tiše distancovat. „Šalomoune, můj nejdražší synu,” řeknu mu hlasem pokleslým do vážnosti téměř svatosvaté, „dovol, abych ti svěřil drahocenné královské tajemství, jak dobře vládnout a být ctěn svými poddanými, jakož i nepřáteli. Chtěl bys být přece jednou králem, ne? Chtěl bys být králem?”

„Chtěl bych být králem.”

„Proč bys chtěl být králem?”

121$

„Kvůli pávům a opicím.“

„Kvůli pávům a opicím? Šlomo, Šlomo, řekls kvůli pávům a opicím?“

„Mně se pávi a opice líbí.“

„Tobě se pávi a opice líbí?“

„Líbí se mi taky safíry a trůn ze slonoviny obložený ryzím zlatem, s řezbami lvů vedle opěradel a s dvanácti dalšími lvy po jedné straně i po druhé straně na šesti stupních a cedrové domy s řezbami pupenů a rozet.“

„Pupenů a rozet?“

„Pupenů a rozet.“

„A proto chceš být králem?“

„Matka chce, abych byl králem.“

„Co jsou to rozety?“

„Nevím. Ona si myslí, že bych byl jako král šťastný.“

„Já jako král šťastný nejsem,“ řeknu mu.

„Možná kdybys měl nějaké pávy a opice.“

„Kolik?“

„Moc.“

„Šalomoune, když to říkáš, neusmíváš se. Nikdy se neusmíváš. Nepamatuju se, že by ses kdy usmíval.“

„Možná proto, že nikdy nebylo čemu. Možná kdybych měl nějaké pávy a opice.“

„Šalomoune, hochu můj,“ řeknu, „povím ti jednu moudrost. Moudrost je lepší než rubíny, víš? A možná dokonce lepší než pávi a opice.“

„Dovol, abych si to zapsal,“ přeruší mě Šalomoun zdvořile. „Zní to moudře.“

„Ano, velmi moudře,“ odpovím zachmuřeně.

„Jak je to?“

„Moudrost je lepší než rubíny,“ opakuji, „a možná lepší než pávi a opice.“

„Moudrost je lepší než rubíny.“ Při psaní vždycky pohybuje rty. „A možná lepší než pávi a opice? To je moudré?“

„Velmi moudré, Šalomoune. Prosím tě, poslouchej mě teď pozorně.“ Hrdlo mi znovu vyschlo. „Jestli se někdy přece jen staneš králem a budeš chtít, aby tě ctili jako krále a považovali za hodna být králem, a budeš pít datlové nebo granátové víno

122$

z královského poháru před těmi, na jejichž dobrém mínění ti záleží, vždycky dbej, abys pil s nosem schovaným za okraj královského poháru.“ „Za okraj?“

„Za okraj.“

„S nosem schovaným za okraj královského poháru,“ opakuje si Šalomoun při psaní, a když dopíše, bez nejmenší zvědavosti čeká, co bude dál.

„Nezeptáš se mě proč?“ popíchnu ho.

„Proč?“ reaguje poslušně. Víc duševní čilosti jsem z něj nikdy nevytřískal.

„Protože jinak,“ řeknu zklamaně, „si vyleješ víno za krk, blbče! Abíšago! Abíšago! Ukaž mu dveře. Dveře sakra! Ukaž mu sakra dveře, Šlomovi!“

„Já jsem dveře viděl.“

„Ven, idiote, ven, moulo, ven! Abíšago, dej mi ještě ten dryák na žaludek. Och, být tak má slova zapsána v knize. Kdo by jim věřil?”

Abíšag by jim věřila. Abíšag mi uvěří všechno.

Ale Batšeba ne, a chce mě přesvědčit, že Šalomoun je nejmoudřejší člověk v království. „Samozřejmě po tobě,“ dodá s obřadnou zdvořilostí. „Zapisuje si všechno, co řekneš.“ „A nerozumí z toho ani slovu, osel. Potom jde a vydává to za své nápady. Já vím, co dělá. Mám svoje špehy.”

„Povečeřej s ním dnes,“ poručí mi. Převlékla se do akvamarínového roucha s poskakující vlečkou, která se jí při chůzi a otočkách vpředu rozevírá a obtáčí kolem kotníků, a vzala si minireformky, které vynalezla a nazvala slipy. Klekne si k mé pohovce a vezme mě za ruku. Teplo jejích dlaní je příjemné. Jen vzácně se mě teď dotýká. „Snaž se ho poznat líp. Bude to báječné, nemyslíš? Jen vy dva, a přímo tady. Co se ti nelíbí?“ Cítí, jak jsem se otřásl, a pustí mou dlaň, jako by to byl nějaký plaz. „A třeba i já. A třeba Nátan. A taky Benajáš.“

„Ne, ne, ne, ani za milión let,“ řeknu jí. „Ani za bilion. Se Šalomounem už v životě jíst nebudu, a rozhodně ne teď, když mi z něj zbývá pár dní. Počítá každé sousto, které sním, a dává si pozor, aby snědl přesně tolik. Když ti řekne, kolik je hodin, chce to slyšet na oplátku od tebe. Nikdy neudělá vtip. Vidělas, že by se někdy smál?“

123$

„Čemu by se měl smát?“ pokrčí Batšeba rameny. „Jeho milovaný otec má na kahánku a brzy umře.“

Obracím se na bok, abych na ni líp viděl. „Hluchým nadává pořád, viď?“

„To dokazuje, jaký je dobrák,“ odpoví má žena. „Hluší ho nemohou slyšet a nevědí, co říká.“

„A slepým staví do cesty překážky, co?“

„Kdo jiný by přes ně upadl?“

„Když ráno vezme od někoho plášť do zástavy, při západu slunce mu ho nevrátí, že? Aby měl nuzák na noc něco teplého.“

„Jak jinak by mohl mít jistotu, že dostane peníze zpátky?“

„Peníze, peníze. S těmi ať na mě nechodí. Smysl toho přikázání je v něčem jiném, sakra. Aby nikdo nemusel platit dřív, než si to může dovolit. Milosrdenství nelze vynutit. To nevíš? Sprchá jak z nebe mírný déšť v dol pozemský. Copak nerozumíš druhé a páté knize Mojžíšově?“

„Ty já už nečtu.“

„Nečteš, raděj si poslechneš stručný výtah od Nátana, co?“

„Stručný výtah od Nátana?“

„Šalomoun - ten pitomý kokot nepostaví ani parapet kolem své střechy, aby na něj nepadla krev těch, kdo z ní spadnou. Jen počkej. Když ho nevyřídí třetí kniha Mojžíšova, vyřídí ho pátá.“

„Je moudrý.“

„Šalomoun?“

„Nikdy si do domu nezve hosty,“ hájí ho Batšeba. „Tak proč by měl vyhazovat peníze na parapet, který nepotřebuje? Vidíš, jak je moudrý? Posílí ekonomiku našeho království.“

„Ten království leda zhuntuje,“ odpovím. „Když nemá za co postavit cimbuří na střeše svého domu, ať prodá pár oplzlých amuletů, které pořád sbírá. Do těch peníze strká. Do amuletů. Chce mít pávy a opice.“

,Amulety jsou dobrá investice. Určitě stoupnou v ceně.“

„Jaká investice. Ať na mě nechodí s investicí. Sbírá je proto, že ho rajcují. Pěkného Šalomouna jsi mi dala. Kurví se s cizinkami v Edómu, Moábu a Amónu, je to tak?“

„Tys to nedělal?“

124$

„Já si je bral do harému. On staví oltáře všelijakým cizím bohům.”

„Náš není všelijaký?”

„Aspoň je náš. A svým manželkám a konkubínám jsem byl vždycky věrný.“

„Když jsi je podváděl se mnou?“ opáčí.

„No tak skoro vždycky,” opravím se zaraženě.

„Bylo to cizoložství, Davide. A tys to věděl, už když jsme to dělali. A věděls, co o tom říká první až pátá kniha Mojžíšova a Nátan.”

Napadá mě, že Šúnemanka Abíšag se vzdělává už tím, že nás poslouchá, i když se snaží dívat jinam a dělá, že nic neslyší.

„Víš co, uvažme to společně,” navrhnu klidněji jako pravý diplomat. „Když bude Šalomoun uctívat cizí bohy, všechny nás zničí. Zruinuje království svými opicemi a slonovinou a pávy. Víš, jaký chce mít trůn? Sám mi to řekl, jaký chce mít trůn. Velký trůn ze slonoviny, obložený ryzím zlatem, s řezbami dvou lvů vedle opěradel a dvanácti, ano, dvanácti dalšími lvy po jedné straně i po druhé straně na šesti stupních.”

„To je božské,” řekne Batšeba naprosto vážně.

Může se někdo divit, že mi z ní třeští hlava? „Čtrnáct lvů?” vykřiknu. „Nebo snad šestadvacet. Myslí si, že bych takový trůn měl mít i já.”

„Když má lvy Šalomoun,” přisvědčí Batšeba, „měl bys je mít taky ty. A taky já.”

Jak jiná je než má věrná, nesobecká Abigail, která ve mně probouzela vždycky větší úctu a daleko menší vášeň. Když Abigail zemřela, byl jsem sám a od toho dne jsem sám zůstal.

„Bůh takový trůn neschválí,” přemýšlím nahlas a pasu se očima na tváři a postavě, která je pro mě pořád tak krásná. „Ten náš na takovou okázalost není.”

„Náš miluje Šalomouna a bude souhlasit se vším, co Šalomoun chce.”

„S tím nepočítej,” odporuji. „I já jsem si myslel, že mě miluje. Než zabil naše dítě. Šalomoun nemá šanci být králem.”

125$

„To jsi mi říkal ode dne, kdy se narodil,“ namítne Batšeba nedůvěřivě. „A teď je před ním jen Adónijáš.“

„Adónijáš je oblíbený,“ řeknu, abych ji namíchl. „Šalomoun není.“

Batšeba nečekaně zakormidluje do filozofických vod. „Mnoho je těch, kdo milují bohatého,“ řekne. „Kdežto chudého nemá rád ani jeho druh.“

„Proč to říkáš?“ zeptám se popuzeně.

„Slyšela jsem to říkat Šalomouna a myslím si, že je to velice moudré. Proč se ptáš?“

„Má to ode mě,“ odpovím chladně, „proto se ptám. Najdeš to mezi mými příslovími.“

„Šalomoun má také spoustu přísloví,“ chlubí se Batšeba.

„A ta nejlepší,“ řeknu jí, Jsou moje. Za chvíli bude tvrdit, že napsal můj slavný žalozpěv.“

„Jaký slavný žalozpěv?“ zeptá se moje žena.

Na chvíli dočista zkoprním. „Jaký slavný žalozpěv?“ Můj pronikavý výkřik je plný pohoršení. „Ty se ptáš jaký, proboha? Přece můj, můj slavný žalozpěv na smrt Saula a Jónatana. Je nějaký jiný slavný žalozpěv?“

„Nepamatuju se, že bych o něm slyšela.“

„Ty jsi o něm neslyšela?“ Jsem bez sebe úžasem. „Znají ho v Sidónu. Zpívají ho v Ninive. ,Ozdoba tvá, Izraeli, na tvých návrších skolena leží.‘ To slyšíš poprvé? ,Bývali nad orly bystřejší, nad lvy udatnější!‘ ,Tak padli bohatýři!1 ,Odíval vás karmínem a rozkošemi, zlatou okrasou ozdobil váš oděv.‘“

Napřímí se a oči se jí rozšíří. „To jsi napsal ty?“ zeptá se.

„A kdo?“ opáčím. „Kdo si sakra myslíš, že to napsal?“

„Šalomoun?“

„Šalomoun?“ vykřiknu. Mám přízračný pocit, že všechno, co se tu odehrává, je neskutečné. „To bylo deset let předtím, než jsem přišel do Jeruzaléma!“ ječím na ni. „Můj žalozpěv přednášeli v Gatu a šířili v ulicích Aškalónu nejmíň deset let předtím, než jsem tě poznal. Nevzpomínáš si, že je můj? Šalomoun? Jak ho mohl sakra napsat Šalomoun, když ještě ani nebyl na světě?“

„Davide, nerozčiluj se,“ pokárá mě. „Víš, že jsem na data nikdy paměť neměla.“ Sedne si na mé lože a položí mi ruku

126$

na prsa. Chvíli je to jako za starých časů. Úd mi povyroste. Mé smysly sají smyslné vůně myrhy, kasie a puškvorce, které sálají z jejích tkání a svršků jako ze slonovinového paláce. „Přestaň,“ řekne, když jí spustím ruku na kolena.

„Dřív ti to nevadilo.“ Teď žadoním já.

„Život nestojí,“ řekne.

„Další Šalomounovo přísloví?”

„Jde dál,“ pokračuje. Vůbec mě neslyšela. „Davide,” řekne naléhavě, „cítím v kostech nebezpečí. Nátan se bojí, že Adónijášova královská hostina by nás mohla všechny přivést do vězení. Včetně tebe.”

„To se divím,” odpovím s ledovou ironií. „Zrovna dnes ráno tady byl Abjátar a říkal, že to považuje za výborný nápad.”

„Abjátar?” opakuje roztržitě, jako by to nebylo jméno, ale podivný zvuk, který slyší poprvé.

„Ten, co při mně stál po celý život,” připomenu jí kousavě. „Už tenkrát, když jsem prchal před Saulem.”

„Víš, že jsem na jména nikdy paměť neměla,” zalže a zhluboka vzdychne. „Tolik jich začíná na A. Kdo se v nich má vyznat? Abigail, Achínoama, Abíšaj - a teď Abjátar.”

„Ne teď. Padesát let.”

„Někdy mi připadá, že Benajáš a já jsme v celém království jediní, kteří začínáme na B.”

„Abjátar je můj kněz,” vysvětluji pomalu, ačkoli oba víme, že je jí to dobře známo. „Byl mezi prvními, kteří se ke mně přidali, hned když mu Saul zabil otce.”

„Tvůj kněz je Sádok.”

„Mám dva.”

„Ale Nátan je tvůj prorok,” opáčí.

„Nátan je šantala a víš, že byl vždycky proti tobě.”

„A prorok je víc než kněz,” pokračuje klidně, jako by vůbec neslyšela, co jsem řekl. „Nátan si myslí, že bys neměl věřit Adónijášovi. Panebože, další. A teď už máme dokonce Abíšagu. A jak se jmenovala ta tvoje nebožka manželka, ta cuchta, co nikdy nemluvila? Abítala, matka Šefatjáše.”

„Myslel jsem, že na jména nemáš paměť.”

„Ta, co začínají na A, přinášejí neštěstí. Asáel, Achítofel,

127$

Amnón, Absolón, Abnér, Amasa - vzpomeň si, jak všichni dopadli. Miláčku,” zaloudí, a když se ke mně znovu skloní, napadá mi, že výraz tak dokonale dobrotivý může být založen jedině na licoměrnosti, „slib mi, že za krále nevybereš nikoho, kdo začíná na A. Nic jiného po tobě nechci.”

Její drzost mi vezme dech. „Tvou žádost uvážím,” řeknu jí a uvažuji, jestli mě má za úplného senila nebo co.

„Včera,” začne Batšeba hned nazítří ráno, Jsi mi dal slovo, že Adónijáše nikdy neustanovíš králem.”

Má na sobě roucho z ohnivě rudého šifónu a na hlavě perlovou čelenku a další šperky. Když se nastrojí, je pořád tak svůdná, že bych z ní jako vždycky nejraději všechno strhal, až by byla úplně nahá.

„Tak jsem to neřekl,” odpovím a žasnu nad její nestydatostí.

„Abíšag tady byla a slyšela, co jsi řekl.”

Abíšag, sedící u svého pultíku s kosmetikou, je diskrétnost sama a vím, že mě nikdy nezradí.

„Nevíš, že Abíšag mi dosvědčí, co budu chtít?” odpovím Batšebě hrdě.

„Co to tady páchne?” zeptá se neviňoučce. Vždycky mě fascinuje, jak pohotově dovede změnit téma. S výrazem vyplašeného králíka nakrčí nos a odhalí oprýskané zoubky. „Otevřete někdo okno.”

Zasměju se. Abíšaze naskočí při úsměvu dolíčky. Měděná červeň, kterou si natírá tváře, zdůrazňuje kopule jejích plných snědých tváří.

To, co páchne, jsem samozřejmě já, moje zatuchlé, pelichající, vadnoucí, stárnoucí tělo. Navoněli mi lože aloí, skořicí a myrhou, ale cítím to dál. Čpím smrtelností a smrdím člověčinou.

Všude v paláci doutná silné kadidlo. Je tu snad tisíc kaditelnic. Vonné pryskyřice mě každoročně přijdou na obrovské peníze. Není divu, že naše obchodní bilance je tak špatná. V mastech a lécích, kterými Abíšag potírá mé škrábance a oleženiny, je antiseptická myrha a med. Na vyrážky a nežity mi přikládá fíkové placky. Láskyplně a neúnavně mne ošetřuje a je mi vždycky cele k službám. Půvabně kolem mne

128$

klouže nezvučnými krůčky a drží své tělo v dokonalé rovnováze. Na jedinou chviličku nezakolísá. Že bych si Šúnemanku Abíšagu jen představoval? Že bych ji utkal ze svých přání? Voní jako hrozny na myrhové hoře a jako zlatá jablka na stříbrném obraze. Chvěje se blahem, když ji hladím a laskám a vezmu její tvář do dlaně a zlehka jí položím hlavu na svá prsa nebo do ramenního důlku. V takových chvílích duševního splynutí lituji, že mě neznala na vrcholu mých sil, děvenka, dávno předtím, než mi srst na prsou zbělela. Nádhera mladých mužů je totiž v jejich síle a krása starých je v jejich šedinách. Ví Bůh, že této krásy mám teď požehnaně, ale Abíšag mi svěřila, že ji bílá srst na mých prsou přitahuje. Často mě tam laská a probírá se kudrnami. Lysý muž by se jí nelíbil. A příliš chlupatý, zarostlý na ramenou a zádech jako Ezau, ten taky ne, přiznává s ohrnutým rtíkem. Ideální jsem zřejmě já, pokud to dítě nelže, a vím, že ne.

Když se jí vyptáváme, vypráví s vrozenou upřímností, že její otec má dobré pozemky a že žila v bohatství. Starala se o vinice dalších dětí své matky a vlastní zanedbávala. Protože byla v početné, prosperující rodině nejmladší a nejplašší, často si ji dobírali, a snadno propadala pocitu méněcennosti. Vždycky toužila být chválena. Její úporná potřeba dělat jiným lidem radost a obětovat se pro ně našla teď uplatnění u mě. Škoda že nejsem tak čilý, abych jí to mohl oplácet. Rád bych občas nakrmil já ji, pomohl jí s oblékáním, přinesl jí misku čerstvé vody nebo košík letního ovoce. Vyhledali ji pro mě, protože byla nejkrásnější panna, jaká se na březích Izraele dala najít. Pobízím ji k hovoru. Dychtivě jí naslouchám.

„Pamatuji si píseň, kterou mě škádlili a trápili,“ vypráví tlumeným hlasem. ,„Maličkou máme sestru, prsy ještě nemá.‘ Jednou to o mně zpívali na svatbě. Zakryla jsem si obličej dlaněmi a utekla jsem do tmy. Chtěla jsem umřít. Vrátila jsem se až ráno. Když mě hledali a volali, neozvala jsem se. S pláčem jsem padla na zem a připadala jsem si vetchá jako list a spala jsem mezi melouny u kořenů stromů.“

„Teď prsy máš,“ potěším ji.

„Jsou moc malé?“

„Pro co?“ usměju se vlídně.

129$

„Pro tebe.“

„Mně už je něco málo přes sedmdesát, děvenko,” poučím ji omluvně. „Touží po tobě Adónijáš a bude tě chtít taky Šalomoun. Protože jsi krásná a protože přebýváš s králem.”

„Jsem krásnější než Batšeba?“

„Mnohem krásnější.“

„Než byla, když jsi ji uviděl poprvé?“

„Jsi zahrada zamknutá, uzavřený val, zapečetěný pramen. Jsi pro mě teď nejkrásnější na celém světě.“

Vyměnila by za mě oba mé syny. Vím už, jak mluvit s ženou, a oni nevědí. Její prsy s tmavými hroty jsou jako dva koloušci, kteří se pasou v liliích, její dokonalé hýždě jako gazelí dvojčátka. Jsem v jejím životě první, komu je milé rozmlouvat s ní, kdo uchváceně naslouchá každé její odpovědi a všem jejím letmým úvahám. Kde by našla druhého takového?

Ví, že mi teď může říkat bez ostychu všechno, co jí přijde na mysl, a ví, že mi nikdy neřekne nic, čeho by pak litovala. Myslí si samozřejmě, že je do mě hluboce zamilována, a cítí se u mě v bezpečí. Když míjejí hlava leží v ramenním důlku, přejíždím jí palcem kolem obočí nebo po straně nosu až k povolnému, pružnému okraji měkkého spodního rtu, který má v mlhavém světle mé blikotavé lampy barvu švestek nebo granátového jablka. Hladím ji náruživě, nenasytně. K čemu by mi teď byl svět bez Abíšagy? Nikdy už nepotká muže, který by z ní čerpal tolik štěstí jako já a byl šťasten jen tím, že může pozorovat a ohmatávat její tvář, jen tím, že ji u sebe cítí. Díky Šúnemance teď o sobě vím, co jsem poznal s Batšebou a zapomněl - že jsem totiž celý život toužil milovat. Mohu líbat její uši, její spánky, hrdlo a oči, až mi tváře zevnitř vyprahnou a má slova jsou téměř neslyšná, a znovu a znovu ji líbat ústy zemdlenými suchem. Často se zdráhám, nevím proč, políbit ji přímo na rty.

Je moje růže šáronská, říkám vroucně s tváří v jejích vlasech a s dechem na jejím uchu, je moje lilie v dolinách. Má z toho větší radost, než by měla Batšeba, kdybych se dal uprosit a dal své království Šalomounovi. Batšeba by pocítila úlevu, ale ne vděčnost, tu rozhodně ne; a za necelého půl dne

130$

by se jí zdálo, že je neprávem poškozena v něčem jiném, a přepadla by ji potřeba něčeho jiného. Jako s tou alabastrovou vanou.

Sotva se přistěhovala do mého paláce, chtěla alabastrovou vanu a dostala ji. Míkal ječela jako šílená a dostala alabastrovou vanu taky.

Co vlastně ženy chtějí, přemýšlel jsem nahlas v návalech manželské zlosti, co vlastně proboha chtějí? Pozoruhodnou odpověď jsem dostal jednou odpoledne od své milounké Abigail, když jsem si k ní přišel odpočinout.

„Ke štěstí potřebujeme jenom maličko,” vysvětlila mi, „a k tomu, aby nám vydrželo, víc než celý svět.“

„To je bystrá odpověď, Abigail,“ řekl jsem. „A za tvou inteligenci a vlídnost ti budu vždycky neskonale vděčný. Chceš taky alabastrovou vanu?“

„Děkuji, nechci, Davide. Mně úplně stačí ta, kterou mám.“

„Nikdy nic nežádáš, viď?“

„Mám všechno, co potřebuji ke štěstí.”

„Jsi žena, pro kterou neplatí, co jsi právě popsala?”

Abigail se znovu zasmála. „Možná jsem výjimka.”

„Copak vůbec nic nechceš, lásko? Něco bych ti rád dal, Abigail, vážně.”

Zavrtěla hlavou. „Opravdu nechci, Davide. Můj kalich je naplněn po okraj.”

„To jsi řekla krásně, Abigail, skutečně krásně. Navždycky si to zapamatuji.”

Víte, co teď Batšeba chce? Moje obrovské, přepychové polštáře z beraní a jezevčí kůže obarvené na červeno a na modro. Šalomoun, jak předpokládá, jí je dá, až bude králem. Šalomoun, připomínám jí s požitkem, králem nebude.

„Co když Adónijáš zemře,” kalkuluje Batšeba.

„Na takovou možnost se neopovažuj vůbec pomyslet,” pokárám ji s pronikavým pohledem. „Proč by měl Adónijáš zemřít?”

„Vždycky jsem chtěla mít takovou pleť, jakou máš ty,” odpoví, ale Abíšaze. „Moje nebyla nikdy tak hladká a hedvábná. Ještě dnes bych dala všechno za to, abych byla tak snědá.”

131$

„Já bych dala všechno za to, abych byla tak světlá,” odpoví upřímně Abíšag. „Jsem snědá od slunce.” Abíšag je černá, ale půvabná, a nesmírně jí záleží na tom, abych věděl, že je černá jen proto, že na ni shlédlo slunce. „Nikdy mi to nevybledlo.”

Kromě perského koberce v mé jídelně, jehož cenu Batšeba zná, a kromě hnědomodrozelené tapisérie, která zobrazuje dvě dvojice okrových cherubů dotýkajících se roztaženými křídly, je všechno v mých komnatách pod její úroveň, třebaže pilíře mých dveří jsou z olivového dřeva. Batšeba nemá olivové dřevo ráda. Mé lože je myslím z jabloně. Adónijáš a Šalomoun už lehají na ložích ze slonoviny a válejí se na pohovkách. Taky Batšeba by se ráda válela na loži ze slonoviny. Slyšeli jste ji, pizdu? Když se ptala „Jaký slavný žalozpěv”? Samozřejmě věděla jaký. To jsou ty její odporné sobecké rýpance. S intrikánskou ostražitostí si den co den všímá, že moje Šúnemanka Abíšag má na sobě stále ještě pestrobarevnou řízu panny. Adónijáš si toho všímá taky. Právě v takovém veselém, bezstarostném, pestře tkaném šatě chodila moje panenská dcera Támar, Absolónova sestra, milovaná, podvedená, znásilněná, nenáviděná a vyhozená.

Šúnemančino panenství má morální i politický význam. Dokud ji tělesně nepoznám, je spíše mou služebnicí než konkubínou a nemusí mému následníkovi zůstat anebo připadnout s harémem jako královský majetek. Muž, který vniká do ženy jiného muže, se pokouší uchvátit výsady jeho úřadu. Víte, co dělal Absolón za bílého dne s těmi deseti konkubínkami, které jsem nechal v Jeruzalémě, aby udržovaly palác v čistotě. Myslíte, že to dělal kvůli jejich kráse? V zálibném pohledu, kterým Adónijáš hází po Abíšaze, je příměs politické agitace. A mazaná Batšeba větří, že bych tento svazek mohl podporovat.

„Ještě můžeš odtud,” radí bez okolků Abíšaze přímo přede mnou, jako bych byl neviditelný, hluchý anebo někde za horami. „Ryj do něj, jdi mu na nervy. Češ ho tak, ať ho to bolí. Vrážej do věcí a srážej je. Vím, jak ho naštvat. Nekoupej se každý den. Podávej mu vystydlou polévku. Rozčiluj se. Stěžuj si. Nakonec ustoupí. Nesmíš udělat stejnou chybu jako já. Venku je to mnohem lepší.”

132$

„Já jsem ti říkal, abys zůstala venku,“ připomenu Batšebě. „Neposlechlas.“

„Proč neposloucháš?” naléhá Batšeba na Abíšagu.

Má služebnice s opatrným úsměvem skloní tvář a zavrtí hlavou. Plaše na mě pohlédne zářivýma očima. Jsem král David. Ač starý a sešlý, jsem pořád její princ. Jsem její legenda. Říká, že svou budoucnost nevidí v nikom, jen ve mně.

„Není-li žádného vidění,“ ozve se únavně Batšeba, „lid pustne.“

„Co tím chceš říct?“ chci vědět.

Batšeba přizná, že neví. „Jen tak nahlas přemýšlím.”

„To je další Šalomounovo moudro?”

„Jablko nepadne daleko od stromu.”

„Tomuhle taky nerozumím.”

„Šalomoun to říká pořád.”

„Že jablko nepadne daleko od stromu? Co to znamená?”

„Proč se ho nezeptáš?”

„Kam by mělo jablko spadnout? Jak daleko myslíš spadne hruška?”

„Šalomoun tě bude mít rád,” řekne Batšeba Abíšaze a vyhne se tak odpovědi. „Začíná o tobě mít dobré mínění.”

„Když ji propustím -” Batšeba si mě nevšímá, takže se otočím k Abíšaze a začnu znovu. „Když tě propustím, holubičko moje, viď, že ode mě nepůjdeš s lehkým srdcem? I tak by mi srdce ulétlo za tebou.” Co by ji venku čekalo? Provdala by se za kohokoli, kdo by za ni jejímu otci zaplatil, a celý život by chodila s útěžkem a dřela v domácnosti. V bolesti a utrpení by rodila děti, starala se o dům a bez konce posluhovala - stokrát hůř než kdy u mě. Kde je jaká výhoda?

„Manželé bohudík umírají,” odpoví Batšeba svým věcným způsobem. „Tak přece přišel k Abigail a tak přišel ke mně. Nebo se dají snadno vyprovokovat, aby se tě zbavili rozvodem. Začni mu jít na nervy a uvidíš. Ryj do něj a křič na něho, ať se udržuješ ve formě. Uvidíš, jak snadné je dostat, co chceš.”

„Já dostávám, co chci.”

Batšeba ji neposlouchá o nic víc než mě. „Na nervy, pořád

133$

mu hleď jít na nervy,“ pokračuje, jako by jí Abíšag přisvědčila. „Sekýruj a vyžaduj. A tahem na nervy. Vdej se za nějakého starého - ti přijdou o nervy rychleji - a vyhlédni si mladého, s kterým bys ráda dováděla, až starý umře. Náramně si užiješ.“ Radí mladší ženě, ať se dá na pití a hampejznictví, nevěstky mají svůj plat a je mezi nimi dost stříbra, zlata a drahých kamenů. Tichá, ale odhodlaná Abíšag, klečící u hliněné pícky s graciézností krásné figuríny, zavrtí malounko hlavou a tvářejí temně zrudnou. Udržuje v dřevěném uhlí mírný oheň. Raději by se mnou zůstala. A potěší mé srdce, když to přizná.

„On je má velká láska,“ řekne pokorně, klopíc velké oči k řeřavým uhlíkům, „a vzal mě do své zahrady.“

To děvče je dar z nebe; nemohu se ubránit pocitu, že možná nevědomky hostím anděla. Není to jen krásný sen? Její postava je dokonalá, její duch hypnotický. Její líce jsou hnědý granát, vlasy jako sobolí srst v poledne, vznosné hrdlo jako sloup odlitý z mědi, nohy zezadu jako sloupy z mramoru na patkách z ryzího zlata. Její ústa jsou přesladká. Mezi stehny jí voní vždy jablíčka a akácie, parfémy z Libanonu. Její pupek je okrouhlý koflík, ne bez nápoje, a její houštinka perfektní deltoid, lesklý a nesmazatelný jako černý korál.

„Tolik krásy,“ varuje ji Batšeba pohřebně, „tolik nádhery na něj vyplýtváš. Tady tě nic nečeká. Myslela jsem, že budu královnou.“

„Ano, královnou,“ rozzářím se. „A já jsem jí řekl, žádnou královnou. My královny nemáme.“

„A já jsem neposlouchala,“ přizná. Pak ožije dalším dobrým nápadem a řekne dívce: „Proč si nevezmeš za muže mého Šalomouna? David ti to dovolí, když do něj budeme jaksepatří rýt. Dovolíš jí, aby se provdala za Šalomouna? Slyšíš, Davide? Odpověz mi a nelež tady jako pecka. On a já bychom pak vládli spolu a měli všechno, co chceme. Můj Šalomoun by se ji určitě naučil mít rád.“

„Můj další syn Adónijáš,“ přeruším ji ostře, „už ji rád má.“

„To je další důvod, proč se musíš co nejdřív provdat za mého Šalomouna,“ pokračuje nadšeně Batšeba. „Jinak budeš muset spát s tím namyšleným opičákem Adónijášem, jestli se stane králem. Budeš patřit k jeho harému.“

134$

„A ty jakbysmet,” řeknu škodolibě.

Její zalapání po dechu mi zní jako hudba, její ohromené zhnusení je lahůdkou pro mé bolavé oči. Je možné slyšet, jak někomu spadne hřebínek?

„To není možné!” prohlásí, jako by pouhým nesouhlasem mohla zrušit všechny přírodní zákony společnosti a vesmíru.

„Je dědicem harému,” připomenu s rozkoší.

„On se mnou chce obcovat?”

„Je to vyloučeno?”

„A co pátá kniha Mojžíšova? A třetí! Ta mu v tom nezabrání? Může syn obcovat s manželkou svého otce?”

„Zabránila třetí Mojžíšova jiným?”

„Copak by chtěl? Není to nechutné?”

„Já snad nechci?”

„A nejsi nechutný?”

„Byl by hloupý, kdyby nechtěl. Čím může svou vládu upevnit líp než tím, že si přivlastní ženu předešlého krále?”

„Tohle by můj syn Šalomoun nikdy nepřipustil,” procedí mezi zuby. „Můj syn Šalomoun by ho zabil.”

„Tvůj syn Šalomoun,” upřu na ni varovně oči, „bude během několika vteřin po smrti, jestli nepřestaneš, ty stará pitomá pletichářská slepice.” Začal jsem jako lev a končím jako beránek. „A ty s ním, jestli té kampaně okamžitě nenecháš a nedáš si pozor na jazyk. Nevaroval jsem tě ode dne, kdy se narodil, že když o něm nepřestaneš mluvit jakoo budoucím králi, ohrozíš jeho život i svůj?”

„A neslíbils mi, že králem bude?”

„Proč bych ti to proboha sliboval?”

„Protože jsem byla tak bezvadná v posteli, proto,” odsekne bez nejmenšího zaváhání. „Nebafčila jsem ze všech nejlíp?”

„Bylas jediná, která mi to dělala,” odpovím s velkým sebeuspokojením. „Jak mám vědět, jestli jsi byla dobrá nebo ne? Ale tohle asi Adónijáše moc nedojme. Pokud si ho co nejdřív nenakloníš.”

„To radši umřu,” odpoví Batšeba se vzpurné zvednutou bradou.

„Jiná možnost ti asi nezbude,” upozorním ji přísně. „Hraješ si s politikou a neumíš to. Až prohraješ, já ti nepomůžu,

135$

protože už nebudu naživu. Udělat Šalomouna králem se ti nepodaří, to prostě nejde. Absolutně nejde.“

Zdá se, že vystřízlivěla, ale jen na chviličku. Rychle ji to přejde. „Všechno jde,“ odpoví, jako by přemýšlela nahlas, „když se chce.“

„Další nesnesitelná banalita z Šalomounovy hlavy?“ „Tahle je z mé.“

„Co to znamená?”

„Nevím.“

„Tak je to nesmysl. Buď té lásky a přestaň se starat o trůn. Barvi si vlasy nebo si trhej chlupy z bradavic nebo vynalézej další prádlo. Tohle není žádný konkurs. Adónijáš bude králem a Šalomoun ne.“

Ale naděje bohužel kvete v lidském srdci věčně, a vím, že tahle má žena není z těch, kdo se podvolí. V duchu soptím na svou libidinózní mužskou ješitnost, jejíž zásluhou jsem chtěl mít v mládí tolik manželek. Takhle mi zkomplikovaly život. A jejich děti taky.

Bezženství přináší málo slastí, já vím, ale manželství zase mnoho strastí. A harém není vždycky takové terno, jak si lidé myslí. Dlouhodobě jen málokdy stojí za ty peníze a nekonečné komplikace. Zaplaví palác lidmi, hlukem a zápachem a zhorší problémy s odpadky a odpadovými vodami, které jsou v tomhle rušném a hlučném městě už beztak zoufale neřešitelné. Tolik lidí dnes močí na zdi, že musejí chodit prakticky v holínkách. Snažit se, aby moji synové zanechali radovánek a osobních cílů a zápolili s běžnými problémy státní správy, je marnost nad marnost. Je jim to naprosto fuk, těm plodům mých manželství. A přináší-li manželství mnoho strastí, pak polygamní manželství je nedozírně násobí hádkami manželek a soupeřením potomstva. Vždyť i věrný Boží služebník Abrahám toho měl nad hlavu, neměl?

V první židovské rodině nejdřív na Sářino naléhání vypudil z nomádského stáda syna Izmaela za to, že se posmíval druhému synovi Izákovi při oslavě jeho odstavení a za všechny budoucí křivdy na bratrovi, který ten posměch věštil. Izmael, syn egyptské otrokyně Hagar, byl lučištník a vyklubal se z něho takový pruďas, že na každého vztahoval ruku

136$

a každý vztahoval ruku na něj. Bez něho jim bylo líp. Jenže potom - hádejte, co Abrahám udělal, když se konečně zbavil Hagar a Izmaela. Vzal si další ženu! A měl s ní šest dětí!

V jeho věku?

Potřeboval další děti? Jako díru do hlavy. Nemohl žít bez další manželky? Takový starý člověk? Nejspíš potřeboval další ženu. Sex je v tomhle středomořském horku strašně silný, a nebyl jsem první, kdo byl někdy nadržený jako kozel. Rúben si skočil s Bilhou a Juda prudce odbočil z cesty, aby to pustil do ženské, která byla oblečená jako nevěstka, ale potom se ukázalo, že je to žena jeho nebožtíka syna. V teplém podnebí s dlouhým suchým létem není chtíč k zahození. Vrať se, ó moje Šúnemanko, ať tě mohu zase polaskat a obdivovat. Batšebo, má stará lásko, natáhni se vedle mě a vlož mi svůj tlustý zadek znovu do dlaní; otevři mi své nohy jako kdysi, ať tě alespoň jedenkrát ještě opravdu poznám a znovu zakusím radost, jež přichází s jitrem. Polož svou spící hlavu, lásko, na moji paži. Když je mi nejsmutněji, chci jí sténat do ucha, jako bychom před sebou měli ještě celý krásný život, neboť jest nám milovati jeden druhého, nebo zemříti.

Saul harém neměl - tuhle výstřednost jsem v Izraeli vymyslel já, ale když ho Samuel odepsal, měl dost problémůi bez harému. Prosil Samuela, ať mu ten přečin odpustí a vrátí se k němu, aby mohl znovu uctívat Boha. Bůh už odpustil horší věci. Ale Samuel si to rozmluvit nedal. Když se obrátil k odchodu, Saul uchopil cíp jeho pláště a ten se odtrhl. Bývaly dny, kdy se Saulovi zhola nic nedařilo; tenhle den patřil k nejhorším.

A Samuel řekl Saulovi ledově: „Dnes od tebe Hospodin odtrhl izraelské království a dal je tvému bližnímu, lepšímu, než jsi ty.“

Přísně vzato, prosím, to nebyla pravda. Ve skutečnosti to byla vyložená lež, protože teprve potom, v 16. kapitole první Samuelovy knihy, se Hospodin, litující, že udělal Saula izraelským králem, ozval Samuelovi s příkazem, aby šel do Betléma k Jišajovi, z jehož synů vyvolil nového krále.

Tím ovšem začaly dějiny, a všechno, co se ve vesmíru stalo předtím, se jeví jako pouhá předehra k mému narození

137$

a pouhé preludium k mým úspěchům. Samuel přišel do Betléma s rezavou jalovicí na provaze. Starší města se pochopitelně vyděsili, ale Samuel je ujistil, že přichází v pokoji, aby obětoval Hospodinu. Mně jedinému bylo divné, že jde obětovat až do judského Betléma. Copak v Benjamínu nemají oltáře? Pak zavolá Jišaje a jeho syny a takhle vlastně vstupuji na scénu, poněvadž nikdo z mých bratrů nebyl Bohu dobrý. Od toho dne na mě sestoupil Hospodinův duch a zároveň odstoupil od Saula. Ten zůstal sám jako kůl v plotě a začal tak bláznit, že za chvíli byl zralý pro cvokhaus.

Saulova základní slabina byla podle mého názoru v jeho provinciální neschopnosti pochopit, že táž teokracie, která ho vezme z horské louky a udělá vladařem nad Izraelem, ho sesadí, jakmile začne skutečně vládnout. Jeho přestupky byly bezvýznamné. Už u Mikmásu obětoval před bitvou sám, protože Samuel přišel pozdě. To nebyla Saulova chyba. Když byli jeho vojáci vyhladovělí, jedli maso s krví. Ani to nebyla jeho chyba, a taky je za to ostře pokáral. A kdo kromě Boha by mu mohl vyčítat, že nedodržel svou kletbu a nedal popravit Jónatana?

Za tohle se vyhazuje král? Podle mě tedy ne, i když jsem z toho měl prospěch.

Já jsem takové konflikty s proroky a kněžími nikdy neměl, a to díky Saulovi, který jejich počet a vliv tak zredukoval, že mi umetl cestu. Co mi to udělalo, když jsem se na Sádoka a Abjátara občas vlídně usmál, nebo když jsem z nezbytí snášel jeho užvaněná kázání? Neměli jsme chrámy ani syna-gógy, neměli jsem rabíny, a když nás zaujalo něco zábavnějšího, klidně jsme zapomínali světit Pesach. O šábesu jsme rozdělávali oheň, a když se nám chtělo, dokonce jsme pracovali. Nikdo nám nevyčítal, že si ponecháváme domácí bůžky. Neměli jsme žádné denní nebo týdenní modlitby a náš Bůh většinu času prospal jako dřímající sopka, k níž byl kdysi přirovnán, a pokud nemluvil ke mně, skoro se neozýval. Stačilo, abych občas přinesl kněžím k oltáři beránka; zabili ho a tím to pro mě haslo. Díky také tobě, milý příteli, a co nejveselejší vánoce vám všem, samozřejmě se zase rád obje-vím. Boha ani Saula nikdy nenapadlo, aby po Samuelovi

138$

jmenovali nového soudce, a Saul si žádného proroka ani kněze k tělu nepustil. Co měl chudák dělat? Není lehké být králem, když pro to člověk nemá ten pravý cit a nemůže jít ve stopách žádného předchůdce. Není divu, že byl tak ustaraný. Ale je divu, a moc, že na něj padla první těžká deprese téhož dne, kdy od něho odstoupil Hospodinův duch a přestěhoval se do mě, a že zavolali zrovna mě, abych ho z ní dostal. Z důvodů, které jsou mi dodnes záhadou, jsem už tenkrát měl v Gibeji pověst člověka zběhlého ve hře na harfu a ve válečném umění. Ve válce jsem nikdy předtím nebyl. Ale zahrát jsem uměl a z praku jsem střílel, jako když bičem práská.

Pokud je známo, před mým pomazáním se u Saula emoční labilita neprojevovala, krom jediného případu náboženské extáze, kdy se náhodou octl mezi prorokujícími fanatiky a zběsile s nimi tančil z návrší dolů a nahý a s pěnou na rtech se válel v prachu. Tohle by ovšem avizovalo následné komplikace každému, kdo by byl do představy vlastní neomylnosti zamilován méně než Bůh.

Jak jsem měl Saula rád. Jak jsem si ho vážil, přestože mě vyhnal a pronásledoval; jak jsem toužil, aby mě přitiskl na svou hruď a přijal do domu jako člena rodiny.

Znamenal pro mě víc než Bůh. Ještě teď se mi o něm zdá; o Bohu se mi nezdálo nikdy. Mé sny o Saulovi jsou tesklivé, provinilé a smířlivé. Když pro mě poslali, abych ho vyléčil, šel jsem z Betléma do Gibeje, jako bych při každém kroku šlapal po svaté půdě. Šel jsem bos, mé poslání mi připadalo posvátné. Posvátná hrůza mi co chvíli brala dech. Vždyť to byl ten slavný Saul a já před něj měl předstoupit. Byl můj pán a král. Byl spasitel Izraele, vojevůdce, který při svém prvém velkém vítězství porazil Amónovce obléhající Jábeš Gileádský a při druhém pobil Filištíny u Mikmásu. A teď byl v depresi.

Ironie nad ironii, řekl Kazatel, že já, nevědomá příčina jeho nemoci, jsem byl povolán, abych ho léčil.

Chtěl jsem mu říkat otče. Říkal jsem mu otče. Pokaždé, když jsem ho oslovil jako svého pána a krále, jsem mu říkal otče. Pokaždé, když mi odpověděl, mi říkal synu. V letech,

139$

kdy jsem k němu měl blízko, jsem ho chtěl obejmout.

V letech, kdy jsem k němu měl daleko, jsem chtěl být znovu u něj. Byl nepřístupný citu a držel si mě od těla. Řekl, že mě udělá svým štítonošem, a zapomněl na to. Řekl, že na mě bude vždycky pamatovat, a nepamatoval. Řekl, že pro něj vždycky budu jako jeden z jeho synů. Kdybych tenkrát věděl, jaký má ke svým dětem vztah, měl bych z toho slibu těžkou hlavu.

Když jsem s harfou dorazil do vepřovicového domu v Gibeji, nabídli mi, ať si vykoupu nohy. Po takové příležitosti jsem samozřejmě hned skočil. Ponořil jsem znavené nohy do studené vody v hliněné míse a pořádně si je utřel do připravených vlněných osušek. Vyplašeně jsem se dal odvést ke dveřím. A bez doprovodu jsem vešel do nízké místnosti, kde mlčky a o samotě seděl hrozivě zadumaný Saul.

Když jsem ho uviděl, pěkně ve mně hrklo. Můj pán a král na tom byl očividně zle. Tento vysoký muž s mohutným hrudníkem a neuvěřitelně vyvinutým svalstvem se hrbil na dřevěné lavičce na druhém konci místnosti a vypadal jako nachýlená hromada něčeho neživého. Ramena měl pokleslá a hlavu svěšenou. Vlasy rozježené, vousy zcuchané. Opálená, žilnatá předloktí se ochable opírala o stehna. Zpočátku se vůbec nehýbal a působil na mě tragickým dojmem obrovského stroje, vyřazeného z provozu. Na chvíli jsem se zděsil. Tvář měl plnou rezignované a nevyléčitelné trýzně a šířil kolem sebe tichý smutek, bolestný právě tak pro přihlížejícího jako pro postiženého. V místnosti bylo šero a dusno, ale byl to úplně jiný zážitek, než jak ho znáte od Roberta Browninga - kdepak Robert Browning. Proč byste mu měli věřit? Byl jsem to já, a ne Browning, ten byl v Itálii a posílal domů dojmy z ciziny. Náhle se Saul ztěžka zvedl jako člověk zavalený nevýslovným neštěstím, napřímil zmučené tělo a roztáhl vztyčené ruce do stran v pozici ukřižovaného. Ukřižování byl římský vynález, ne hebrejský, a tohle bylo tisíc let předtím, než Římané vůbec existovali. My jsme dávali přednost popravám, při kterých se lidé upalovali nebo kamenovali kamením, ale popravovali jsme málokdy. Tolerovat naše hříšníky a zvyknout si na to, že je s nimi trápení, bylo daleko snadnější než je

140$

soudit a zabíjet. Nač tolik povyku? Často jsme je přenechávali nebesům nebo jsme na své nepřátele nechali udeřit někoho jiného. A ještě něco: nikdo z nás se tenkrát absolutně nestaral o druhý příchod Mesiáše, natož o první, a o jednom ani o druhém se vůbec nemluvilo. Kdo Mesiáše potřeboval? Neměli jsme nebe, neměli jsme peklo, neměli jsme věčnost, neměli jsme posmrtný život. Tenkrát jsme Mesiáše nepotřebovali a nemáme ho ani dnes a nesmrtelnost je podle mě to poslední, nač by rozumný člověk myslel. Za stávajících poměrů je pro většinu z nás život dlouhý až moc.

Dokonce si nejsem jist, jestli jsme Boha potřebovali tak silně, jak jsme v Něj potřebovali věřit. Vím, že skoro každý dobrý nápad, který se z mých hovorů s Ním vynořil, vzešel ze mě. Plán proplížit se mezi morušemi v dolině Refájců a obklíčit Filištíny v noci byl Jeho. Ale kdoví, jestli to bylo tak důležité, nebo jestli bych na to nepřišel sám. Vím, že Joábův nápad zaútočit na ně zpředu a za svítání mi nějak neseděl.

Podle toho, jak zničeně a netečně Saul vypadal, měl zřejmě na potřebnost Boha jiný názor než já. Jen kousek od něj byla připravena mísa na nohy, ale prsty a kotníky mu pokrýval zatvrdlý prach. Převrácené, beztvaré přezůvky z ovčí kůže ležely u stěny, o kterou se opíralo jeho kopí a jeho oštěp, s hroty obrácenými vzhůru. Přestože byl Saul král, opovrhoval ložem a spával na zemi.

Nepochyboval jsem, že o mně ví od chvíle, kdy jsem vešel. Chvíli mu však trvalo, než se pohnul a pomalu ke mně stočil zrak. Zvedl si dlaň nad oči, jako by si je stínil před ostrým světlem vycházejícím ze dveří za mnou. Napjatě jsem na něj hleděl. Vypadal jako člověk, kterému je do pláče. Měl zoufalý, zdrcený výraz zamilovaného. Ta bezmocná, prázdná muka lásky znám ze svých prvních let s Batšebou, kdy se všechno tak bezuzdně dařilo, a znám je také z nepřetržitých záchvatů touhy, když nastal nezadržitelný obrat. Ať byly časy dobré nebo zlé, bezpříkladné nároky rozboleného srdce polevovaly jen málokdy.

„Kdo jsi?“ zeptal se konečně Saul téměř šeptajícím hrdelním hlasem, nesmírně vyprahlým. „Paměť mi špatně slouží.“

Zajíkl jsem se náhlým přívalem soucitu, který mě naplnil

141$

slzami i znechucením. „Jsem David, syn tvého poddaného Jišaje Betlémského.”

„Mám špatnou paměť,” opakoval.

„Přišel jsem ti zahrát,” řekl jsem mu.

„Přišel jsi mi zahrát?” opakoval nepřítomně a s otevřenými ústy, jako člověk po mrtvici, čekal na mou odpověď.

„Přišel jsem ti zahrát a zazpívat.”

„Říkají mi,” zamyslel se tázavě, „že hudba svou mocí tiší rozbouřenou hruď.”

„Taky to často slyším,” odpověděl jsem poslušně mladistvým tenorem čistým jako z chlapeckého sboru.

Ale upřímně řečeno jsem na tu průpovídku příliš nespoléhal. Můj synovec Jóab míval rozbouřenou hruď přímo exemplárně, a hudba na něj působila tak, že jeho neklidnou povahu spíš jitřila než uklidňovala. Už když jsme spolu v Betlémě rostli jako vrstevníci, mé hraní a zpívání mezi námi otvíralo propast antagonistické nesmiřitelnosti. Jóab běhal a vzpíral; a já jsem skládal ódu na první narcis.

Netečným pokynutím mi Saul naznačil, abych šel dál a našel si vhodné místo. Pak sklopil oči a čekal. Přišel jsem do Gibeje s osmistrunnou lyrou, abych svou pozoruhodnou zručnost předvedl v co nejlepším světle. Teď jsem nástroj tiskl pevně k prsům, abych zakryl, jak se mi třesou prsty. Ústa jsem měl jako ochrnutá. Zdálo se, že Saul ztratil zájem. S napětím jsem se posadil na nízkou stoličku a spustil holé koleno k zemi. Zdřevěnělým jazykem jsem si olízl rty a patro a zkusil jsem začít. První tón se mi seškrtil v hrdle do slabounkého zvuku, téměř kvákavého. Byl jsem vděčný, že to Saulovi zřejmě ušlo. Při dalších dvou tónech se mi hlas falešně třásl a začal jsem ztrácet odvahu. Ale pak jsem viděl, jak sebou Saul překvapeně škubl, když jsem poprvé naplno hrábl do strun. Jako by záchvěvy strun vzlétlé do vzduchu vyvolaly kdesi v jeho nitru ozvučné vibrace rezonující celou jeho bytostí. Vrátila se mi sebedůvěra, aniž jsem si to uvědomil. Znovu jsem byl svým pánem a věděl jsem bezpečně, že jsem každým tónem lepší a lepší, že zpívám jako anděl, hlasem příliš mladým na muže a příliš něžným na dívku.

Začal jsem prostou a krátkou ruskou ukolébavkou, kterou

142$

mě matka uspávala, když jsem se jako dítě bál tmy, a později si ji v dobré náladě pobrukovala po domě. Saul poslouchal pozorně a zřejmě s potěšením, takže jsem směle přešel k dalším a složitějším skladbám z vlastní dílny. O válce a muži jsem zpíval, o hněvu Achillově a člověku neposlušném Boha, ano, v tom pořadí, a ve své arkádské naivitě jsem se málo staral, že rozvíjím témata, která v něm mohou buď vybičovat předsudky a hněv, anebo probudit nostalgii a výčitky svědomí. Naštěstí pro mě se stalo to druhé. Možná jsem byl při nahodilé volbě témat nevědomky veden nějakou vyšší mocí, a možná taky ne. Slyšel jsem, jak Saul vzdychl. Viděl jsem, jak se jeho svaly uvolňují a pozvolna nabývají pružnosti. Viděl jsem, jak mu z obličeje mizí temné, tvrdé rysy, jak se jeho výraz vyprošťuje ze zajetí fatalistického zoufalství a měkne v dumavém zasnění. Hlava se mu začala jemně pohupovat v taktu mé melodicky plynoucí hudby.

Tak viditelné důkazy mého úspěchu mě rozradovaly. Jak skvělý a inspirující dojem jsem asi udělal! Já, tak bílý a zrzavý. A teď bylo jasné, že dělám zázraky. Ve vzduchu se ještě vznášely poslední tóny mého eposu o tom, jak člověk poprvé neposlechl Boha, a Saul už se s pousmáním probral a narovnal. Vysunul ramena, jako by znovu objevil, že jimi může pohybovat, a roztáhl doširoka paže. Otevřel ústa dokořán a pokojně zívl. Ukončil jsem své vystoupení ódou na první narcis, složenou v útlém mládí.

Samozřejmě jsem toužil předvést víc. Pro přídavek - kdyby na něm trval - jsem měl připravenou rytmicky odlišnou, živou a mírně pikantní písničku vlastní výroby, kterou zpívá roztoužený pastýř své milé. Ale Saul vstal z lavice jako vyčerpaný člověk, který ví, co ho čeká, a pokynem ruky mi sdělil, že slyšel už dost a že je spokojen. Odšoural se na druhou stranu místnosti a s potěšeným zasténáním se spustil na spací rohož, kde pak chvíli seděl s rukama zkříženýma na kolenou. Znovu jsem se lekl, že na mě zapomněl. Raději jsem se nehýbal. Jeho dech byl hlasitý a pravidelný. Po další chvíli zvedl ruku a pokynul mi, ať jdu k němu. Nesměle jsem přistoupil a poklekl, takže jsem měl hlavu ve výši jeho očí. Něžně ji vzal do svých rukou a s jakousi uctivou a slavnostní

143$

vděčností se mi zahleděl do tváře. Srdce mi prudce bilo.

„Nikdy na tebe nezapomenu,” řekl mi tiše. „Chci tě mít navždy u sebe. Budeš jako jedno z mých dětí. Zítra ráno se staneš mým štítonošem.”

Nocoval jsem na svém plášti prostřeném na kousku rovné, suché země, který jsem si našel u předního rohu jeho domu. Téměř jsem nespal. V hlavě mi vířil rej oslnivých nadějí a závratných očekávání. Ráno mě poslali pryč. Když jsme dva roky na to, v den, kdy jsem zabil Goliáše, stanuli znovu proti sobě, choval se, jako by mě nikdy v životě neviděl. 144$

(6)

V SAULOVÝCH SLUŽBÁCH

$

V Saulových službách jsem brzy zjistil, že je téměř vyloučeno, abych udělal něco správně. Čím jsem byl úspěšnější, tím jsem byl neúspěšnější. Vítězil jsem a exceloval a začínal mít pověst Filištínobijce. Myslíte, že byl Saul pyšný? Dokonce i Abnér uznával mou chytrost, prozíravost, udatnost a rostoucí vojenskou slávu. Ale potěšit Saula bylo nemožné od chvíle, když viděl, že z izraelských měst vycházejí ženy s bubínky, s radostí a hudebními nástroji, aby mě pozdravily a prozpěvovaly:

HEBREJSKÝ TEXT

Neboli v překladu:

„Saul pobil své tisíce, ale David své desetitisíce. “

Co jsem mohl dělat, když jsem byl desetkrát větší bojovník než Saul?

Přesto mě ohromilo, když jsem viděl, jak strašně se rozlítil. Kdyby se dalo zabíjet pohledem, byl by to můj konec, a Saul mě probodával očima po všechny další dny, i potom, když jsem se stal jeho zetěm a měl jsem téměř denně večeřet u královského stolu v jeho domě v Gibeji. Copak se dá v takovém napětí večeřet?

Jasně si pamatuji hodinu, kdy se můj osud v Saulových službách znepokojivě obrátil k horšímu. Optimisticky, zvesela jsme se táhli domů z dalšího vítězství nad Filištíny, při kterém jsem se znovu vyznamenal. Pak vyšly ženy s bubínky a dalšími hracími nástroji a zpívaly o Saulových tisících a mých desetitisících. Ten refrén byl hudbou pro mé uši a pochopitelně jsem se usmíval, ba upřímně jsem předpokládal, že Saul se zaraduje a projeví nějak otcovskou pýchu nad uvítáním, kterého se mi dostává. Jak hluboce jsem se mýlil. Poslouchal zaražen a s protaženým obličejem. Bodl po mně očima jako dýkami a zrychlil náš pochodový krok, abychom davu, který

147$

mě tak velebil, co nejdříve unikli. Když jsme ty ženy měli za sebou, Saul se přesunul s Abnérem do mé blízkosti, jako by chtěl mít stoprocentní jistotu, že mi neujdou jeho slova a jeho pohoršení.

„Přiřkly Davidovi desetitisíce,“ řekl nahlas. „Slyšels je?“

„Slyšel jsem je.“

„O těch desetitisících? Slyšels?“

„Slyšel, slyšel,“ odpověděl nerad Abnér.

„A mně jen tisíce. To jsi taky slyšel?”

„Slyšel jsem, slyšel.”

„Ten má k desetitisícům daleko.”

„Znáš ženské.”

„Ale já jsem své tisíce pobil, ne?”

„Snadno.”

„Zpívaly jen jemu - slyšels je, ne? - a tančily taky jen jemu. Mě si vlastně vůbec nevšímaly. Viděls to? Slyšels to?”

„Slyšel, slyšel,” řekl Abnér. „Co ode mě chceš? Slyšel jsem to už dřív.”

„Tys to slyšel už dřív?” zeptal se Saul. „Kdy?”

„Mnohokrát.”

„Proč jsi mi nic neřekl?”

„Nač bych tě rozčiloval?”

Saul se na mě podíval jako vrah a zavrčel: „Ke spokojenosti už mu chybí jen království.”

Popravdě řečeno, podobná myšlenka mi harašila v hlavě taky, a to ode dne, kdy jsem se dal k Saulovi a začal jsem dělat takové pokroky, ale přísahám, že to bývala spíš lehká mladická fantazie než pevná a vypjatá ambice, která by někdy mohla přecenit své možnosti. Na Saulův trůn jsem se netlačil, dokud nebyl Saul mrtev. Zeptejte se koho chcete. Zeptejte se Akíše, gatského krále.

Kdo se diví mé vyjevenosti, ať nezapomíná, že jsem byl tenkrát ještě dítě, naivní jako všichni venkovští zelenáči, a že jsem neměl kloudnou představu, jakými zhoubnými zvrácenostmi a ambivalencemi se lidské srdce může zaneřádit. Kdo mohl tehdy tušit, jak hluboce mě Saul nenávidí, anebo pochopit nebezpečný paradox, že čím více se mu hledím zavděčit, tím větší je jeho žárlivost a hněv? Vím, že mě

148$

zabolelo, když jsem poprvé viděl, jaký na mě má vztek, a kdykoli jsem ho v takové náladě zastihl, pokaždé na mě padla jakási provinilá úzkost.

Podruhé v životě sestoupil zlý duch na Saula hned nazítří. Po Gibeji se rozneslo, že znovu upadl do záhadné melancholie. Při první zprávě jsem vytáhl harfu z kozinkového pouzdra a čekal. Říkalo se, že nemůže na krok z místnosti. Nechce nic jíst a nechce si umýt ruce ani nohy pokryté prachem země. Netouží po sexu. Odmítá se česat a čistit si nehty. Když zapálili v lampách olivový olej, sfoukl plameny a nevrle vrčel, že raději proklíná tmu. Brzy si vzpomněli na mě. Snažit se ho uklidnit nápoji a utěšit jablky by byla jen ztráta času. Potřebovali hudbu. Když mě pozvali, abych přišel zahrát a zazpívat, přímo jsem vyskočil - byla to šance získat si ho znovu tím, že mu vypudím z mozku strašidla, která ho tak mučí. Měl jsem pocit, že Abnérova žádost je požehnání, že nebe si mě vyvolilo jako někoho, kdo má být pověřován výjimečnými úkoly, že léčivá čaromoc mé hudby mi vysloužila zvláštní milost. Znovu jsem byl všeuměl.

Čistým a nevinným hlasem doprovázeným osmistrunnou lyrou jsem před Saulem spustil svou serenádu. Zpíval jsem tak božsky jako kastrát. Pro krále jen to nejlepší. Už první tón, který mi vyšel ze rtů, dokazoval svým zářivým témbrem, že jsem nikdy nebyl lepší. Jak moje tklivá melodie vnikala do jeho přetíženého vědomí, bylo mi znovu dopřáno pozorovat jemně hojivé účinky mého génia. Před mýma očima se začal zázračně vynořovat z katatonické deprese, do níž se přes noc zřítil a v níž jsem ho nalezl, když jsem k němu vešel. Zachvěl se, pohnul se, znovu se našel, znovu se navrátil mezi živé. A já jsem ho tam přivedl. Byl to úžasný pohled. Když jsem bez váhání navázal svou strhující „Ódou na radost“, Saul začal ztuha pohupovat hlavou, jako by chytal mé tempo a ověřoval si, nakolik ovládá své nervové podněty. Prohnul se v zádech, roztáhl skrčené ruce do stran a otáčel ramenními výstupky obepjatými svalstvem. Pak zvedl zachmuřenou tvář ke mně. Měl bolestiplný výraz člověka, který se před časem dověděl cosi otřesného a teprve teď se z toho vzpamatovává. Byl jsem rád, že se na mě dívá pohledem, ve kterém jsem cítil hlubo

149$

kou vděčnost a neskonalou oddanost. Zcela nepochybně věděl, že jsem ho zachránil. Omluvně se pousmál. Když mě uviděl a poznal, v kalných, vytřeštěných očích mu chápavě zajiskřilo. Cítil jsem, že je to moje spása - teď mi bude zavázán ještě víc než předtím. Šťastně jsem na něj hleděl. A než jsem se nadál, ten šílený parchant skočil po svém kopí a ze vší síly jím mrštil po mé hlavě! Hrůza mě obešla. Kopí se dunivě zapíchlo do trámu vedle mě, rozechvělá násada mi zadrnčela pár centimetrů od ucha. Věřil by tomu někdo? Ten hnusák mě chtěl skutečně zabít! Chvíli jsem seděl jako přimražený, s ústy dokořán, ale pak po mně vypálil další kopí a znovu se minul. To už jsem zděšeně vyskočil a klidil se z jeho blízkosti co mi nohy stačily.

Když jsem to vylíčil Abnérovi, vůbec ho to nevzrušilo. „Nauč se brát dobré se zlým,“ poradil mi filozoficky. Jednou rukou se při tom škrábal na poďobaném obličeji a v druhé držel granátové jablko, které mezi řečí vycucával. „Minul se, ne?“

„Dvakrát.”

„Tak co si stěžuješ? Není to lepší, než kdyby se trefil?“

„Můžeš mi aspoň přinést tu harfu? Je to ta nejlepší, jakou mám.“

„Bude dobře,“ řekl Abnér, když se vrátil s mou lyrou, „nechodit mu na oči, dokud se v srdci nepromění.“

Saul mi to usnadnil, protože mě odstranil ze své blízkosti. Čekal jsem smrt nebo degradaci. Ale ustanovil mě velitelem pluku o tisíci mužích. Pak mě posílal s deseti nebo dvaceti- člennými oddíly proti filištínským davům, které vpadly do našich údolí a drancovaly nebo zabíraly naše vesnice v severním Izraeli nebo v jižním Judsku. Poslušně jsem šel, kamkoli mě Saul poslal, a ve všem jsem si vedl moudře, abych se mu zavděčil. Zlaté oči. Celý Izrael a Juda mě stále víc milovaly, protože jsem před nimi vycházel a vcházel jako vítězný vůdce osvobozovacích a pořádkových přepadů. Jenom Saul ne. Čím moudřeji jsem si vedl, tím víc se mě bál, tím víc na mě nevražil. Moje zoufalá, sebeničivá snaha usmířit si ho byla tak marná, že jsem div nezešílel. Nevěděl jsem, jak dál. Dostal jsem bušení srdce a napsal jsem o tom nádherný žalm.

150$

Zůstává jedním z politováníhodných faktů mého života, že můj nastávající tchán a já jsme spolu po první epizodě s kopími už nikdy dobře nevycházeli. Co jsem mu udělal? No řekněte. Měl jsem pocit, že oba usilovně hledáme řešení této záhady a nalézáme jen jedno jediné: nic. Taková odpověď nás oba stejně znepokojovala. Jeho urputná zloba a kypící zuřivost však nikdy zcela nepominuly. Žil jsem v ustavičném ohrožení a v ustavičné kajícnosti. Jak před touto patriarchální postavou odčinit, co jsem neučinil? V nejlepším případě jsme si navzájem byli nepříjemní. Jindy bývalo jasné, že při pohledu na mě nedokázal potlačit viditelné známky prudkého a hrozivého rozrušení. Jeho antipatie byla zřejmá všem kolem něho a znervózňovala Jónatana i ostatní. Sám jsem se v tom za mák nevyznal. Co ode mě chtěl? Koho tenkrát mohlo napadnout, že kvůli Samuelovi přemáhá den co den téměř nepřemožitelnou chuť sprovodit mě ze světa? Ten zákeřný srab mě posílal s hrstkou lidí na výpravy do dalekých míst v naději, že na mě Filištíni vztáhnou ruku místo něj.

Saul byl přesvědčen - možná právem -, že mě Bůh miluje. A proto měl v jasných chvilkách strach mě zabít. Pokoušel se o to, co jsem později s větším úspěchem podnikl proti nešťastnému naivovi Urijáši. Nechtěl jsem ho zavraždit sám, ale potřeboval jsem mít volné ruce ke sňatku s jeho ženou dřív, než na ní bude těhotenství nepopiratelně znát.

Pod sluncem není nic nového, rozhodně žádné nové zápletky. Ukažte mi něco, o čem se dá říct „Hleď, to je cosi nového“, a ukážu vám, že už to bylo. Život má ostatně jen čtyři základní zápletky a literatura devět, všechno ostatní jsou pouhé variace, marnost a trápení ducha. Vím bezpečně, že v tomhle bouřlivém období jsem Boží lásku necítil. Zato jsem cítil velké trápení ducha, protože Saul mě vyloženě nenáviděl, bez ustání a nesmiřitelně. Ve své důvěřivé naivitě jsem se dopustil jednoho omylu: předpokládal jsem, že to myslí vážně, když vyslovuje logické přání, abych zvítězil nad jeho nepřáteli. Ale když jsem zvítězil, pokaždé zuřil a šílel. Proto mi vyrazilo dech, když mi delegace jeho služebníků přišla oznámit, že mě Saulova dcera miluje a že mě Saul chce za zetě. Tak velká je marnivost lidských přání, že jsem si na

151$

obrátku namluvil, že mě Saul začal uznávat. Všechno je totiž marnivost a marnost, všechno, všechno je časem marnost a trápení ducha. Téměř na obrátku mi připadalo jako nejpřirozenější věc na světě, že se do mě zamilovala královská dcera.

Při zpětném pohledu se víc divím tomu, že jsem se do válčení vpravil tak snadno, jako by mi bylo od narození souzeno. V dětství jsem nikdy nebýval bojovný. Lidé zapomínají, že Goliáš byl první, koho jsem kdy zabil. Před tím jsem v žádné bitvě nebyl. Pověsti o mé válečnické zkušenosti a udatnosti jsou jenom ornamenty, které patří ke kultu hrdiny, jinak bych přece do bitvy u Sóka táhl s ostatními, ne? Spasitelé, kteří uchvacují lidskou fantazii, přicházejí zpravidla neohlášeni ze tmy nebo z tuctových poměrů. To platilo o mně. Kde by byla pointa, kdybych byl pouze slavný válečník, který přemohl jiného slavného válečníka? Achillovo vítězství nad Hektorem je nejslabší místo v Iliadě - Achilles byl od počátku favorit. Vystavět příběh Homér moc neuměl, co? Ovšem fakt je, že mu svazovala ruce pravda.

Když jsem v Betlémě vyrůstal, hry na vojáky a různé skupinové aktivity mě příliš nezajímaly. Moji synovci Jóab, Abíšaj a Asáel se bavili hrami na mužné válečnické umění daleko nadšeněji. Protože jsem se v naší velké rodině narodil až poslední a oni byli z potomků mé nejstarší sestry Serůje první, nebyl mezi námi velký věkový rozdíl. Obratnější jsem býval v méně ceněné střelbě z praku a raději jsem někdeo samotě házel kamením - připadal jsem si jako samotářská romantická postava, meditující o své poezii a svých hudebních skladbách a přitom pasoucí ovce. Jóab a ostatní tehdy celé bezstarostné, vyčerpávající hodiny vzpírali břemena, dělali kliky, sprintovali a napodobeninami kladiv a seker rozbíjeli různé věci, jak si hráli na válku proti imaginárním hordám Filištínů. Já jsem metal kameny na odlehlých pastvinách, a jednoho podmračeného, větrného dne, když jsem zíral jako slepý na nestříhané, nemyté zadky ovčího stádce, jsem složil svou slavnou „Vodní hudbu“.

Ale pověst, že jsem nadaný mladý skladatel a zázračný hráč na harfu, byla zasloužená a rozšířila se po venkově už za mého dospívání. Jóab to zřejmě vůbec nedokázal ocenit. Řeči

152$

o mých písních ho vždycky popuzovaly. Pro Jóaba byli všichni zpěváci podezřelí, stejně jako tanečníci. Určitě si myslel, že jsem teplý. Pro mě naopak kdo v sobě hudby nemá, jest schopen zrady, lsti a loupeže, takhle doslova jsem to Jóabovi často a úmyslně opakoval i poté, co jsem se stal králem. Kromě toho, jak už jsem možná naznačil, jsem byl fantasticky pohledný mladý muž, v jehož půvabu bylo cosi až ženského. Pochybuji, že se mu to zamlouvalo. Jemu ani jiným bych neudělal tu radost, abych kvůli nim omezoval bezmezné potěšení, které jsem měl ze svého ztepilého vzrůstu, neodolatelného úsměvu a nevtíravého vystupování. Při pohledu na mne staré ženy pomlaskávaly, mladé ženy a svobodné dívky na mě ulpívaly dlouhými pohledy, a dokonce i příležitostní poutníci z jiných krajů žasli, když mě spatřili, a hleděli na mé s pátravým výrazem, plným čehosi lichotivějšího, než je normální objektivní uznání. Byl jsem hezoun a věděl jsem, že dobře vypadám. Měl jsem šíji, o níž bylo řečeno, že je jako z kosti slonové, a husté kadeře, které byly přirovnávány k havranímu peří - a nejen mnou. Nepřeháním, když vám řeknu, že jsem často zažil, jak nejkrásnější z mých ovcí ke mně s roztouženým bekotem obracejí zamilované telecí oči.

Proto jsem se brzy přestal divit, že se do mě zamilovala králova dcera Míkal. Proč by se nezamilovala? Nebyla má pleť nad mléko bělejší a nad rubíny růžovější? Kdo mě předčil? Vrozená schopnost sebeklamu je u ješitných mužů sdostatek silná, aby mi vzápětí připadalo právě tak logické, že Saul, toužící po mém sňatku s jeho dcerou, mi chce usnadnit problém, jak za nevěstu zaplatit. Vůbec mi nepřišlo na mysl, že by v milostném citu své dcery mohl zvětřit příležitost, jak to navléct, abych padl do rukou Filištínů.

„Král se hněvá?“ zeptal jsem se, když mi bylo sděleno, že mě Míkal miluje.

„Chce, aby ses stal jeho zetěm,“ odpověděl stručně Abnér.

Až později jsem si uvědomil, že tím neodpověděl na mou otázku. S Abnérem jsem to nikdy neměl lehké.

„Měl jsem dojem, že mě nemá rád,“ řekl jsem nedůvěřivě.

„Jsi pro něj číslo jedna.“

153$

„Kdo jsem já?“ namítl jsem s patřičnou pokorou. „A co je rodina mého otce v Izraeli, abych se stal královým zetěm? Jsem nepatrný člověk.“

„Ne v jeho očích.“

„Opravdu mě má rád?“

„Když válčíš s Filištíny,” připomněl Abnér a znovu se obratně vyhnul otázce, „pobíjíš je ve velkém a prchají před tebou.“

„Král si toho všiml?“

„Je v moři sůl?“

„Nikdy mě slůvkem nepochválí.“

„Víš, že je plachý.”

„Někdy mám pocit, jako by si myslel, že mám něco za lubem.“ Chvíli jsem se vytáčel.

„Čím ten strach zaplašíš líp než tím, že se staneš členem jeho rodiny a budeš mu nablízku?”

„To by skutečně pomohlo?”

„To je můj návrh.”

„Může říct člověk králi ne?” položil jsem řečnickou otázku.

„Má býk vemeno?”

„Hýká divoký osel, když má mladou trávu?”

„Máme na to celý den, Davide?” Jako člověkem mnou asi Abnér nikdy okouzlen nebyl.

„Jsem chudý,” upozornil jsem ho s náležitou skromností a tím jsem se dostal k jádru věci. „Nemám peníze. Nemám půdu. I těch pár ovcí, které jsem pásal v pustině, patřilo mému otci Jišajovi, a ne mně.”

Abnér odpověděl pobaveně: „Potřebuje král peníze? Trpí Saul nedostatkem půdy nebo ovcí?”

„Je písek v poušti ze stříbra?”

„Anebo býlí v lese ze zlata?” pokračoval Abnér s naprostým emočním klidem, pro který mi byl vždycky záhadou. „Saul je král a může si kdykoli vzít tolik peněz, půdy a ovcí, kolik se mu zlíbí. Ne, nežádá takové věno pro dceru. Žádá jen věno symbolické, nějaký hmatatelný důkaz dobré vůle.”

„Jaký hmatatelný důkaz?”

„Maličkost, pakatel za královskou dceru. Tvého otce to neochudí, tobě to kapsy nevyprázdní. Saul nežádá majetek.”

154$

„A co mu za ni mám dát?“ musel jsem se teď zeptat.

„Libru masa,“ zněla odpověď.

„Libru masa?“ opakoval jsem překvapeně.

„Třicet nebo čtyřicet deka nebo kolik to je,“ opáčil ležérně Abnér. Klidně mě pozoroval přivřenýma očima.

Nedovedl jsem si to představit. „Jakého masa?“

„Filištínského.“

„Já tomu nerozumím,“ přiznal jsem upřímně.

„Předkožek,“ řekl Abnér s přehnanou trpělivostí, jako bych u všech rozhovorů byl a z tuposti přehlížel základní věc. „Král chce předkožky. Stačí, když mu přineseš sto filištínských, aby byla vykonána pomsta na jeho nepříteli, a budeš jeho zetěm. Nic jiného nechce. Než sto předkožek.”

Předkožky? Když jsem pochopil, málem jsem vyskočil radostí. Sto filištínských předkožek? Mohu jich přinést tisíc!

„Dám mu jich dvě stě!“ zajásal jsem v návalu chlubivé velkodušnosti smísené s konzervativní střízlivostí. „Kdy je chce mít?“

„Čím dřív, tím líp,“ usoudil Abnér, „a pro každého. Dokud je hezká a tak mladá, že může rodit děti. Saul chce mít vnuky.“

„Hned na to jdu.“

„Kolik času budeš potřebovat? Můžeš mít mužů, kolik chceš. “

Okouzlila by vás odbornost, s jakou jsem se dal nahlas do propočtů. Abnér jen zíral. Bude to chtít, plánoval jsem plynně, minimálně čtyři urostlé Izraelity, kteří chytí živého Filištína a znehybní ho na zemi v poloze na zádech, pátého, který mu pronikne rukama k přirození a zvedne úd natolik pevně, aby překonal veškeré spontánní pokusy ucuknout před zamýšleným chirurgickým zákrokem, a šestého, který jistým tahem nože odborně oddělí filištínskou předkožku od žaludu.

V některých věcech mám pro čistotu a úpravnost mánii, která je téměř anální. Poslední dva muži by mohli přispět svou váhou k celkové síle potřebné k udržení neochotného jednotlivce na místě. S dobrovolným podvolením jsem nepočítal. Jestliže na vyhledání a předvedení každého Filištína k obřízce připadne průměrně jedna hodina a budou-li na tom pracovat

155$

čtyři šestičlenná družstva, která si ukořistí stravu na pochodu, takže odpadnou přestávky na oběd, lze předpokládat, že denně nasbíráme -

Abnér se náhle probral z transu, ve kterém mi naslouchal. „Davide, Davide,“ přerušil mě. Obrátil oči k nebi a pozvedl ruku, jako by prosil o strpení. „Zřejmě jsi nepochopil základní cíl celé operace. Chceme, abys filištínské neobřezance zabil, a ne obrátil na víru. Nebude nám vadit, když přineseš celého ptáka.“

Znovu jsem byl radostí bez sebe a v citovém přetlaku jsem zavýskal sérii nadšených aleluja. Bylo mi rázem jasné, že když Filištíny zabiju a přinesu domů celý úd, podstatně to můj úkol zjednoduší.

Ale kdo by tomu věřil? Kdo by si na zlomek vteřiny pomyslel, že takový ignorant jako Saul dokáže vymyslet ďábelskou léčku, aby rukou Filištínů padl muž, který si ve svém pomateném mozku začal přivlastňovat nimbus Bohem vyvoleného následníka trůnu? Já rozhodně ne, ani zdaleka ne, ba ani po čase, když mi zločinné podrobnosti tohoto machiavelského plánu vyložil Jónatan a když mi je potvrdila má žena Míkal té noci, kdy mě málem hystericky zapřísahala, ať se rychle zdekuju oknem, je-li mi život milý.

A netušil to ani můj drsný synovec Jóab, který se chutě chopil příležitosti, když jsem mu nabídl, aby mi asistoval jako velitel těch čtyřiadvaceti. Už tenkrát netoužil statný Jóab po ničem jiném než po tom, aby mohl táhnout do boje proti mému protivníkovi, a vůbec se neobtěžoval zkoumat proč. Tentýž rázný Jóab mě jednou na jaře, když králové znovu táhli do boje, požádal, abych mu dovolil pochodovat se šesti sty mužů a Abíšajem přes Turecko na Krym, kde by dobyl a obsadil nejdřív Rusko a Asii a na západě pak zbytek Evropy až ke Skandinávii na severu a k Iberii a britským ostrovům, ba dokonce k Irské republice.

„My jdeme do války na jaře, když máme po žních,“ bylo první, co jsem Jóabovi namítl. „Oni jdou do války na podzim, když mají po žních oni. Copak se můžeme sejít?”

„Můžeme vyrazit na jaře, když máme po žních, a přepadnout je v létě, když mají žně před sebou,” odpověděl Jóab prostě.

156$

„A co budeš jíst, když je přepadneš v létě a nebudeš se moci živit zrním z jejich mlatů?“

„Můžu si s sebou vzít sušené fíky,“ odpověděl. „Ve Skandinávii se můžeme živit herynkama.“

Možná jsem měl věnovat víc pozornosti jeho velkolepému plánu a neobnovovat tažení proti Amónovcům v Jordánu a proti Syřanům na severu. Jaké jsem dnes mohl mít jméno! Kdo potřeboval tolik písku a kamení? Neměl jsem ho snad dost?

Teď už mě neudivuje, proč byl Saul tak zklamán, když jsem svůj úkol splnil a vrátil se k němu do Gibeje zdráv jako rys a předložil mu obsah svého koše se vším všudy. Napřeu jsem se obával, že není spokojen s kvalitou předkožek nebo filištínských údů, ale uložil jsem přece Jóabovi, aby vyřadil všechny, které měly sebemenší vadu po stránce velikosti nebo symetrie, a sám jsem viděl, jak náš každodenní úlovek pilně třídí. Jóabovi ani ostatním jsem o neobvyklém cíli naší výpravy neprozradil jediné slovo, dokud jsme nebyli na půl dne cesty od Gibeje. Moje informace je šokovala.

„Předkožky?” Ta otázka zazněla z úst mého hbitého a udatného mladého synovce Asáela, který už tenkrát byl jako gazela na poli. „Proč předkožky, Davide?“

„Kdo ví?“ odpověděl jsem upřímně. Pak jsem udělal dramatickou pauzu a olízl se při představě, jak silně na ně zapůsobí má další slova. Pýcha mě zaplavila, když jsem zvýšeným hlasem pokračoval: „Je to věno, které ode mě žádá Saul, aby mě mohl udělat svým zetěm, vezmu si za ženu jeho dceru Míkal.“

Mezi jejich překvapenými výkřiky byl nejsilnější ten, který se vydral z Jóaba. Popadl mě za ruku a nevěřícně na mě vyvalil oči. „Míkal?“ opakoval z plna hrdla. „Míkal, říkáš? Míkal?“

To mě pochopitelně zarazilo. „Co se ti na tom nelíbí?“ „Nerozumím tomu,“ prohlásil Jóab, jako obvykle rozzuřený vším, co nemohl pochopit. „To se mi na tom nelíbí. Míkal? Ty si vážně vezmeš královu dceru Míkal?“

„Proč bych si neměl vzít královu dceru Míkal?“

„Já myslel, že miluješ Jónatana.“

157$

To mnou otřáslo. „Šílíš?“ zeptal jsem se. „Kdes to proboha slyšel?”

„Od Jónatana,” odpověděl obratem. „Tvá duše se spojila s jeho duší, ne?”

„To říká kdo?”

„To říká on,” opáčil. „Copak ti nedal svůj opasek a svůj meč a luk a plášť a ostatní oblečení? Každému v Gibeji říká, že tě miluje jako svou duši.”

„Jeho duše se spojila s mou duší, ne moje s jeho,” namítl jsem.

„Jaký je v tom rozdíl?”

„Velký,” odpověděl jsem důstojně. „Pokračujme v cestě, ano?”

Ale Jóab se nedal. Odtáhl mě stranou a radil mi dál, teď už vlídněji. „Míkal dovede být semetryka, Davide,” řekl znepokojeně. „Víš určitě, do čeho jdeš?”

„Prý mě miluje.”

„I tak by bylo lepší vzít si Jónatana.”

„Jdeme na předkožky,” přikázal jsem ostře.

Potom mě začal zrazovat Asáel. „Předkožky jsou nebezpečné, Davide,” varoval mě vlídně hrdina, kterého nečekala smrt od Filištínů, ale na zadním konci Abnérova kopí, když po jedné bitvě v naší dlouhé občanské válce Abnéra pronásledoval a odmítl uhnout. „Dají moc práce. Koho to, prosím tě, napadlo? Abnéra? Obřezávat Filištíny je špatná zpráva, Davide, moc špatná zpráva.”

„Tak já ti povím dobrou,” vyjelo ze mě. „Chtějí, abychom Filištíny zabili, ne obrátili na víru. Říkají, že můžeme přinést celého ptáka.”

Moje sdělení mělo úspěch a „přinést celého ptáka” se brzy stalo lidovým rčením používaným v hovoru tak běžně jako úsloví o Saulovi mezi proroky, které se ujalo, když poprvé a pak podruhé upadl do prorockého vytržení. Jakmile jsem dal povel k nástupu, můj houfec srdnatých mužů odpověděl bujarým, rozverným pokřikem a oddusali jsme s radostí školáků propuštěných předčasně ze školy. Morálku jsme si zvedali sborovým hlaholením přiléhavé žertovné písně, kterou jsem pro tu příležitost narychlo zimprovizoval:

158$

Hej hou, hej hou, už předkožkáři jdou.

Chce někdo dát se v jejich řad?

Hej hou, hej hou.

Rád vzpomínám, s jakým veselím byl můj zemitý vtip přijat. Věděl jsem přesně, kam své muže vést, abychom zastihli Filištíny buď o samotě, nebo v dvoj až tříčlenných skupinkách. Vedl jsem je do Gatu, přes rozeklané hory svého rodného Judska na nízké pahorky klesající postupně k bažinatým filištínským pláním u moře.

Pro člověka, který byl v písni oslavován jako vítěz nad desetitisíci Filištínů, nebyla první stovka žádný problém. A druhá jakbysmet. Saul se měl na můj pravděpodobný úspěch daleko lépe psychologicky připravit. Zpáteční cesta byla naprosto triumfální a kazily ji jen kuriózní výtržnosti, ke kterým došlo zcela nečekaně. Když tentokrát vyšly z měst ženy se svými loutnami, činely a bubínky, zpívaly:

„Saul dobyl svůj tisíc předkožek, ale David své desetitisíce předkožek. “

Kdo jiný proslul tak originálním hrdinstvím nebo byl tak jadrně opěván ženami? Jak úchvatné bylo slyšet to na vlastní uši. Jak úlevné bylo vědět, že to Saul neslyší. Ale když jsme byli téměř na konci první vesnice, znenadání proletěl vzduchem drásavý výkřik a jakási urostlá, zralá žena dostala záchvat tak hlasitého a strašného pláče, jaký jsem ještě neslyšel. Ukazovala do košíku vystaveného téměř na dosah na našem voze a skučela:

„Urgat je mrtev! Filištín Urgat je mrtev! Aj vaj. Urgat je mrtev!”

Vypukl nepopsatelný poprask. Přispěchaly k ní další ženy a začaly ji podpírat a utěšovat. Dvě nebo tři se daly do žalostného nářku s ní. Ale ostatní v davu reagovaly jinak, zamračenými, tvrdě odsuzujícími pohledy. Mužům potemněla čela, uražená čest jim zúžila oči do hadovitých štěrbin a popuzené mozky spřádaly zběsilé závěry.

159$

„Ukamenujte ji! Ukamenujte ji!“ vykřikl kdosi vzápětí.

„Ušetřete ji! Ušetřete ji!“ zastávali se jí rychle jiní.

„Copak už dost netrpí?”

„Filištín Urgat je mrtev!“

„Co se děje?“ zeptal jsem se jediného rozumně vypadajícího člověka, seschlého, bělovlasého starce s jiskřivýma očima, který celému výjevu klidně přihlížel.

„Ať jí shnije stehno a slaná voda nadme břicho,” odpověděl filozoficky a nanejvýš dobrotivě.

„Prosím?”

O něco hlasitěji pravil s úsměvem: „Ať jí shnije stehno a slaná voda nadme břicho.”

Oddechli jsme si, když jsme se z té obce dostali. Ale v další vesnici, jen o pár mílí dál, se to opakovalo, jenže tentokrát zachvátil žal celé desítky žen. Znovu nás všechny potěšilo masové uvítání. Znovu ženy ve svátečních, pestrobarevných šatech, znovu zpěv a tanec, znovu refrén:

„Saul dobyl svůj tisíc předkožek,

ale David dobyl své desetitisíce předkožek. “

Zasypávaly nás dary - datlemi a fíky a sezamovými koláči a mandlemi s medem. A najednou to hrozné zavřeštění. Znovu šok poznání, znovu srdceryvný výkřik narušující slavnostní atmosféru, znovu ohlušující vzlyky zoufalství, znovu vlnivé, neutišitelné nářky nad zemřelým Filištínem a jeho zesnulým a nenahraditelným penisem. Urgat byl mrtev - Filištín Urgat byl po smrti. Tady však byly pozůstalé ženy ve většině a brzy se na nás vrhly rukama nohama, aby smrt milovaného Filištína pomstily. Jedna mi hrábla do obličeje nehty a rozryla mi líce a hrdlo krvavými škrábanci. Rozpoutala se úděsná mela. Řeknu vám otevřeně, že nebylo snadné naše venkovanky odrazit a nepřerazit jim při tom hnáty.

„Co se to do čerta děje?“ vykřikl můj synovec Abíšaj, kterého hned tak něco nerozházelo.

„Všechny je promíchat!” zařval jsem na Jóaba a zděšeně mu ukázal na kupu penisů v košíku. „Promíchat a zakrýt!”

„Promíchat, sakra!” předal Jóab můj příkaz ještě hromověji dál. „Zakrýt vůz! Vůz zakrýt! Který blb zabil Urgata?”

160$

Byl to skutečně zázrak, že jsme vyvázli životem.

„Ať vám shnijí stehna a slaná voda nadme břicha!” proklínal jsem hromovým hlasem všechny ženské v té vesnici.

Když byl vůz zakryt a filištínská území mizela v dálce za námi, šlo při zpáteční cestě všechno jako po másle, jeden oslavný rej za druhým, až jsme dorazili znovu do Gibeje, a tam jsem Saulovi do poslední předkožky předložil dvě stě přivezených trofejí. Celou tu dobu si mě nasupeně prohlížel jedovatě nenávistným pohledem, jako bych mu splněním toho přání potvrdil nejčemější předtuchy a fantazie. Řekl, že dodrží slovo a dá mi svou dceru Míkal za ženu. Ví prý, že Hospodin je při mně, ale vyslovil tento svůj názor tak, že mi po zádech běhal mráz.

Na mé svatbě netancoval. Ani Míkal ne. Zato já jsem se nezastavil. Tak jsem řádil! Ponoukán jejími bratry a družnějšími bratranci a strýci a tetami jsem tancoval ze vší síly, stále divočeji, a vyhazoval jsem paty a kolena výš a výš, až mi bylo jasné, že moje poskakující genitálie jsou dobře viditelné všem přítomným kromě slepců a umírajících. Sklidil jsem bouřlivé ovace. Pili jsme jako Efrajimci a potili se jako prasata. Jónatan a jeho bratři do mě lili jeden pohár vína za druhým. Tu a tam jsem si všiml, že Míkal a Saul se příliš nebaví. S nehybnými a káravými obličeji seděli stále vzadu a distancovali se od všeho veselí. Nešťastná dvojice. Připadali mi jako otec, který jedl kyselé hrozny, a dcera, které z toho tmou zuby. Když jsem šťastně vířil kolem a zachytil její upjatý, vyčítavý pohled, projela mnou mrazivá předtucha, že ji asi nikdy kloudně nepotěším. A napadlo mě, že můj synovec Jóab měl možná pravdu a že bych možná udělal líp, kdybych si místo ní vzal Jónatana. Řádil jsem na své svatbě tak bujně, že celkem šestkrát - ano, šestkrát - jsem musel hýření nechat a vypotácet se z hlavních dveří Saulova gibejského domu, abych se u přední zdi vymočil. Potom mi řekli, že šestkrát je pro mladého člověka rekord.

Když oslava skončila, hudebníci a zpěváci se rozešli a rozjívení svatebčané nás ve světle pochodní nesli ulicemi domů, každého v jedné fialkové dece, a chraptivě při tom hulákali necudné písně o nesčíslných spojeních, která nás o svatební

161$

noci čekají. Hlasem stejně opilým jsem jim záměrně přizvukoval. Najednou jsem si uvědomil, že jsem za celý večer neslyšel od Míkal půl slova. Saul mi ji předal jako mou ženu. Odsunul jsem ji stranou, abych se mohl uklánět jejím jásajícím příbuzným. Z mé rodiny nebyl pozván nikdo. V pohodlné poloze na zádech jsem neviděl přes okraj deky a lenost mi bránila zvednout hlavu.

„Míkal?” zeptal jsem se. „Jsi tam?”

„Říkej mi princezno,” zněla její odpověď.

Mladí muži, kteří nás nesli, nad tím vybuchli v hurónský chechtot a po chvíli stísněnosti jsem sebral odvahu a smál se s nimi. U vchodu do domu, který nám Saul přidělil, mě postavili a položili mi ji do náruče. Přenesl jsem ji přes práh a zabouchl dveře. Když jsem ji postavil na zem a uviděl její přísný pohled, věděl jsem, že to budu mít těžké. Oči, od přírody malé, měla sešroubovány do blyštivých, korálkovitých jehliček. Jakákoli možnost, že bych se v její náladě mohl mýlit, padla, sotva vyřkla první slova.

„Jdi se vykoupat,” přikázala ústy staženými do napjaté, bezkrevné čárky. „Umyj se v podpaždí. Až si vysušíš vlasy, nezapomeň se učesat, taky vzadu. Vydrhni si zuby ústní vodou. Natři si obličej voňavkou.”

Když jsem se k ní vrátil, vydrhnutý a vycíděný přesně podle rozkazu, nebyla o nic příjemnější. Stála přede mnou s rukama založenýma, neprostupná jako zeď, a mlčela. Byl jsem trpělivý jako Mojžíš, který jak víte, býval někdy nejtrpělivější na světě, a když jsem to ticho nemohl dále vydržet, zaprosil jsem kňouravým hláskem.

„Něco není v pořádku?” vysoukal jsem ze sebe.

„Co by nemělo být v pořádku?” pokrčila rameny a chladně si mě prohlížela.

„Moc jsi mi toho neřekla.”

„A co mám říkat?” Zmučenou grimasou usvědčila ze lži svůj ledově lhostejný výraz.

„Vypadáš, jako by ses zlobila.”

„Zlobila?” řekla jízlivě a vyvalila oči v hraném údivu. „Proč bych se měla zlobit? Kvůli čemu? Mám proč?”

Cítil jsem, jak se mi třese zem pod nohama. „Nechceš si se mnou promluvit?”

162$

„O čem mám mluvit?”

„Míkal,“ řekl jsem sladce.

„Já jsem princezna,“ připomněla.

„Musím ti říkat pořád princezno?“

„Pokud čekáš zdvořilou odpověď.“

„Jestli jsem udělal nějakou chybu,“ zaškemral jsem téměř omluvně, „tak mi to, prosím tě, řekni.“

„Co ti mám říkat?“ pokrčila znovu rameny, přehnaně a lhostejně. A po deseti vteřinách hrozivého mlčení, jakoby přesně odpočítaných, toho řekla víc než dost. „Že jsi mě zahanbil a ponížil před otcem a bratry? Ke všemu na mé svatbě? To jsi, Davide, udělal, když jsi pil a zpíval a tancoval a řádil jako nějaký ordinérní opilec. Bylo to vulgární, Davide, skutečně vulgární.”

Pokusil jsem se jí to vymluvit. „Míkal, tvoji bratři mi říkali, ať tančím a zpívám a piju. Dělali to taky.“

„Moji bratři,” oznámila mi, Jsou královští synové a mohou si dělat co chtějí, aniž jsou při tom vulgární. Jsi vulgární, když mi naznačuješ, že jsou vulgární. Dobře mi tak.“ Hlas jí klesl o celou oktávu a zamžikala, jako by potlačovala slzy. „Nikdy jsem si neměla vzít neurozeného člověka.”

Znovu jsem se pokusil o co nejsmířlivější diskusi. „Míkal, miláčku - “

„Princezno Míkal,” přerušila mě.

„Ty sis mohla vzít jedině neurozeného člověka. Saul je náš první král a nemáme žádnou aristokracii. Nejsi tak docela spravedlivá.”

„Kde je řečeno, že musím být spravedlivá?” opáčila. „Ukaž mi, kde je psáno, že musím být spravedlivá. Jak se ty, z Judska, opovažuješ vyčítat mně, princezně, že nejsem spravedlivá? Nenašel jsi mě v blátě, abys věděl, to já jsem tě našla v blátě, ano, v blátě.”

„Míkal,” opravil jsem ji pevně, „když jsi mě viděla v blátě, šel jsem v čele průvodu. Byl jsem hrdina a všichni mi provolávali slávu. Bylo to těsně potom, co jsem zabil Goliáše.”

„Koho?” zeptala se.

„Goliáše, toho obra, toho filištínského bohatýra, kterého se

163$

každý bál, včetně tvého otce. Copak ses nenalíčila a neseděla u okna, abys mě viděla? To se ví, že jsem byl v blátě. Čekalas, že průvod půjde po chodníku?”

„V Gibeji chodníky nemáme.”

„Vidíš? Každý, koho bys našla, by musel být v blátě.”

„Ale já jsem tě z něj vytáhla,” prohlásila a neoblomně zkřížila ruce.

„Vytáhl mě Saul, protože mi nedovolil vrátit se do otcovského domu a udělal mě velitelem nad tisícem mužů. Vzkázal mi, že mě miluješ, a proto jsme se vzali.” Toužebně jsem na ni pohlédl a zeptal jsem se: „Míkal, miluješ mě aspoň trošku?”

„Ano, Davide, miluji tě,” přiznala trochu vlídněji. „Ale jen svým způsobem, jako členka královské rodiny, která čeká, že ji každý bude poslouchat.”

„Vaše Výsosti.”

„To zní líp. Slib mi, že nikdy nezapomeneš, že sis vzal princeznu.”

„Silně pochybuji, že bys mi to zapomenout dovolila,” odpověděl jsem.

„Chci, aby ses každý večer vykoupal a před každým jídlem si vyčistil zuby. Vždycky používej dezodoranty. Po velké a malé straně si musíš mýt ruce silným mýdlem, zvláště než mi začneš připravovat jídlo. Nikdy se nezapomeň učesat, zvláště vzadu. Nesnáším, když má muž vzadu slehlé vlasy. Vypadá to, jako by se válel v posteli a byl lenivý. Nevrtej se přede mnou v nose. To je vulgární.”

„Já se v nose nevrtám. Nikdy se v nose nevrtám.”

„Neodmlouvej mi. To je taky vulgární. Nikdy nepšoukej.”

„Nikdy?”

„Jak jsem řekla. Když přijdeš odpoledne domů, vždycky se převlékni. Copak může být člověku dobře v šatech, které na sobě měl celý den?”

„Jak si přeješ.”

„Chci, abys spával v pyžamu. Piluj si nehty a udržuj je v čistotě. Líbí se mi upravení, suverénní muži, kteří se bezvadně oblékají a vždycky voní mýdlem a dezodoranty.”

„Vynasnažím se.”

„Chci být matkou velkého pokolení králů.”

164$

„Také o to se vynasnažím.“

Konečně změkla, spustila ruce a bok po boku jsme přešli k slaměné rohoži položené na podlahu. Postel nám zatím nedodali. Když se ode mne Míkal nechala uchopit a položit, byla panna. Když se po necelých deseti vteřinách znovu postavila, panna už nebyla.

„A mám to díky Bohu za sebou,“ řekla první z mých nevěst o svatební noci. „Pevně doufám, že budeme mít syna, takže tohohle budu navždycky ušetřena.“

Stačilo pár vteřin, aby mi došlo, co všechno její slova znamenají, a abych pochopil, jak vážný mě potkal malér. Moje nevěsta Míkal nebyla jen královská dcera, ale echt židovská americká princezna! Vzal jsem si ŽAP! Jsem první ve Starém zákoně, kdo ji vyfasoval.

Míkal o naší svatební noci syna nepočala, a když dostala měsíčky a nabyla nezvratné jistoty, že jsem její očekávání při našem ojedinělém manželském styku nesplnil, kyselila se na mě zrovna tak zklamaně jako Saul. Sotva její dny minuly a očistila se z menstruálního poskvrnění, povolala mě k sobě s výrazem člověka, který se bolestně podvoluje nechutné povinnosti, a dovolila mi vniknout do svých spodků podruhé. Předtím mě nechávala spát samotného na úzkém gauči v sousedním pokoji. Tou dobou už přišel náš nábytek. Saul nám opatřil hezký patrový dům v dobré gibejské čtvrti a každý jsme měli v prvním poschodí svůj pokoj, oddělený od druhého proutěnými dveřmi ohozenými vápnem. Znovu došlo k jedinému rychlému spojení, a následoval další měsíc neporušitelné zdrženlivosti a deprivace, během něhož jsem byl každého večera vykázán na svůj samotářský gauč ve vedlejší místnosti. Něco mi říkalo, že výsledky nebudou o nic plodnější než posledně, nicméně držel jsem jazyk za zuby, dokud na nebi neuzrál další měsíc a s ním její měsíčky. Jsem ochoten se vsadit, že nikdy nežila žena, která by mnohočetná muka své periody snášela s větší nechutí. Žalostně pohořela má snaha přesvědčit ji, že přinejmenším ze statistického hlediska se pravděpodobnost početí nesmírně zmenšuje puritánskými

165$

intervaly sexuální metodiky, kterou mi tak neústupně vnucuje. Myslela si, že má snaha přesvědčit ji je zvířecká, sobecká a vulgární.

„Nemysli si, že jsem frigidní,” poučovala mě. „Já prostě nesnáším, abych byla nečistá, třeba jen na chviličku. Jistě sis všiml, že se denně koupu.“

To už jsem se denně koupal i já.

A hned v prvních rozčarovaných měsících našeho manželství jsem zjistil, že se musím potýkat s daleko většími problémy, než je pravidelná koupel nebo hádavá a rozmazlená manželka. Konkrétně to byl můj tchán Saul, který se mě bál ještě víc než předtím a byl nepřetržitě mým nepřítelem. Saul nesdílel odhodlání své dcery stát se matkou velkého pokolení králů. Posedle prahl po mé smrti a zároveň se užíral dilematem, které mu ztělesňovala má posvěcená existence: nemohl mě nechat žít, ale neodvažoval se mi ublížit. Jeho rozbouřený paranoidní mozek nalézal všude důkazy, že Hospodin je při mně a že chce-li mě odstranit, bude muset mou likvidaci vzít do vlastních rukou. Ve srovnání s Filištíny jsem na tom byl báječně. Od Boha Saulovi žádná pomoc nekynula.

Co jiného se dalo čekat, než že mu nakonec rupne v kouli, a ten den nevyhnutelně nadešel, když se přestal ovládat a začal s Jónatanem a všemi svými služebníky mluvit o tom, že by mě měli zabít. Co byste na takový vývoj řekli? To jsem to vyženil, co? Jónatan, který si mě velmi oblíbil - a proč by si mě neměl oblíbit? mi jako první dal avízo, ať se schovám na tajném místě a zůstanu v úkrytu až do rána. Pomyslel Saul na to, že jeho dcera bude vdova? Celou noc jsem nespal a třásl se zachumlaný do pláště a snil o někom tak starostlivém a něžném, jako je Šúnemanka Abíšag, jenže ta přišla do mého života pozdě. Vroucně jsem děkoval Bohu, když jsem se za svítání dověděl, že Jónatan protestoval u otce s obrovským úspěchem a že ho přiměl odvolat drastické rozkazy namířené proti mé osobě.

„Ať se král nedopustí vůči svému služebníku Davidovi hříchu,“ řekl prý Jónatan, „vždyť on se proti tobě neprohřešil a jeho činy jsou tobě k užitku. Vlastní život nasadil a zabil Filištína. Viděl jsi to a radoval ses.“

166$

„Bůh ho miluje, Jónatane.“ Saul byl rozrušen.

„Tím lépe, otče. Proč by ses měl prohřešit prolitím nevinné krve a Davida bezdůvodně usmrtit?”

Saul naslouchal hlasu Jónatana a promluvil s rozzářenou tváří, jako by mu spadly slupky z očí a byl náhle zevnitř osvícen nejjasnějším poznáním. „Jakože živ je Hospodin,“ vychrlil ze sebe, „nebude usmrcen. To přísahám ze srdce. Přiveď ho ke mně ještě dnes večer, ať stává přede mnou jako dříve. Nebude mezi námi více zlé krve.“

To vše mi Jónatan sdělil a téhož dne mě zavedl k Saulovi a bylo to lepší, než to bývalo. Saul mě poctil tím, že mě posadil po své pravici. Při večeři se na mě přívětivě díval, nakládal mi na talíř, ustavičně mě oslovoval, dělal mi komplimenty, staral se o mě, jako bych byl jeho nejmilovanější syn, kterého chce odškodnit. Co živ jsem nebyl v takovém míru se svým králem a pánem a s dokonaným zázrakem svého bytí.

Když mě pak jediného vyzval, abych ho doprovodil při procházce sklizeným obilným polem na svahu za městskou branou, nepochyboval jsem ani v nejmenším, že naše smíření je úplné. V atmosféře prodchnuté vzájemnými sympatiemi jsme mlčky šli vedle sebe po vyorané stezce mezi strništi, odkud už byly snopy odvezeny k mlácení a provívání. Ten, kdo vynalezl, co se dá se zrním dělat, by měl dostat nějakou cenu. Hvězdná noc v sobě měla cosi mystického, obrovská oranžová luna byla velice nízko a jakoby s útěžkem, sytě černá, bezedná obloha zářila a blikala ostrými plamínky běloby a zlata, nesčetnými jako písková zrnka v moři. Nebe se tak prolínalo s naším vzduchem, že jsem cítil, jak každým vdechnutím nasávám do plic nesmrtelnost. Zažil jsem nádherné překvapení, když Saul zvedl svou mohutnou, drsnou ruku a zlehka ji položil na můj zátylek. Podruhé v životě jsem pocítil, že se mě magicky dotkl někdo božský, otcovský a nesmrtelný a otevřel přede mnou nový, ušlechtilejší život. Takové začátky jsou povznášející: zamilovat se do Batšeby bylo neuvěřitelně povznášející. Ten hluboce uspokojivý pocit, že jsem se znovu narodil, jsem zakusil předtím jen jedenkrát - když mě přivedli z Betléma, abych Saulovi zahrál, a když vzal moji tvář do dlaní a s pronikavou silou mi hleděl do očí

167$

a odpřisáhl sliby, na které ráno zapomněl jak on, tak všichni ostatní. Nikdy jsem nezažil tak trpké zklamání.

„Davide, synu můj, musím ti něco svěřit,“ začal chraptivě, když jsme šli vlahou, hvězdnou nocí. „Neklidně leží hlava, jež korunu nosí. Věř, já to vím.“

Tichým hlasem, až tísnivě upřímným a kajícným, mi vyprávěl hodně věcí o své minulosti. Většinou byly nepravdivé. Když se zamýšlím nad otevřeností naší rozmluvy, s úžasem si uvědomuji, že byla naše nejdelší a poslední.

Saul neměl nikdy vůdcovské aspirace. V mládí si myslel, že je nevzhledný a nemotorný, protože převyšoval od ramen vzhůru všechny kolem sebe.

„Možná právě proto jsem byl vybrán,“ přemítal smutně, jako by hloubal nad rodinným tajemstvím. „Od ramen vzhůru jsem převyšoval všechen lid. Ptávali se mě, jaký je nahoře vzduch. Abych ti pravdu řekl, na Boha jsem nikdy moc nemyslel a dost mě zaskočilo, když jsem od Samuela slyšel, že si mě Bůh vyvolil za vévodu nad svým dědictvím.“

„Ty Samuelovi věříš?” zeptal jsem se.

„Co mi zbývá? O Bohu přemýšlí on, ne já. Věřil jsem mu tenkrát, věřím mu i teď.“

Aby mi řekl další pravdu, svěřil mi, že z té volby nebyl vůbec šťastný a že ho jeho situace příliš netěší ani teď.

„Někdy nevím, co mám dělat.“

Když ho Samuel vytáhl z anonymity, bylo jeho jedinou ctižádostí najít oslice svého otce, které se před třemi dny ztratily. Na rozdíl od své dcery Míkal se netajil s tím, že pochází z jedné z nejméně významných rodin Benjamínova kmene. Tuhle vědomost jsem účinně využíval v manželských hádkách s Míkal ještě dlouho po jeho smrti, když už jsem vládl místo něj. Jakmile mě chtěla shodit připomínkou, že jsem pásl ovce, oplatil jsem jí to tím, že její otec pásal osly a navíc pocházel z jedné z nejméně významných rodin Benjamínova kmene. Tyhle hádky končily pokaždé stejně, totiž rozepří, jestli je významnější být královskou dcerou nebo rovnou králem. Vždycky jsem vyhrál: vždycky jsem prosadil svůj názor tím, že jsem ji dal ze svého pokoje odtáhnout zpátky do harému.

168$

„Poznal jsem, že moc korumpuje,” řekl a odvrátil oči, jako by se přiznával k něčemu hanebnému. „A že absolutní moc korumpuje absolutně. Mohu dělat, co chci. Nikdo se mi do toho nevměšuje. Ani Samuel ne. Někdy mi do toho chce mluvit Jónatan, ale i ten se podřídí mým rozkazům. Věřil bys, Davide - nikomu jsem to nikdy neřekl - , věřil bys, že mě jednou napadlo, ovšem jen na okamžik, abych tě dal zabít? Věřil bys tomu?“

„Ne.“

„O tomhle nesmíme před nikým ani ceknout.“

„Proč jsi mě chtěl dát zabít?“

„Abych ti dal lekci.“

„Jakou lekci?“

„V takových věcech se někdy těžko vyznám. Potíž je v tom,“ pokračoval Saul po chvíli, „že skoro nikdy nemám v hlavě víc než jednu myšlenku najednou. Když vymyslím co dělat, tak to udělám. Lidi mě přehnaně chválí za to, jak jsem reagoval na zprávu o obležení Jábeše v Gileádu. Ale mě nic jiného nenapadlo. Před sebou jsem měl to volské spřežení - zrovna jsem šel za voly z pole - a jediné, co mě napadlo, bylo rozsekat je na kusy a rozeslat po celém Izraeli jako varování, co udělám s dobytkem každému, kdo mi nepošle lidi na pomoc. Váhal jsem jedině nad tím, komu ty kusy poslat a jak voly rozsekat, aby se na všechny dostalo. Nechtěl jsem porazit víc než dva.“

„Co bys dělal, kdyby tvoje hrozba nezabrala a lidi nereago-vali?“ To mi vrtalo hlavou už dávno.

„Myslet dopředu moc neumím,“ přiznal Saul.

Jeho první čin po tom, co se stal králem, přemožení Amónovců obléhajících Jábeš Gileádský, byl ze všech nejlepší, a pak už mu v životě nic tak neslušelo jako odchod z něj; podle jedné verze nalehl za bitvy v pohoří Gilbóa na svůj meč, protože ho lukostřelci tak mocně zranili, že nemohl prchnout, a vyděšený zbrojnoš odmítl splnit jeho přání, aby ho probodl a zabil dřív, než ho Filištíni najdou živého a zneuctí. Když zbrojnoš viděl, že je Saul mrtev, nalehl na svůj meč také a zemřel s ním. Něco podobného se přihodilo Brutovi u Filipp, ne? A Marku Antoniovi po bitvě u Aktia, aspoň podle

169$

toho plagiátora Williama Shakespeara, který vykradl taky Plutarcha, zrovna jako Saula a mě. A to mu říkali pěvec avonský. Pěkný pěvec. S ním mě chtějí srovnávat? Za mých časů by takový pěvec válel těsto v pekařské ulici v Jeruzalémě nebo máčel sukno na valchařské louce. Mohl aspoň napsat pořádnou knihu, tenhle můj sok, a neflikovat pořád zmatené hry o pěti dějstvích se stupidními zápletkami, které jsou plné teplých mrtvol a řevu a vzteku a neznamenají nic. Jen počkejte, počkejte. Jednou mu ještě dají Nobelovu cenu za literaturu. A po mně se nebude jmenovat jediná kniha v bibli, ledaže bych ji celou přepsal, a kdo má tolik času? Po nýmandech, jako jsou Abdijáš, Nahum, Sofonjáš, Abakuk a Zacharijáš, se ovšem knihy v bibli jmenují. Věřte mi, nezáleží na tom, co znáte, ale koho znáte. Ale fáma je ostruha, jež jasného ducha bodá, a já se nevzdávám naděje. V každém případě zemřel Saul udatně - hloupě, ale udatně - a vzdávám mu velebný a výmluvný hold ve svém slavném žalozpěvu. Zachoval jsem se k němu líp než on kdy ke mně. Zajišťuji mu nesmrtelnost. Nač kritizovat? Dobro, jež lidé páší, žije dál, však špatné skutky pohřbíváme s nimi. Ať je to takhle i se Saulem, řekl jsem si, a jediným slovem jsem se nezmínil o tom, že dal zabít ty kněze, cvok pitomá, a že ho někdy chytil fantas mezi proroky.

Když jsem se té čarovné noci se strachem odvážil naťuknout podivnou příhodu s proroky, o které jsme všichni slyšeli, chvíli se na mě úkosem díval.

„Dodnes nevím, co to na mě přišlo.” Truchlivě potřásl hlavou a zahanbeně tak potvrdil, že zprávy o epileptickém náboženském záchvatu, do kterého tenkrát upadl, nejsou nepodložené. „Něco takového se mi nikdy předtím nestalo.”

Potom se mu to stalo ještě jednou. To když mě zběsile pronásledoval a málem zajal v tom prorockém domě v Rámě, kam jsem prchl se Samuelem, když jsem si skokem z okna o vlásek zachránil život. To, co se v Rámě stalo, vypadalo jako zázrak. Zrovna, když jsme se vzdali veškeré naděje, že Saulovi unikneme, zachvátila ho znovu neodolatelná potřeba prorokovat. A tak se svlékl do naha a ležel v prorockém vytržení celý den a celou noc. Že byl na hlavu? Mně to povídejte. Když

170$

se ráno probral, veškerá rozhodnost ho přešla, takže stáhl ocas, zalezl do svého domu v Gibeji a rozjímal tam o tajemství náboženské extáze, které tak bezmocně podlehl. Freud a jeho žáci by to nahé vytržení asi vysvětlili - a nejspíš mylně.

Jak Samuel předpověděl při svém prvém setkání se Saulem, které mělo tak dalekosáhlé následky, Saul skutečně potkal hlouček proroků sestupujících z Božího pahorku s citarou, bubnem, píšťalou a harfou. A jak mu Samuel uložil, dal se s nimi do prorokování a nechal Hospodinova ducha, aby na něj sestoupil a proměnil ho v jiného muže.

„Opravdu nedovedu vysvětlit, co se to se mnou dělo.“

Když přišel k sobě, viděl, že leží na zemi pod kopcem, uprostřed houfu zevlounů, které přilákalo neobvyklé divadlo. Byl zdrcen a dezorientován.

„Vzpomínka na tu příhodu je ze všech mých vzpomínek nejděsivější.“

Teprve z posměšných poznámek čumilů si mohl zrekonstruovat, co se stalo - že tančil jako derviš s těmi fanatickými nadšenci, skučel mantry, harmonizoval hárikrišny, svlékl si šaty, kutálel se z kopce s ostatními a dole pak ležel v prachu a mlátil sebou ve zpěněném, křečovitém, orgiastickém zá-chvatu.

„Po bradě mi ještě tekly sliny. Nevěděl jsem, co mám dělat, abych našel plášť a zakryl svou nahotu. Jaktěživ jsem se tak nestyděl.“

To se ví, že v něm užaslí sousedé poznali Kíšova syna a nechtěli věřit, že ho vidí v takovém stavu. Navíc ho znepokojilo jejich výsměšné repetění, ozývající se s mechanickou repetitivností, která mění konverzační výroky v nudná přísloví.

„Což také Saul je mezi proroky?” slyšel tolikrát, že to nestačil počítat.

„Cože? Saul není mezi proroky?”

„Může být Saul mezi proroky?”

„Saul nemůže být mezi proroky?”

„Jak může být Saul mezi proroky?”

„Jděte se podívat.”

„Na vlastní oči jsem viděl Saula mezi proroky.”

171$

Je divu, že mnozí pak odmítali přijmout Kíšova syna Saula za krále?

„I bez toho bych měl problémů ažaž. Vždyť jsem byl jen Kíšův syn, Benjamínec, z nejmenších izraelských kmenů, a moje rodina nejmenší ze všech rodin Benjamínova kmene. Co jsem věděl o řízení, náboženství nebo válečném umění?“ Špinavé děti Beliála, tak nazval Samuel ty, kdo odmítli Saula, protože nechápali, jak by je takový člověk mohl zachránit. Opovrhli Saulem a nepřinesli mu žádné dary, a Saul šel domů do Gibeje a byl zticha až do té doby, když přitáhli Amónovci a utábořili se proti Jábeši v Gileádu.

„To byla šance pro mě,“ řekl Saul.

„Tak jako Goliáš pro mě,“ musel jsem mu připomenout. Saul pokračoval bez nejmenšího projevu uznání, které jsem z něho chtěl vyloudit.

Když Náchaš Amónský přitáhl z pouště a utábořil se proti městu, všichni jábeští muži chtěli kapitulovat a jít do otroctví, a požádali proto o mírovou smlouvu. Jako mírovou podmínku si Náchaš kladl, že jim všem vyloupne pravé oko. Nezdálo se mi to nerozumné.

„I já jsem v tom viděl známku slabosti,” přisvědčil Saul. „Proto jsem vzal to volské spřežení, rozsekal je na kusy a rozeslal po poslech do celého Izraele, řka, že kdo by nešel za mnou a Samuelem, tak se stane s voly jeho.“

Ten počin mi připadal spíš efektně dramatický než skutečně výstražný; nicméně na lid padl strach před Hospodinem a všichni se jednomyslně dostavili. Saul se za jitřní hlídky postavil doprostřed zástupů a pobíjel Amónovce až do denního žáru. Ti, kteří přežili, se tak rozprchli, že ani dva nezůstali pohromadě. Bylo to slavné vítězství.

„Když jsem v Betlémě vyrůstal,“ svěřil jsem mu nesměle, „hráli jsme si často na válku a zvláště rádi na válku Saula proti Jábeši Gileádskému. Nejvíc se nám líbilo rozsekávání volů na kusy.“

„Koho jsi hrál ty?“

Zamrazilo mě. „Nepřítele nechtěl hrát nikdo.“

„A vola z toho spřežení sis zahrát nechtěl?“ Bylo to kuriózní, ale nežertoval.

172$

„Všichni jsme chtěli hrát krále.”

„Chceš hrát krále dodnes?”

Atmosféru narušilo cosi jednoznačně nebezpečného. „Hrdinu jsme chtěli hrát všichni, můj pane,” odpověděl jsem co nejtaktněji. „Našeho hrdinu Saula, velikána, kterého v Gilgálu všechen lid nastolil za krále, neboť shromáždil vojsko a zachránil Jábeš a všechen lid izraelský převelice rozradoval.”

Moje lichocení bylo odzbrojující. Viděl, jsem, jak se mu tvář uvolňuje a jak z ní mizí strach. Vyprávěl, jak ho potom stíhaly samé neúspěchy. Impozantní vítězství nad Filištíny u Mikmásu mu pokazila hádka se Samuelem kvůli obětování Hospodinu, a nejen to - když chtěl dát usmrtit Jónatana, zvedl se nesmiřitelný odpor lidu, který nechtěl dovolit, aby Jónatanovi spadl jediný vlásek z hlavy na zem. Jeho úspěch v boji proti Amálekovcům vedl k další hádce se Samuelem a k jejich definitivní roztržce.

„Co jsem měl dělat, když před bitvou u Mikmásu nepřišel Samuel obětovat?” uvažoval Saul nahlas, znovu zmítán dilematem, které ho věčně sužovalo. „Byla to moje chyba, nebo jeho? Nešel a nešel, a moji lidé se začali třást, protože viděli, jak počet Filištínů roste. Kdybychom zaútočili hned, snadno bychom je smetli. Ale Samuel nikde. Přišel jsem s vojskem, které bylo celé žhavé do boje, ale muselo se dívat, jak se Filištíni shromažďují ve stále větším počtu, s vozy a jezdci a lidem, kterého začínalo být tolik jako písku na mořském břehu. A Samuel pořád nikde. Když Izraelští viděli, že jsou v tísni, sklíčilo je to a prchali ode mě a skrývali se v jeskyních, v houští, ve skalách, na návrších a v jámách. A někteří z mých Hebrejců dokonce přešli přes Jordán do Gatu a Gileádu. Nesměli jsme bojovat, dokud si nenakloníme Hospodina obětí. Obětovat bez Samuela jsme však nemohli. A Samuel nikde. Když minulo sedm stanovených dní a Samuel pořád nikde, obětoval jsem zápalnou oběť sám. Sotva jsem skončil, ejhle, Samuel byl tam. Řekl mi, že jsem se zachoval jako pomatenec a že mé království teď neobstojí, že Hospodin si vyhledal muže podle Svého srdce a přikázal mu, aby byl vévodou nad Jeho lidem místo mě. ,Tak rychle?‘ vykřikl jsem. ,Zápalná oběť ještě nevychladla!’ ,On stvořil svět za sedm dní,‘ odpověděl Samuel.”

173$

„Za šest,“ musel jsem ho přerušit.

„Správně,” přikývl Saul. „Jak vidíš, Samuel není neomylný. A myslím si, že byl přinejmenším stejně vinen jako já. Může se člověk přít s Bohem? Copak se nečekalo, že vyhraju? Tak jsem vyhrál. Bez Samuela a možná i bez Boha. Po tom slavném vítězství začaly problémy s mým synem Jónatanem. Doufám, že až budeš otcem, nebudeš mít s dětmi nikdy takové problémy jako já. Co mi Jónatan provedl, to snad víš.“

„On tobě?“

„Nikdy jsi o tom neslyšel?“

„Že ochutnal ten med?”

„Když jsem všem zakázal do večera jíst? A proklel před Bohem každého, kdo by to nedodržel?”

„Myslíš, že Bůh chtěl, abys zabil syna, protože ochutnal trochu medu?“

„Ty myslíš, že ne? Když jsem toho dne postavil Hospodinu oltář a požádal Ho o radu, jestli dále pronásledovat Filištíny, nedostal jsem odpověď, žádnou odpověď. Tak jsem se poprvé dověděl, že někdo udělal něco špatného.”

„Věděl Jónatan o tvém zákazu?”

„To se ví, že věděl,” zalhal pohotově Saul. „Nebylo to žádné tajemství. Co jsem měl dělat, když jsem na to přišel?”

„Zeptat se Boha?” nadhodil jsem.

„Zeptat se Boha,” opakoval a útrpně se na mě podíval. „K čemu je Bůh dobrý? Nic by mi neřekl. Od té doby mi neodpovídá.”

„Dáváš to za vinu Jónatanovi?”

„Zabil jsem ho snad?”

Když Samuel zavrhl, co Saul udělal po svém vítězství nad Amálekovci, přestal k němu chodit. To, že Saul ušetřil krále Agaga a nejlepší kusy ukořistěného dobytka, místo aby je podle pokynu vyhubil mečem, byl teprve druhý nebo třetí jeho lapsus a jediný případ, kdy neposlechl, ale Samuelovi to stačilo, aby se od něj navždycky odvrátil. I s Hospodinem.

„Řekl mi, že to byla poslední kapka,” pokračoval sklesle Saul. „Rozsekal Agaga na kusy a odešel do svého domu v Rámě. Řekl mi, že Bůh ode mě odtrhl království.”

„Za jediné neuposlechnutí?” podivil jsem se účastně.

174$

„Další šanci nedostal ani Adam.“

„Adam mluvil s Bohem přímo. Ty máš slovo jen od Samuela.“

„Samuel mi řekl, abych byl králem.“

„Takovým slovům bych věřil.“

Saul chvíli tiše přemítal a pak na mě upřel oči. „Máš slovo od Hospodina, Davide?“

„Nevím, co myslíš.“ Byl jsem ostražitý a on mazaný.

„Mluvil s tebou Bůh někdy?”

„Jestli mluvil, nic o tom nevím.” Tentokrát jsem odpověděl podle pravdy.

„Co se děje, když obětuješ?“ zeptal se Saul.

„Já neobětuji.”

„Víš, co se děje, když obětuji já? Nic. Maso nehoří, tuk se sotva rozpustí.”

„Třeba to chce silnější oheň,” navrhl jsem, „nebo lepší maso.”

Saul mé dohady ignoroval. „Nedostávám žádná znamení, žádné rady. Bůh mi prostě neodpovídá.”

„Třeba je Bůh mrtev.”

„Jak může být Bůh mrtev?”

„Bůh nemůže být mrtev?”

„Kdyby byl Bůh mrtev, bylo by mi tak mizerně?”

„Jdi za Samuelem,” naléhal jsem. „Jdi za kněžími.”

„Já kněžím nevěřím, jsou při Samuelovi.”

A Samuel ho pak zavrhl v přítomnosti starších. Jak se ukázalo, Samuel přišel za Saulem teprve v noci před jeho smrtí. A to už byl jen Samuelův duch, vyvolaný čarodějkou z Éndóru.

„Myslím, že chtěl, abych byl králem,” teoretizoval Saul, „ale vládnout chtěl sám. Když tenkrát odešel, řekl mi, že Hospodin už dal království mému bližnímu, který je lepší než já.” Saul na mě znovu napjatě pohlédl a obočí se mu naježilo. „Myslel tím bližním tebe, Davide?”

Odpověděl jsem bázlivě. „To nemohu vědět, můj pane. Nebyl jsem u toho - “

„Davide, Davide,” přerušil mě netrpělivě Saul. „Žluč ve mně vyschla. Nezbyla ve mně kapka hněvu. Miluji tě, jako miluji své syny. Udělal tě Samuel králem?”

175$

„Jen Bůh může udělat králem,” odpověděl jsem.

„Co když je Bůh mrtev?”

Teď mě dostal. „Pak je jen Samuel.”

„Víme, že putoval do Betléma,” řekl Saul. „Přišel s rezavou jalůvkou na provaze, prý aby ji obětoval. Víme, že se zastavil v domě tvého otce a dál nešel, a víme, že pro tebe poslali na pastvu. Jalovici přivedl zpátky. Davide, Davide, udělal tě Samuel králem?”

Na vytáčky nebyl čas. „Natřel mi obličej olejem,” odpověděl jsem, „a řekl, že Hospodin si mě vyhlédl za krále. Ale takové věci se dějí v Betlémě pořád. Někteří lidé říkají, že je to pitnou vodou.”

„Spřáhl ses s ním?” řekl Saul. „Co ti říká teď?”

„Ach ne, můj pane, od té doby jsem ho neviděl ani neslyšel,” přiznal jsem podle pravdy. „Neřekl, kdy se stanu králem, ani jak. Žádné pikle nekuji. Ode dne, kdy jsem zabil Goliáše, se starám jen o to, abych ti dobře sloužil.”

„Goliáše?” Saul se na mě tázavě podíval.

„Toho filištínského obra,” připomněl jsem mu. Začínalo mě štvát, že o tom, jak jsem pouhým prakem zabil hrozného bohatýra, mluvím snad už jen já.

„Jakého filištínského obra?” zeptal se Saul.

„Toho, co jsem zabil prakem tenkrát v dolině Éle. Vzal jsi mě tehdy do svých služeb a já jsem nasadil vlastní život, abych zabil Filištína a chránil tě pro všechny časy. Nevzpomínáš si?”

„Mně na životě nezáleží,” řekl Saul místo odpovědi. „Koneckonců, Davide, jsme Bohu dlužni smrt a kdo zemře letos, má napřesrok pokoj. Ale abys po mně mohl být králem, museli by Jónatan a moji další synové do hrobu se mnou. Jinak by zdědili můj trůn.”

„Můj pane, prosím tě, ať mezi mnou a tebou není sváru,” naléhal jsem. „Myslíš, že bych někdy mohl přát zlé tvému synu Jónatanovi, jehož duše se spojila s mou duší a který všude říká, že mě miluje jako sebe sama?”

„Ano, slyšel jsem ho.” Saul si mě prohlížel a trochu při tom šilhal. „Co tím chce říct?”

„Že jsme dobří přátelé,” řekl jsem rychle.

176$

„Nic víc?“

„Nic víc.“

„Tak proč to neřekne takhle?” zahučel.

„Někdy se vyjadřuje poeticky, můj pane,” vysvětlil jsem.

„Ty taky,” řekl Saul. „Já nemám poezii rád. Mám rád tvou hudbu.”

„A já ti rád zpívám,” přiznal jsem upřímně. „A přísahám, že nikdy nezvednu zbraň proti tobě a proti nikomu z tvého domu.” I to jsem myslel doopravdy.

Saul vzdychl. „Budiž mezi mnou a tebou navždy mír,” navrhl. Potom mě v návalu vroucné něhy přitiskl na svou mohutnou hruď. „Mé svaté slovo, Davide, že o tobě víckrát nezapochybuji a nebudu ti chtít ublížit. Přijdeš mi zase brzy zahrát, až mi bude smutno, Davide?”

„Stačí říct!” slíbil jsem s radostí. „Po ničem netoužím víc.”

Nemohl jsem tušit, že mi tak brzy vyhoví.

Hned nazítří, když seděl ve svém domě, ho znovu napadl zlý duch od Hospodina a znovu pro mě poslali, abych mu zpěvem a harfou utišil a potěšil zkormoucené srdce. Přinesl jsem si plnou náruč hudby, kterou jsem ho chtěl bavit třeba celé hodiny - nejdříve svým Ave Maria a svou Měsíční sonátou a potom premiérou svých Goldbergových variací, dílem, které jsem nedávno složil pro jednoho nespavého souseda v Gibeji. Spoléhal jsem, že půvabná melodie, na níž je celek založen, ho snadněji uspí. Tentokrát mě Saul dychtivě očekával, seděl se zkříženýma nohama na lavici a kopí už měl v klíně. Snad mě to mělo varovat. Pro samé nadšení jsem nedbal. S potěšením jsem zaznamenal, že vypadá zase hrozně. Čím hůř na tom byl, tím víc mě potřeboval a tím skvělejší příležitost jsem měl zavděčit se mu a dokázat svou vlasteneckou oddanost. Byl jsem rád, že jsem si vzal vínově rudou tuniku a svědomitě se upravil. Naolejoval jsem si paže a obličej a napomádoval kadeře. Kotníky prstů jsem si prudce třel tváře, abych posílil jejich přirozené zbarvení. Raději jsem měl zůstat v posteli.

Všechny ty přípravy nebyly k ničemu. Sotva jsem andělsky zvedl hlavu a rozevřel rty k prvnímu libému tónu, vstal z lavice a mrštil po mně kopím, aby mě připíchl ke stěně.

177$

Naserpáter, pomyslel jsem si zděšeně. Znovu by se ve mně krve nedořezal. Znovu mě o pár prstů minul a jeho zbraň se s třeskem zabodla do dřeva za mými zády. Dlabu na něho, rozhodl jsem se a vyskočil. Co je moc, to je moc. Hudby se mu zachtělo? Kulováka dostane! Skrčil jsem hlavu a metl pryč.$

(7)

ÚTĚK DO GATU$

V Nóbu jsem párkrát zalhal a pětaosmdesát kněží bylo pobito. A nejen to, usmrceni byli ve svých domech všichni muži a ženy a děti a všechen dobytek toho posvátného města. Kdo je vinen? Saul, Dóeg Edómský, anebo starý Achímelek, naivní velekněz, který se ode mě dal obalamutit a pomohl mi? Saul, který dal rozkaz k masakru, byl už vyhlášený zuřivec, krvežíznivec a šílenec. Dóeg Edómský, Saulův vrchní pastýř, tu řezničinu provedl, když všichni královi služebníci včetně Abnéra odmítli vztáhnout ruku a udeřit na kněze Hospodinovy. Achímelek, který toho dne celebroval u rohů oltáře, plnil své povinnosti svědomitě a důvěřivě a nebyl povinen předpokládat, že na něm loudí pomoc člověk, který prchá před královým hněvem. Podle mého názoru měl největší vinu Dóeg Edómský. Konal svou povinnost v naději, že bude povýšen, a kdo chce rychle zbohatnout, nemůže být nevinen. Z celoživotního pozorování ostatních to snad vím, ne?

A já? Kde bych k nějaké vině přišel? Jak může rozumný člověk tvrdit, že bych měl nést odpovědnost? Utíkal jsem, protože mi šlo o život a nikdy, ani jedenkrát, jsem neudělal nic zlého. Dokonce ani Achímelekův syn Abjátar, jediný, kdo se zachránil z Nóbu, kde Saul vybil ostřím meče muže a ženy, pacholata a kojence, voly a osly a ovce, mi nic nevyčítal a utekl se pod mou ochranu, když jsem shromáždil muže a vytáhl s nimi do Judska ze svého stanoviště v jeskyni Adulámu. Nechtě jsem způsobil smrt všech v jeho otcovském domě; a přesto se ke mně uchýlil. Přinesl zprávy o tom masakru. Ujal jsem se ho a přísahal mu, že ho ochráním. Od té doby u mě Abjátar zůstal jako kněz, třebaže Batšeba pokaždé, když přijde řeč na jeho spojenectví s Adónijášem, předstírá, že neví, o koho jde, nebo ho shazuje jako někoho, kdo ztratil rozum a nemůže se brát vážně.

„Zestárlým otcům se má pomáhat,“ zkusil jsem před ní jednou moralizovat. „Když mu neslouží rozum, měj s ním trpělivost.”

„Jsi jednou nohou v hrobě,“ odpálkovala mě. „Dost na tom, že musím mít trpělivost s tebou.”

Od Achímeleka jsem tenkrát chtěl jen meč a trochu potravin. Potřeboval jsem chleba a zahlédl jsem pět čerstvě upečených bochníků.

181$

Když mě v Nóbu uviděl, právem se lekl. „Cože to, že jsi sám?“ vyzvídal.

Zalhal jsem, že mě král vyslal v jisté věci s příkazem, ať nikdo nezví, kam a proč jdu, a že mám na určeném místě tajný sraz s dalšími pověřenými; dotazy ohledně mého příchodu a odchodu nejsou žádoucí. Rozhovor s Achímelekem proběhl pod širým nebem, a když jsem si všiml, že v hloučku přilákaném mým příchodem se skrývá Dóeg Edómský, začal jsem o sebe mít silné obavy. Věděl jsem, že až se vrátí do Gibeje a zjistí, že utíkám před popravou, ohlásí Saulovi, kterým směrem jsem se dal, ale netušil jsem, jak strašné následky bude to udání mít. Nevěřím, že kdybych to tušil, jednal bych jinak, nebo že bych jinak jednat měl. Byl jsem mladý a vystrašený. Nespáchal jsem žádný hřích. Nikdo mi neměl co vyčítat a cítil jsem, že mám zrovna právo na život jako každý druhý.

Všichni slyšeli, jak Achímeleka žádám o meč nebo kopí - řekl jsem, že pro své poslání potřebuji zbraň, ale protože věc spěchala, Saul mi uložil, abych si ji vyžádal až tady. Také jsem si řekl o pět bochníků chleba, které jsem, ještě kouřící a voňavé od oltářního ohně, napočítal pod Achímelekovou rukou, a o všechny další, které mi může dát. Ještě jsem nedopověděl, a už vrtěl hlavou.

„Tento chléb ti dát nemohu,“ řekl omluvně, Je to chléb předkladný.“

„Co je to předkladný?“ zeptal jsem se.

„Nemámť chleba obyčejného po ruce,“ vysvětlil kněz Achímelek, „než toliko chléb svatý, který ti mohu dáti, jen jestliže se mladí tvoji služebníci zdrželi od žen nejméně tři dny a nejsou nečistí.“

„To víc než tři dny,“ ujistil jsem ho rychle, abych mohl zmizet dřív, než zvědavost Dóega Edómského vzplane pochybami. „Jsme čistí, jak to jde.“

Jen tahle poslední věta měla blízko k pravdě, protože od chvíle, kdy jsem se s Míkal před třemi týdny u svého okna rozloučil, jsem s žádnou jinou ženou neobcoval, a s ní už kolik týdnů předtím. Naše loučení bylo uspěchané, na žádné hlouposti nebyl čas. Když jsem po nejnovějším Saulově

182$

pokusu o mé zavraždění vyletěl z jeho pokoje, srazil jsem se s Abnérem, který zprávu o události, pro mě tak mimořádné a hrůzné, vyslechl, aniž hnul brvou. Jedl při tom granátové jablko a hlučně drtil v zubech jádra.

„Já bych si z toho tolik nedělal,“ prohlásil, když jsem domluvil. „Takové náhody se stávají.“

„Náhody?“ Slyšel jsem dobře?

„Není to náhoda, když tě tvůj pomazaný král chce tu a tam zabít?” argumentoval Abnér přátelsky a rafinovaně. „Nebo si myslíš, že má dobrý důvod?”

„Nemá žádný důvod,“ řekl jsem důrazně.

„Vždyť tě ani nezranil. Buď rozumný, Davide,” dodal Abnér, jako by mě nabádal, abych dospěl. „Takový je život. Jestli mu uleví, když po tobě hodí kopím, ať si hodí. Saul je náš král. Zřejmě ho to vzpruží. Odreaguje se.“

„Je to spravedlivé?“

„Je měsíc z tvarohu?”

Měl jsem v té situaci náladu na takové vtípky?

Bylo dobré, že Jóab kvůli mně Abnéra zabil, i když tenkrát jsem si to nemyslel a na jeho pohřbu jsem proléval krokodýlí slzy. Z dlouhodobého hlediska bylo myslím dobré, že kvůli mně zabil také Absolóna, i když láska k mému krásnému druhému synovi mě asi nepřebolí nikdy. Když jsme potlačili Absolónovo povstání, zabil také mého synovce Amasu, syna mé druhé sestry, ale na Amasovi tolik nezáleželo, jen mi to připomnělo, že Jóab, žárlící na každého, s kým by se měl dělito moc, dovede být bezohledný a neposlušný. Připravil jsem Benajáše na Jóabovu potenciální nevraživost, když jsem ho místo Jóaba ustanovil velitelem palácové gardy složené z keretejských a peletejských žoldnéřů. Tu jsem zřídil pro svou osobní bezpečnost a její velitel byl odpovědný jen mně. Byla to pro Jóaba pěkná rána. Jestli si myslel, že se mu vydám úplně všanc, byl idiot.

Míkal mě zachránila, když mě Saul chtěl ve svém pokoji oddělat. Od Abnéra jsem pádil domů, co mi nohy stačily, a než večer přišla Míkal, byl ze mě uzlíček nervů. Jako zvíře v kleci jsem bez ustání přecházel z jednoho konce domu na druhý a zmítal se mezi záchvaty zuřivého vzteku a návaly

183$

plačtivé sebelítosti. Chtělo se mi skučet a chtělo se mi kňučet. Zčásti jsem panikařil proto, že jsem potřeboval najít nějaký způsob, jak si před Míkal stěžovat na jejího otce a přitom nerozběsnit i ji. Strachoval jsem se zbytečně, protože když se konečně přihnala, byla už stejně v ráži.

„Nebudeš mi to věřit!“ zaječeli jsme jeden na druhého současně a chvíli jsme komunikovali jen přívalem výkřiků.

„To je strašné, strašné!“ křičel jsem pobouřeně. „Já to nevydržím. Ty mi to nebudeš věřit.”

„To je hrozné, hrozné,“ říkala do mého nářku. „Mám pro tebe hroznou zprávu. Tak hroznou, že jí nemohu věřit.“

„Zase po mně hodil kopím.“

„Jdou sem vrahové.”

„Já věděl, že mi nebudeš věřit,“ vyčetl jsem jí.

„Co na tom, čemu věřím,“ opáčila. „To, co ti říkám, je horší.“

„Když jde o tvého otce, nikdy mi nevěříš. Hodil kopím. Co může být horšího?”

„Vrahové za dveřmi mohou být horší,“ odpověděla Míkal.

„Vrahové? O čem mluvíš?“

„Jsou na cestě.“

„Pcha.“

„Ty mi nevěříš? Zabijáci, Davide,“ zdůraznila mi do očí. „Nechápeš? Jdou tě zabít. Ajvaj, už jsou tady, venku na ulici, v noci budou hlídat dům, a když ráno vyjdeš, oddělají tě.“

„Na ten vtip nenaletím.“

„Tak se jdi podívat.”

„Naserpáter!”

Před mým domem a na obou koncích ulice se už potají rozestavovali ve dveřích a průchodech zakuklení muži v pláštích a s dýkami. Uzavírali únikové cesty a obkličovali mě. Jejich temné hávy měly syté barvy a čouhaly z nich čepele a rukojeti mečů a dýk. Někteří už čekali s rukou na jílci.

Míkal prudce dýchala. „Co si počneme?”

„To vím, to přesně vím,” odpověděl jsem rezolutně. „Tebe, královu dceru, se neodváží zadržet, ani ti ublížit. Jdi ven, jdi co nejrychleji do domu svého královského otce a ohlas mu, co se tady děje.”

184$

„A kdo myslíš, že je poslal, Davide.“

V temné siluetě vtisklé do mezery mezi dvěma domy jsem náhle rozeznal Abnérův vlčí profil a jeho granátové jablko. Abnér měl vždycky velký nos. S pomocí Míkal jsem si to přebral a viděl jsem, že má pravdu.

„Míkal, co si počneme?“ zašeptal jsem. „Co to všechno znamená?”

„Znamená to, že jestliže se v noci nezachráníš, budeš zítra mrtev.“

To ona zosnovala valnou část plánu, který mi umožnil vyváznout se zdravou kůží, a z velké části na sebe vzala jeho provedení: položíme do postele bůžka s chomáčem kozí srsti kolem hlavy a přikryjeme ho pokrývkou, aby to vypadalo, že tam spím já; spustí mě po provaze zadním oknem, a když ráno přijdou Saulovi poslové vyzvědět, proč nevycházím z domu jako obvykle, namluví jim, že jsem nemocný. To už budu na hony daleko a touhle lží a lstí získám dalších několik hodin. Míkal to také dříve nebo později schytá, až se podvod nevyhnutelně prozradí, a bude se muset hájit proti otcovu hněvu pochybnou výmluvou, že jsem jí vyhrožoval zabitím. Na otázku, proč se po mém útěku nedala do křiku nebo proč nehledala ochranu u otcových poslů, místo aby je zdržovala výmysly, může odpovědět jakýmkoli chabým vysvětlením, které ji napadne. Nebo může plakat nebo omdlít. Nebo obojí. Sbalili jsme pastýřskou dávku chleba, sýra, datlí, oliv a rozinek, k tomu vak s vodou a další vak se sraženým kozím mlékem. A něco fíkových koláčů a pistáciových oříšků. Chopila se provazu.

„Miluji tě,“ řekla přiškrceným hlasem. „Doufám, že to víš.“

Věděl jsem to, ale milovala mě jediným způsobem, jaký znala, jízlivě škodolibě, pohrdavě a naprosto sobecky a egocentricky. Na okenní římse jsme se políbili na rozloučenou.

„Máš ústní vodu?“

Zalhal jsem, že mám. A hup z okna jako nějaký šašek s chlupatýma nohama v lechtivé frašce. Když jsme se znovu setkali, byl jsem už přes sedm let králem v Chebrónu a ona ženou jiného muže, kterému ji dal její otec. Moc rádi jsme se neměli.

185$

Dodnes se divím, že jsem dopadl na nohy a utekl bez úrazu. Zamířil jsem rovnou do Rámy k Samuelovi a hledal přístřeší, útěchu a moudrost u jediného člověka v království, který by ještě mohl mít nějaký vliv na Saula a natolik pevný charakter, aby se za mě postavil. Bylo to plýtvání energií. Našel jsem jen člověka, kterého deptaly starosti srovnatelné s mými a který se naštval, že mu přidávám další.

„Co chceš?“ přivítal mě nevlídně. „To jsi musel jít zrovna sem? Co tady hledáš?”

Když jsem mu to vysvětlil, začal rychle házet chlupatýma rukama věci do batohu a huhlat cosi pod vousy. Samuel byl největší podivín, jakého jsem kdy znal, a dodnes nevímo žádném, který by se mu vyrovnal. Byl ještě zarostlejší, než jsem si pamatoval: jeho nekonečný černý plnovous, hojně už protkaný tuhými prameny špinavé šedi, byl, nerad to prozrazuji, poněkud neupraven.

„Ode mě chceš moudrost?“ zeptal se příkře. „Ode mě chceš vliv a přístřeší? Já tě mám utěšit? Proč zrovna já ti mám říkat, co máš dělat?“

„Jsi přece prorok, ne?“ vmetl jsem mu do tváře.

„Kdy naposled jsem prorokoval?”

„Jsi také soudce.“

„Kdy naposled jsem soudil? Něco ti povím. I když jsem někdy mluvil přímo za Hospodina, nebyl jsem si vždycky jist, že říkám pravdu.“

„Radu mi dát můžeš, ne?“

„Ty chceš radu?“ pravil Samuel. „Dobrá, dám ti krásnou radu. Jdi daleko, jdi co nejdál.“ „Odkud? Od koho?“

„Ode mě, pitomče,“ zaprskal Samuel. „Copak nemám svých starostí dost? Teď si bude myslet, že ti pomáhám. Musel jsi sem jít?“

„Musel jsi to všechno začít?“

„Já? Co jsem začal? Já nic nezačal.“

„Prosil jsem tě, abys mě pomazal? Přišel jsi a řekl, že budu králem, ne?“

„Ty chceš být králem?“ zavrčel Samuel. „Jdi si být králem někam jinam a mě si nevšímej. Já teď musím utíkat - díky tobě.“

186$

„Kam?“

„Do prorockého domu. Myslíš, že tu zůstanu s tebou?“ Samuel si mačkal ruce a roztržitě brebentil. „Jen se na mě podívej,“ lamentoval. „Soudce, prorok, a takhle dopadám. Býval jsem nejmocnější člověk v zemi, dokud mi Bůh neřekl, abych se odvrátil od Saula a šel za tebou. Proč jsem Ho vůbec poslouchal?“

„Proč jsi vůbec udělal Saula králem?“

„Já že jsem udělal Saula králem?“ Samuel prudce zavrtěl hlavou. „Tak to ne, prosím. Já ne. Saula udělal králem Bůh. Já jsem jen vyřídil vzkaz. Můj nápad to nebyl. Krále chtěl lid, ne já. Na mně, na soudci, neměli dost. Chtějí krále, udělej jim krále, řekl Bůh. Kázal mi vybrat Saula, vybral jsem Saula. Kdo mohl tušit, že si Pán vybere mešuge chlapa?“

„Víš jistě, že ti potom přikázal vybrat mě?“

„A ne? Copak jsem tě vyvolil já?“

„Nezmýlil ses?“

„Mýlí se Bůh, ne soudcové. Chceš slyšet pravdu? Kdyby to bylo na mně, vybral bych tvého bratra Elíaba nebo Abínádaba nebo dokonce Šamu - ti jsou větší než ty. A narodili se dřív. Ale Hospodin mi řekl, ať nehledím na zevnějšek ani na obličej. Hospodin hledí na srdce, řekl mi. Na srdce, řekl. A v tvém srdci viděl cosi zvláštního. Nemám tušení, co to bylo. Buď té lásky a naznač mi to.“

„To mi tedy pomohl,“ řekl jsem otráveně. „Nemohu ani domů do Betléma - tam bude Saul hledat nejdřív.“

„Když se doví, že ses nevrátil do Judska, bude tě hledat nejdřív tady,“ vyčetl mi trpce Samuel. Jediné proroctví, které pronesl, bylo to, že až Saul uslyší, že jsem u něho v Rámě, popadne ho amok. „Proto odcházím do prorockého domu, a rychle.“

„Do prorockého domu?“ žehral jsem znovu. „Co v prorockém domě? Teď abych tam utíkal s tebou.“

„Se mnou?“ vykřikl Samuel zděšeně. „Tak to ne, vážený, se mnou ne. Utíkej někam jinam a mě si nevšímej. Já mám na maléry čich. Sbohem! Sbohem! Je loučení tak sladký žal, ale ne s tebou.“

Dal jsem mu na srozuměnou, že se na něj přilepím jako

187$

smůla. Kam jinam bych mohl jít? Od začátku jsme se hádali, a jak! Chtěl s sebou mermomocí vzít krávu.

„Přináší mi štěstí,” vysvětloval.

„Bude nás po cestě zdržovat,“ namítal jsem.

„Kdo tě prosí, abys čekal?“ chtěl vědět.

„A proč do prorockého domu?“

„Kdo tě prosí, abys tam šel?“

Jestli jsem šel za útěchou, u něho mě nečekala.

Samuelova předpověď byla přesná, protože jakmile se Saulovi doneslo, kam mu ptáček uliti, nelenil a poslal do prorockého domu posly. Nikdy tam nedorazili. Po cestě kupodivu upadli do prorockého vytržení. Když dopadla stejněi druhá expedice, Saul se rozhodl, že si pro mě dojde sám. A znovu se stalo, co nikdo nečekal. Nevěřili byste co. Vzdal jsem se už veškeré naděje. Samuel a jeho kráva nechtěli jít dál. Saul mě prakticky měl v hrsti, a tu ho podruhé v životě neodbytně přepadla potřeba prorokovat.

Začalo to u velké studny v Sekú, kde dotazováním zjistil, že jsme stále v prorockém domě. A když tam zamířil, hle, potkalo ho totéž co ty, kteří mě šli zajmout před ním, spočinul na něm duch Boží jako na nich a začal prorokovat. A prorokoval, až se doprorokoval do prorockého domu k Samuelovi, a hádejte, co se stalo potom? Svlékl si šaty jako oni a prorokoval před Samuelem jako oni a celý den a celou noc ležel na zemi nahý. Takže lidé mohli opět vidět a říkat, že také Saul je mezi proroky. Ale tentokrát jsem to viděl na vlastní oči.

„To je zázrak,“ pošeptal jsem Samuelovi, když jsme znovu osaměli.

„Na to nespoléhej.“ Mluvili jsme spolu na zemi ve světle pochodně. Potil se vyčerpáním. „Ještě že si teď chvíli vydechnu.“

„Jak dlouho to bude trvat?“

„Do rána asi bude ležet,“ odpověděl Samuel, „a když budeme mít štěstí, půjde pak domů a bude se zotavovat, dokud nezmagoří kvůli něčemu jinému. Co víc ti mohu říct? Saul je nešťastný, krvežíznivý a nestálý. Je to nejnešťastnější člověk, jakého znám - když nepočítám sebe.“

„Samueli,“ začal se ve mně plodit nápad. „Můžeš mu

188$

pomoci, můžeš pomoci nám všem. Zařiď, ať je Saul znovu králem.“

„Ať je Saul znovu králem?“ opakoval Samuel opovržlivě. „Jak může být Saul znovu králem? Králem jsi ty.“

„Ví to Saul?”

„Proč si myslíš, že tě chce zabít? Proč se ptáš mě?“

„Proč se ptám tebe?“ užasl jsem. Ten starý odrbaný kozel neměl žádnou fantazii. „Protože jsem v děsném srabu, proto.

V Gibeji už nemám domov, nemůžu žít se svou ženou a každé pondělí a úterý musím uskakovat před kopími, které po mně háže Saul. Tomu říkáš být králem? K čemu to probůh je?“

„Budeš králem, budeš,“ zahučel Samuel nepřesvědčivě. „Nač ty strachy, nač ten spěch? Vyčkej času jako husa klasu.“ „Od soudce, jako jsi ty, nepotřebuju slyšet takové banality,” řekl jsem. „Saul je šílený.“

„Mně to povídej. Koho chtějí bohové zničit, tomu vezmou nejdřív rozum.“

„A co z toho? Mám čekání až po krk. Žiju jako vagabund.“ „Kam chvátáš? Takové jsou boží mlýny.“

„Jaké?“

„Melou pomalu,“ řekl mi, „ale nesmírně jemně.“

„A co mám dělat, než domelou?“

Teď vybuchl zase Samuel. „Co je mi po tom, co máš dělat?“ vykřikl. „Tluč hlavou o zeď. Čůrej do oceánu. Pro mě za mě můžeš růst s hlavou v zemi a nohama ve vzduchu jako cibule.“

Oba jsme se chvíli uklidňovali. Samuel si žlutými prsty s dlouhými nehty rozezleně vybíral kousky jídla, listí a dalšího odpadu z plandajících pačesů, které mu splývaly na ramena a na prsa. Dal jsem mu napít vody ze svého vaku a nevrle mi za to poděkoval. Dal jsem mu pistáciové oříšky.

„Samueli, Samueli,“ naléhal jsem diplomaticky. „Zkusme to promyslet spolu.“

„Býval jsem nejmocnější muž v zemi,“ připomněl znovu. „Měl jsem se držet Saula bez ohledu na to, co jsem považoval za Boží přání.“

„Tak ho nechej, ať je znovu králem,“ radil jsem, „aspoň než

189$

bozi domelou. Jdi mu to říct. To nám nemůže uškodit.“

„Nebyla by to pravda,“ odpověděl Samuel.

„A musí to vědět? Ať si myslí, že králem je. Zeptej se Boha, jestli by to šlo.“

Neúmyslně jsem se dotkl dalšího citlivého nervu; Samuel se bolestně zašklebil, ale odpověděl mírně. „Myslíš, že jsem to neudělal? Že jsem na hlavu nebo co? To se ví, že jsem se Boha zeptal.“

„A řekl Bůh ano?“

„Neřekl ne,“ odsekl Samuel a pokračoval otevřeněji. „Neřekl nic. Bůh už mi neodpovídá,“ přiznal a hlas mu povadl pokořením.

„Tobě taky ne?“ zvolal jsem. „Totéž mi přiznal Saul. Co se to s Bohem proboha stalo?“

Samuel pokrčil rameny. „Vím já?“

„Možná,“ vyslovil jsem hypotézu a znovu jsem se tak odvážil na nezmapované území, které jsem jednou nepředložené začal zkoumat se Saulem, Je Bůh mrtev.“

Samuelova odpověď byla strohá. „Bůh může být mrtev?“

„Bůh nemůže být mrtev?“

„Jestli je Bůh, nemůže být mrtev, blázne,“ poučil mě Samuel. „A jestli je mrtev, nemůže být Bůh. Je někdo jiný. Takové hlouposti si nech.“

„Tak se Ho zeptej znovu,“ navrhl jsem snaživě. „Prý mě má rád. Do toho, Samueli. Zkus další oběť.“

„Škoda krávy.“

„Tak to zkus bez oběti,“ trval jsem na svém. „Zeptat se neuškodí. Zjisti, jestli může být Saul králem.“

„Králem s málem.“

Nedošlo mi, co tím chtěl prorok říci. „Myslím, že jsem ti nerozuměl.“

„To je takové pořekadlo.“

„Staré pořekadlo?“

Má otázka ho rozčilila. „Jak staré asi může být, chytráku? Není Saul náš první král? Myslíš, že jsem se pořádně nezeptal? Zeptal, a nejednou. Myslíš, že Bůh a já nemáme Saula rádi? Že ho nemilujeme? Litujeme ho, trápíme se nad ním, posuzujeme ho milosrdně. Jednou mě Bůh pokáral, že se

190$

kvůli Saulovi moc dlouho rmoutím. To bylo těsně předtím, než mi přikázal, abych si naplnil roh olejem a šel tě vyhledat. Byl to nešťastný den. Nemáš ponětí, jak jsi mi protivný. Se Saulem jsem na tom byl daleko líp. Ten mě jen jednou neposlechl. Škoda že jsem ztratil nervy a byl na něho tak sprostý.”

„Tak se mu jdi omluvit,“ poradil jsem mu a velkoryse jsem ignoroval jeho záměrně urážlivé poznámky. „Řekni mu, žes udělal chybu.“

Samuel se ledově napřímil. „Já že jsem udělal chybu?“

„Řekni mu, že ji udělal Bůh.“

„To spíš,“ přikývl Samuel. „Tomu by Saul uvěřil. Jenže Hospodin není člověk, aby litoval Svých skutků.”

„Ale vždyť to můžeš udělat bez Něj,“ lichotil jsem mu. „Řekni Saulovi, že ses rozhodl dát mu ještě jednu šanci. Říkals, že je nešťastný. Dopřej mu, aby byl chvíli šťastný.“

Samuel promluvil se škodolibým požitkem. „Aby se pomalu, pomalounku svíjel ve větru,“ řekl a v očích mu zajiskřilo.

Na chvíli mi to vzalo řeč. „Já myslel, že Saula miluješ,“ zvolal jsem nakonec. „Říkals, že ty a Bůh s ním cítíte a že k němu chcete být milosrdní.“

„Tváříme se tak.“

Samuel se vrátil do Rámy a měl to štěstí, že zemřel dřív, než ho Saul stihl zabít potom, co vybil kněze v Nóbu a experimentálně si ověřil, že vysoce postaveným lidem vražda projde.

Jako pes, který se vrací ke svým zvratkům, nebo jako blázen, který opakuje své bláznovství, jsem najednou znovu šlapal do Gibeje, přestože mě zdravý rozum varoval, že v ulicích by mohl čekat lev. Šel jsem za tmy po klikatých horských stezkách a vyhýbal se silnicím vedoucím přes vesnice, protože i v jejich ulicích mohl být lev. Celou cestu po mně nic nebylo. Vracel jsem se k Saulovi jako uhranutý, hnán toužebnou potřebou získat znovu přízeň jediného člověka na světě, který na mě zapůsobil silněji než všichni ostatní - i když

191$

jsem už věděl, že je šílený a schopný vraždy a možná i hloupý a nudný. Nepřestával jsem v něm vidět svého otce, svého ochránce, a navzdory všemu jsem mu chtěl být nablízku. Věřte nebo nevěřte, dokonce jsem chtěl zpátky k Míkal. Byl jediný, koho jsem dokázal synovsky milovat. Jeho dům, ať v dobrém nebo ve zlém, byl jediné místo, kde jsem se kdy cítil doma. Kdyby se ke mně Saul choval jen o trochu víc otcovsky, uctíval bych ho jako boha. Kdyby v sobě měl Bůh jen špetku něčeho rodičovského, miloval bych Ho možná jako otce. Někdy ke mně byl Bůh dobrý, ale dost nelaskavě.

Zároveň přiznávám, že představa, že budu Saulovým nástupcem, mi nebyla nikdy proti mysli a že v mých bdělých snech jen málokdy chyběla.

Hlava mi říkala, že můj poslední a rozhodující pokus o smír se Saulem bude marný. Srdce mi říkalo, že jsem byl navždy vyhnán z jediného hnízda, kde jsem mohl žít bez pocitu odcizení a vykořenění, neodtržen od své minulosti a neodloučen od budoucnosti. Ale i když mě vědomí marnosti tlačilo do prsou jako kovadlina, zkusit jsem to musel. Vůči Saulovi jsem byl mnohem méně zatvrzelý než později proti Bohu. Věděl jsem, že je šílený, a přesto jsem stál o jeho náklonnost a odpuštění. Zkoušel bych to i teď, kdyby žil. Nesnáším pocit, že jsem sám. Ten jsem nesnášel nikdy.

Když jsem po setmění přišel do Gibeje, tajně jsem jednal s Jónatanem, královským nejstarším synem, v zoufalé touze vydolovat z něj aspoň špetku naděje. Čekalo mě však nesmírné překvapení.

„Jónatane, prosím tě, pomoz mi,“ žádal jsem ho nejdřív, protože jsem nedůvěřoval nikomu, ani jemu. Mluvili jsme spolu na zalesněném cípu téhož podlouhlého pole s tlejícím strništěm, kde jsem té kouzelné měsíčné noci tak důvěrně rozmlouval se Saulem. Vánek přilétající od vzdáleného moře byl i tentokrát něžně hebký a opojně provoněný švestkami, melouny a modrými hrozny z vinařských lisů. „Přimluv se za mě u otce. U zítřejší večeře ho pozorně sleduj. Vypátrej, jestli mi odpustil, nebo jestli mě ještě chce zabít. Pak mi to přijď říct.“

„Můžeš ho sledovat sám,“ zněla odpověď, která mě zaskočila. „Zítra máš přijít na večeři.”

192$

„To je šílenství!” vykřikl jsem. Větřil jsem léčku.

Bylo novoluní a Jónatan mi sdělil, že nazítří mám bezpodmínečně zasednout s králem k masité večeři jako za normálních časů. Chtěl jsem vědět, co je to za nesmysl. Vrcholně mě to pobouřilo. Copak nejsem uprchlík? Jako by se nic hrozného nestalo, jako by mě Saul nechtěl přibodnout kopím ke stěně, jako by neposlal do mého domu hrdlořezy, nevypravil do Rámy pochopy, ba nešel osobně vychutnat zadost z mého zatčení a okamžitého usmrcení. Co se proboha děje? Na to všechno se zapomnělo, to všechno je odepsáno? Zřejmě ano, protože zítra mám s králem večeřet, a kdybych se nedostavil, považoval by to za neposlušnost. Jak vůbec vědí, že jsem ve městě? S logikou, kterou považoval za nezvratnou, mi Jónatan vyložil, že když mě král nepronásleduje, nemám se mu proč vyhýbat a nemám žádný rozumný důvod k útěku nebo absenci.

Na to jsem neskočil. „Uložili ti, abys mě přivedl?”

„O tom se nehovořilo,” odpověděl Jónatan. „Ale poněvadž jsi tady, můžeš zítra přijít. Půjdeš tam se mnou.”

Jako by se všichni zbláznili. „Proč bys mě vodil ke svému otci?” naléhal jsem na Jónatana. „Vím, že mě chce zabít.”

„Tomu nevěřím.”

„Tak se zkus přesvědčit. Co jsem provedl? Zeptej se ho. Jaká jest nepravost má a jaký jest hřích můj před otcem tvým, že hledá bezživotí mého?”

Jónatan to viděl růžověji. „Aj, neučiní otec můj ničeho ani velikého, ani malého, čehož by mi nesvěřil. Proč by to tajil přede mnou?”

„Jónatane, tak strašně na tebe otec nedrží,” odpověděl jsem. „Dobřeť ví otec tvůj, že jsi laskav na mne. Každémuo tom povídáš. Třeba tě nechce zarmoutit, nebo se bojí, že bys se mnou potají promluvil jako teď. Jak si může myslet, že se po tom všem vrátím? Vždyť poslal do mého domu vrahy.”

„Tomu nevěřím.”

„Zeptej se své sestry.”

„Míkal přehání. Je novoluní.”

„Jen proto, že je novoluní, si tvůj otec myslí, že s ním budu znovu večeřet?”

193$

„Víš, jaký je cvok,” vysvětloval Jónatan. „Odpouští a zapomíná.“

„A pak zapomene, že odpustil,” odpověděl jsem. „Jakože živ je Hospodin, Jónatane, a jakože živ jsi ty, od smrti mne dělí jen krůček.“

Jónatan se zhrozil a pravil mi: „Chraň Bůh - ty nezemřeš. Čehokoli tvá duše žádá, já učiním tobě.“

„Propusť mě,“ navrhl jsem, „a schovám se na poli až do třetího večera a dalšího rána. Dávej pozor, zda mě tvůj otec bude pohřešovat. Bude-li, řekni, že jsem tě prosil, abych si směl odběhnout do rodného Betléma na výroční obětní hod své rodiny. Řekne-li dobře, pokoj jemu, vrátím se téhož dne. Pakli se rozhněvá, věz, že se odhodlal k nejhoršímu. Kdo mi oznámí, když ti tvůj otec odpoví tvrdě?“

„Což ne já?“ odvětil chutě Jónatan, který po celou dobu mé řeči kýval hlavou. „Což tě nemiluji jako duši svou?“ Nepochyboval jsem, že mě Jónatan miluje jako svou duši, i když jsem přesně nevěděl, co to znamená. A pevně jsem věřil, že udělá všechno možné, aby zajistil mou bezpečnost. „Zítra je novoluní,“ začal rychle spřádat plán, „a ty budeš pohřešován, to víme, neboť tvé sedadlo bude prázdné. Nechoď do mého domu. Nechoď ani do města.“

„Lev je v ulicích?”

„Pro tebe by v ulicích být mohl. Tři dny setrvej někde v poli. Každého rána rychle sestup a přijď k místu, kde ses skrýval v den jednání, a čekej u kamene Ezelu, až za tebou přijdu.“

„U Ezelu?“

„Ano. Ezel leží jižně od kamene Rogelu. A vystřelím vedle něho tři šípy, jako bych je vypustil na terč. A hle, pošlu chlapce, kterému řeknu: jdi najít šípy.’ Když tomu chlapci výslovně řeknu: ,Hle, šípy jsou zde za tebou, seber je’, pak přijď, neboť to pro tebe bude znamenat pokoj a nic se ti nestane, jakože živ je Hospodin. Jestliže však řeknu mladíkovi: ,Hle, šípy jsou dál před tebou’, pak odejdi, neboť tě Hospodin posílá pryč.“

„Můžeš mi to zopakovat?“ zeptal jsem se a hlava mi z toho šla kolem.

194$

„Udělej, prosím tě, co říkám,“ žádal Jónatan. Dosud popadal dech a neměl jsem to srdce, abych mu odporoval. „Když zítra vyzvím, že je to s Davidem dobré, a nikoho k tobě nepošlu, Bůh ať mi odplatí a ještě přidá. Zlíbí-li se však mému otci uvésti zlé na tebe, pak zjevím to tobě a propustím tě a půjdeš v pokoji.“

„Nevím, jestli je mi to úplně jasné.“

„Uvidíme, jaký bude otec u stolu prvního večera a druhého a třetího. Při novoluní o něj mívám obavu.“

Jónatan přišel v dohodnutou dobu až posledního dne. Tři rána po sobě jsem se ztuha probouzel z trhaného spánku - na ústech mi usychal mrtvý hmyz a ve spadaném listí šustilo jakési malé zvíře. Na hnědém trávníku pod zelenými vavříny, kde jsem měl vyhrabáno samotářské noční doupě, jsem vykonal potřebu a podle pokynu jsem se skryl u kamene Ezelu. S Jónatanem přišel malý chlapec. Zatajil jsem dech, abych lépe slyšel. A Jónatan řekl chlapci tak, aby se to rozléhalo: „Běž najít šípy, které vystřelím.” Napjatě jsem vyhlédl a viděl jsem, jak chlapec utíká a jak přes něj Jónatan vystřelil šíp. A slyšel jsem, jak Jónatan za chlapcem volá: „Není šíp před tebou?” Cítil jsem, jak mé síly klesají s dlouhou dráhou šípu. Jónatan patřil k těm nemnoha z nás, kteří se naučili zacházet s lukem. Jeho žalostiplný výraz mi potvrdil neblahé přesvědčení, že můj osud je definitivně zpečetěn. Bylo mi do pláče. Jónatan vystřelil další dva šípy. Když se hoch vrátil s šípy k pánovi, nastala rozpačitá, tísnivá pauza. Oba jsme zapomněli, na jakých dalších šifrách jsme se domluvili. Všechno se trapně zadrhlo. Nakonec to Jónatan vzdal, předal svoji zbroj chlapci a poručil mu: „Odnes to do města.” A zavolal za ním: „Utíkej, pospěš, nezastavuj se.”

Chlapec nic nepoznal. Jakmile zmizel, povstal jsem od jižní strany a bylo mi strašně, skutečně strašně. Když jsem došel k Jónatanovi, třikrát jsem se poklonil a padl tváří k zemi. Věděl jsem, že je to konec, že veškerá naděje na toužebně očekávané smíření s jeho otcem se rozplynula. Jónatan mi se slzami v očích pomohl vstát a z jeho nešťastného a rozčileného výrazu jsem neomylně četl zprávu o své prohře a zkáze. To tenkrát, jedině tenkrát, jsme si padli do náruče a objali se,

195$

políbili se a plakali spolu - já silněji. Stalo se to jen jedenkrát. A nic jiného jsme nedělali. Dokažte mi, že ano.

Když Jónatan rozezněl můj umíráček, nešetřil detaily. Prvního dne novoluní, což byl tenkrát první den kalendářního měsíce, zasedl král ke stolu; po jeho boku seděl jako obvykle Abnér a moje místo bylo prázdné. Prvého večera upíral Saul oči na mé prázdné místo, jako by zíral na zlé znamení, ale nikoho se na mě nezeptal. Aby mou nepřítomnost vysvětlil, hlasitě mumlal, že se mi asi něco přihodilo; asi že jsem nečistý, ano, to bude ono, nejsem čistý. Třeba jsem obcoval se svou ženou. Jiné to bylo, když uviděl mé prázdné místoi druhého večera. To už se Jónatana přímo dotázal, proč jsem toho dne ani předešlého nepřišel ke stolu. Když uslyšel odpověď, kterou jsem vymyslel, totiž že jsem požádal Jónatana, abych směl do Betléma na obětní hod své rodiny, a že Jónatan mi to dovolil, vzplanul proti svému synovi hněvem. A zuřil, že jsme se sešli a že mu o tom Jónatan neřekl, dokud nebyl tázán. Dále se situace vyvíjela chaoticky. Saul přikázal, aby mě bez prodlení přivedl, protože jsem synem smrti, a když se mě Jónatan zastal, mrštil po něm kopí a zasypal ho nesouvislými invektivami znevažujícími jeho oddanost, inteligenci a zcela zmatečně i jeho matku, z čehož Jónatan vyrozuměl, že mě otec hodlá zabít.

„To nebylo všechno, Davide, ani zdaleka ne,“ pokračoval Jónatan zdrceně. „Vlastně mi vynadal idiotů. Pak mi řekl, že jsem syn zkažené, neposlušné ženy a že jsem se s tebou spolčil ke své hanbě. Většinou jsem nechápal, o čem mluví. Nakonec řekl něco úplně nesmyslného. Ty jsi chytrá hlava, Davide, ty bys tomu třeba rozuměl. A taky řekl - neříká se mi to lehko - , že jsem hanba matčina klína.“

„Hanba matčina klína?”

„Víš, co to znamená?”

„Hanba matčina klína?” opakoval jsem podruhé, abych se ujistil, že jsem dobře slyšel.

„Přesně tak,” potvrdil Jónatan. „Prý jsem si tě vyvolil ke své hanbě a k hanbě matčina klína. Nespal jsem kvůli tomu celou noc.”

„Co tím myslel?”

196$

„Na to se tě ptám.“

„To je pro mě španělská vesnice,” musel jsem přiznat. „Jónatane, tebe trápí ještě něco. Vidím ti to na očích.”

„Taky říkal,” přiznal Jónatan neochotně a s odvrácenýma očima, „že po všechny dny života Jišajova syna na zemi neobstojím já ani mé království.”

V tichu, které se rozhostilo, jsme na sebe pohlédli. „To jsem já.”

„Já vím.”

„Věříš mu?”

Odpověděl podle pravdy. „Nevím.”

Neměl jsem žádnou zbraň. Byl jsem odsouzen k smrti. Jónatan se mohl znovu stát hrdinou. Měl krátký meč v pochvě a za pasem nůž. Byl starší než já a mnohem větší a silnější, a věděl jsem, že by mě mohl chytit za vlasy a bodnout nebo seknout nebo proklát podle přání. A také jsem věděl, a to jsem mu poznal na očích, že kdybych ho o ten meč a nůž požádal, bez jediné otázky by mi je vložil do rukou.

Znovu jsme se rozplakali, oba najednou. Mysleli jsme, že se loučíme navždy, ale před jeho smrtí jsme se ještě jednou přátelsky setkali, když mě vyhledal v mém úkrytu v poušti Zífu a přiznal mi, že také on už věří, že budu brzy kralovat nad Izraelem, a přísahal mi věrnost. Uzavřeli jsme o tom před Hospodinem smlouvu a Jónatan se zas odplížil ke svému domu. Při té rozmluvě jsem věděl, ale nepověděl, že jeho přísaha, třebaže byla upřímná, je spíš sentimentální než praktická, protože než nastoupím na trůn, bude určitě po smrti. Přesto jsme si plácli. Už při slzavém loučení na tom poli jsme uzavírali jednu smlouvu za druhou a přísahali si věčné přátelství mezi sebou i mezi jeho a mým potomstvem, ať už to mělo smysl nebo ne. Vím, že jsem se postaral o jeho jediného syna, který zchroml na obě nohy, protože ho upustila vystrašená chůva, která se dala na útěk, sotva uslyšela, že Filištíni v pohoří Gilbóa slavně zvítězili a že Saul i Jónatan jsou mrtvi. A znovu jsme se dali do pláče a já jsem plakal víc. To přiznávám. Proč bych taky víc neplakal? Z jakého důvodu plakal on, ví jen Bůh. Já jsem plakal proto, že jsem o všechno přišel a že mám tak pitomý pech.

197$

Někde je myslím psáno, že chudobný člověk je lepší než lhář. Tomu nevěřte. Já jsem byl obojí. Byl jsem obojí najednou a je daleko lepší lhát než být chudobný. Jestli nevěříte, zeptejte se kteréhokoli boháče. Když jsme se rozloučili, Jónatan se mohl vrátit do města a do svého domu, a taky to udělal. Ale co já? Lišky mají svá doupata a ptáci mají svá hnízda, ale syn člověka, syn Jišaje Betlémského, neměl kam složit hlavu. Do svého rodiště jsem se vrátit nemohl. V judském Betlémě by Saul hledal nejdřív; a jakože po noci přijde den, tak bylo jisté, že co nevidět budou jeho poslové pročesávat celou zem, protože teď byl ještě víc přesvědčen, že mě Hospodin miluje a že když zůstanu živ, stanu se králem místo něj. Jeho hněv byl krutý a jeho vztek bezuzdný - ale kdo mohl obstát před jeho závistí?

Na přízeň cizích lidí, natož přátel a příbuzných, jsem příliš spoléhat nemohl. Když začne padat bohatý, podrží ho přátelé, ale padlého chudáka odkopnou všichni včetně přátel. Bohatství přece dělá přátele, k chudému se nezná nikdo, a protiví-li si ho všichni bližní, oč více se mu vyhýbají přátelé? Ostatně k jakým přátelům jsem mohl jít? K Jóabovi? K Abíšajovi? Kdo spočítá písek mořský, krůpěje deště a dny věčnosti? To všechno jsou dnes banální a trpce humorné průpovídky, ale já jsem je vynalezl na základě tvrdé osobní zkušenosti, která mě v dalších měsících čekala. Můj žal polevil, teprve když mě Filištíni vyhodili z Gatu a když jsem našel úkryt v jeskyni Adulámu. Od hrubého a žravého Nábala na Karamelu jsem dostal políček dokazující, že jako pyšní nenávidí pokoru, tak se bohatí štítí chudobných. Není divu, že jsem tak rychle zmoudřel. Když jsem vytáhl se svou hordou, abych krvavě pomstil Nábalovo potupné odmítnutí, zastavila nás Abigail vezoucí na oslech zásoby, o něž jsem tak zdvořile požádal, a pokorně se omluvila za zpupné hrubiánství svého tlustého manžela. Když se Nábal dověděl, že jen o vlásek unikl zabití, s úlevou zemřel a mně připadla jeho žena a notný díl jeho movitého majetku.

Ale než k tomu došlo, nemohl jsem klidně dýchat ani spát. Pro každého, kdo mě znal, jsem byl ocejchovanec, vyvrhel nenáviděný ukrutným králem, nebezpečný každému, ke

198$

komu se přiblíží, prokletý cizinec v cizí zemi, který všechny kolem smrtelně ohrozí, sotvaže řekne „Dej mi vody, mám žízeň“. Každý, kdo by mi byť v dobré víře pomohl v samotářském zápase o přežití, by dával život v sázku. Vzpomeňte si, jak to dopadlo s Achímelekem a dalšími kněžími v Nóbu a s jejich rodinami.

Abych zmátl stopu a unikl, nezamířil jsem na jih do rodného Judska, ale spěchal jsem opačným směrem do města Nóbu, kde jsem si opatřil meč a chléb, řekl své lži a zanechal po sobě tu barbarskou a nepředstavitelnou zkázu. Když jsem v Nóbu zahlédl Dóega Edómského, uvědomil jsem si, jak je má situace bezvýchodná: dlouho se po Izraeli volně pohybovat nebudu. Dělal jsem, že ho nepoznávám, ale strach před Saulem mě zvedl, sotva jsem si sedl, a téhož dne jsem utekl. Žádná dohoda, kterou bychom za takových okolností uzavřeli, by neměla cenu, protože srdce je ve všem proradné. Copak to neznám z vlastních záchvatů sebezpytování? Život, který nezpytuješ, nestojí za život. Ten, který zpytuješ, za něj stojí? Před našimi prvotními hříchy není úniku, vždyť jsem nespáchal jedinou věc, kterou mi Saul kladl za vinu, a přesto jsem byl vinen všemi. V Saulově horečnaté fantazii jsem bažil po jeho království a životě. Ale ve skutečnosti jsem teď toužil hlavně po míse čisté vody, ve které bych si mohl umýt nohy, a po misce horké čočkové polévky. Své dědické právo bych klidně vyměnil za čočovici, a ne jednou.

Blázen chodí v temnotách, ale měl jsem na vybranou? Změnil jsem směr a vydal se na jih. Putoval jsem především v noci a věděl jsem, že nemohu udělat nic lepšího než obejít známá místa odpočinku v rodném Judsku a chvátat do země Filištínů, kde jsem ještě nikdy nebyl. Za suchého počasí jsem si na hodinku zdříml pod říčním břehem. Za bouří jsem se schovával do vápencových jeskyní a poslouchal, jak venku šlehají poryvy deště hnané větrem a zkázonosné kobylky se zahryzávají do měkkého okraje přírodních portálů, do kterých jsem zalezl. Nejpříjemnější druhové, jaké jsem v těch dnech měl, byly světlušky a ještěrky. Padaly kroupy a zažil jsem krupobití smísené s ohněm. Dejte si říct, králův hněv je jako lví řev, a Saulův hněv mě jako mávnutím proutku proměnil

199$

v uprchlíka a pobudu, všem odporného. Myslíte, že jsem byl na takový život zvyklý? Všechno mě děsilo a deptalo, jako by země byla znovu beztvará a pustá a nad hlubinami vládla tma. Vyhýbal jsem se lidské společnosti. Jak se mi stýskalo po veselých hlasech, po zvuku mlýnských kamenů, po světle svíce! Ve dne jsem neviděn procházel hustým hložím na kopcích a v noci se kradl vesnicemi a městečky, ale jen když v ulicích nikdo nebyl. Kradl jsem potravu, bral jsem si víno a letní plody z cizích sklepů a sadů. Z kamenitých kopců jsem posedle utíkal k přímočarým nížinám, až jsem měl Judsko za zády a přede mnou se jako svatyně objevila země Filištínů. Cítil jsem, že jsem zvítězil, i když jsem vlastně jen přežil. K moři bylo ještě daleko, ale do Gatu se mi dorazit podařilo.

Do města gatského krále Akíše jsem se za svého dlouhého a rušného života utekl dvakrát. Poprvé mě Akíš vyhodil. Podruhé mě spolu s mým malým vojskem čítajícím šest set mužů uvítal takříkajíc s otevřenou náručí a přidělil mi své jižní území Siklag, abych je spravoval, policejně chránil a raboval. Tentokrát jsem přišel do Gatu poprvé. Věřte mi, strasti ne po jedné jak špehové k nám jdou, leč valí se v houfech.

Poznali mě, sotva jsem vešel do první hospody, kterou jsem za městskou bránou uviděl. Nevím, jak to, že mě identifikovali tak rychle - my jsme nikdy obrázky lidí dělat nesměli a taky jsme je nedělali. Určitě to nebylo tím, že bych vypadal jako Žid. Tak židovsky zase nevypadám, a mezi hosty v těch prostorných místnostech už byla pestrá příměs jiných Hebrejců z různých končin a také Chetejců, Midjánců, Kananejců a dalších Semitů. Asi to bylo tím, že jsem byl slavný a že mě někdy někdo ukázal někomu z přítomných filištínských bojovníků. Pravda je, že tou dobou už jsem byl něco jako živá legenda.

Nejmíň ze všeho jsem stál o další komplikace, zvlášť v Gatu. Nejvíc ze všeho jsem se potřeboval vykoupat a pořádně najíst. V té filištínské hospodě měli čerstvě ulovené vodní hady a mladé úhoře. Dal jsem si pivo a pro začátek pečenou mořskou rybu s ráčky a ruskou kaší a vepřovou kotletou s bramborovými plackami. Než mi to stačili přinést, začalo mi nepříjemně docházet, že v běžném hospodském

200$

rámusu sílí rozruch nad novým příchozím. Viděl jsem, jak se kolem mé osoby rojí dohady ve skupinkách filištínských vojáků, tlačících se k sobě a ke mně a lačnících po informaci. Není to David? Ptali se nejdřív jeden druhého a potom mě. Který David? David který? Ten, o kterém se zpívá v té taneční písničce? Že Saul zabil své tisíce a David své desetitisíce? Tenhle David to je? A já jako idiot jsem řekl, že ano.

Říkejte si o hrubé estetické necitlivosti Filištínů co chcete, fyzicky jsou zdatní, a než jsem se nadál, zabalili mě do koberce a odnesli jako štůček vlněné látky do místnosti, kde seděl Akíš, král Gatu, na monstrózní dubové židli, které říkal trůn. Zavzpomínali si, už když mě z toho špinavého koberce vybalovali, a mně při tom vířily mozkem děsivé myšlenky na oslepeného Samsona v Gaze. Mluvili o tom, že mi nejdřív vyloupnou oči a potom uřežou palce na rukou a na nohou. Vzal jsem si ta slova k srdci a padl na mě strach. Na to, abych s nimi vyjednával, jsem byl v nevýhodě, a bylo mi jasné, že musím nějak změnit své chování. Proto jsem se okamžitě rozhodl hrát kašpara a všechno na to vsadit. Odkud si myslíte, že má Shakespeare ten nápad s Hamletem?

Začal jsem písničkou. „Když nebe skryje mrak, mně nevadí ten mrak, zažene ho sonny boy,“ spustil jsem znenadání co nejzvučněji a nejdojímavěji a všichni v té dřevěné síni ztuhli úžasem.

Filištínští teoretikové tenkrát učili, že šílenství je nakažlivé, a následné vědecké studie dokazovaly, že tato primitivní pověra je v podstatě pravdivá.

Využil jsem výhodného momentu překvapení a odhodil všechny zábrany. Vrhl jsem se ke zkoprnělému monarchovi, jednou rukou jsem ho popadl za ruku, druhou jsem si položil na prsa na důkaz nesnesitelně hlubokého citu, a otevřel jsem ústa dokořán, jako bych chtěl pokračovat ve zpěvu. Akíš uškubl, jako bych měl lepru. Vyjekl, vyskočil z trůnu a s hrůzou přede mnou couval. Chudák Akíš. Kroutil jsem očima a předváděl mu vynikající imitaci židovské hyeny skvrnité. Dělal jsem před nimi blázna všemi způsoby, na které jsem si dokázal vzpomenout. Škrábal jsem na dveře brány, vydával jsem epileptické zvuky a slintal si na vousy. Pokaždé,

201$

když jsem s otevřenou náruči pokročil k Akíšovi, pištěl a kvičel, jako kdybych ho chtěl nakazit něčím smrtelným. Vztekle se mračil na poddané, kteří mě přinesli.

„Nevidíte, že je šílený?” štěkal na ně. „Proč jste ho sem přinesli? Já jsem král Gatu. Mám snad málo bláznů, aby mi dělal blázna ještě tenhle? Co dělá v mém domě? To raděj vředy a zimnici. Pryč s ním, rychle ho vyžeňte, nebo nám zamoří celé město.”

Pomohl jsem si blázněním víc než Hamlet. Zachránil jsem si život. Hamlet svým tajtrlíkováním jenom odvedl pozornost od toho, že mezi druhým a posledním dějstvím se nic věrohodného neděje.

Vyhnali mě z paláce a z městské brány. Dlouhými bidly a konci svých kopí mě bili a píchali, aby mě udrželi ve zdravotně nezávadné vzdálenosti.

„Kam mám jít?” naříkal jsem. „Saul mi ukládá o život.”

„Zkus jít do Gazy,” poradil mi jeden z nich spiklenecky, „nebo do Aškalónu. Ale neoznamuj v Gaze, že jsme tě vyhnali. A nezvěstuj to v ulicích Aškalónu. Třeba tě tam nechají. V Aškalónu nejsou blázni tak nápadní.”

Rozhodl jsem se, že nepůjdu do Gazy ani do Aškalónu, ale že se znovu vydám do odlehlých judských krajů a nakonec se uchýlím do jeskyně Adulámu. Čas ukázal, že to bylo správné rozhodnutí.

Ale té noci jsem ulehl znovu sám, na dalším pustém místě, kam jsem dorazil, když jsem sklíčeně odešel z Gatu a šlapal tak dlouho, dokud mě nepřemohla únava. Usedl jsem na padlý strom u lesní tůňky za rozcestím. Pověsil jsem svou harfu na vrbu a s pláčem vzpomínal na Gibeu, na své slibné začátky a na všechno dobré, co mi kynulo a co se teď zdálo navždy nedosažitelné. Nikdy v životě mi nebylo tak těžko jako toho večera. Kam vlastně mohu jít? říkal jsem si. Adam vyhnaný z ráje měl o svém směru určitější představu než já.

Nabral jsem čerstvou vodu z tůňky, holýma rukama si smyl sliny z vousů a rukávem špinavého pláště utřel obličej, a to je další věc, která mě žere na té pitomé Michelangelově soše ve Florencii, co mě údajně zpodobňuje: že mě udělal bezvousého, vyholeného, bez jediného chloupku na tváři - a nejen to, nechal

202$

mě stát na veřejnosti úplně nahého a neobřezaného! Kdyby měl pan Michelangelo Buonarroti aspoň minimální ponětí o tehdejším vztahu nás, Židů, k nahotě, nikdy by mě nepostavil na piedestal pod širé nebe se sklopeným pérem a nevzhlednou trapnou předkožkou, s kterou by se žádný pořádný Žid nedal nikdy nachytat. Vždyť my nesmíme ani po schodech k oltáři, aby se při tom neodhalila naše nahota. Kromě toho jsem v tom věku byl v jednom kole; neměl jsem čas postávat jako jeho David celé dny a celá staletí a nic nedělat, jen lelkovat s prakem na rameni a bez šatů, dokonce bez roušky, která by zakryla mou nahotu, a čekat, jestli se nepřihodí něco zajímavého. Jako celek je to možná dobrá práce, ale nejsem to prostě já. A kromě toho, pokud mi Batšeba nelhala, mám nebo měl jsem daleko větší brko než on, i bez té trapné předkožky. Předkožka vypadá vždycky trapně, divím se, že si ji vůbec někdo nechává. To je ten pravý důvod naší obřízky: chceme vypadat hezky. Není na tom nic tajemného. Moje florentská socha od Donatella je ještě horší

- přímo skandální, přímo svatokrádežná -, ale aspoň ji postavili k té staré cestě v Bragellu, po které nikdo významný nechodí.

Ne, to, co nám zanechal Michelangelo, není bohužel David z judského Betléma, ale představa florentského homosexuála, jak by mohl vypadat mladý izraelský hezoun, kdyby to byl nahý řecký hošan, a ne otužilý, červenolící pastýř, který přinesl do Sóka náklad s proviantem pro své tři bratry a zůstal tam a porazil odporně chvástavého filištínského obra Goliáše.

A to byla další deprimující myšlenka, která mě té noci za branami Gatu napadla a rozjitřila ve mně hluboký pocit křivdy. Člověk, který zabil Goliáše, si sakra nezasluhuje být na takovém vystrkově!

Nakonec jsem usnul a řasy se mi slepily slzami, které jsem proléval při usínání. Když jsem se probudil, hlavu jsem měl plnou rosy a ve vlasech plno hlíny. Hned mi bylo hůř. Díval jsem se, jak jitro v sivorudém plášti už kráčí rosou kopců na východě a srdce mi krvácelo, když jsem si náhle uvědomil, žeo Goliášovi se snad už vůbec nemluví, mezi Izraelci ani mezi Filištíny, a najednou jsem nevěděl jistě, jestli den, kdy jsem ho zabil, se skutečně někdy konal.

203$

(8)

V JESKYNI ADULÁMU$

V jeskyni Adulámu na pokraji Judska, v kopcích nad filištínskou rovinou, do kterých jsem po návratu z Gatu vystoupil, abych se tam na čas ukryl, se můj osud začal obracet k lepšímu. Ze začátku to nebyl žádný med a ke změně nedošlo přes noc. Spával jsem na zemi na otrhaném plášti mezi hrozivými černými věcmi, které ve tmě měnily tvar, a přemítal o fenoménu, že člověk narozený z ženy má krátký věk, avšak nepokoje do sytosti. Abych přišel na jiné myšlenky, pozoroval jsem svatojánské mušky.

Když se vyzradilo a rozneslo, kde mám skrýš, lidé se k mému údivu začali šplhat do strmých, holých a kamenitých kopců a přidávat ke mně. Plahočili se tam po jednom nebo po dvou, po třech, někdy rychleji, než jsem stačil počítat, a jejich proud stále rostl. Nevěřili byste jací lidé! Spodina. Chátra. Pobudové. Rváči a vrahouni. Každý, kdo byl v úzkých, každý, kdo byl zadlužen, každý, kdo byl nespokojen, ti všichni se kolem mě shromažďovali a já jsem se stal jejich velitelem. Začalo to vypadat, jako by každý povaleč, vyvrhel, darebák a chmaták v zemi chtěl táhnout se mnou. Brzy jsem stavěl stráže, aby odháněly všechny kromě těch nejděsivějších a nejostřílenějších. Ti, které jsem u sebe nechal, byli vytrvalí, nebojácní a zkušení, protože život štvanců v judské divočině, kterou jsme se měli brzy potulovat, není nic pro bázlivé a slabé a takové, co jsou jako moji synové rozmazleni komfortem.

Mezi prvními se ke mně přidal Jóab. Přišel za dobrodružstvím a přivedl dva moje další synovce, své bratry Abíšaje a Asáela. Zbytek rodiny si ke mně přiběhl zachránit život. Všichni bratři a všichni ostatní z otcova domu za mnou přispěchali, jen co se dověděli, že se opevňují v děrách a stěnách adulámských jeskyní. Všechno, co doma nechali, bylo zkonfiskováno. Samozřejmě jsem je k sobě vzal, i své ničemné bratry, kterým - jak jsem s potěšením zjišťoval - bylo souzeno žít v ústraní a ničím nevynikat. Brzy jsem měl asi čtyři sta mužů. Venkov jsme dobře znali a byli jsme rychlonozí. Jedna z prvních věcí, které jsem udělal, bylo to, že jsem uklidnil otce a matku. Vydal jsem se na západ k Éngedí a pak přes Mrtvé moře do Mispe v Móabu, abych zjistil, jestli je tam

207$

mohu u krále v bezpečí nechat. A král dovolil, aby se u něj ubytovali. Staré příbuzenství skrze otcovu prababičku, moábskou Rút, se vyplatilo, takže jsem synovským povinnostem k rodičům dostál s čistým svědomím. Otec už byl jako věchet a Moáb mi posloužil jako výborné odkladiště pro přestárlé rodiče.

Když počet mých mužů vzrostl, udělali jsme si doupata, která je dodnes vidět v horách a jeskyních a pevnostech. V tomto raném stadiu, kdy jsem se bál Saula a tušil, že dříve nebo později si pro mě se svými tisíci přijde, mi byl nesmírně užitečný Finebergův zákon. Z Finebergova zákona plyne, že může-li mě Saul vidět tam, kde se skrývám, mohu ho já vidět, jak se blíží, a včas podniknout veškerá opatření, která uznám za vhodná. Mohu se sbalit a klidit se mu z cesty. Terén, do kterého nás zahnal, byl drsný, nevlídný a deštivý, ale také značně nepřístupný, a proto se nedal dobýt čelným útokem ani obléháním. Mohli jsme před postupující přesilou vždycky obloukem uhnout a Saulovi uklouznout. Takhle to proběhlo pokaždé, když přitáhl do pouště Éngedí a do pouště Maónu a do pouště Zífu. Snadno jsem mu unikal a dokonce se, jak známo, dvakrát stalo, že jsem ho zastihl spícího na zemi, takže bych ho mohl zabít. Postaral jsem se, aby o tom věděl.

„Je to tvůj hlas, můj synu Davide?“ zeptal se pokaždé. Mžikal a mžoural, jako by ho pálily oči, a když pochopil, že jsem ho ušetřil, rozplakal se.

V Éngedí to bylo zvlášť povedené, protože Saul se dovlekl rovnou do jeskyně a vůbec si nevšiml, že jsme tam. Něco podobně za vlasy přitaženého se přihodilo Odysseovi s Kyklopem, ne? Jen jednou nás Saul v poušti Maónu málem obklíčil, ale Filištíni mě laskavě zachránili tím, že ho napadli z jiné strany, takže se musel vrátit a bojovat s nimi. Nebyl to ostatně jediný případ, kdy jsme Filištíni a já spolupracovali tak, že to bylo oboustranně výhodné. Popravdě řečeno, když jsem v pohoří Gilbóa táhl s Filištíny proti Saulovi, měl jsem výčitky jedině z toho, že žádné výčitky nemám. To mě často donutilo, abych se nad sebou zamyslel. Zpětně vidím, že při válčení proti Saulovi a vlastnímu lidu bylo moje dilema v tom, že jsem žádné dilema neměl. Chtěl snad někdo po lidech, aby

208$

zůstali věrni Saulovi, když viděli, že je magor? Neměl jsem dilema, ani když šlo o Urijáše. Batšeba byla těhotná, on s ní zatvrzele odmítal spát a nevědomky krýt její nevěru, a já jsem ho poslal na smrt. Dvakrát jsem mu dal šanci, nedal? Zabil jsem ho proto, abych předešel skandálu, nebo proto, že jsem si umanul mít jeho ženu? Srdce je totiž nejen proradné, ale taky zoufale zkažené. I to moje. Být králem je nebezpečné proto, že si člověk začne za chvíli myslet, že jím skutečně je.

Jenže Fineberg je náladový. Když se má soukromá armáda rozrostla, přestal Finebergův zákon působit v můj prospěch. Skalnatý kraj, kde jsme se zdržovali, nám sice poskytoval přirozené opevnění, ale zároveň byl tak nehostinný, že moje mohutné šiky neměly dost komfortu a přepychu, který by nás tam udržel. Nebyl to žádný život. A tak jednoho krásného dne nezbylo než spakovat se a proniknout od filištínské hranice hlouběji do Judska. Přistoupili jsme k tomuto přesunu s rozhodností a ne beze strachu. Kdo zaváhá, nežere. Z Adulámu jsme odtáhli na nové místo do lesa Cheretu. A po náležité poradě a úvaze jsme udělali první dynamický krok a zahájili smělé válečné tažení proti hordě Filištínů, kteří vtrhli do judského města Keíly a plenili mlaty. Než jsme ke Keíle vytáhli, mluvil jsem poprvé s Bohem. A On mi odpověděl. Pomohl mi rozhodnout se. Tenkrát mi vždycky odpověděl, a žádného Samuela nebo Nátana jsem nepotřeboval. Mohl jsem mluvit sám za sebe. Dokonce jsem vycházel s Bohem líp, než se to kdy podařilo jim. Není divu, že jsem zpychl. Musel jsem časem poznat, že pýcha předchází pád a domýšlivost klopýtnutí.

Abjátar, který přežil strašlivý masakr kněží a jejich rodin, uprchl za mnou, v ruce kus efódu, posvátného roucha svého nebožtíka otce, velekněze v Nóbu. Přinesl zprávy o těch jatkách. Dodnes žasnu, že lidé ještě i potom Saulovi sloužili a že vždycky dokázal dát dohromady své tři tisíce mužů, kteří mě honili. Protože byl král? Co je král? Já jsem byl králem čtyřicet let a dodnes nevím, proč mě lidé tak radostně vítali, proč se cítili posvěceni mým slovem nebo pohledem, proč si vojáci cenili mého života natolik, že kvůli němu riskovali svůj. Vzal jsem Abjátara k sobě, protože jeho otec mě chválil v hodině své smrti.

209$

„Kdo jest tak věrný ze všech služebníků tvých jako David?“ zastal se mě jeho otec odvážně před Saulem.

Nato Saul rozhodl: „Propadl jsi smrti.“

„Zůstaň u mne bez obav,“ ujistil jsem rychle mladého Abjátara, který vypadal jako přízrak a klepal se strachem. „Neboť kdo ukládá o tvůj život, ukládá též o můj. Stanu se nepřítelem tvých nepřátel a protivníkem tvých protivníků.“

Ten slib jsem dodržel a chci svému starému příteli zajistit bezpečí také do budoucna, až tady nebudu. Adónijáš není problém, protože Abjátar, naivní a ortodoxní jako vždycky, je Adónijášovi nakloněn a podporuje jeho plán s tou velikou hostinou na kopci. Nejisté je to s Batšebou a Šalomounem.

„Měj soucit s těmi, kdo zestárli a trpí stářím jako Abjátar,“ říkám Batšebě. „Jednou budeš také stará.“

,Abjátar?“ odpoví neurčitě má plavá Batšeba. Smyslně si ohmatává zlatý kroužek náušnice a nechá mou myšlenku prošumět.

Se Šalomounem je to těžší, protože nic nepředstírá.

„Šlomo, prosím tě, dávej pozor, co ti řeknu. Mám velkou starost o svého kněze Abjátara.“ Musím se zamračeně odmlčet. Můj královský syn si svědomitě ryje do tabulky i tyhle úvodní poznámky. „Až zemřu a budu pochován - “

„Kéž bys žil na věky,“ přeruší mě.

„ - stane se asi králem tvůj bratr Adónijáš.“

„Je to jen můj nevlastní bratr,“ připomene puntičkářský Šalomoun.

„Pro případ, že by se Adónijášovi stalo něco nepředvídaného, co by mu zabránilo stát se králem - “

„Ano?“ vzhlédne Šalomoun.

„ - chci, abys do písmene splnil, co ti teď řeknu o Abjátarovi.“

„Co by se Adónijášovi mohlo stát, že by mu to zabránilo být králem?“

„Teď mluvíme o Abjátarovi,“ napomenu ho. A znovu mě rozptýlí kmitání jeho pisátka. „Šalomoune, vysvětli mi něco, co mi nejde na rozum. Proč pořád píšeš do hlíny, když skoro už všichni píší na papyrus?“

„Myslím, že je to ode mě chytré,“ odpoví s jistou ješitností.

210$

„Proč je to od tebe chytré?”

„Papír v našem vlhkém podnebí shnije a inkoust se vždycky rozlije.“

Možná je to od něho chytré. Smutně přikývnu. „Už teď se bojím o všechny své svitky,“ přiznám. „Dříve nebo později přijdou vniveč, a až tady nebudu, nikdo si o mně nebude moci přečíst půl slova. Škoda že jsem svá slova nezapsal do hlíny.“

„Já tvoje slova do hlíny zapisuji.“

„Myslím všechna slova, i ta, která říkám jiným, a zvláště ta, která jsem zapsal. Moje přísloví a žalmy a další písně.“

„Ulož své svitky do jeskyně v Éngedí u Mrtvého moře,“ řekne mi Šalomoun s jistotou, která hraničí s drzostí.

„Co mi to povídáš?“ zarazím ho.

„Když je chceš uchovat, tohle je řešení.“

„Pcha.“

„Tam vydrží.“

„Ale jdi.“

„Vážně,“ nedá se Šalomoun.

„No tak dobře.“

„U Mrtvého moře není vzduch vlhký,“ pokračuje Šalomoun, „a když svitky pečlivě uložíš do některé jeskyně v Éngedí, vydrží celé roky.“

„Přestaň mluvit jako blázen,“ pokárám ho, když už toho mám dost. „Jak může papír vydržet celé roky? Říkal jsem ti …“

„O Abjátarovi,“ přečte z tabulky, aby se rozpomněl.

„Skoro celý život byl mým přítelem.“ Zlobím se na sebe, že jsem s ním ztrácel čas. „V dobrých časech i zlých. Chci mít klidné svědomí. Ať se po mé smrti stane cokoli, přeji si, abyste ho všichni považovali za nevinného. Víš, co tím myslím?“

Šalomoun vážně přikývne, jako by mu imponovala odpovědnost, kterou jsem mu právě svěřil. „Vím, co tím myslíš.“

„Co tím myslím?“

„Nechceš, abych mu dal pokojně sestoupit v šedinách do hrobu.“ Pro jistotu nahlíží do svých zápisků.

Aj vaj, zasténám tiše, a posílím se hlubokým nadechnutím. „Ne, ne, ne, ne, ne!“ zaječím na něho. „Jsi idiot nebo co? Nedokážeš pochopit jedinou věc správně?“

211$

Šalomounem můj výbuch neotřese. „Chceš, abych ho zabil, ne?”

„Ne, Šlomo,“ opravím ho s povzdechem. „Nechci, abys ho zabil. To je rozdíl. Víš, co je to nevinný?”

„Ne.“

„Ne?“ Řetěz mých myšlenek se takříkajíc přetrhne. „Ty nevíš, co je to nevinný?”

„Ne,” řekne Šalomoun.

„Nemůžeš si to domyslet?”

„Že má šediny?” hádá.

„Ale prd. Ne, Šalomoune. Víš jistě, že jsi tělo mého těla a kost mé kosti? Připadá mi to neuvěřitelné.”

„Nevím, co to je.”

„Padne někdy jablko daleko od stromu?”

„To taky nevím, co je.”

„Tvoje matka říká, že to často říkáváš.”

„Slyšel jsem to od tebe.”

„Já jsem to nikdy neříkal, dokud jsem to neslyšel od tebe.”

„Můžu si to vyhledat.”

„Všechno si vyhledej,” poručím mu důrazně, „protože všechno, co jsem ti říkal o Abjátarovi, máš popleteno s Jóabem a Šimeím.”

„Šimeím?” Nic mu to neříká.

„Zapomněls, kdo je Šimeí?” Jsem dotčen a -rozhořčen. „Nikdy jsem ti o Šimeím neříkal?” S hrůzou vidím, jak vrtí hlavou. „Opravdu o Šimeím nevíš? Je to možné? Jak mi zlořečil a házel po mně hlínu, když jsem utíkal z Jeruzaléma, a jak se mi plazil v prachu u nohou, když jsem se triumfálně vracel po potlačení Absolónovy vzpoury? Nikdy jsi neslyšel, kdo byl Šimeí a jak hnusně se ke mně zachoval? Určitě jsem tio Šimeím říkal. Já to vím. Tak co to s tebou himlhergot je?”

„Řekni mi to, prosím tě, ještě jednou,” požádá můj syn a chystá se zapisovat.

„Najdi si to ve svých tabulkách,” odseknu.

„Mám tolik tabulek, že v nich nemůžu nic najít.”

„Kdo ti sakra říká, abys na ně pořád psal? Opravdu nevíš, co je to nevinný?”

„Jak mám vědět, co je to nevinný?”

212$

„Ten, kdo je bez viny, Šalomoune. Takový jsi chytrý chlapec, Šalomoune, a nemůžeš to pochopit?“

„Jistěže můžu. Když se mi to vysvětlí.“ Rychle přikývne. „Teď je mi to jasné. Chceš, abych mu dal pokojně sestoupit v šedinách do hrobu, viď? Ano, nebo ne?“

„Ano.“

Zklamaně se zatváří. „Tak to musím celou tabulku přepsat. “

„Stačí škrtnout slovo ne.“

„Ano, to stačí!“ Čile provede opravu. ,A co ty šediny?“ „Ty nejsou teď důležité,“ řeknu mu. „Stačí, když si zapamatuješ Abjátara. Víc dnes dělat nemusíš. Dokážeš si zapamatovat tak jednoduchou věc, jako je jeho jméno?“

„Jistě,“ řekne Šalomoun. „Čí?“

„Abíšago!“

Vejde a je tak krásná jako bezmračná, hvězdná noc, má skvostná Šúnemanka, a znovu ukáže Šalomounovi dveře. Na mou žádost přivede Benajáše s širokými rameny, mocným hrudníkem a silnými pažemi, a na smrtelném loži mu opakuji své přání, aby se s Abjátarem zacházelo dobře. Benajáš se udržel naživu, přestože ho Jóab k smrti nenávidí; o této vražedné zášti jsem mu řekl, když jsem ho jmenoval velitelem palácové gardy.

„Možná bys o tom měl říct také Nátanovi,“ navrhne Benajáš.

„Nátan,“ řeknu jízlivě, ,je tak moudrý jako Šalomoun.“ Benajáš s širokými rameny, mocným hrudníkem a silnými pažemi můj sarkasmus nepochopí, a tak vznikne další trapné rčení.

Přísahám, že v dobách, kdy jsem zápasil o přežití, jsem na tom byl líp, než když jsem se stal králem. Cesta k úspěchu je lepší než úspěch. Věřte nebo ne, Bůh mi odpověděl snad pokaždé, když jsem na Něj promluvil. Položil jsem otázku a On mi dal zdvořilou odpověď, vždycky takovou, jakou jsem potřeboval dostat. Naše hovory probíhaly hladce. Nikdy na mě nehřímal jako na Mojžíše. Ani nechtěl, abych se zul. Když jsem něco potřeboval vědět, zeptal jsem se. A poprvé jsem se zeptal, než jsem vytáhl ke Keíle.$

Řadě mých lidí se do téhle akce nechtělo, máme prý namále v Judsku, a co teprve, až vylezeme a začneme provokovat Saula a Filištíny zároveň. Filištíni vedli válku proti tomu malému opevněnému městu a nebylo jich mnoho. Nápad zaútočit na ně jsem dostal já. Ale musel jsem mít jistotu, protože prohrát hned na začátku by pro mě znamenalo konec. Rozhodl jsem se, že zkusím promluvit rovnou s Bohem. Věštbám z kouře jsem nikdy moc nedůvěřoval.

„Musím to promyslet,“ řekl jsem těm, s kterými jsem se radil, a odebral jsem se samoten na lesní paseku zastíněnou stromy. Co jsem mohl ztratit? V nejhorším mi neřekne nic. Začal jsem rovnou k věci. „Mám jít pobít Filištíny?“ Vysypal jsem Mu to bez obalu. Nevěděl jsem, kam se dívat.

A Hospodin se mi ozval. „Jdi pobít Filištíny,” řekl mi hned. „Zvedněte se a zachraňte Keílu.”

„Aj, velmi se obáváme v Judsku,” informoval jsem Ho.

„Vydám Filištínské v ruce tvé.”

Nechtěl jsem věřit svým uším. Ve slastném nadšení jsem se přihnal za ostatními a prohlásil: „Hospodin říká, že vydá Filištínské do našich rukou!”

„Tys mluvil s Bohem?” vyvalili oči v posvátné hrůze.

„Bůh za to ručí.”

Tak jsem vytáhl se svými lidmi ke Keíle a bojoval s Filištíny a řezal je a mydlil a šel jim na nervy, až jim třeštily hlavy a praskaly kosti a nemohli dál, takže jsme zahnali jejich dobytek a krvavě je pobili, čímž jsme zachránili obyvatele Keíly před dalším nelidským útlakem. Měli jsme hrdinský pocit. Moji lidé odpočívali a oslavovali. Městský život je opájel. Stále se usmívali a chtěli tam zůstat.

„Tady je to daleko lepší než v lese,” radil Jóab. Zavrtěl jsem hlavou. „Co ti na tom vadí?”

„Saul. Až se doví, že jsme se utábořili ve městě s hradbami a branami, bude tady coby dup, nemyslíš?”

Jóab nesouhlasil. „Tak zavřeme brány a nepustíme ho dovnitř,” namítl. „Co nám brání?”

„Finebergův zákon.”

„Finebergův zákon?”

„Když ho nepustíme my dovnitř, nepustí nás on ven,”

214$

” vysvětlil jsem. „A co keílští? Co myslíš, že udělají, až se dovědí, že Saul hodlá přitáhnout ke Keíle a zničit město kvůli mně?“

„Keílští?” řekl Jóab bez nejmenšího zaváhání. „Nasadili jsme životy za jejich osvobození. Keílští jsou vděční a přidají se k nám.”

„Na to nespoléhej.”

„Budou při nás až do konce.”

„Musím si to promyslet,” řekl jsem a znovu odešel do lesní samoty.

Dovedl jsem si snadno představit, s jakou radostí Saul usoudil, že mě Bůh vydal do jeho rukou, protože jsem se zavřel ve městě, které má brány a závory. „Co Saul?” řekl jsem Bohu. Také tentokrát jsem šel rovnou k věci, nechtěl jsem Ho dlouho zdržovat. „Vytáhne proti mně Saul ke Keíle, jak si Tvůj služebník myslí?”

„To si piš,” řekl Hospodin.

„A vydají nás keílští do Saulových rukou?”

„Že se ptáš.”

„Vydají?”

„Vydají tě.”

„Takže bychom měli zmizet, ne?”

„To si spočítá i ten,” řekl Hospodin, „kdo nechodil na vysokou.”

Znovu jsem běžel zpátky s tím, co mi bylo zjeveno. „Bůh je můj svědek,” oznámil jsem naléhavě, „že se musíme rychle zvednout a odtáhnout, protože Saul svolá svůj lid k boji a oblehne nás.”

Tak jsme vytáhli z Keíly a přecházeli kam se dalo, a Saul po nás bez ustání pátral. To už počet mužů stoupl na šest set. Saul neměl nikdy míň než tři tisíce. Chvíli jsme pobývali v opevněních na jedné hoře v poušti Zífu. Prošli jsme taky poušť Maónu a poušť Éngedí. To všechno jsou judské pouště a pro cizince je někdy těžké rozeznat jednu od druhé. Poušť Zífu je u Zífu, poušť Éngedí u Éngedí a poušť Maónu obklopuje Karmel, kde jsem našel Abigail provdanou za Nábala, a po smrti toho balíka jsem si poprvé v životě vzal za ženu skutečnou ženu. Když jsem se dověděl, že ovdověla,

215$

dlouho jsem nabídku k sňatku neodkládal. Snad minutu.

V poušti Zífu mě vyhledal Jónatan a ujistil mě, že jeho otec mě nenajde, protože Bůh je při mně. I jemu prý už je jasné, že přijde čas, kdy budu kralovat nad Izraelem.

„Kéž slyší Bůh tvá slova,” odpověděl jsem právě tak zbožně.

Vycházel spíše z pocitu než z prokazatelných fakt, ale i tak jsem to rád slyšel a nedal jsem se odradit jeho přiškrceným hlasem ani silnými emocemi, které dával najevo. Nikdo z nás netušil, že toto setkání má být naše poslední: že Jónatan padne v pohoří Gilbóa, zatímco já budu téměř na opačné straně, a že se nedožije radosti nad svým splněným proroctvím.

„A budu ti sloužit a budu druhý po tobě,“ rozvíjel slavnostně přísahu, která vzhledem k dalším událostem zůstala čistě teoretická, a v jakési demoralizované pokoře úporně klopil oči. „Neboj se ruky otce mého, neboť budeš králem, a Saul to ví. Proto je tak bezradný a nešťastný. Nemá mě rád, Davide. Nikdy mě neměl doopravdy rád. Když jsem si tak dobře vedl v bitvě u Mikmásu, chtěl mě dát zabít. Prý proto, že jsem pojedl med, ale myslím, že ve skutečnosti na mě žárlil. Lid se zvedl jako jeden muž a zachránil mě. Otec ostatně neměl rád žádné své dítě. Tebe asi krátce miloval jako jediného člověka, který ho nikdy nezklame a bude mít ve všem úspěch. Možná proto se tě teď bojí a chce tě zabít.“

„Podle něj chci zabít já jeho.“

„Nemá to v hlavě v pořádku, Davide. U Mikmásu chtěl útočit zpředu. Pořád chce útočit zpředu. Žádného následníka asi nechce a doufá, že nás všechny vezme do hrobu s sebou. U Mikmásu jsem viděl, že musím něco udělat, abych mu v tom zabránil. Proto jsem se v noci odkradl se svým zbrojnošem po klikaté stezce k filištínskému postavení. Byla to kamenitá, strmá stezka,“ pokračoval, „a nemohl jsem po ní stoupat rychle. Z jedné strany jsem měl skalní útes a z druhé strany jsem měl skalní útes.“

Spoléhal na to, že kdyby ho nepřátelská vojska poznala, vydával by se za izraelského venkovana, který se schoval v jeskyni a teď prosí o dovolení vrátit se do své chatrče v poušti.

216$

„Když nás pustí nahoru,“ pošeptal tomu zbrojnoši, „půjdeme nahoru. Ozbrojím se mečem a nadějí, že Hospodin nám je vydal do rukou. Když nepustí, nepustí. Vrátíme se do tábora. Risk je zisk.“

S pohrdáním a posměchem ho nechali přijít až nahoru. Chystali se ho ponižovat a možná i tahat za vousy. „Hle, Hebrejově vylézají z děr, kam se ukryli,” volali na sebe. „Jen pojďte, pojďte k nám nahoru, něco vám ukážeme.”

Raději si měli ukousnout jazyk. Než stačili prohlédnout Jónatanovu lest, pobil jich kolem dvaceti na polovičním honu pole. Ostatní utekli a v domnění, že je to předvoj velkého obklíčení, vyděsili přehnanými zprávami celý tábor. Rozpoutaly se fámy a zavládl chaos. Za rozbřesku uviděly izraelské hlídky, jak Filištíni pobíjejí jeden druhého a jak se jich mnoho dává na zmatený útěk. Saul toho využil a zavelel k útoku a všechno pak zmršil tím nesmyslným slibem, který dal Bohu proto, aby se Jónatanovi pomstil.

„Buď proklet muž, který by před večerem pojedl nějaký pokrm,” přikázal potrhle, když svolal své lidi a nabyl jistoty, že všechno začal Jónatan, který se ještě nevrátil, takže o zákazu nebude vědět.

Izraelité zemdlení půstem museli nechat pronásledování nepřátel ještě dřív, než skončil den. Vrhli se na ukořistěné ovce, voly a telata, poráželi je na zemi a jedli jejich masoi s krví. Saul to odsuzoval. Jónatan se vrátil s očima rozzářenýma sladkostí medu, který ochutnal v lese. Neschvaloval, že Saul zakázal vojsku jíst, protože viděl, že to zabránilo zasadit Filištínům daleko drtivější úder, který by jinak byl nasnadě. Saul nelítostně a systematicky pracoval na své pomstě. Eliminoval losováním. Okruh se zúžil na kmen Benjamínovců, pak na Saulovu rodinu a nakonec byl za viníka označen Jónatan.

„Koncem hole jsem ochutnal trochu lesního medu,” přiznal dojemně Jónatan, „a za to mám zemřít?”

„Ano,” pokrčil Saul rameny, jako by si myl ruce, „za to zemřeš, Jónatane.”

Lid však věděl, že to veliké vysvobození připravil Izraeli Jónatan, a nedovolil, aby mu z hlavy spadl na zem jediný vlásek. Zachránil ho před smrtí a ukrýval v bezpečí, dokud zášť jeho otce nepominula.

217$

„Záviděl mi,“ svěřil mi tenkrát Jónatan. „Záviděl mi roli, kterou jsem sehrál. Přestal mi důvěřovat a přestal mě mít rád. To byl jeho způsob, jak se mě zbavit. Viděli jsme, jak mu v očích plane vztek. Když jsem pochopil, že mě skutečně chce zabít, něco jsem si uvědomil. Že můj otec a král je šílený. A uvědomil jsem si něco ještě horšího. Že šílený je i Hospodin, můj Bůh. A když mi to došlo, dal jsem se do pláče. Zlomilo mi to srdce a na ničem už mi nezáleželo.“

Děkoval jsem Bohu, že tentokrát nepláče. Jónatan mě skutečně miloval, teď to vím, a já jsem ho nemiloval. A vím, že to není dobrý pocit.

Vím to, protože miluji Batšebu, a ona mě ne. Miloval jsem svého syna Absolóna, a Absolón by mě byl zabil, kdyby mohl, a mohl by, kdyby proti mně hned vytáhl a samolibě neotálel, když dal na radu mého tajného agenta, který mu lichotil a mátl hlavu. Ale já bych zabít Saula nemohl, i kdyby byla příležitost. Každý jsme jiný, ne? Teď si vyčítám, že jsem při našem posledním setkání nebyl k Jónatanovi srdnatější. Jednal jsem s ním dost studeně a svrchu. Copak jsem věděl, že zemře? Ze všech smutných slov, ať napsaných nebo vyřčených, je nejsmutnější tohle: kdyby, kdyby, kdyby.

Dvakrát jsem měl možnost Saula zabít. Poprvé v jeskyni Éngedí, mezi ovčími ohradami na Kozorožčích skalách. Přišel vykonat potřebu právě tam, kde jsme se skrývali, a natáhl se pak na zem. Mohl jsem ho zabít už za to, že tam kálel. Ale když jsem měl jeho smrt na dosah, sevřela mi srdce nechutná směs lítosti a hrůzy a nechal jsem ho odejít.

„Bůh ti ho vydal přímo do rukou,“ obvinil mě Abíšaj, když se Saul vzdálil. „Proč jsi mě nenechal, abych ho jedinou ranou přirazil kopím k zemi? Druhé rány by nebylo třeba.“

Odpověděl jsem prostě. „Asi proto, že mi připomínal mého spícího otce.“

„Dědeček Jišaj se Saulovi vůbec nepodobá,“ nasupil se Abíšaj.

Raději jsem se nehádal. Nechtěl jsem házet perly sviním jako vždycky, když jsem se z přesvědčení přel s třemi drsnými syny své sestry Serúje nebo s některým z šesti set drsných chlapů, kteří se mnou tehdy táhli. Byl mezi nimi také Chete—

218$

jec Urijáš, tenkrát ještě svobodný, a dokonce patřil k mým třiceti bohatýrům. Když moje občanská válka vítězně skončila, velkoryse jsem ho odměnil rozlehlými polnostmi na jihu, aby je pro své potěšení obdělával a střežil jako předsunuté území. Žádal ho někdo, aby si našel smyslnou ženu, lačnou života v Jeruzalémě? Je to snad moje vina, že se na její naléhání přestěhovali a že se zahleděla do mě? Měl jsem ho varovat. Klidně jsem mu mohl říct, že lépe je bydlet se lvem nebo drakem než se zlou ženou ve společném domě, protože tou dobou už jsem si vzal ženu Míkal zpátky od Paltíela a bydlela se mnou v paláci a bzučela kolem mě jako sršeň. Co je chůze do písčitého kopce pro nohy starcovy, je žena plná slov pro pokojného muže. Co měl nadržený mladý král jako já dělat, když před ním krasavice jako Batšeba vyložila všechno tak, aby to navečer ze střechy svého paláce viděl? Udělal jsem, co by udělal každý normální, potentní tyran. Uviděl jsem ji, poslal jsem pro ni a spal jsem s ní - tak prosté bylo to nepostřehnutelné veplutí do druhé, bouřlivé a deprimující půle mého života, vyplněné sérií tragédií, na které mě dosavadní život v podstatě nepřipravil. V šedesáti jsem přestal být schopen pocitu radosti a přiblížila se léta, ze kterých jsem se radovat ani nemohl.

Řekl bych, že mě k tomu navedl Ďábel. Ten je po ruce vždycky, ne?

Na venkově s Abigail bývalo všechno snadnější. V těch svobodných, bezstarostných letech zbojnictví a vyděračství, kdy jsme se poznali a sblížili, všechno hladce klapalo, radost pohledět. Majetnost, moje i mých lidí, rostla s naší slávou. Brali jsme si ženy. Vzal jsem si Abigail, hned jak byla volná, což bylo asi dva týdny po našem seznámení. Šlo to tak dobře, že s jejím souhlasem jsem si o něco později vzal taky Achínoamu. Když je muž často na cestách a doma je plno práce, není manželek nikdy dost. Všechny mohou přiložit ruku k dílu.

Jak jsme žili?

Žili jsme z půdy. Přesněji řečeno, z jejích vlastníků, což je něco úplně jiného. Tak jsem také našel Abigail.

„Dejte nám jídlo a oblečení,” navrhoval jsem já nebo

219$

někdo z mých lidí venkovanům, kteří měli největší stáda ovcí a koz, nejúrodnější vinice a největší olivové, fíkové, datlové a ořechové háje, nejširší a nejdelší pole žita a ječmene, melounů, čočky, fazolí, česneku a cibule, „a my se postaráme, aby vám nikdo neukradl ani ovci.“

„Kdo by nám kradl ovci?“ ptali se ve své naivitě.

„Kdo ví?“ Po dlouhé pauze jsem pokračoval. „Já, David, syn Jišaje Betlémského, vás však ochráním před zloději a žháři, před loupením a drancováním. Já a moji muži vám budeme ve dne v noci hradbou.“

„V Judsku se nekrade a nedrancuje,“ odpovídali nejdřív.

„Teď ano.“

Tohle jsem říkal bez úsměvu, s pohledem hrozivě upřeným na každého vlastníka půdy, kterého jsem oslovil. Nebylo pro mě tajemstvím, že lidé ze Zífu v mém rodném Judsku přicházeli často do Gibeje za Saulem, vyzrazovali mu, kde se skrývám, a nabízeli se, že když proti mně vytáhne, vydají mě do jeho rukou. Moje projevy soucitu mohly být jedině kašírované.

Jen u vypaseného křupana Nábala, manžela mé vzácné Abigail, jsem narazil na neuctivé odmítnutí, a rozhodl jsem se pro krajně násilné řešení, které v poslední chvíli odvrátila pohotová diplomacie té oslňující ženy. Abigail byla žena výjimečně bystrého rozumu a krásné postavy. Jako Nábalova manželka byla zlatou perlou v prasečím rypáku. Copak jsem ho nejdřív slušně nepožádal? Poslal jsem k němu deset mladých mužů se zdvořilou žádostí a taktní připomínkou, že jeho pastýři a střihači vlny od nás neutrpěli žádnou úhonu a za celou dobu našeho pobytu na Karmelu nic nepohřešili. Jeho lidé mohli odpřísáhnout, že jsem ho před námi po celý rok poctivě ochraňoval.

Ale Nábal byl chrapoun a hrubě odmítl návrh mých poslů, aby se s námi podělil o trochu svého majetku, který jsme toužili v budoucnu zachovat k jeho užitku a spokojenosti. Všichni věděli, že je to neotesaný, zlý, břichatý žrout a pijan, který neocení a nezaslouží ženu tak krásnou, jako byla ta, která nám nazítří vyjela vstříc, když jsem se čtyřmi sty svých mužů spěchal zabít nejen jeho, ale vše živé v jeho domě.$

„Kdo je ten David, abych mu něco byl dlužen?” zesměšňoval nepředložené mé lidi před svými a myslel hlavně na žranici, ke které zasedl na oslavu stříže, než jsme ho vyrušili. Urážlivě jim luskal prsty před nosem. „Kdo je ten syn Jišajův? Je to král nebo aspoň králův služebník, že mu mám posluhovat? Starou figu dám Davidovi - ne, ani starou figu mu nedám. Ha, ha!“

Bůh ví, jak mě rozezlilo, když jsem se od poslů dověděl, že můj skromný návrh byl tak hrubě odmítnut. Nikdy jsem nesnesl, aby mé emisary někdo tupil. Když Chanún, syn amónského krále Nacháse, zhanobil mé lidi, které jsem poslal, aby ho potěšili v zármutku nad otcovou smrtí, neměl jsem klid, dokavad jsem se nepomstil. Dal mým poslům oholit polovinu brady a uříznout půl roucha až k zadkům a s holou prdelí je poslal domů. Nato jsem vyhlásil amónovským městům válku a vedl ji celá léta, dokavad nepadla poslední pevnost a všechen amónský lid nebyl dán pod pily a pod brány železné a pod sekery železné a vehnán do pece cihelné a dokavad královská koruna, kteráž vážila centnéř zlata s drahým kamením, nebyla sňata z jeho hlavy a vsazena na mou. A dokonce ani to mě docela neusmířilo. Tohle se stalo mnohem později, když už jsem byl mocný král, ale právě tak monumentálně jsem zuřil, když jsem se rozhodl pomstít potupný Nábalův čin jediným způsobem, jaký jsem znal, a když jsem na své muže chrlil rozkazy, aby se připravili k boji.

„Dnes večer nechoďte za manželkami,” křičel jsem.

„Copak jdeme válčit?”

„Proti Nábalovi z Karmelu.”

„Beze srandy?”

„Beze srandy. Nikdo nesmí být nečistý. Každý se opásejte mečem.”

Já si šoufky nedělám. Za svítání jsem se opásal mečem a vyrazil ke Karmelu v čele čtyř set mužů. Další dvě stovky jsem nechal hlídat proviant.

Naštěstí jsme tam nikdy nedorazili. Naštěstí Abigail, upozorněná jedním z mladých služebníků svého muže na zbytečně vyprovokované nebezpečí, nelenila a snažila se odčinit,

221$

čím se na mně její manžel prohřešil. Nikdy jsem nepoznal tak praktickou ženu. Vzala dvě stě chlebů, dva měchy vína, pět připravených ovcí, pět měr praženého zrní, sto sušených hroznů, dvě stě hrud sušených fíků a naložila všechno na osly. Svému muži Nábalovi neřekla ani slovo a vyjela nám vstříc s pěti dívenkami, které u ní sloužily.

Jsem rád, že to udělala, a to z několika důvodů. Dlouhodobě by mě asi dost poškodilo, kdybych dostál svému rozhodnutí a nenechal v Nábalově domě naživu jediného člověka močícího na stěnu.

Všichni jsme šli pěšky. Koně nepřipadaly v úvahu - žádné jsme neměli a nikdo tenkrát nevěděl, jak se na nich jezdí. Abigail si načervenila tváře a rty, nalíčila oči, vykartáčovala a stáhla vlasy. Roucho a plášť jí zářily pouštním šarlatem. Když jsem proti modré obloze zahlédl řadu oslů sestupujících mezi houštím, kázal jsem svým mužům zastavit. Kdo to je, jsem se dověděl, teprve když k nám přijela, slezla z osla a představila se.

Viděli jsme se poprvé v životě. Ve snu ji nenapadlo, že jsem tak hezký. A já jsem nevěděl, že je tak krásná. Rychle projela posledních pár metrů, a když sesedala a padla přede mnou na tvář a poklonila se k zemi, slyšeli byste na karmelské cestě špendlík spadnout.

Prosila, abych ji vyslechl a upustil od prolévání krve. Znovu a znovu prosila za odpuštění. Byla starší než já, ta milá žena, a zjevně zkušenější a znalejší světa, a jak tam klečela, upírala na mě pohled plný upřímného obdivu. Lesk v jejích očích prozrazoval, co si o mně myslí. Byli jsme tak blízko, že bychom se mohli jeden druhého dotknout. Dlouho, dlouho jsem nemohl odtrhnout oči od její záře. Potom jsem je nemohl odtrhnout od jejích ňader. Cítil jsem, jak mi povstává úd. Abigail si toho všimla také, jak mi svěřila o dva týdny později, když jsme spolu leželi jako manželé v jednom z kvalitních stanů z kozí kůže patřících k věnu, které si přinesla po nedávno zemřelém manželovi. V té chvíli však nedala nic znát, na to byla příliš dáma. A kromě toho prosila za svůj život, a třebaže to nevěděla, i za životy všech ostatních v Nábalově domě. O deset let později mě tento drtivý blesk

222$

vášnivé lásky zasáhl podruhé v životě, když jsem pohlédl do vany stojící na střeše o půl bloku dál a uviděl Batšebu, jak si za asistence služky s azurovým džbánem drhne bledě růžové rozkošnické tělo a drze otáčí hlavu ke mně.

Což láska kdy jinak přišla než na prvé pohlédnutí? Prostředí, ve kterém se to odehrálo, nebylo tak malebně romantické, jak by se mohlo zdát. Její dům byl nízký a sešlý, prostor na střeše těsný a zaneřáděný. Dobré bydlení by tenkrát v Jeruzalémě pohledal, a dokonce i na střeše mého paláce bývalo plno fíků, datlí, schnoucího lnu a šňůr s prádlem. Musel jsem se protahovat úzkými průchody, abych se ochladil osvěžujícími procházkami a unikl každého večera zápachům a zatuchlému horku pod střechou, jakož i bouřlivým a nekonečným neshodám s Míkal a snad i s některými dalšími manželkami. Achínoam, Maaka a Chagíta byly dokonalé ženy

- téměř nemluvily, a když skonaly, nevzbudilo to skoro žádnou pozornost. Po Abigail se mi stýská dodnes. Vždycky jsem ji miloval. Ale jen co jsem uviděl Batšebu, začaly se mi sbíhat sliny: připomínala mi broskve se smetanou a kopečky jejích drobných ňader byly na vršku rudé jako lesní maliny nebo čerstvý rybíz.

„Kdo je ta žena?“ chtěl jsem vědět.

Byla to Batšeba, dcera Elíamova, manželka Urijášova.

Přesto jsem pro ni poslal a téhož dne s ní spal, protože byla vykoupaná a zbavená své nečistoty. Kdyby ovšem nebyla, jednomu ani druhému by nám to příliš nevadilo. Jakmile jsme začali, bylo mi jasné, že jsem dostal ženskou, která má značně pestřejší sexuální zkušenosti než já. A třebaže mi tak zachutnala, začal jsem nenávidět muže, u kterých se učila, trpce závidět těm mnoha, mnoha, kteří si s ní všestranně užívali za jejích méně zkušených dívčích let, kdy ještě vzhlížela k lidem s úctou a kdy ji bylo možné okouzlit a překvapit něčím jiným, něčím novým nebo lepším. Ti všichni mě zastiňovali. Nemohl jsem nabídnout nic než lásku. Zpola radostně, zpola zděšeně jsem si říkal, že jsem chytil za ocas tygřici: zbavit se jí by bylo mé štěstí, ale žít bez ní bych nedokázal, to mi bylo zoufale jasné. Šel bych za ní s krvácejícíma nohama. Šel bych za ní, jako šel plačící Paltíel za mou

223$

ženou Míkal, když jsem si ji vyžádal zpátky jako předběžnou podmínku pro další vyjednávání.

K Abigail jsem se choval méně autokratický a měla přede mnou větší respekt, i když jsem ještě nebyl králem. Očarovala mě její výmluvnost a zdrženlivost, její skvostná upravenost a jemnost a důstojnost.

„Má, má to je vina, můj pane,“ začala pokorně, když klečela v prachu u mých nohou. „Vyslechni, prosím, slova své otrokyně.”

Nebylo mi úplně jasné, čí život chce zachránit, protože Nábala odsuzovala stejně jako ostatní mé nepřátele. Žehnala mi a prosila, ať pomstu přenechám nebi a vyhnu se krveprolití, které by mě mohlo poškodit. Abigail byla vždycky rozumná. A rozmnožila rostoucí řadu těch, kdo předvídali, že Hospodin mě brzy ustanoví vládcem nad Izraelem.

„Kéž tvoje slova slyší Bůh,“ odpověděl jsem s královskou zdvořilostí a přikývl. „Požehnán buď Hospodin, Bůh Izraele,” pokračoval jsem srdečně, „že mi tě poslal dnes vstříc. A požehnána buď rada tvá, neboť jako že je živ Hospodin, Bůh Izraele, kdybys mi nebyla rychle vyšla vstříc, nezůstal by Nábalovi do jitřního úsvitu jediný močící na stěnu.“ Vzal jsem od ní, co mi přinesla, a dal jsem jí záruky, pro které si přišla. Jaký krásný milostný příběh, pomyslel jsem si. Tak hluboce jsem si ještě žádné ženy nevážil. „Hle, vyslyšel jsem tě. Jdižiž v pokoji do domu svého.”

Srdce mě bolelo, když jsem ji viděl odjíždět. S palčivým pocitem křivdy jsem se díval, jak nasedá na osla a vrací se k manželovi s dobrou zprávou, která ho asi o deset dnů později zabila. Jóab mě provrtával očima. Škubl jsem sebou.

„Něco není v pořádku?” zavrtěl jsem se.

„Proč jsi šišlal?” zeptal se rozzlobeně.

„Šišlal?” nechápal jsem. „Kdo tady šišlal?”

„Ty.”

„Kdy?”

„Před chvílí.”

„Šišlal?” opakoval jsem překvapeně. „O čem to mluvíš? Já jsem nešišlal. Nikdy nešišlám.”

„Řekl jsi jdižiž.”

224$

„Jdižiž?”

„Jistě. Jdižiž v pokoji.“

„Já a jdižiž!“ To už jsem se namíchl a mluvil stejně rozčileně jako on. „To špatně slyšíš.“

„Zeptej se oštatních.“

„Jóabe, ukliďme ten proviant, nebo še na šlunči žkaží. To je rožkaž. A jdižiž šem neřekl.“

Naštvaně ustoupil. „Mohla být štědřejší.“

Dodneš - dodnes je mi záhadou, proč mě Jóab, navzdory antagonismu, který mezi námi vřel po celý život, ani jednou nezradil, i když jsem si byl jist, že v noci, kdy jsem prchal z Jeruzaléma před spojenými Absolónovými vojsky, ode mě zběhl na opačnou stranu. Kde byl? Té noci jsem měl pocit, že jsem půl života utíkal před Saulem a půl života před svým synem a jeho spojenci. Dodnes nemám jistotu, že se s ním Jóab zpočátku nespřáhl a později nerozešel. Proti mé vůli zavraždil Abnéra, zavraždil Amasu, popravil Absolóna, když visel za vlasy z dubu, do kterého se zapletl. To poslední jsem mu nedokázal odpustit nikdy, i když mi tím nesmírně pomohl. Copak bych mohl ušetřit život milovaného syna, když věrní vojáci položili životy za to, aby mě nemohl zabít? Ale jak jsem to měl provést?

Od té doby nepřetržitě čekám, kdy Jóab udělá chybu, která by pro veřejnost byla dostatečným důvodem, abych mu srazil hlavu. Byl bych rád, kdyby se proti němu zvedl celonárodní odpor. Možná takovou chybu udělá dnes, když se věrně přátelí s mým nejstarším synem Adónijášem a radí mu, aby uspořádal tu veřejnou hostinu. Chtějí prohlásit Adónijáše za krále? Když říká, že králem být chce, je to něco úplně jiného, než když vyhlásí, že králem je. Batšeba mi donesla, že Jóab už mu pro hostinu doporučil dodavatele, bratra své ženy. A Jóab mě také, ať už ze zločinných pohnutek nebo ne, přiměl, abych znovu vpustil do města jediného člověka, kterého jsem toužil mít nablízku - totiž svého syna Absolóna.

Vyznejte se v někom takovém. Než se kdo nadál, podpálil Absolón Jóabovi pole s ječmenem. Když chrabrý Jóab přišel žalovat jako nějaký padavka, zubil jsem se pýchou, jak udatného mám syna.

225$

„Říká, že když tě nepřemluvím, abys ho přijal, podpálí mi všechna další pole. Je to už dva roky, Davide. Proč jsi mu dovolil vrátit se z vyhnanství, když teď nechceš, aby spatřil tvou tvář?”

„Proč jsi na mě naléhal?”

„Copak ho nechceš znovu vidět a mluvit s ním?”

Srdce mi pukalo. Ustoupil jsem, zrušil zákaz, že ke mně nesmí, a po dlouhé době jsem mu dovolil vstoupit do mého domu. Když jsem ho uviděl, políbil jsem ho. Objal jsem ho, přitiskl k sobě a rozplakal se ještě dřív, než se začal ospravedlňovat za vraždu svého bratra Amnóna. Nikdy jsem ho přece nenutil, aby mě prosil za odpuštění. Jmenoval jsem ho svým zástupcem, aby jednal s lidmi, na jejichž stížnosti jsem neměl trpělivost. Znovu byl zřítelnicí mého oka.

A než se kdo nadál, zřítelnice mého oka se v ohnivém víru a na vozech s ohnivými koni hnala k Jeruzalému, a já se svou početnou rodinou jsem prchal co nejrychleji z města. Jak dokázal rozpoutat tak rychle a rázně tak velké povstání? Proč to chtěl?

Nebyly to nejlepší doby, to uznávám, ale byly nejhorší? Nemohl jsem uvěřit, že by to dotáhl tak daleko bez podvratné spolupráce vlivných osob mně blízkých. A měl jsem pravdu. Amasa, synovec mé další sestry, velel jeho vojsku. Achítofel, nejchytřejší mozek a nejstoičtější pragmatik mezi mými rádci, zradil zrovna tak. A nemohl jsem zapomenout, že právě Jóab, ano, on, mě snažně žádal, ať ukončím Absolónovo vyhnanství a udělím mu amnestii, aby se mohl vrátit. Na cestě ze svahu, která jako by symbolizovala ztrátu mé moci, jsem viděl Jóaba za každým křovím, jako medvěda.

Bylo s podivem, že člověk tak nepřístupný jemným citům odhadl přesně moje srdce a nelenil intervenovat tímto způsobem. Bylo to vlastně poprvé a naposled za našeho dlouhého života, že mi projevil náležitou poslušnost jako králi, což je další trpký detail, pro který k němu dodnes nemám důvěru. Přesto si myslím, že incident s tím polem ho postavil proti Absolónovi. Na pokoření Jóab tak snadno nezapomíná.

Když záludně připravoval Absolónův návrat, zajistil si pomoc jedné moudré ženy z Tekóje a ta zahrála na mé city.

226$

Oblékl ji do vdovských šatů a poslal ji za mnou s drásavou povídačkou o rodinném mordu a útěku, která tak nápadně připomínala mou skličující tragédii, že když jsem vynesl milosrdný rozsudek, stalo se z něj mravní naučení pro mé vlastní dilema. Div jsem nevyletěl z kůže, když jsem slyšel, jak říká: „Proč tedy král nepovolá domů svého vyhnaného syna? Jsme přece všichni smrtelní a jsme jako po zemi rozlitá voda, která se nedá sebrat.”

Podobenství jsem neměl nikdy rád. „Kdo tě navedl?” chtěl jsem vědět.

Brzy se objevil Jóab a začal se otevřeně hájit. „Ach, Davide, Davide, nač být tak pošetilý? Ať se Absolón vrátí, ať se vrátí. Je jasné, že se ti po něm stýská. Jsi král. Můžeš udělat, co chceš.”

„Přestoupil zákon.” Slyšel jsem, jak se mi chvěje hlas. Nedokázal jsem o tom mluvit bez emocí. „Spáchal zločin.”

Jóab řekl skoro otcovsky: „Žádné zákony nejsou. To říkám já, Jóab, Davide. Neplatí žádné zákony. A nejsou žádné zločiny.”

„Boží zákony?”

„Boží zákony,” opakoval cynicky.

„Nezabiješ?”

„Zabíjíme pořád.”

„Nezabiješ bratra svého?”

„Byl to jen jeho nevlastní bratr. A kde je psáno o takovém? Kain zabil Ábela, a neopatřil ho Bůh ochranným znamením? A co na tom záleží, když se ti po něm stýská? Udělej, co chceš. Davide, Davide, život je krátký. Všichni se obrátíme v prach,i ty. Nechej ho, ať se vrátí. Proč bys měl trpět? Říkám ti takové věci často?”

„Ty nesnášíš, když trpím?” nadhodil jsem.

„Snáším, když trpíš,” oponoval klidně. „Ale nesnáším smutného krále. Saula jsem nikdy neměl rád. Když je král smutný, v co ještě mohou doufat ostatní? Mám jít do Gešúru a přivést ho?”

„Jdi.” Nakonec jsem ustoupil rád a s obrovskou úlevou. „Jdi do Gešúru a přiveď mladého muže Absolóna zpátky do Jeruzaléma. Ať je ochráněn jako Kain. Ale ať se uchýlí do

227$

svého domu - moji tvář nesmí spatřit. Všechno mu dopřát nemohu.“

Nato padl Jóab na zem - jedinkrát za těch čtyřicet let, co jsem byl králem, a klaněl se a děkoval mi, řka: „Dnes poznal služebník tvůj, že u tebe nalezl přízeň.“ Kdo by si pomyslel, že také on se považuje za mého služebníka?

„Také mu řekni,“ dodal jsem a pro názornost jsem ztišil hlas, „ale jen šeptem, aby to nikdo neslyšel, že je mi to líto. Řekni mu, že se omlouvám. Když Amnón udělal, co udělal, měl jsem ho za to nějak potrestat, ale pořád nevím jak. Amnón byl také můj syn.“

Můžete vsadit poslední dolar na to, že Jóab by věděl jak. Ale co mu bylo do toho?

O mém synu Absolónovi mluvilo celé město, sotva se vrátil, a dmul jsem se pýchou, když jsem slyšel, jak mu pochlebují. Ty dva roky, kdy směl žít tak blízko, jsem ho sice toužil uvidět, ale nikdy jsem ho k sobě nepustil. V celém Izraeli nebyl nikdo tak chválen pro svou krásu jako Absolón. Od hlavy k patě nebylo na něm poskvrny. A když si dával koncem každého roku ostříhat hlavu - jen koncem každého roku, protože to už měl vlasy příliš dlouhé a těžké - , vážily dvě stě šekelů, to je víc než dvě a půl kila. I když se odečte pomáda, je to pořád ještě pěkná kupa vlasů. Kolikrát jsem ho zatoužil mít před očima a litoval svého zákazu. Absolón si opatřil vozy a koně a padesát mužů, kteří před ním běhali, když jel ulicemi. Adónijáš tenkrát nikomu nestál za řeč, i teď je to jenom bledá kopie. Šalomoun? Toho ignorovali. A najednou, než byste se nadáli, zapálil Absolón Jóabovi pole s ječmenem. Musím říct, že mě to rozesmálo.

„Celý Absolón,“ řekl jsem Jóabovi. Šťastně jsem zvedl ruce a přistoupil na vytoužené smíření se synem - teď jsem mu odpustil.

A než byste se nadáli, zvedl jsem se s těmi, kteří se mnou mohli a chtěli jít, a prchal jsem z města, aby mě tam nezastihl a nevybil kvůli mně ostřím meče celý Jeruzalém. Užíval si s mými konkubínami. Napůl nedůvěřivě, napůl pohoršené jsme vyslechli zprávu, že do stanu, který mu postavili na střeše mého paláce, vešel k deseti ženám, které jsem tam nechal, aby se staraly o dům.

228$

„V jednom dni?“ zvolal jsem užasle. „Ke všem deseti?”

„Říká se to.“

„Ale to je mých deset nejhorších konkubín!”

„Celý Absolón!” zvolali shovívavě.

„Mně by to trvalo celý rok.”

Zdálo se mi neuvěřitelně, že by někdo tak nelítostně přímý jako Jóab pracně vymýšlel žádost vedoucí k roztržce mezi otcem a jediným z jeho dětí, které mu opravdu přirostlo k srdci. Nemám na to žádný opravdový důkaz. Ale kde je? přemýšlel jsem vystrašeně, když jsem se svými věrnými vyšel z města a zamířil nejprve ke Kidrónskému potoku na kraji Jeruzaléma. Odtud jsem vystoupil bos na Olivovou horu a s hlavou zahalenou tam plakal a probíral svůj tragický úděl. Nad celou zemí se od jihu k severu ozývaly trubky prohlašující Absolóna králem. Se mnou byli moji Keretejci a Peletejci. A také bezdomovec Itaj Gatský, nebe mu žehnej, ten přivedl šest set žoldnéřů, kteří s ním přišli z Gatu, když jsem porazil a rozehnal Filištíny. A také Abíšaj s celým plukem, což vnášelo ještě větší zmatek do mých bolestných spekulací o Jóabovi. Sotva jsem utekl z Jeruzaléma před Absolónem, čekalo mě u Bachurímu odporné spílání toho nestoudného a nepříjemného křiklouna Šimeího, který na mě s rudýma očima a rudými dásněmi vychrlil tirádu takových nactiutrhačností, jaké jsem ještě nikdy neslyšel. Nebyl to jediný naježený Benjamínec - další benjamínský blbec, který mi chtěl přitížit, byl Šeba, co po mém vítězství nad Absolónem volal všechen Izrael, aby se pozdvihl proti mně. Musel jsem poslat své lidi až na sever do Ábelu a Bétmaaky, aby Sebu zabili, a Jóab tenkrát hned na začátku zabil Amasu, aby té akci mohl stát v čele. Musel jsem svým lidem bránit, aby nazabili Šimeího.

„Táhni, táhni, vrahu a ničemníku,” ječel a vřeštěl na mě Šimeí se zvrhlou radostí. „Na tebe Hospodin obrátil všechnu krev Saulova domu, na jehož místě ses stal králem.”

Jakou krev? Jakého Saulova domu? O čem to mluvil? A co Absolón - ten vrah nebyl? Ach, jak hluboko jsem padl, že jsem to od něj musel vyslechnout! Šimeí po mně házel kamením, hyena odporná. Metal prach na mou hlavu. Pro slavného absolutního monarchu, který na sebe ještě před

229$

týdnem hleděl do vyleštěného zrcadla své fantazie jako na osobu nekriticky uctívanou, byly nenadálé rány a urážky snad až příliš groteskní, než aby je chápal.

Můj synovec Abíšaj se rozlítil. „Proč má tento mrtvý pes zlořečit králi, mému pánu?“ řekl a zesinal. „Dovol mi, prosím, abych mu srazil hlavu.“

Položil jsem mu ruku na paži a odmítl to. ,Ať zlořečí,” odpověděl jsem důstojně. „Hle, můj syn, který vyšel z mého lůna, ukládá mi o život. Oč větší důvod má k tomu ten Benjamínec?“

„Ne, nemá důvod, nemá,“ řekl Abíšaj.

Kde by byl Shakespeare beze mě? Možná někde v cihelně nebo v hrnčířské dílně. Kdo miloval ne moudře, leč příliš vroucně? Já a Batšeba, anebo Othello a ta Taliánka? Nebylo náhodou, že jsem proslul jako mistr pěvec izraelský. Dokonce jsem si ten titul vymyslel.

A z jakých zločinů proti Saulově domu mě obviňoval, mě, Davida, zázračného mladíka, který nikdy nepozdvihoval ruku proti svému králi ani jeho rodině a o kterém se dlouho říkalo, že by neublížil kuřeti?

„Škvař se, škvař, smilstvo!” skřehotal za mnou jako posedlý. Ano, zabil jsem Urijáše, ale to bylo asi tak všechno. Kdo sakra byl ten ohavný skřet Šimeí, aby se mnou mluvil ve jménu Boha, když já jsem k Němu měl blíž než kdokoli z mých současníků? A cítím, že dodnes mám, i když si o Něm myslím, že už tady možná není, a nechci se snížit k tomu, abych s Ním znovu mluvil, dokud chlapsky neuzná Svou chybu a neomluví se mi za to, co udělal mému zemřelému dítěti. Kdo jiný než já by mohl ospravedlnit cesty Boží před lidmi? Náš Hospodin nemá absolutně žádnou šanci uchovat si dobrou pověst, jestli bude spoléhat na takové patolízaly, jako je Nátan, který se ke mně začal lísat, jen co Šimeí přestal házet kameny a ztratil se z dohledu. Bůh s Nátanem mluví, říká Nátan, ale dá-li se mu věřit, když líčí, co od Něj slyšel, nedává to vždycky smysl.

Nátan mě pod vousy kritizoval od začátku, za všechno špatné dával odpovědnost mně. Jako bych neměl dost starostí bez něho. Věčně jsme na sebe vrčeli a štěkali jako dva

230$

páprdové na pokraji senility. Nátan nerad chodí pěšky. Teď mi předhazoval Šimeího.

„Možná mu to nařídil Hospodin,“ řekl jsem se sklopenou hlavou. „Víš, Nátane, je čas kameny sbírat i čas kameny rozhazovat.”

Má slova na něj nezapůsobila. „Tři věci pěkně vykračují,” řekl mi mrzutě, odbíhaje k něčemu úplně jinému.

„Co se ti zase nelíbí?”

„A čtyři pěkně pochodují.”

„Kolikrát můžu hádat?”

„Lev nejsilnější mezi zvířaty, kterýž neustupuje před žádným.”

„A dál?”

„Chrt.”

„Dobře.”

„Kozel.”

„To jsou tři.”

„A král, proti němuž žádný nepovstává.” Samolibě na mě pohlédl a luskl.

„Nátane, Nátane, co tím chceš říct?” zeptal jsem se, když dopověděl. „Luštit podobenství je únavné.”

„Bolí mě nohy.”

„Bolí tě nohy?

„Ano.”

„To je všechno?”

„Nemůžeme se zastavit?”

„Nemůžeme. Proč jsi mi neřekl rovnou, že tě bolí nohy? Musíš jít na všechno tak zeširoka?”

„Má déšť otce?”

„Další abstraktní otázka?”

„Nebo řve lev, když nemá úlovek?”

„Nátane, můj svět se kolem mě hroutí v plamenech. Nemůžeš mi říct prostě ano nebo ne?”

„Od proroka chceš slyšet ano nebo ne?”

„Nejde to?”

„Sedá slon k havranovi?”

„Musíš vždycky tak otravovat?”

„Tři věci se nikdy nenasytí,” odpověděl Nátan. „Neříkám čtyři, stačí tři. Možná pět, snad šest.”

231$

„Ta šestá by mohl být prorok, kterého poslouchá někdo jako já.“

„Bolí mě nárty. Mám na prstech puchýře.“ „Udělej něco pro nás oba. Jdi dopředu a jed na některém oslovi.“

„Bojím se, že bych spadl.“

„Tak ať tě někdo drží.“

Nátan si chvilku sál tvář. „A nechci být blízko té coury.“ „Jaké coury?“

„Tvé manželky.“

„Které manželky?“

„Mě nenachytáš. Ty víš které manželky,“ provokoval. „Chceš to ode mě slyšet, abys mi mohl srazit hlavu, protože vím, že je to všechno tvoje vina. Měl jsi mě poslechnout. Měl sis vést přesně tak, jak jsem ti radil, do písmene.“

„Radil jsi mi, až bylo pozdě. Jak jsem tě mohl poslechnout?“

„Měl jsi mě poslechnout i tak,“ trval na svém Nátan. „Měl sis to domyslet. Že to zní záhadně? Já ti povím, co je záhadné. Jsou tři věci skryté přede mnou a čtyři, kteréž nechápu. Cesty orla v povětří, cesty hada na skále, cesty lodi uprostřed moře a cesty muže při panně. To jsem řekl, ne?“

„Co jsi řekl? Kam tím míříš?“

„Proč jsi musel spávat s Batšebou?“

„Řekls mi, abych přestal?“

„Věděl jsem, co z toho bude?“

„Jsi prorok, ne?“

„Ale ne jasnovidec. Vím pouze, co je mi řečeno. A všechno se vyplňuje, ne?“ liboval si. „Všechno, co jsem ti prorokoval - že proti tobě povstane zlo z tvého domu, že s tvými ženami bude za bílého dne někdo blízký. Měl jsem pravdu, ne? Jen počkej. Počkej a uvidíš, co udělá Absolón s ženami, které jsi tam nechal.“

„Tak tohle jsi myslel?“ odpověděl jsem. „Proč jsi neřekl hned tenkrát, že mluvíš o Absolónovi?“

„Jak jsem měl vědět, že mluvím o Absolónovi? Některé věci musí vědět každý sám. Copak jsem věděl, že posíláš Urijáše na smrt? Nejdřív jsem se to musel dovědět, ne?“

232$

„Od koho?“ Obrátil jsem veškeré své podezření proti němu. „Od Jóaba?“

„Od Jóaba?“ Hleděl na mě, jako bych nebyl při smyslech. „Nebuď blázen. Ty víš od koho. Od Boha. Jak s tím souvisí Jóab?“

„Kde vůbec Jóab je?“

„Vím já?“

„Nečeká někde vpředu a nechystá se nás přepadnout?“ „Chraň Bůh!“ vykřikl téměř Nátan. Celý zpopelavěl. „Je to všechno tvoje vina,“ pustil se do mě znovu. Posmrkl a zdusil vzlyknutí. „Jestli se mi něco stane, budeš mě mít na svědomí. Jedině tobě dávám vinu, jedině tobě.“

„Pod třemi věcmi chvěje se země, Nátane,“ utrhl jsem se na něj, protože mi docházela trpělivost, „a čtyři nemůže unést. Otroka, který kraluje, a blázna, který se přesytí chlebem. Ničemnou ženu, když se vdá, a služku, která dědí po své paní. A horší než to všechno dohromady je uskuhranec jako ty, který v téhle katastrofální době jen kňučí a vyčítá. Myslíš si, že z tebe mám strach? Klidně si od Boha vypros další kletby. Abíšaji! Abíšaji!“

Uložil jsem Abíšajovi, ať ho odvede k čelu našeho žalostného zástupu, co nejdál ode mě a blíž k Batšebě, kterou tupil jako děvku a s kterou se teď spolčil. V nouzi každý pelech dobrý. Nakonec jsem litoval, že Míkal už nežije. S chutí bych ho umístil mezi ty dvě. Znovu jsem se začal trápit kvůli Jóabovi. A začal jsem se bát jeho bratra Abíšaje, protože jsem v něm viděl potenciálního zrádce.

Posedle jako Saul, když mu utkvělé představy o mně pomátly hlavu, jsem za Absolónovým zdařilým převratem stále zřetelněji cítil Jóabovu ruku, ale když jsme se blížili k Jordánu, viděl jsem, že Jóab mě oddaně čeká s mohutným šikem, který svolal na mou podporu. Zbývalo dorazit k řece a přejít na druhý břeh do bezpečí. Když se to stalo a odpočívali jsme za řekou, pochopil jsem s těžkým srdcem, že Absolón prohraje v bitvě, kterou nemohu vyhrát.

Věrný Jóab - jak nerad jsem ho viděl, přestože přešel na mou stranu, ba právě proto, že na ni přešel. Nechtěl jsem věřit svým očím. Rmoutil jsem se kvůli svému synovi. V těch

233$

prvních hodinách jsem byl spíš rozezlený, že moje pochybyo Jóabovi se ukázaly být nepodložené, než vděčný za jeho věrnost a za to, že se zasloužil o mou vojenskou převahu. Měl jsem o něm to nejhorší mínění a připadal jsem si totálně podvedený, když je nepotvrdil. Posedle jako Saul jsem ho pozoroval cestou na sever, k Machanajimu v Gileádu, kde jsme se chtěli utábořit, a odsuzoval ho za to, že jen získává čas, aby se proti mně mohl obrátit na nějakém výhodnějším místě. Ale Jóab k Absolónovi nepřešel, i když teď přešel na stranu Adónijáše, ve shodě s tím, co považuje za mé přání. A mé přání to skutečně je. Jenže se mě neobtěžoval zeptat. To je ovšem celý Jóab. On je krk, který drží hlavu, jak se mi jednou chlubil. Dělal si vždycky co chtěl. Neobtěžoval se zeptat, jestli chci Absolóna popravit. „S ohledem na mne jednejte s mládencem Absolónem šetrně,” přikázal jsem, aby to všichni slyšeli. „Pozor, ať se nikdo nedotkne mládence * Absolóna,“ opakoval jsem. Jóab, vždycky praktičtější než já, mého rozkazu nedbal a zabil ho.

Prokázal mi službu, kterou mu nikdy nezapomenu. Tak docela se v něm nevyznám. Zná mě moc dobře, než aby ho okouzlila královská mystika, a moc dlouho, aby podléhal kultovním a modloslužebným citům, jaké probouzím v lidech, kteří mi nejsou tak blízcí a kteří se mě nikdy nesnaží pochopit. Jóab nevěří, že vládnu božským právem, a bylo by mu to jedno, i kdyby se o tom přesvědčil. V jeho očích jsem prostě úspěšný člověk - nic víc.

Znepokojuje mě a popuzuje i teď, protože jeho spojenectví s Adónijášem ve mně probouzí triumfální představu, že snad ztrácí kontakt s realitou a mohl by nakonec přecenit své síly. Jóab je dost protřelý, aby počítal s možností, které se vyhýbám, totiž tomu, že nakonec se přikloním ke své našminkované lásce Batšebě, a to z důvodů, které nemají nic společného s Bohem, zvykem a říší. Kouřila mě. Jestli dobře nebo špatně, nemohu posoudit. Vím jenom, že mně při tom bylo dobře. Sedla si na mě s ohnutými koleny a rajtovala s tvářemi rudými jako třešně. Nenáviděla Absolóna, protože byl před Šalomounem, a nenáviděla taky Amnóna, a byla ráda, když oba přestali překážet. Vzpomínky na dávné rozkoše pro mě

234$

teď hodně znamenají. Nevyrovnané účty jsou den ode dne nepříjemnější. Co nejdřív musím zabít Jóaba za to, co udělal s Absolónem a co udělal s mou pýchou, když zabil Abnéra a Amasu, i když asi budu muset předstírat jiný důvod.

Vzpomínám si, jak jsem uviděl posly běžící se zprávami z bojiště. Věděl jsem, že mi zvěstují vítězství, protože byli jen dva a neutíkali s ostatními. Je můj syn Absolón v pořádku?

„Požehnán buď Hospodin, tvůj Bůh,“ řekl ten, který doběhl první, byl to Achímaas, dobrý syn mého dalšího kněze Sádoka, a padl přede mnou na tvář, Jenž ti vydal muže, kteří pozdvihli ruce proti králi, mému pánu.“ Věděl jsem, že Sádokův syn Achímaas by ke mně neběžel se špatnými zprávami.

„Je mládenec Absolón v pořádku?“ zněla má první otázka. Řekl, že neví.

Proč poslali dva posly? Téměř hrubě jsem ho odstrčil, abych udělal místo druhému.

„Dobrá zvěst, králi, můj pane,“ řekl druhý posel, Kúšijec, „neboť Hospodin tě dnes pomstil na všech, kteří proti tobě povstali.“

„Je mládenec Absolón v pořádku?“ zeptal jsem se znovu, hlasitěji, a cítil jsem, jak mě opouští jistota.

Kúšijec odpověděl: „Nechť se stane nepřátelům krále, mého pána, a všem, kteří proti němu zlovolně povstávají, jako tomu mládenci.“

Oklikou mi říkal, že můj syn je mrtev.

„Ó můj synu Absolóne,“ rozplakal jsem se s hlasitým a drtivým žalem, který jsem se vůbec nepokoušel potlačit a nesnažil skrýt. „Ó Absolóne, můj synu, můj synu.“

Jóab mi to přišel vytmavit. Bez obalu.

„Miluješ své nepřátele,“ řekl mi s tvrdým pohrdáním v přístřešku nad branou, kam jsem se utekl, „a nenávidíš přátele, kteří dnes nasadili životy, aby tě zachránili.“

Co jsem měl dělat?

Zatvářil jsem se statečně a vyšel před své služebníky. A znovu jsem si přál Jóabovu smrt.

Posedle jako Saul, když proti mně napřel svou zášť, jsem Jóabovi přál smrt tisíckrát předtím i potom a modlil se, aby ho

235$

zahubil nějaký mor nebo sklátila mrtvice nebo srazila nepřátelská ruka v poli. Tisíckrát jsem byl zklamán. Zděšeně jako posedlý Saul jsem dospěl k závěru, že chci-li mít jistotu, musím si s ním poradit sám. Jestli ho co nejdřív nezabiju, bude žít navěky, krysa.

Nebude to lehké. Kdo žízní po krvi, nemůže být nevinný. A nemá nikdy dost. Nevinný nejsem. A dost taky nemám. Jako ten, kdo chce krev druhého, nebude mít dost krve, a žena, která chce mít šperky, nebude mít dost šperků, a muž, který chce ženy, nebude mít dost žen. Neříkejte mi, že je to jinak. Copak jsem se nerozhlédl po městě a neviděl, že všechno lidské pachtění je pro ústa, a přesto chuť není ukojena? Copak sám nevím, že žádnou potřebu nelze uspokojit? Otto Rank vám může říct proč. Přání se může splnit, cíl dosáhnout. Ale potřeby? Vyloučeno. Ty žijí tak dlouho jako člověk, ve kterém se usadily.

Má touha po něčí smrti se splnila včas jen v případě toho burana, za kterého byla provdána Abigail. Se Saulem to, jak víte, trvalo léta a léta. Když se Abigail vrátila po setkání se mnou domů, Nábal byl ještě namol z toho hodování. Dobře svého balvana znala a počkala do rána. Pak mu vysypala dobrou zprávu, která ho zabila: že ho ušetřím. Když ten balík uslyšel, že unikl smrti z mé ruky, vyskočil a s úlevou vykřikl. A když mu došlo, jak měl namále a jaké má štěstí, polil ho studený pot a skácel se na zem. Srdce mu začalo odcházet a ztvrdl jako kámen. Za deset dnů bylo po něm. Prostě zemřel radostí.

„Požehnán buď Hospodin,” řekl jsem a hned jsem k ní poslal se vzkazem, že si ji chci vzít za ženu.

Souhlasila.

Přijela se svými dívkami a já jsem se od té vyrovnané a dokonalé ženy z Karmelu naučil žít jako král.

Mezi bohatstvím a nadbytkem je rozdíl. To, že jsem král, jsem poznal, když jsem měl všechno, co jsem chtěl, a přesto jsem chtěl mít pořád víc. Byla to marnost. Všechno byla marnost.

„Olej a parfémy těší srdce,” učila mě Abigail ve stanu, když viděla, že jsem s ní šťastný a spokojený.

236$

Můj palác? Marnost. Jakou má marnost chybu? Že neuspokojí.

Ženu statečnou kdo nalezne?

Daleko nad perly cena její. To vím od Abigail. Nikdy nenechala svou lampu v noci vyhasnout. Byla bystrého rozumu a krásného vzrůstu. Se svými půvabnými služebnicemi se starala o skládání a stavění stanů všude, kde jsme tábořili, a stany, které přivezla na oslech, s nimiž se za mě přišla provdat, byly ručně utkány z kozí srsti. Vstávala se svými dívkami ještě za tmy a dávala všem členům domácnosti najíst, ráno pak mlely v sedlovém mlýnku žito a ječmen, aby mohly upéct čerstvý chleba. I když jsme se denně přesunovali, abychom unikli Saulovi, každého večera jsme jedli ze šarlatového nebo modrého ubrusu na nízkém dřevěném stole, a ne z kusu kůže položeného na špinavou podlahu, jak jsem měl ve zvyku. Často jsme měli křepelky a konvice vína. Vždycky jsme si udělali čas, abychom s večeří nemuseli spěchat. Jedli jsme při světle svíc. Byla čistá a nesmírně na sebe hleděla. Vždycky přede mne předstupovala s načervenalými rty a tvářemi a s očima nalíčenýma malachitem, galenitem nebo lazuritovým práškem; se zlatou síťkou na vlasech a jantarovými a skleněnými korálky bývala za každého soumraku živým obrazem velebné ženské krásy. Spávala se svazečkem myrty mezi ňadry a já jsem spával s ní. Obložila mé lože goblény, řezbami a jemným egyptským hedvábím a vůbec jsem se nestyděl, když si Jóab a další muži kolem mne všimli, že v zahradě, kterou pro mne ve svém stanu udělala, s ní každý den trávím celou noc.

„Když spolu leží dva,“ dokazovala mi Abigail, je jim horko. Ale jak se může člověk zahřát samoten?”

„Jak se může člověk zahřát samoten?“ domlouval jsem nedávno Batšebě, abych ji nenápadně přilákal na pohovku.

„Na to máš Abíšagu.“ Je neústupná. „Proto ti ji dali.“

Dokáže se příjemně zahřát už jen horoucími plány, které má se sebou a svým synem.

Abigail byla starší než já a počala velmi pozdě. Neměli

237$

jsme tenkrát ovšem amniocentézu; Kileab se narodil jako mongoloid. V Knize letopisů jsme ho zkusili přejmenovat na Daniela, ale nepomohlo to. Nepomohlo nic. Zůstal mongoloidem a potom jaksi tiše zemřel. To nás nepřestávalo trápit. Chtěl jsem mít s Abigail děti. Stačila by i holčička. Na sklonku jejího života jsme něžně vzpomínali na naše společná léta a žasli jsme, jak šťastně nás svedlo náhodné setkání, završené sňatkem, který jako by schystalo samo nebe. Od počátku byly naše rozhovory milostné.

„Sladká Abigail, dej mi nesmrtelnost svým polibkem,“ říkával jsem.

„Zůstaň u mne, dokud nezavane den a stíny se nedají v běh,“ odpovídala.

Bála se tmy. Ale mluvila vždycky tichým hlasem, což je u ženy vzácná věc.

„Chtěl jsem tě od prvého dne,“ chlubil jsem se jí znovu a znovu za našich pokojných rozhovorů. „Od chvíle, kdy ses uklonila a zvedla ke mně oči a kdy jsem jasně uviděl tvou tvář. Jsi stále tak krásná.”

„Také já jsem tě chtěla,“ přiznávala bez váhání.

„Myslel jsem si to. Viděl jsem, jak obdivné se díváš na můj náramek.”

„Někam jsem se dívat musela. Nemohla jsem ti pořád hledět do očí.“

„Nechtěl jsem, abys odešla.”

„Ani já ne.”

„Ale nechtěl jsem tě nutit.”

„To bych také nechtěla.”

„Nejsem takový.”

„Ale chtěla jsem vědět, jestli o tom uvažuješ.”

„Sotva jsem se dověděl, že Nábal zemřel, rozhodl jsem se tě požádat o ruku. Ne že bych se radoval, ale taky jsem netruchlil.”

„Čekala jsem, že se ozveš. Od chvíle, kdy onemocněl a měl na kahánku, jsem doufala jen v to. Kdybys pro mě neposlal, našla bych si záminku a znovu tě vyhledala.”

„Miluji tě, Abigail. Miloval jsem tě od začátku. Žádné své jiné ženě to neříkám.”

238$

„Ani Batšebě?”

„Jedině Batšebě. Té to říkám, ale znamená to něco jiného.”

„Já tě také miluji. Ale ty to víš, Davide. Stále tak trpíš, má lásko, viď. Jako by ses nikdy nemohl opravdu radovat.“

„Stýská se mi po našem dítěti.“

„Mně také.“

„Škoda že jsme nemohli mít další. Stýská se mi po všech mých mrtvých dětech. Zvláště po těch maličkých.“

„Nemáš chuť na kousek ječmenného chleba, miláčku, s čočkou, fíky, olivovým olejem a pórkem?“

„Ne, děkuji, Abigail. Jedl jsem před chvílí.“

Kdožkoli nalezne manželku, nalezne dobrou věc. A já jsem měl s Abigail takové štěstí, že jsem jich našel patnáct, sedm předtím, než jsem zvítězil nad Abnérem a jeho loutkou Íšbóšetem, a zbytek v Jeruzalémě, když jsem jej dobyl na Jebúsejcích a udělal z něj své sídlo a politické centrum. Dal jsem tam přenést Boží schránu s tak fantastickou slávou, jakou ještě nikdo neviděl, a udělal jsem z toho města také významné náboženské středisko. Lakomec Šalomoun mi naprosto vážně oznamuje, že by chtěl mít tisíc manželek.

„To jich tolik potřebuješ?“ ptám se ho s kamennou tváří.

Některé by měl jen pro efekt. Elegancí, vkusem a inteligencí se žádná z mých manželek nemohla s Abigail měřit, i když Batšebu jsem miloval vášnivěji. Mám ji přirovnat k jasnému dni léta? Proč ne? Byla tak líbezná a srdci milejší. Další v řadě mých nevěst byla Achínoama Jizreelská a také ona mě provázela, když jsem unaven věčnými útěky před Saulem přešel se všemi svými muži a rodinami do služeb Filištínú. To už dal Saul mou první ženu Míkal Paltíelovi, synu Lavišovu.

Posedlá umíněnost, s jakou mě Saul pronásledoval, málokdy polevovala, a to navzdory údajné lítosti a smířlivosti, kterou mi přede všemi dával tak halasně a slzavě najevo, když jsem ho zastihl bezbranného na zemi v jeskyni Éngedí a nechal ho bez úhony odejít. Mohl jsem ho tenkrát zabít. Ale neudělal jsem to. Když jsem odřezával ten kousek jeho pláště, bylo mi tak hrozně, jako bych mu odřezával z těla kus masa. „Králi, můj pane!“ zavolal jsem na něj pak z bezpečné

239$

vzdálenosti. „Proč posloucháš řečí lidských, kteréž praví, že David hledá tvého zlého?“

„Není-liž to hlas tvůj, synu můj Davide?” ozval se mi Saul a pozdvihnuv svůj hlas, plakal.

„Ach, otče můj, dnešního dne viděti mohly oči tvé, že tě byl vydal Hospodin dnes v ruku mou v jeskyni. Odřezal jsem křídlo pláště tvého, a nezabil jsem tebe. Nezhřešil jsem proti tobě, ty však číháš na duši mou, abys mi ji odjal.“

A Saul mi řekl: „Spravedlivější jsi nežli já, neboť ty jsi mi odplatil dobrým, já pak zlým tobě jsem se odplatil.” Znovu se rozplakal. Těšilo mě, že ho svědomí tak hryže. Bylo načase. „Ačkoli mne Hospodin zavřel v ruce tvé, ty jsi mne nezabil. Protož nyní jistotně vím, že kralovati budeš a že stále bude v ruce tvé království Izraelské.” Slyšet to ještě jednou, říkal jsem si, možná bych uvěřil. „Nyní pravím, přísáhni mi,” pokračoval Saul, když si po dalším záchvatu pláče otřel hřbetem ruky oči, „že nevypleníš semene mého po mně a nevyhladíš jména mého z domu otce mého.”

To jsem mu odpřisáhl. K ničemu to nebylo. Za chvíli po mně šel znovu, protože sotva jsme se utábořili v poušti Zífu, Zífejci mu šli říct do Gibeje, kde se ukrývám, a nabídli se, že mě pomohou chytit. Když jsem uslyšel, že Saul proti mně znovu vytáhl, byl jsem zklamán. Moji zvědové potvrdili, že znovu táhne do Judska se třemi tisíci mužů vybranými z Izraele. Přesunul jsem se výš a viděl jsem, jak dorazil na místo, kde jsme před tím pobývali. Tam se na noc utábořili.

„Kdo se mnou sestoupí k Saulovi do tábora, abychom věděli co a jak?” zeptal jsem se svých nejbližších. Vzal jsem s sebou jen Abíšaje. U tábora nestála stráž. Nikdo nehlídal. Tiše jsme šli dál. Všude bylo nepřirozené ticho, jako by Hospodin všechno uspal hlubokým spánkem. Našli jsme Saula, jak spí v ležení, a jeho kopí bylo zabodnuto do země v hlavách lože. Abnér a ostatní tábořili poblíž a spali kolem něho. Saul byl vychrtlý, chorobně bledý, vypadal vyčerpaně a ochable. Od krku ke klíční kosti mu visely laloky žluté kůže. Za měsíc zestárl o deset let. Tiše chrápal, dech měl pravidelný. Ze spaní sténal. Jednou zakašlal. Naklonil jsem se nad jeho tvář, abych lépe viděl. Jak bych mohl souhlasit, když

240$

Abíšaj žádal, aby ho směl zabít? Ať zemře, až zemře, rozhodl jsem se, ať skoná, až jej Hospodin zasáhne, až nadejde jeho poslední den, anebo odejde do boje a bude smeten. Nechtěl jsem s tím mít nic společného.

Odnesl jsem si jeho kopí a jeho číši na vodu a tentokrát jsem na sebe upozornil tím, že jsem jízlivě pokáral Abnéra. S posměchem jsem mu vyčetl, že nedal krále střežit. Moje výhrady k Abnérovi se hromadily ode dne, kdy jsme se poznali. Ale nejdřív jsem samozřejmě odešel o kus dál a postavil se na vršek odlehlého kopce. Nejsem blázen. Saul měl své tři tisíce. A David neměl nikdy víc než šest set. „Což se neozveš, Abnére?“ zařval jsem z plna hrdla přes dlaně přiložené k ústům. „Zdaliž nejsi udatný muž?“

Abnér vstal, zapotácel se a vztekle mi odpověděl: „Kdo jsi, že voláš na krále?“

„Kdo jest tobě rovný v Izraeli?“ odpověděl jsem hlasem, jenž přetékal pohrdáním. „Jste hodni smrti, protože neostříháte pána svého, Hospodinem pomazaného. Neníť to dobře, co jsi učinil, neboť přišel jeden z lidu, aby zabil krále, pána tvého. Nyní pohleď, kde jest kopí královo a číše vodná, kteráž byla u hlavy jeho. Nechť některý z mládenců přijde si pro ně.“ To už se vyštrachal z lože i přepadlý Saul. Když se napřímil, zavrávoral. Zašklebil se proti slunci.

„Není-liž to hlas tvůj?“ zavolal znovu mým směrem, ale tentokrát tesklivěji, jako by toužil slyšet a vidět jen mě. „Čípak?“ zavolal jsem přes propast mezi námi.

„Syna mého Davida? Jest jeho hlas?“

„Jest můj hlas, ó pane můj králi, otče můj. Křivdí mi ti, kdo tě proti mně budí a říkají, že hledám tvého zlého. Viz tedy znovu, že nevztáhnu ruky své na tebe. Minulý měsíc to bylo křídlo pláště tvého. Dnes kopí tvoje a číše vodná. Kolik věcí ti mám ještě odebrat, abys mi uvěřil? Král Izraelský vytáhl hledat blechu, jako by na horách koroptev honil.“

I tehdy jsem ještě pevně věřil, že jsem nevinná oběť nějakého náhodného nedorozumění nebo terč závistivých pomluv. Nikdy jsem nadlouho neuvěřil, že by mě někdo chtěl skutečně zabít. Ani v bitvě ne. Ba ani Saul. Nalhávat si takovou iluzi bylo daleko snadnější než smířit se s faktem, že

241$

majestátní a impozantní postava, k níž jsem nepřestával vzhlížet jako ke králi, Bohu a otci, mě skutečně nenávidí a je prokazatelně schopna vraždy.

„Ó Davide, Davide, Davide,” kvílel Saul a rval si oběma rukama vlasy, „zhřešil jsem.”

„To říkáš ty.”

„Hle, bláznivě jsem dělal a bloudil přenáramně,” křičel.

„To jsi řekl ty, ne já.”

„Neboť kdo najde svého nepřítele,” argumentoval, „a nechá ho odejít v dobrém?”

„Už ti to došlo,” přisvědčil jsem a pro větší důraz jsem dodal: „Už se ti rozsvěcuje.”

„Hospodin odplatiž tobě dobrým za to, co jsi mi dnešního dne učinil.”

„Přesně tak.”

„Buď požehnán, můj synu Davide,” pokračoval. Jeho kajícnost neznala mezí a zdálo se, že už ho nemůže nic zastavit. „Jistotně mnoho vykonáš a dokážeš.”

„Kéž slyší Bůh tvá slova,” přisvědčil jsem.

„Vrať se, můj synu Davide,” naléhal a z hloubi srdce pateticky slíbil: „Přísahám před Bohem, že nic zlého už ti neudělám.”

Kecy! Taky já jsem se z hloubi srdce rozhodl, a to na místě, že nechci-li zahynout Saulovou rukou, udělám nejlíp, když kvapem prchnu do země Filištínů. Živý pes je lepší než mrtvý lev, a kdo bojuje a uteče, může si ještě někdy zabojovat.

Vyjednávání s králem Akíšem proběhlo rychle, takže jsem vyrazil a bezpečně přešel do Gatu se svými šesti sty muži včetně jejich rodin a mých dvou manželek, Achínoamy Jizreelské a Abigail Karmelské, ženy po Nábalovi. Akíš mi dal Siklag na jihu a celé okolní území. Tím moje problémy se Saulem skončily. Když se dověděl, že jsem utekl, dál po mně nepátral.

V zemi Filištínů jsme pobyli jeden rok a čtyři měsíce a potom Saul padl ve slavné bitvě proti Filištínům v pohoří Gilbóa. Jakoby neodvratně přitahován ke konečné zkáze, zaútočil proti nim zpředu. Já bych je nechal vtáhnout do Jizreelské doliny a pak se na ně vrhl zezadu a ze stran.

242$

Definitivně jsem je porazil v dolině Refájců, kde jsem je obklíčil v noci mezi morušemi. Saul znal výsledek předem.

V noci předtím mu jej do krvavých detailů vylíčil Samuel, když se mu přízračné zjevil u čarodějky v Éndóru. Duchové nelžou. Divil bych se, kdyby Saulovi nebyl ten výsledek milý.

Tu duchařskou schůzku sám vymyslel, protože když Filištíni přitáhli k boji, hrozně se lekl. Jak uviděl obrovské filištínské šiky, s kterými se měl střetnout, padl na něj děs a roztřáslo se mu srdce, čemuž se vůbec nedivím, protože jsem s nimi byl půldruhého dne a jejich množství mi bralo dech. Také mně se srdce na chvíli rozbušilo, protože další čtyři králové si mě v Akíšově vojsku všimli a netajili se názorem, že jsem tam proto, abych je, až začne bitva, zradil. Díky Bohu mě pouze poslali pryč.

Saul si přestal věřit, nevěděl kudy kam. Žádal o znamení. Hospodin mu neodpovídal skrze sny a kostky, ani skrze proroky. V naprostém zoufalství dal vyhledat čarodějku v Éndóru, přestrojil se a šel si k ní pro věštbu, čímž porušil vlastní zákon vydaný proti jasnovidcům a všem, kdo vyvolávají duchy zemřelých. Čarodějnici nedáš živu býti, praví druhá kniha Mojžíšova, a Saul dal vyhladit všechny čarodějníky a čarodějky ze země. Teď byl rád, že může jít do podzemí a nějakou tam natrefit. Vzal si jiné roucho a odkradl se tam v noci s dvěma muži, kterým důvěřoval.

„Páro, pař se, práce, dař se,“ přivítala ho čarodějnice v Éndóru. Když poznala, kdo to je, dostala hysterický záchvat. „Proč jsi mě obelstil?“

Saul ji obměkčil, slíbil, že ji nepotrestá, když mu přivolá Samuela, s kterým potřebuje mluvit. Na její pokyn se zjevil prorokův duch, zahalený pláštěm. Když Saul viděl, že je to skutečně Samuel, sehnul tvář k zemi a s pokorou a bezvýhradnou oddaností se klaněl postavě, která se před ním tyčila jako přísná a truchlivá socha.

Samuel se, jak se sluší a patří, zeptal: „Co chceš?“

Saul odpověděl: „Filištínští bojují proti mně a Bůh odstoupil ode mne a neodpovídá mi více. Pověz mi, prosím, co mě čeká.“

„Nechtěj to vědět.“

243$

„Kdo zvítězí v zítřejší bitvě?“

„Ani se neptej.“

„Co mě potká?“

„Co bych ani psovi nepřál.“

A pak mu to Samuel vysypal.

„Zítra budeš ty i synové tvoji se mnou. I vojska izraelská vydá Hospodin v ruku Filištínských.“

To znamenalo, že Saul padne, padnou jeho synové, Filištíni vyhrají a my prohrajeme. My? Já jsem tam přece nebyl. A i kdybych byl, bojoval bych po boku Akíše a Filištínů proti vlastnímu lidu. Vyšlo mi to báječně. Izrael by se mi nikdy nepoddal, kdybych se angažoval v rozhodující události, při které Saul zahynul i se svými právoplatnými dědici a jeho vojsko bylo pobito a rozprášeno - lidé opustili města a prchali jako laně, které nenalézají pastvu, a jejich domy zabrali Filištíni. I bez toho jsem měl vždycky co dělat, abych izraelský lid zvládl.

Když nás Akíš povolal do války, vřele jsme to uvítali. Rychle jsme mobilizovali a přitáhli ze Siklagu do Gatu, abychom s ním a dalšími filištínskými veliteli válčili v pohoří Gilbóa. Byli jsme bojovní a ochotní. Překypovali jsme nadšením a nadějemi, dychtili jsme po skutečném boji proti svým pronásledovatelům a nemohli jsme se dočkat nadcházejícího vyvrcholení, při němž se tak či onak vyřeší napětí a nepřátelství, které tak dlouho zuřilo mezi Saulem a mnou a které ze mne a mých lidí udělalo vyhnance a vyděděnce.

Připojili jsme se k Akíšovu vojsku a pochodovali pod jeho praporem na sever, k Šúnemu v pohoří Gilbóa, kde bylo tábořiště všech filištínských armád. Nikdy jsem neviděl tolik vojska. Mělo mě napadnout, že se svým oddílem Hebrejců vzbudím určitou pozornost. Dost jsme se totiž odlišovali. Filištínští vojevůdci se na nás přišli podívat. Poznali mě a ke své hrůze jsem znovu slyšel ta krásná a libozvučná slova z oslavné písně o mně a Saulovi. Teď už mi naháněla strach.

„Není to David?” žasli filištínští vojevůdci, když si mě zblízka prohlédli. „Ten, co se o něm zpívá při tanci, že Saul zabil své tisíce a David své desetitisíce?”

Jestli se na mě bude kdy vzpomínat, tak určitě kvůli tomuhle. Akíš jim samosebou řekl pravdu.

244$

Moji muži pak reptali a chtěli mé ukamenovat, protože filištínští velitelé nechtěli, abychom během bitvy byli nablízku, a přikázali nám odtáhnout.

„Do boje s námi nesmí,“ rozhodli, „aby se z něj v nejlítější řeži nevyklubal náš protivník.“

Takže tak. Podruhé mě chtěli moji muži ukamenovat, když jsme se vrátili do Siklagu a zjistili, že Amálekovci za naší nepřítomnosti vypálili město a odvedli do zajetí všechny naše ženy, dcery a syny a všechna zvířata. Také Abigail a Achíno-amu. Srdce mi pukalo. Chystali se mě zabít. Požádal jsem Boha o radu a Ten mi řekl, ať hordu, která vtrhla na jih a odvedla naše lidi, pronásledujeme.

„Za nimi!“ pravil Bůh. „Jistě je dostihneš a jistě všechny vysvobodíš.“

Všechny jsme je vysvobodili. Abigail a já jsme se objali s Achínoamou. Byl to krásný pocit, mít je zase obě v náručí. Tři dny po návratu do Siklagu jsme se dověděli, že izraelské vojsko bylo v pohoří Gilbóa rozdrceno a že Saul a jeho tři synové padli. Nesmírně to na mě zapůsobilo. Podle toho, které verzi věříte, Saul, těžce postřelený lukostřelci a neschopný útěku, buď nalehl na vlastní meč, anebo požádal kolemjdoucího Amálekovce, ať ho zabije, aby unikl mukám a potupě z rukou Filištínů. Pro mě to bylo prašť jako uhoď, protože už jsem měl jeho korunu a náramek z jeho paže. Nevěděl jsem, jestli mi Amálekovec, který mi je přinesl, říká pravdu nebo ne, ale bylo mi to jedno.

„Přistup a sraz ho,“ přikázal jsem jednomu ze svých mužů a ten ho ubil k smrti.

Nechtěl jsem, aby si někdo v mém okolí myslel, že proti králi lze hned tak vztáhnout ruku, zvláště kdybych byl králem já. A začínalo to vypadat, že jím budu. Kdo jiný teď připadal v úvahu?

Chvíli jsem samozřejmě nad Saulem a Jónatanem truchlil. A složil jsem svůj slavný žalozpěv, ve kterém naříkám nad jejich skonem. Také jsem vyzval Filištíny, aby naučili děti Izraele zacházet s lukem. Skutečně krásně jsem napsal:

245$

Ozdoba tvá, Izraeli, na tvých návrších skolena leží! Neoznamujte to v Gatu, nezvěstujte to v ulicích Aškalónu, ať se neradují dcery filištínské, dcery neobřezanců ať nejásají.

Hory v Gilbóe, rosa ani déšť ať na vás nesestoupí, ať se v oběť nepozdvihuje nic z vašich polí, neboť tam byl pohozen štít bohatýrů, štít Saulův, jako by nebyl pomazán olejem.

Od krve skolených, od tuku bohatýrů Jónatanův luk nevrátil se a Saulův meč nenavrátil se prázdný.

Saul a Jónatan, v životě hodni líbezné lásky, neodloučili se od sebe ani v smrti. Bývali nad orly bystřejší a nad lvy udatnější.

Dcery izraelské, plačte pro Saula, který vás odíval karmínem a rozkošemi, jenž zlatou okrasou zdobil váš oděv.

Tak padli bohatýři uprostřed boje! Jónatan na tvých návrších skolen!

Stýská se mi po tobě, můj bratře Jónatane, byls ke mně pln něhy, tvá láska ke mně byla podivuhodnější nad lásku žen.

Vidíte? Oslovuji ho jako bratra, ne?

Tak padli bohatýři, v zmar přišla válečná zbroj!

Co je tam kde špatného, krom toho Saulova meče, který se nevrátil prázdný? Kde je co špatného? Co jiného jsem o něm měl napsat? Jenom zvrhlíci mohou v mé platonické chvále Jónatana najít narážku na hříšnou lásku, kterou se neodvažuji pojmenovat.

Umělecká tvorba na mě zase jednou blahodárně zapůso

246$

bila, protože když jsem žalozpěv dopsal, všechen žal a bol a strach ze mě vyprchal. Má krásná a slavná elegie mi přinesla katarzi. Musím přiznat, že na jejím napsání mi brzy záleželo víc než na smrti Saula a jeho synů a na drtivém vítězství Filištínů. Taková je síla poezie. Když s posledním veršem skončilo období smutku, zvážil jsem situaci jako schopný realista a zjistil, že Saulova smrt mi v jistém směru zjednodušila život. Mohl jsem teď vyrazit vpřed, ať už pro mě budoucnost chystala cokoli. Vypadalo to, že mi zhola nic nestojí v cestě. Ze Saulových mužských potomků zůstal naživu jen nemanželský Ešbaal - už z jeho kananejského jména vidíte, na jak lehkou váhu bral Saul plod jakéhosi náhodného odskoku v daleké minulosti. Byl jsem Saulův zeť. S jeho dcerou jsem sice dávno nežil, ale stále ještě byla mou ženou. Jedině manžel má právo prohlásit manželství za ukončené a rozvedené. Kromě toho bylo mých šest set mužů jedinou schopnou vojenskou silou, jaká v zemi Hebrejců zbyla. Kdo mě mohl zastavit? Vypůjčil jsem si od Abjátara posvátné roucho, abych mohl znovu důvěrně pohovořit s Hospodinem.

„Mám vystoupit do některého judského města?“ zeptal jsem se Ho. Tep se mi chvěl. Ještě nikdy mi neřekl ne.

A Hospodin, Bůh mu žehnej, odpověděl: „Vystup.”

Nato jsem řekl: „Kam mám vystoupit?”

A On pravil: „Do Chebrónu.“

Měl jsem tedy Jeho požehnání. Ale pro jistotu jsem si to ověřil u další vyšší moci.

„Mám vystoupit do Chebrónu a být králem?“ zeptal jsem se filištínských vůdců.

A ti mi odpověděli: „Zcela určitě.“

Odsouhlasili to. Přesně tohle potřebovali - Judsko jako nárazníkový stát mezi Izraelem a jimi, vedený někým jako já, kdo jim zůstane zavázán. Že pomýšlím na něco většího, jsem neprozradil. Pak přišli ze severu poslové se zprávou, která mě ohromila: Ešbaal, poslední Saulův žijící syn, se přejmenoval na Íšbóšeta.

„Ten parchant!“ vybuchl jsem.

A přidal se k němu Abnér, který v Gilbóe vyvázl, a prosazoval ho za krále. Bylo mi jasné, že mě čeká dlouhá občanská válka.$

(9)

SEDM LET JSEM TRPĚL, SEDM LET

Trvalo to víc než sedm let. Sedm let jsem trpěl, sedm let a šest dlouhých měsíců. Tak dlouho, ó Hospodine, tak dlouho, naříkal jsem, když se z týdnů stávaly měsíce a z měsíců léta. Skřípal jsem zuby, hryzl si nehty. Někdy ráno jsem míval na krajíčku. Jen si představte, já David, král válečník, úchvatný žalmista Izraele.

Tak dlouho, ó Hospodine, tak dlouho jsem čekal. Věřte mi, to čekání nebylo snadné. Sedm let jsem si den co den přál Abnérovu smrt, sedm let a šest bouřlivých měsíců, kdy jsem vedl sporadické šarvátky s tím, co bylo v Izraeli stále známo pod kuriózním názvem Saulův dům. Chápejte, tenkrát jsme neměli žádné slovo pro rodinu, a dnes je nemáme taky. Abnér měl hlavní stan v gileádském Machanajimu spolu s tím nanicovatým panákem Íšbóšetem, dříve Ešbaalem, zbabělým nemanželským synem Saula a neznámé kananejské cuchty, která podle synáčkovy vizáže musela být šeredná jako noc. Ze Saulových manželek stála za něco jen prsatá Rispa, jinak měl gusto jako Filištín.

Když jsem se v Chebrónu stal judským králem, museli se Abnér s Íšbóšetem přesunout někam dál, na druhý břeh Jordánu, protože Jizreelskou dolinu uprostřed Izraele ovládali nedobytně Filištíni. A Machanajim v Gileádu nebyl o nic horší než ostatní místa. Shodou okolností jsem právě v Machanajimu našel útočiště o jednu generaci později, když jsem prchal z Jeruzaléma před Absolónovými povstaleckými šiky, které se na mě valily ze všech stran a chtěly mě zabít. Že mě chtějí zabít, to jsem se dověděl, až když mi věrní zvědové přinesli zprávu o logickém plánu Achítofela Gíloského - dříve nejmoudřejšího z mých rádců, vždycky tak neskutečně chytrého, že jeho inteligence byla považována za božskou - vyrazit téže noci s čerstvými silami a sprovodit mě ze světa. Kdyby jeho moudrost převážila nad lstivě lichotivou radou mého tajného agenta Chúšaje Arkijského, neměl jsem sebemenší šanci. Neříkejte mi, že pod sluncem je pořád něco nového. Byl jsem korunován v Chebrónu, jak víte, a hned jsem oznámil, že vládnu nad Judskem. V tomtéž Chebrónu se o generaci později rozhodl můj syn Absolón odhalit své podvratné spiknutí a s fanfárou vyhlásit, že tam vládne on.

251$

Byla to pro mě velká rána. Dejte na mě, co bylo, i nyní jest, a co bude, již bylo, a co jest, i bude, a nebude vzpomenuto věcí minulých, aby tím nebylo vzpomenuto i pozdějších. Co je nakřivo, nedá se narovnat, i když někteří psychoterapeuti by asi nesouhlasili.

Život, jak říká Batšeba, nestojí. Když jsem v Chebrónu bojoval za Izrael, pojal jsem za manželky další ženy a začaly se mi rodit děti, většinou naštěstí synové, jako mému předku Jákobovi. Do Chebrónu jsem si jako manželky přivedl Abigail a Achínoamu. Achínoam Jizreelská mi dala mého prvorozeného Amnóna, který vyrostl v pohledného mládence, ale byl to tak neuvěřitelně rozmazlený ješita, tak záludný a poživačný rošťák, že mě nestoudně zmanipuloval, abych k němu poslal svou dceru, jeho nevlastní sestru Támaru, a usnadnil mu to odporné znásilnění. Udělal ze mě naprostého blbce. Proč ji potom ze svého domu vyhnal s tak nepokrytým zhnusením a pohoršením? Protože už nebyla panna? Když jsem s ním nakonec promluvil jako otec se synem, sám svoje chování nedovedl vysvětlit. Nemohl jsem ho přimět ani k tomu, aby se omluvil, můj prvorozený syn z Achínoamy Jizreelské. Má poslušná, milující Abigail několikrát potratila a nakonec povila chudáka Kileaba, který zůstal mongoloidní i potom, co jsme ho v Letopisech přejmenovali na Daniela. Kileab odešel brzo do svého věčného domova a dlouho se kvůli němu v ulicích netruchlilo. Absolóna a Támaru jsem měl od další manželky Maaky, dcery gešúrského krále Talmaje. Na dobré partie jsem měl vždycky čich a nakonec jsem si vzal za ženu Batšebu, což bylo manželství, které mě obohatilo nejvíc. Uzavřel jsem je z lásky. Neměla ani vindru a já jsem byl při penězích; neboť žena, která živí manžela, jest plna hněvu, drzosti a výčitek s výjimkou Abigail. Batšeba chtěla mít všechno a dodnes chce. Vzal jsem si Chagítu, ze které mám Adónijáše, Abítalu, ze které mám Šefatjáše, Eglu, ze které mám Jitreáma, a Batšebu, ze které mám jako druhé dítě Šalomouna, protože našemu prvnímu vzal Bůh život tak brzy po porodu, že jsme mu ani nestačili dát jméno. Leží v neoznačeném hrobě. Se mnou byla plodná, ale s Urijášem a bezpočtem dalších, kteří ji měli přede mnou, ne. A po Batšebě jsem

252$

si vzal ještě víc manželek a konkubín a narodilo se mi ještě víc synů a po Támaře dokonce několik dcer, ale to už je jiná historie.

Mé boje s Abnérem byly obvykle malé a bezvýznamné. Ani já, ani on jsme neměli dost vojska, abychom obsadili území toho druhého. Odhadoval jsem, že kdybychom se spojili, byli bychom početně silnější než Filištíni, kteří byli politicky rozděleni do městských států, ale nespojili jsme se a válčili jsme spolu dál. Judsko proti Izraeli, jih proti severu, bylo mi jasné, že dříve nebo později musí dojít k nějaké dobrovolné kapitulaci a mírovému jednání.

Z Judska jsme proti Izraeli podnikali nájezdy. V těch se jako tvrdý profesionál vyznamenával můj synovec Jóab. Bojová hra u Gibeónského rybníka, ve které proti sobě nastoupilo dvanáct našich a dvanáct jejich mužů, skončila skutečnou řeží, když každý z účastníků uchopil druhého za hlavu a vrazil mu meč do boku, takže všichni padli zároveň. Dovedete si to představit? Škoda že jsem u toho nebyl a že jsem neviděl ani širší akci, k níž došlo potom. Toho dne se strhl velmi tuhý boj, ve kterém byli Abnér a izraelští muži tvrdě poraženi. Svižný Asáel, nejmladší ze tří synů mé sestry Serúje, si vedl tak úspěšně, že ztratil hlavu a propadl zhoubnému velikášství, bláhové iluzi, že si může troufnout na Abnéra. Protože byl hbitých nohou jako gazela na poli, pronásledoval Abnéra, neodbočoval vpravo ani vlevo a nedbal na jeho výzvy, aby toho nechal a honil raději jiného. Abnérovi nezbylo než se proti mladému a nerozvážnému útočníkovi bránit. Když Asáela zabil, zavolal moudře na Jóaba z pahorku, kde se shromáždil oddíl Benjamínovců: „Zadrž. Což musí meč požírat nepřetržitě? Nevíš, že nakonec zůstává jen hořkost? Kdy konečně poručíš lidu, aby se vrátil a nehonil své bratry?“

Jóab to slyšel a moudře rozhodl, že toho dne přestane Abnéra pronásledovat. Dal zatroubit na polnici, všechen lid se zastavil a toho dne už Izraelce nepronásledoval, ani s nimi nebojoval. Když přestal Jóab Abnéra honit, dal Asáela přenést a pochovat v hrobě jeho otce v Betlémě. Celou noc pak šli zpátky a do Chebrónu dorazili za svítání. A znovu boj ustal a velitelé měli čas všechno zvážit.

253$

Město Chebrón v Judsku, to není, prosím, Versailles, a být v Chebrónu králem není vždycky med. Společensky se dohromady nic neděje a celkem není do čeho píchnout, i když je člověk králem. Také proto jsem si nabral tolik manželek - abych měl co dělat. A po Abigail mě ženy skutečně těšily, i tohle mě naučila. Batšeba mé vzdělání dokončila. Batšeba mě naučila všechno ostatní a dala mi diplom a od té doby už mě ostatní manželky tolik netěšily, dokonce ani má milovaná Abigail. Hrozně mi schází to, jaká Batšeba bývala zpočátku a jaký jsem býval, když jsme byli spolu. Byl jsem zamilovaný a nikdy v životě jsem se tak nezamiloval, to až tehdy, když jsem z Chebrónu přesídlil do Jeruzaléma a poznal ji a měl ji víckrát než jednou. Poprvé jsem byl hotov moc rychle. Málem jsem vystříkl už na střeše, když jsem ji poprvé uviděl a poručil, aby ji ke mně přivedli. Nuda v Chebrónu také způsobila, že jsem pořád válčil s Abnérem a tím nedomrlým křivonožkou, kterého proti mně postavil. Hnala mě také ctižádost a válčení byla rozptylující změna, která navíc posilovala ducha. Udržoval jsem ten dlouholetý konflikt o to horlivěji, že jsem viděl, jak můj Davidův dům nabývá stále na síle a jak Saulův dům sílu ztrácí.

Všemožně jsem zesiloval tlak. A konečně došlo k vytoužené roztržce mezi mými dvěma protivníky, k rozkolu hlubokému a zároveň neodvratnému. Stalo se to kupodivu kvůli ženské, kvůli prachobyčejné holce, a značný podíl na tom měla přecitlivělá mužská ješitnost. Na to, že jsme lid, který nemá pro genitálie označení, jsme si kvůli nim užili malérů ažaž, nemyslíte? Íšbóšetovi vadilo už jen pomyšlení, že Abnér spí s přítulnou Rispou, někdejší Saulovou konkubínou, a nevybíravými slovy mu to vyčetl. Na takových prkotinách se mnohdy zvrtnou dějiny velkých národů. Věřte tomu nebo ne, protože není hřebík, ztratí se podkova, protože není podkova, zničí se mezek, protože není mezek, prohraje se bitva, protože není bitva, kdo ví? Íšbóšet si nedal pozor na jazyk. Zapomněl, že je jen loutka, a dal se strhnout představou, že je skutečně králem. Abnéra taková pokořující drzost pěkně namíchla.

„Copak jsem psí hlava,“ soptil, „že mě peskuješ kvůli téhle

254$

ženě? Kdo si myslíš, že jsi? Dopustil jsem, abys padl do Davidových rukou? Což bych nemohl, kdybych chtěl, odejmout království Saulovu domu a upevnit Davidův trůn nad Izraelem a nad Judou od Damu do Beeršeby? A to přes noc?

I kdybych učinil, z čeho mě viníš, sluší se, abys takto se mnou mluvil? Myslíš si, ó červe, že jsi vskutku král?“

A Íšbóšet ani necekl, protože se Abnéra bál.

Vsadil bych se, že tou dobou už věštil špatné konce taky Abnér, a nemohu se ubránit podezření, že za nabídkami, které mi začal tajně dělat, bylo něco víc než jen uražená pýcha. Poslal ke mně posly s návrhem, abychom se spojili. Tykadla začal vystrkovat taky Íšbóšet. Nepotřeboval jsem se dívat do skleněné koule, abych poznal, že jsem v sedle. Bylo mi jasné, že mi báječně vyšla karta - smím-li takhle míchat metafory - , a hrál jsem tu partii děsně mazaně. Jako podmínku jednání s jedním nebo druhým jsem si položil návrat své ženy Míkal. Tady to máte, berte, nebo nechte tak.

O tomhle požadavku jsem nehodlal diskutovat.

„Nespatříš mou tvář,“ vzkázal jsem Abnérovi imperátorsky, jako absolutní monarcha, kterým jsem se posléze stal, „dokud mi nepřivedeš Saulovu dceru Míkal. Vydej mi mou ženu Míkal, kterou jsem právoplatně získal za sto filištínských předkožek.” Nepochyboval jsem, že dosáhnu svého.

„Nechceš raději ty předkožky?” vzkázal mi cynicky Abnér. Někdy se mi po Abnérovi, když ho Jóab oddělal, stýskalo.

Měl jsem odpovědět, že ano.

Vzali Míkal jejímu druhému manželovi, třebaže to byl Paltíel, syn Lavišův, a vrátili mi ji. Paltíel ji s pláčem doprovázel až do Bachurímu. Nakonec ho Abnér musel odehnat, řka: „Jdi domů.”

Paltíel se měl smát. Plakat jsem měl já, protože od chvíle, kdy překročila můj práh, mi nedopřála chvíli klidu. Neviděli jsme se přes deset let. Ale první, co má žlučovitá žena po návratu udělala, bylo, že mi znovu připomněla, jaká je princezna. Nelíbil se jí výhled z jejích komnat - od dětství v Gibeji byla zvyklá na lepší. Chebrón se jí zdál primitivní a měla námitky proti přítomnosti mých dalších žen a dětí v budově, kterou nazvala svým palácem. Chtěla mít vlastní dítě. S ra

255$

dosti jsem jí je odpíral. Netrvalo dlouho a došlo mi, že s filištínskými předkožkami bych na tom byl líp.

„Ty druhé ženské ve svém paláci nechci,“ zasyčela.

„Není to palác,“ opáčil jsem, „a není tvůj.“ Během našeho odloučení se mé dřívější pocity strachu a méněcennosti vypařily. Teď jsem na ni kašlal. „Je to jen pár hliněných domů s děravou střechou, navzájem propojených a čerstvě natřených zevnitř a vně.“

„Já jsem princezna,“ odpověděla s obvyklou, typickou nadutostí, která ji nepřešla až do smrti, „a všude, kde bydlím, je palác. Nezapomeň, že jsem tě zvedla z bláta.“

„Znovu to bláto?“

„Nikdy jsem si neměla vzít neurozeného člověka.“ „Zase s tím začínáš,“

„Já jsem byla vychována v Gibeji,“ chlubila se, „a ty jsi jen z Betléma v Judsku. Já jsem dcera královská.“ „A já jsem král!“

Což nikdy nepochopila, ať jsem to řval sebehlasitěji. Divíte se, že jsem byl tak šťastný, když mi řekli, že umírá? Jak dlouho, ó Hospodine, jak dlouho jsem čekal, až se jí zbavím, a tolik let to trvalo. Když mi přinesli zprávu o její nemoci, dal jsem se do tance. Zkusili obvyklé věci - kostní dřeň a biopsii. Mé sny se splnily: biopsie byla pozitivní a neměli jsme žádnou chemoterapii. „Má číše přetéká!” zvolal jsem radostí. Zpíval jsem jako skřivan. Šlo to s ní rychle z kopce. Jásal jsem. Chtěla mě vidět. „Ať počká,“ odseld jsem. Přihnal jsem se k její posteli, teprve když měla duši na jazyku. S úsměvem jsem přihlížel a na všechna její poslední přání jsem vrtěl hlavou. Hlas jí slábl.

„Myslím, že končím.“

„To je dobře,“ řekl jsem.

„Chceš, abych ti požehnala?“

„Nebuď hloupá.“

„Máš jistě radost.“

„Takovou jsi mi nikdy neudělala.“

„Ani když jsem měla boláky?“

„To bylo taky hezké.“

„Budeš tančit na mém hrobě,“ předpověděla.

256$

„Ze vší síly.“

„Až tady nebudu, budeš tančit ze vší síly, kdy se ti zachce, viď?“

“Proč až potom? Hned.“ Na důkaz toho jsem jí začal kolem postele křepčit nejmodemější tance.

„Mám poslední přání,“ řekla, když mi došel dech. „Slib, že mi je splníš.”

„Vyloučeno.”

„Je to maličkost.”

„Ty ses zbláznila.”

„I kdybys jen zalhal a nesplnil to, Davide. Půjdu do hrobu klidná, když aspoň uslyším, že mi to slibuješ.”

„To nemyslíš vážně.”

„Neslíbíš?”

„To víš, že ne.”

Scházela mi pak jen v situacích, které by jí, jak jsem ji znal, hnuly žlučí.

Může se někdo divit, že jsem si cenil Abigail ještě víc, když mě Míkal po svém návratu ponižovala a týrala? Nebo že jsem po příchodu do Jeruzaléma dal jasně přednost Batšebinu smilnému svíjení před vřískotem Míkaliny ustavičné naježenosti? Dejte na mě, lépe žít v poušti s brouky než v krásném domě s věčně nespokojenou ženou, lépe s hady a štíry než s tou, jejíž hlas nikdy neutichá. Je lépe se oženit než hořet v plamenech, ale když si nevede žena podle tvého, je lépe ji hodit do plamenů: odřezat ji od těla svého, povolit jí rozvod a nechat ji, ať jde neboť veškerá špatnost malá jest vedle špatnosti ženské. Špatnost promění ženě tvář a zatemní její rysy jako pytel. Její muž seděti bude mezi sousedy, a když uslyší o tom, hořce vzdychne. Úděl hříšníkův nechť na ni padne, neboť z ženy vzešel počátek hříchu a skrze ni všichni mřeme. Z jejího šatu vzchází mol. Na druhé straně, najdeš-li ženu tak statečnou jako Abigail, nechť je líbeznou laní milující, nechť prsy její tě povždy oblažují a vždy jsi okouzlen její láskou. Naneštěstí pro Abigail - jelikož mužské srdce není stálé - mě vždycky okouzlila láska Batšebina, a okouzlila by mě zase, kdyby mi znovu dala, kdyby si lehla na postel vedle mě a pomohla mi rozevřít svá stehna. Snažil jsem se ji svést.

257$

„Sestro má, lásko má, holubice má, má bezúhonná,“ lichotil jsem jí. „Odpověz mi. Okouzlila jsi mě jedním okem svým, jediným článkem náhrdelníku svého. Pojď ke mně, neboť máš sladký hlas a líbeznou tvář. Jak krásné jsou nohy tvé v střevících.“

„To už nezabírá,“ odpověděla bez zájmu.

„Jak to, že ne?“

„Dřív jsi měl sílu na mě skočit.“

Když mručí, že už ji láska nebaví, říká asi pravdu. Dřív ale sladce a opojně pištěla rozkoší a Míkal nás oba v harému slyšela - ani já jsem nebyl vždycky jako myška - a zatínala nehty do dlaní, až jí tekla krev, a čekala, až budu hotov a půjdu kolem jejích dveří ven. Často jsem utekl do Abigailiných komnat, abych se jejím drtivým výbuchům vyhnul. Nebo jsem jí, když zuřila, ukázal zaťatou pěst a s úšklebkem šel dál.

„Jak se dnes proslavil izraelský král!“ vrčela, syčela, prskala a dupala.

Ach, co jsem se naproklínal týrského krále Chírama za to, že mi jeho stavitelé nepostavili harém s praktičtějším půdorysem. Míkal to vybalila hned na začátku.

„Můj otec,“ nelenila mi připomenout téhož dne, kdy jsme se znovu shledali, „byl králem nad Izraelem.“ Později jsem den jejího návratu vyhlásil za národní svátek. Je to jeden z našich nejsmutnějších národních svátků a nazval jsem ho Tišabeov. „Ty jsi jenom král judský.“

Jedině v tomhle nade mnou měla vrch. Ale Izrael figuroval v mých časových plánech hned na dalším místě a Abnér už mezi izraelskými staršími tiše pracoval v můj prospěch. Několikrát se s nimi sešel a připomněl jim, jak v dobách, kdy trpěli pod Saulem a vzdorovali Íšbóšetovi, častokrát toužili, abych byl králem nad nimi já. O všem, co se na mně zdálo dobré, hučel do ucha také bojujícímu lidu a celému Benjamínovu domu ze Saulova kmene. Když se uváží, v jak žalostném stavu byl svět a jak vratkou pozici v něm zaujímali, nebylo těžké přesvědčit je. Co jim zbývalo?

Když uzrál čas, když kývli a plácli si, když návrh, abych se stal jediným univerzálním vladařem, začal připadat izrael

258$

skému režimu stejně prospěšný, jak už dávno připadal mně, přišel na mé pozvání do Chebrónu Abnér s dvaceti muži, abychom smlouvu zpečetili. Jednali jsme a podali si ruce. Uspořádal jsem pro něj a pro jeho dvacet mužů velkou hostinu. Za jásotu obou stran jsem ho pokojně propustil a uzavřel tak jednání, které mi konečně umožnilo vládnout nade vším, po čem mé srdce toužilo.

Jásali všichni kromě Jóaba, té věčné mouchy v mé polévce, toho albatrosa na mém hřbetě. Div nezešílel vztekem, když se do Chebrónu vrátil s velkou kořistí z dalšího loupežného nájezdu na Izrael a uslyšel, že jsem přijal Abnéra, že jsem ho měl v hrsti a propustil ho živého. Primitivní povaha mu vždycky bránila ocenit diplomatické finesy. Jeho hněv byl strašlivý.

„Co jsi to udělal, pitomče?“ hulákal na mě. Byl jsem tehdy králem jen v Chebrónu a jeden druhého jsme nijak zvlášť nectili, pro něho jsem byl prostě strýc David a tušil jsem, že mě tímto zlehčujícím způsobem často označuje. „Copak nechápeš, že přišel jen proto, aby tě oklamal, aby tady špehoval, aby poznal tvé vycházení a vcházení a zjistil všechno, co konáš? Jak jsi mohl udělat takovou kravinu?“

„Jóabe, Jóabe,“ chlácholil jsem ho a doufal, že vlídnou odpovědí jeho hněv odvrátím. „Tohle je Chebrón, a ne Aj nebo Jericho. Proč by sem někdo chodil špehovat? Copak by mohl vyzvědět něco, co se dávno neví?“

Ale Jóab byl neústupný a nemilosrdný. Aniž mi co řekl, poslal za Abnérem posly a vzkázal mu, ať se vrátí, jako by mu chtěl sdělit nějaké mé dodatečné diplomatické připomínky. U městské brány ho srdečně uvítal. Odvedl ho stranou a tvářil se, že si chce důvěrně promluvit s váženým kolegou, nebo mu pošeptat nejnovější sprostý vtip, a jeho bratr Abíšaj nonšalantně lelkoval opodál, připraven přiskočit, kdyby snad Jóab potřeboval pomoc. Když Abnéra zkolébala atmosféra dychtivého soustředění, Jóab bez výstrahy zaútočil a zasadil mu náhle ránu do boku, přímo pod páté žebro, takže Abnér padl a zemřel.

Stalo se to tak rychle, že jsem tomu nemohl uvěřit. Do města jako když udeří blesk. Sedm let a šest těžkých měsíců

259$

jsem si přál Abnérovu smrt a teď, když ho konečně potřebuji živého, přijde Jóab, můj synovec Jóab, a zabije ho. A jeho bratr Abíšaj na to kouká. Ach, tihle tři synové mé sestry Serúje, ti mi strašně ztěžovali život.

„Udělal jsem to,“ opakoval mi zarytě Jóab s nehnutou tváří, když se strhlo pozdvižení a předvolal jsem ho k sobě na koberec, abych si vylil zlost, „protože jsem chtěl pomstít krev svého bratra Asáela.“

Teď jsem vyletěl zase já. „To je lež, lež, sprostá a nehorázná lež!“ křičel jsem na něj tak, že to snad slyšela celá země od Danu až po Beeršebu. „To je naprostá ptákovina, Jóabe. Proč jsi ho proboha musel zabít teď?“ Při tom kázání jsem měl ruku na jílci a loket druhé ruky připraven jako nárazník svého pátého žebra.

„A nemám rád konkurenci,“ pokračoval Jóab vztekle, aniž změnil výraz anebo sebeméně ustoupil od svého prvního zdůvodnění. Oči mu před mým upřeným pohledem vůbec neuhnuly. „Teď bys ho musel udělat velitelem nade všemi, ne? I nade mnou.“

Obratně jsem se vyhnul odpovědi. „Chtěl mi vydat všechna vojska Izraele, sloužící dříve Saulovi a nyní Íšbóšetovi.“

„Ale jak dlouho, jak dlouho by trvalo,“ pustil se do mě znovu Jóab, „než bychom ho začali podezřívat, že tě s pomocí těchto vojsk chce sesadit? Davide, Davide, pomohl jsem tím tobě. Uvažuj logicky. Znám tebe, znám tvé srdce. Nemáš rád, když s tebou někdo nesouhlasí. Chceš od každého slyšet chválu, samou chválu. Snažíš se vyjít s každým, o kom si myslíš, že ti bude prospěšný. Vážně sis myslel, že v hodině našeho vítězství budu chtít dělat poskoka někomu, kdo nás léta pronásledoval? A kdo při tom zabil mého bratra?“

„To bylo ve válce, Jóabe,“ připomněl jsem mu, „a Abnér s ním vůbec bojovat nechtěl. Zato ty, Jóabe, jsi Abnéra odvedl stranou v míru jako důvěřivého spojence a zabil jsi ho, nevinného, ostřím nože.“

„Meče, Davide - krátkého meče,“ opravil mě Jóab. „Měl jsem ho ukryt po pláštěm, když jsem mu začal vyprávět sprostý vtip - “

„Tys mu vyprávěl sprostý vtip?“

260$

„Proč ne?“ pokrčil rameny. „Ten nový o potulném rytíři v brnění a paničce z Bathu. A když trhl hlavou a naklonil se, aby líp slyšel, tasil jsem a probodl ho.“

„Tak snadno?”

„Tak snadno.”

„Ty vážně rád zabíjíš lidi. Teď to vidím.”

„Je to hračka. Ty zabíjíš nerad?”

„Nevadí mi to,” přiznal jsem, „když je to nutné. Neřekl bych, že zabíjím rád. Tebe to ale skutečně těší, co? Rozdávat smrtelné rány.”

„Asi,” přikývl hrdě. „Dal jsem mu ji pod páté žebro. Pěknou šlupku!”

„Páté žebro, to je tvoje, co?” poznamenal jsem.

„To je nejlepší místo, Davide, zvlášť když se útočí z boku. Davide, Davide, řekni mi pravdu, dívej se mi do očí - skutečně jsi chtěl Abnéra živého? Proč?”

„Byl by takový problém nechat ho naživu?”

„A je problém zabít ho? To ho máš tolik rád? To byl tak skvělý přítel? Dřív nebo později by ti bylo jasné, že ho musíš zničit. Copak nechceš být králem?”

„Co řeknu lidu?”

„Lidu řekni pravdu,” řekl Jóab ctnostně. „Že jsem to udělal, abych pomstil krev svého bratra Asáela, kterého Abnér zabil u Gibeónu.”

„To není pravda,” namítl jsem.

„Pravda je všechno, čemu lid uvěří,” řekl Jóab. „Neznáš historii?”

„Znám historii a dělám historii, takže o historii mi nemluv. Proč by tomu měli uvěřit? Někteří si asi myslí, že jsem tu vraždu spískal já. Ach, Jóabe, Jóabe, cos mi to udělal? Vždyť Abnér v té bitvě jinou možnost neměl. Každý ví, že Asáel ho pronásledoval a neodbočoval od něj vpravo ani vlevo. Copak ho Abnér nežádal, aby toho nechal? Kolikrát, vzpomeň si, kolikrát ho vyzýval, aby uhnul a našel si někoho jiného? Dvakrát? Třikrát? Byl Asáel soupeř pro Abnéra? Poslechl Asáel? Co ho to posedlo? Zavinil si to sám.”

„Ale pořád byl můj bratr.”

„Tak proč jsi ho nezadržel? Kde jsi tenkrát byl? Byl jsi tam.

261$

Byl jsi velitel. Vím, cos dělal. Nejspíš jsi ho povzbuzoval, viď? Copak na to nemám svědky? A sám jsi pak s Abnérem uzavřel příměří, co? A teď jsi ho zavraždil - chladnokrevně jsi ho zavraždil. Ach, Jóabe, Jóabe. Tomu říkáš krevní msta? To je ptákovina, Jóabe, to je čistá, nefalšovaná ptákovina, a oba to víme.“

Svědky jsem skutečně měl. Každý poctivý muž, který se zúčastnil bitvy u Gibeónského rybníka, vypráví dodnes svému synovi, jak se při zmateném ústupu po té bojové hře zaměřil Asáel na Abnéra a jak po něm šel neuhýbaje nalevo napravo. Magicky svižným a oslnivým během zmenšoval vzdálenost, která je dělila. Tak hbitě neběží ani chrt nebo gepard. Právě proto ho Abnér poznal. Kdo jiný než Asáel uměl běhat jako laň nebo byl rychlejší než nebeští orli?

„Ty jsi Asáel?“ zavolal na něj Abnér, když se ohlédl a viděl, že ho má v patách.

Asáel se lehkomyslně ušklíbl a odvětil: „Jsem.“

„Tak odboč vlevo nebo vpravo,” prosil ho snažně Abnér, „zmocni se někoho z družiny a vezmi si jeho výzbroj.” Ale Asáel ho nechtěl přestat pronásledovat. Abnér, v podstatě praktický a solidní člověk, se ho ještě jednou pokusil odradit. „Odboč a nechej mě,“ varoval naléhavě. „Žádám tě o to po dobrém. Proč tě mám srazit k zemi? Jak bych se mohl tvému bratru Jóabovi podívat do očí? Prokaž nám oběma tu velkou službu. Netušíš, jaká mela se strhne, jestli mě nepřestaneš honit a donutíš mě, abych tě zabil?” Ale Asáel ne a ne uhnout. Hnal se za ním jako jestřáb, letěl jako šíp. Abnér se doposledka snažil vyhnout souboji s ním, dokonce obrátil kopí a odháněl mladíka tupým koncem. Asáel skočil na tohoto starého vojáka jako silný mladý lev a jako vyzáblý, zmatený pubertální pitomeček byl smrtelně nabodnut, když se po něm Abnér ohnal druhým koncem kopí. Vyjelo pod pátým žebrem. Chudák Asáel měl dost. Padl na zem, mládeneček, a na místě bylo po něm.

A zrovna teď si musel Jóab s Abnérem vyřídit účty a zabít ho, ke všemu u městské brány, aby to každý viděl a roznesl po světě. Na příbuzné jsem nikdy velké štěstí neměl, nemyslíte? Pamatujete mého tchána Saula? Mé bratry Elíaba, Abínádaba

262$

a Samu? A tři synové mé paličaté sestry Serúje - Jóab, Abíšaj a Asáel - mi vždycky strašně ztěžovali život.

Schválně jsem to nahlas a doslova opakoval na veřejnosti, aby mě každý mohl slyšet a šířit zprávu, že jsem ten mrzký čin odsoudil. Když jsem okázale oplakával smrt hrdinného, ušlechtilého Izraelce Abnéra a demaskoval barbarsky zákeřný zločin, proklel jsem Jóabův dům. Plamenně jsem přísahal, že před západem slunce neokusím chleba či čehokoli jiného. Lid viděl, jak trpím, a schvaloval můj půst. Vše, co jsem toho dne dělal, se lidu líbilo. ,Abnér zemřel jako důvěřivý blázen,“ kvílel jsem srdceryvně na ulici, zbrocen slzami, „a ne jako zajatec s pouty na rukou a s okovy na nohou. Já jsem s tím neměl nic společného. Mé ruce, tyto ruce, jsou čisté.“ Ale nezůstal jsem jen u toho. Poručil jsem všem služebníkům, aby roztrhli svůj šat, přepásali se žíněným rouchem a naříkali nad Abnérem se mnou. „Padl jsi jak ten, kdo rukou bídáků padá,“ hořekoval jsem tak mocným hlasem, že jsem se záhy začal žalu obdivovat. Tak padli bohatýři, chtělo se mi deklamovat, jenže tento krásný verš jsem už třikrát použil ve svém slavném žalozpěvu. „Och jaký to pád!“ volal jsem místo toho. S hlavou hluboko svěšenou jsem šel za márami, na kterých ležel ten snědý parchant, a plakal jsem nad jeho hrobem a všechen můj lid plakal se mnou. Jak jsem ho vychvaloval, toho zavilého, poďobaného, zištného lumpa! „Nevíte, že dnešního dne padl v Izraeli kníže, a to veliký?“ vykřikoval jsem úzkostně před obrovským davem, jako by nikdo kromě mne netušil, proč tam vlastně jsme. „Což nebyl ze všech Izraelských nejšlechetnější?“ Diváci brzy litovali víc mě než jeho.

Především Abnér nebyl kníže a nebyl nijak veliký. A rozhodně nebyl nejšlechetnější ze všech Izraelských. To jsem byl já, i když jsem ještě byl Judejec. Napadlo by tenkrát někoho, že těmi vznosnými slovy velebím nebožtíka, který mi byl zaživa kamenem v botě a trnem v oku? Vyplýtval jsem několik svých nejlepších výroků na bezohledného oportunistu, který po sedm let, sedm dlouhých let mermomocí uděloval vladařskou moc někomu, komukoli, kdo ze Saulova rodu zůstal naživu, a dělal to hlavně pro to, aby se na ní mohl

263$

podílet. Jediným legitimním potomkem zbylým ze Saulova domu teď byla Míkal, a Míkal patřila mně. Když jsem si ji vzal zpátky, věděl jsem asi, co dělám.

Jako zázrakem mi to vyšlo. Lid si všiml, jak na pohřbu vyvádím, a všechen Izrael viděl, že o vraždě Abnéra, Nerova syna, jsem nevěděl a neměl na ní zájem.

Nakonec všechno pěkně klaplo. Popravdě řečeno, byl jsem na tom líp, než kdyby se Jóab ovládl, protože Abnér mi teď přestal překážet. A po Abnérově smrti byly Íšbóšetovy dny sečteny. Když uslyšel, že Abnér je mrtev, ruce mu ochably a všechen Izrael se zhrozil, vida ho tak slabého a bázlivého. Dva z jeho podnikavějších vojevůdců se rozhodli jednat. Vstoupili do jeho domu, jako by si šli pro pšenici, a dali mu ránu pod páté žebro, když ležel v denním žáru na lehátku, ubili ho, uřízli mu hlavu a celou noc s ní běželi pustinou. Chtěli se mi zavděčit a přinést mi ji. Potřeboval jsem hlavu? Asi jako Akíš Gatský potřeboval šílence. Horlivě mi lichotili a čekali mé požehnání. Odměnil jsem jejich iniciativu tím, že jsem je dal popravit. Potom jsem jim uřízl ruce a nohy a zbytek pověsil u chebrónského rybníka jako odstrašující příklad. To proto, aby si nikdo v zemi nemyslel, že lze beztrestně zabít třeba i nelegitimního krále - nebo aby nikoho nenapadlo, že jsem měl v té vraždě prsty.

Likvidací Íšbóšeta se vyřešil problém následníků trůnu pocházejících ze Saulova domu. Ale stále silněji ve mně hlodala nedůvěra k Jóabovi a rozhodl jsem se, že toho vznětlivého a nepoddajného surovce, který právě dokázal, že udělá bez váhání všechno, co si zamane, musím zkrotit. Jedinečnou příležitost, jak formálně zdůvodňovat a trvale zajistit jeho degradaci, jsem patrně vyhmátl, když jsem se rozhodl dobýt na Jebúsejcích Jeruzalém a prohlásit tuto horskou pevnost u hranice mezi Benjamínem a Judou za své hlavní město. Z politického hlediska bylo rozumnější posunout se k neutrální hranici sjednoceného národa, jehož jsem teď byl uznávaným vůdcem, než zůstat v Judsku, daleko od svých latentně antagonistických nových poddaných, anebo zvolit si za hlavní stan Gibeu, město tak úzce svázané se Saulovou vládou. Byl přece králem osmnáct let. Chtěl jsem

264$

definitivně zabránit dojmu, že nějakým způsobem pocházím z potrhlého Saula nebo že mu za cokoli dlužím. Dovedete si představit, jak moje princezna Míkal reagovala, když jsem se rozhodl nechat upadnout do zapomenutí město, kde se odehrál její společenský debut a které by jinak bylo navždy vzpomínáno jako sídlo jejího rodu. Skučela jako oslice.

Úspěšný útok na Jeruzalém jsem provedl během jediné noci s vybraným oddílem bohatýrů. Městské hradby byly nedobytné, a kdybychom se na ně chtěli vyšplhat, bylo by to fiasko. Jebúsejci neztráceli klid a sebevědomě na nás pokřikovali, že jejich cimbuří nezdoláme, ledaže bychom odstranili jejich slepé a kulhavé. A zřejmě měli pravdu. Ale já jsem se připravil, takže puntičkářský jsem měl zjištěno, že podzemní štoly, které zásobují město vodou, jsou mělké a nechráněné a přístupné z venkovních slují. Dobýt Jeruzalém mi připadalo tak lehké jako slupnout kousek dortu.

Než jsme vyrazili, svolal jsem si sbor bohatýrů k tradičnímu předbitevnímu proslovu a z krátkého svitku jsem jim přečetl mazané a podnětné prohlášení, které jsem spěšně sesumíroval, abych překazil plány svého synovce Jóaba. Kdo první pronikne studniční štolou do města, porazí jebúsejské obránce a otevře nám ostatním brány, bude do konce života mým vojevůdcem nade všemi ostatními - což byla hodnost, s kterou Jóab najisto počítal, a tiše předpokládal, že mu co nevidět bude oficiálně udělena. Viděl jsem, jak jím při mých slovech zacloumalo cholerické překvapení. Díval jsem se mu rovnou do očí.

Hádejte, jak to dopadlo. Udeřili jste hřebík na hlavičku. Moje strategie vyšla a má lest zabrala. Čekali jste něco jiného? Ten hajzl Jóab zdolal štolu z hlavní městské studně první ze všech, a když rozsekal závory a otevřel nám brány, stál tam s rukama založenýma a drze se chechtal. To se ví, že jsem udělal všechno možné, abych své slovo nemusel dodržet.

„Teď jsem právoplatný vojevůdce,“ chvástal se, jen co Jebúsejci bez odporu kapitulovali a město bylo obsazeno. „Do konce života jsem velitel veškerého tvého vojska, je to tak?“

Dělal jsem, že mi úžas nad tak nehorázným a neoprávně

265$

ným tvrzením vzal dech i náladu. „V žádném případě, Jóabe,“ zvolal jsem. „O čem to proboha žvaníš?”

Měli jste vidět, jak se zatvářil. Kdykoli si na to vzpomenu, musím se smát. Polemizovali jsme přímo v kruhu poražených jebúsejských hodnostářů, kteří jen valili oči.

„Já o čem mluvím?” štěkl nevěřícně Jóab, když se vzpamatoval z otřesu. A pokračoval tak pištivě, že to znělo skoro zženštile. „To jsi slíbil ty, ne? Nebo neslíbil?”

„Já že jsem slíbil?” opáčil jsem klidně. „Slíbil, povídáš? A co jsem slíbil, když jsem slíbil? Kdo tady co slíbil? Já ne.”

„Ty,” vyprskl vztekle. „Tys dal své královské slovo.”

„Já že jsem dal své královské slovo?” Pomalu a neústupně jsem zavrtěl hlavou. „Já ne.”

„Řekls to, řekl,” naléhal téměř hystericky. „Řekls, že kdož by koli prolezl vodní štolou prvý a pobil Jebúsejce a ty slepé a kulhavé, bude vojevůdcem.”

„Tohle všechno že jsem řekl? Kdy?”

„Předtím.”

„Před čím?”

„Před tímhle. Nevykrucuj se, Davide. Víš, že jsi to řekl.”

„Nic takového jsem nevypustil z úst,” sdělil jsem mu důstojně a prolhaně.

„Vypustil!” zavřeštěl. „Je to zapsáno. Všichni to vědí. Bylo to prohlášení. Tvé vlastní prohlášení. Kde je ten pergamen? Kdo ho kurva má?”

Šance, že ho převezu, se mi rozplynuly před očima, když mu kdosi podal smotaný papyrus, ze kterého jsem před bitvou předčítal. Chvíli jsem myslel, že toho chlapa s papyrem na místě zabiju. Jóab mi strčil svitek v roztřesené pěsti pod nos a nemotorně ho rozvinul.

„Tady!” zařval. „Vidíš? Přečti si.”

Beze slova jsem na to shlédl a s hrdým znechucením se odvrátil. „To není mé písmo,” pokáral jsem ho mrazivě.

Znovu zareagoval, jako by nemohl uvěřit vlastním uším. „Všichni tě slyšeli!” zaječel hlasem, ve kterém se mísil bezmocný hněv se strachem, a vypadal, že se dá do breku.

Nakonec jsem to musel vzdát. Tentokrát měl Jóab svědky. A od té doby byl pro všechny časy velitelem veškerého mého

266$

vojska a odolával všem mým pokusům o jeho vypuzení. Jen má osobní palácová garda složená z Keretejců a Peletejců je podřízena pouze mně a velí jí Benajáš.

Je divné, že jsem tak zestárl a Jóab ne. Bývali jsme stejně staří. Já se klepu zimou v posteli, škemrám o lásku své robustní ženy Batšeby a roztřesen vyhaslou sešlostí objímám scvrklýma rukama Abíšagu, a on si seje ječmen, len a pšenici a jako věrný Adónijášův stoupenec pomáhá udržet mír. Nebylo možné ho sesadit a to ani po jeho téměř osudném omylu, kterého se dopustil v Zajordánsku, když u města Raby vtrhl se svými muži do prázdného území mezi vojsko Amónovců a vojsko Syřanů ze Sóby, Rechóbu, Íštóbu a Maky, které si Amónovci najali jako spojence proti nám, když viděli, že vzbudili moji nelibost. Jóab svým tupým vojenským mozkem nikdy nedokázal pochopit tu základní věc, že když se ve válce jedna strana předsune, druhou tím obklíčí. Zapíchl se rovnou doprostřed a drze mi vzkázal, kde je.

„Bez odporu jsem postoupil a zaujal postavení mezi dvěma vojsky. Co si o tom myslíš?“

To já jsem měl strategii vždycky v malíčku. „Myslím si, že ti jde o držku,“ odpověděl jsem bez prodlení, „protože teď na tebe, ty blbče, mohou zaútočit z obou stran, ať už jsi obrácen na kterou chceš. Rozděl své vojáky.“

Jóabovi se rázem rozsvítilo v hlavě, protože si z mé nápovědi vyvodil, že je ohrožen jak zpředu, tak zezadu. Jisté porážce unikl vítězstvím proto, že okamžitě přistoupil k tomu, co mu jde nejlépe: k boji. Vybral si nejsilnější muže, seřadil je proti Syřanům a zbytek podřídil svému bratru Abíšajovi, aby s nimi vyrazil proti Amónovcům. Instrukce, které dal Abíšajovi, byly prostinké:

„Jestliže Syrští budou silnější mne, přispěješ mi na pomoc. Jestliže pak Amónovci silnější budou tebe, přispěji, abych pomohl tobě. Buď udatný. Nemáme se čeho strachovat než strachu samého.“

A hle, když Jóab vytáhl proti Syřanům, utekli před ním. A když Amónovci viděli, že Syřané utekli, obrátili se také a utekli do města. Tak mohl Jóab beze ztrát odtáhnout a vrátit se do Jeruzaléma, aniž na své výpravě do Jordánská něčeho pro Izrael dosáhl, krom toho, že si zachránil kůži.

267$

Velení jsem se pak ujal já, abych ukázal, jak se to dělá, a předvedl, že mozek vítězí nad svaly. Osobně jsem vedl své vojsko na sever do Chálamu proti Hadadezerovi a dalším syrským králům a neohroženě jsem tak vstoupil přímo do lvího doupěte a napadl smečku na její domácí půdě. Jaký smysl by mělo nechat je, aby se zmobilizovali a vyrazili na jih proti mně? Udeřil jsem na ně zdrcující silou. Och, to byl bojový den! Přímo lahůdka. Pobili jsme muže ze sedmi set syrských vozů a čtyřicet tisíc jezdců, a dokonce i jejich velitele Šóbaka, ten na místě zemřel. Nezůstalo z nich nic. A když Hadadezer a všichni králové, kteří byli jeho služebníci, viděli, že jsem je porazil, rychle uzavřeli s Izraelem příměří a slíbili, že nám budou sloužit, a od těch dob nám pokorně sloužili. A báli se pak jít Amónovcům na pomoc a nechali nám je na pospas. Ale bylo to na sklonku léta, doma už nastaly podzimní deštíky a byl čas vrátit se, sklidit datle, olivy a hrozny, zasít ozimy a převléknout se do čistých, suchých šatů. Všechno, jak víte, má svůj čas.

Tak se stalo, když minul rok a znovu rozkvetly mandloně v čase, kdy králové se chystají do boje, že Amónovci se v předtuše našeho dalšího útoku zavřeli do města Raby a všechno bylo připraveno pro mé setkání s Batšebou a pro téměř katastrofický poměr, který se z něho vyvinul. Tou dobou jsem měl obrovskou a neodolatelnou pověst a mohl jsem mít skoro každou ženu, kterou jsem mít chtěl, stačilo se jí zmocnit. Jen co Jóab uslyšel první jarní kukačku, přišel k mým dveřím a nadšeně rozpřádal své plány na dobytí Evropy i Asie. Zdály se mi přehnané. Odmítl jsem ho a viděl jsem, jak na mě znovu cení zuby a popuzeně vrčí. Jóab se mi vyvedl, co? Musím kroutit hlavou a žasnout, kdykoli si vzpomenu, jak tomuhle prchlivému hrdlořezovi vypálil Absolón lán ječmene a jak hrozil, že mu zapálí další pole. Absolón se mi taky vyvedl. Kdo by ho nemiloval už jen pro tohle neboi pro tu neuvěřitelnou drzost, s jakou chtěl uchvátit můj trůn? Svým způsobem je škoda, že neuspěl. Jedinou příležitost, jak mě porazit, bohudík promarnil.

K Absolónově povstání došlo v době, kdy jsem přes hlasitý Jóabův odpor zřídil svou osobní palácovou gardu z najatých

268$

Keretejců a Peletejců a velení nad ní svěřil výhradně Benajášovi, synu Jójadovu. S teorií, že by pro nás bylo dobré mít sbor najatých cizinců nezainteresovaných v domácích konfliktech a imunních proti podvratným vlivům, přišel původně Jóab. Ale na myšlenku vytvořit jej a postavit mu do čela Benajáše jsem přišel zcela sám. Pro mého synovce Jóaba to byl pochopitelně šok.

Benajáš, svalnatec s mohutným hrudníkem a silnou, do bronzova opálenou šíjí, byl jedním z mých třiceti legendárních bohatýrů. Jednou, a to neměl v ruce nic než hůl, se utkal s ozbrojeným Egypťanem vysokým pět loket, vytrhl mu kopí z ruky a vlastní zbraní ho zlikvidoval. Sám o tom vyprávěl. Jindy prý sestoupil do vodní jámy a ubil v ní lva. Proč si usmyslel sestoupit do vodní jámy a ubít lva, je otázka, ale já se ho na to neptal. Benajáš je silný a prostý chlap, který neumí samostatně myslet, a to bylo jeho další plus: chtěl jsem, aby poslouchal jen mě. Nepřekvapilo mě, že když jsem Benajáše vybral za velitele palácové gardy a podřídil ho výhradně sobě, pokoušela se o Jóaba mrtvice.

„To jsi pěkný strýc!“ vybafl, když se za mnou přihnal. „Velitelem veškerého vojska jsem přece já. Hlava palácové gardy má být pode mnou.“

„Hlava palácové gardy,“ odpověděl jsem mírně, „má být myslím hlavou paláce. A to jsem já.“

„Já pod tebou jsem,“ namítl. „Takže kdyby byl Benajáš pode mnou, nepřestal by být pod tebou.”

To byl ošemetný argument. „Ty tady často nejsi,“ oponoval jsem.

„Ale nač ho vůbec potřebuješ? Musíš mu říct, že mi má plně důvěřovat, kdykoli nebudeš nablízku, abys mu dal příkazy.“

„Já budu vždycky nablízku, abych mu dal příkazy,“ oznámil jsem Jóabovi klidným hlasem. „Kam půjdu já, tam půjde Benajáš.“

„Přesto s ním promluv.“ Jóab se přestal přít, ale nerad. „Řekni mu, že mi může vždycky věřit. Připomeň mu, že velitelem veškerého vojska jsem já, a ne on.“

Jakási dohoda byla možná. „Promluvím s ním,“ přisvědčil jsem lakonicky. „Řeknu mu, že ti může věřit.“

269$

Všiml jsem si, s jakou smrtelnou nenávistí se Jóab dívá škvírami svých jedovatých očí na Benajáše, a usoudil jsem, že nejlíp udělám, když toho mladého svalnatce bez prodlení upozorním, že musí být ve střehu.

„Jóab. Jóab?“ Zavedl jsem s Benajášem řeč spěšně a zkratkovitě, hlasem tak tlumeným, aby to mělo blízko ke kradmému šepotu, který jak jsem doufal, daleko nedoletí. Vzal jsem ho naléhavě za loket a mašíroval s ním svou komnatou sem tam, abychom unikli všem odposlouchávačům zákeřně ukrytým za závěsy nebo stěnami. „Můj synovec Jóab.“ „Slyším.” Benajáš napjatě čekal.

„Kdyby ti někdy dal příkazy jako svému podřízenému …“ „Ano?“

„Neber je na vědomí. Nebo kdyby přišel s rozkazy jakoby ode mě …“

„Neposlechnout.”

„Benajáši, Benajáši, máš opravdu chytrou židovskou hlavu. Tvá matka je na tebe jistě hrdá. A kdybys ho někdy přistihl, že se na tebe dívá jinak než dřív …“

„To dívá. A často.“

„Nápadně jinak.“

„Mám dojem, že už mě začíná respektovat.“ „To právě myslím a před tím tě chci varovat. Když uvidíš, že se na tebe dívá neobvykle vlídně, že s tebou jedná nesmírně srdečně, jako bys byl jeho jediný přítel, kterého právě toužil potkat, když tě kamarádsky vezme kolem ramen, jako by ti chtěl v ústraní prozradit největší státní tajemství nebo povědět neslušný vtip …“

„Jóab?“

„Ano, nedej se oblafnout. Zvláště vtipem o potulném rytíři v brnění a paničce z Bathu. Nebo když tě náhle pozdraví jako dávno ztraceného vzdáleného příbuzného - “

„Jóab je skutečně můj vzdálený příbuzný, otec matky prvního manžela jeho druhé ženy byl syn mého - “

„Jako svého nejbližšího a nejdražšího příbuzného, tak vřele, jako by tě chtěl udělat svým dědicem, tak vroucně, že tě obejme jednou rukou nebo oběma. Když se tě s hlubokým zájmem začne vyptávat na zdraví a vezme tě za bradu, jako by tě chtěl políbit, pak i kdyby tě vzal pravou rukou …“

270$

„Ano? Odmlčel ses. Tajím dech.“

„Odskoč od něj, je-li ti život milý! Odskoč, jak nejrychleji a nejdál můžeš. Jako by to byl jed. Udělej proboha ten nejdelší skok v životě a popadni meč, jako by to byla tvá poslední hodina. Nepřemýšlej, jestli ses nezmýlil, tu šanci mu nedávej. Jak začneš hrát fair play, jsi nahraný. Kdykoli se k tobě přiblíží, nikdy mu nespouštěj oči z rukou, nikdy. Sleduj obě, jako by každá byla zmije. Jóab umí udeřit levou zrovna jako pravou. S rozhněvaným člověkem nezápas a nechoď s ním na osamělé místo. Pamatuješ Abnéra? Pamatuješ, co se stalo?”

„Zabil ho u městské brány.”

„Dal mu ránu pod páté žebro. Před Jóabem si musíš pořád chránit páté žebro.”

Přesně tak zabil také Amasu, když jsme se vítězně vrátili po zabití mého syna a nepřítele Absolóna a když jsem se dostal do nových nesnází kvůli dalšímu odpadlíkovi, benjamínskému povstalci Šebovi. Tím, že jsem usmiřoval Izrael poctami náležejícími Judsku, jsem si málem odcizil obě strany, takže když mě nezavrhovala jedna půlka mé země, bylo dost pravděpodobné, že mě zavrhne druhá. Někdy je těžké pochopit, že mám dnes jako vládce tak obrovskou prestiž. Šeba zatroubil na polnici a oznámil kmenům Izraele, že mě přestává uznávat a odchází ode mě. Abych s ním skoncoval, vyslal jsem za ním velký počet mužů a jejich velitelem jsem jmenoval svého synovce Amasu, který donedávna velel judským povstalcům sloužícím mému zabitému synu Absolónovi. Ukázalo se, že jsem nevolil dobře, třebaže to bylo gesto na usmířenou. Dal jsem Amasovi tři dny na přípravu. A on se opozdil. Jmenování Amasy byl první tah podle plánu, který jsem vymyslel, abych si usmířil judské a zároveň sesadil Jóaba za to, že nesplnil rozkaz a zabil mého syna Absolóna. Ke druhému tahu už nedošlo. Mohl jsem tušit, že Jóaba se můj plán dotkne. Mohl jsem tušit, že Jóab ho bude čekat na cestě a že svou nevoli projeví způsobem, proti kterému se nedá nic dělat.

Počíhal si na Amasu u velikého kamene, který je v Gibeónu, a řekl svému nedochvilnému příbuznému: „Jsi-li zdráv, bratře můj?”

271$

Když ho vzal pravou rukou za bradu, aby ho políbil, Amasa neměl nejmenší podezření. A nikdy se nedověděl, co ho to zasáhlo, když ho Jóab levou rukou bodl pod páté žebro tak, že mu vnitřnosti vyhřezly doprostřed cesty. A všichni, kterým velel, stáli jako zkamenělí až do chvíle, kdy jeden z Jóabových mužů odvlekl Amasu ze silnice na pole a přehodil přes něj pokrývku. Jóab se potom samozřejmě postavil do čela pronásledovatelů a nemilosrdně s nimi Šebu vyslídil a zlikvidoval.

Benajáš mi dodnes děkuje, že jsem ho upozornil, jaké nebezpečí mu od Jóaba hrozí. Když se k nám do Jeruzaléma donesly zprávy o Amasově zavraždění, byl mi opravdu vděčný. „Znovu jsem ti zavázán,” řekl málomluvný Benajáš. „Znovu a znovu ti vděčím za svůj život.“

„Co mohu s Jóabem dělat?” zasténal jsem a pokrčil rameny. Abych vám pravdu řekl, na Amasovi mi nezáleželo o nic víc než na Abnérovi. Leda mi šel víc na nervy, protože jestli byl Abnér samolibý, mladší Amasa byl impertinentní. Na obou vraždách mě žralo nejvíc, že Jóab jednal záměrně proti mé vůli. Když si přeje něco jiného než já, vůbec se na mé přání neohlíží. A to mi leží v žaludku: jeho nezávislost. Chci se stále cítit jako král, a Jóab mě nikdy nenechá. Představuju si, že i Bůh se chce často cítit jako král. Proč jinak by stvořil svět? Kvůli nám? Ale jestli to záleží na mně, hned tak se králem cítit nebude, aspoň dokud se mi neomluví. Omluva by mi stačila. Co by Mu to udělalo, kdyby se omluvil: „Promiň, Davide. Nevím, co Mě to napadlo, že jsem ti zavraždil dítě. Odpusť Mi.“

Ano, zavraždil je pravé slovo. Když mi nechal dobrý Bůh umřít dítě, aby mě donutil k pokání za můj hřích, byla to vražda, ne? Bůh je vrah, abyste věděli. Řekl jsem vám, že můj příběh v bibli je nejlepší, ne? Vždycky jsem věděl, co je zač. Dřív nebo později nás přece zavraždí všechny a obrátíme se v prach, ze kterého jsme vzešli.

Proto už se nebojím vzepřít se Mu. Nanejvýš mě může zabít. Co jsem s Jóabem udělal? Ode dne, kdy jsem dobyl Jeruzalém a kdy se neodvolatelně uvelebil na místě velitele veškerého mého vojska, jsem ho hleděl plně využít při všech svých vojenských akcích. V poli nám to spolu šlo dobře, mé

272$

výpravy stíhaly jedna druhou. Ve válce by pro mé udělal všechno, třeba i život položil nebo diskrétně poslal Urijáše k amónovským hradbám, aby tam položil svůj. Války tenkrát těšily i mě, dokud jsem měl sílu bojovat v nich, ale pak jsem jednoho dne ochabl v menší akci proti zbloudilému oddílu zatvrzelých Filištínů a musel mě zachránit Abíšaj. Moji muži mi pak na místě přísahali: „Nepůjdeš s námi vícekrát do bitvy, abys nezhasil světlo Izraele.“

Taktně mi tím napověděli, že má pravice není už tak hbitá, jak bývala. To byl začátek konce. V životě lidském přichází chvíle, kdy člověk přestane odhánět dotěrnou a neodvratnou pravdu, že nejenom přichází do let, ale stárne a že už začal tu cestu, z níž se žádný poutník nevrací.

Tenkrát mě války těšily, protože jsem vždycky věřil, že je snadno vyhraju. Skoro všechny jsem vyvolal sám, včetně dvou rozhodujících proti Filištínům v dolině Refájců. Války mě odváděly z domova. Díky jim jsem měl kam jít, když se opravoval můj palác, díky jim jsem mohl prožívat něco vzrušujícího, protože - abych vám řekl další pravdu - když jsem se do Jeruzaléma nastěhoval, nestál jako město za nic.

Byl to chlév, hnojník, odporné, dusné smetiště. Jebúsejci si bytostně potrpěli na všechno kromě čistoty a chodili brzo spat. Bylo to špinavé, fádní, šedivé městečko, zoufale šeredné, malé, ohrazené, nudné a klaustrofobické. Přecpaná a smrdutá ruina. Kde jsem měl se všemi svými manželkami a dětmi žít? Nemohl jsem se dočkat, až na víkend vypadnu do svého venkovského stanu nebo až na celé léto, když se obloha zavře a neprší, vytáhnu do války. Mluvit takhle o našem posvátném městě není žádné rouhání, protože Jeruzalém nebyl posvátné město, dokud jsem je z něj neudělal já svou přítomností, a nebyl svaté město, dokud jsem je neposvětil tím, že jsem přivezl archu úmluvy a umístil ji doprostřed stanu, který jsem pro ni postavil. Bůh mi zakázal postavit chrám, ale kvůli arše bengál nedělal. Vedl jsem ten nádherný průvod a rozešel se nadobro s Míkal, když se na mě vrhla jako rys a kárala mě, že se odhaluji na ulici před každou otrokyní, která chce vidět, jak je král rostlý. I otrokyně se mohou dívat na krále a tohohle uvidí víckrát, řekl jsem jí s plamenným rovnostářským nadše

273$

ním, a od té doby jsem s ní nespal. To už byl ovšem Jeruzalém zářivou atrakcí západního světa. A tou nebyl, dokud jsem v něm nepostavil svůj nádherný palác a atrakci z něj neudělal.

Když jsem tam přišel, ulice byly úzké a temné, nízké baráčky z bláta padaly jeden na druhý a kapala z nich vlhkost. Kanalizace byla v příšerném stavu a město odporně, nepřekonatelně smrdělo. Nedejte na řeči o čistém horském vzduchu - náš vzduch páchl odpadky a dodnes páchne. Dobytčími a lidskými výkaly. Proč myslíte, že spálíme tolik kadidla a spotřebujeme moře voňavek? I štiplavá vůně troudu a myrhy je příjemnější než naše přirozené ovzduší. Nikdy se mi nepodařilo přimět mé syny, aby se zajímali o problémy kanalizačního systému. Rozmazlil jsem je tak, že je poctivá práce nebavila. Nedovedu si představit jediného z nich, že by pro zachování sebe nebo Božího světa šlapal jíl, hnětl hlínu, chopil se formy na cihly. Šlo jim na nervy, když jsem jim říkal, že jsem začínal jako pastýř.

„Prosím tě, ne,“ říkal Amnón.

„Neopakuj to pořád,“ říkal Absolón.

Když jsem tam přišel, nebyla ve vlastním městě žádná prostranství. Usadil jsem se nejdříve v pevnosti a vybudoval okruh od Miló až dovnitř. Celou zimu bylo všechno vlhké a zatuchlé. Vlna nechtěla schnout. Dny byly zoufale krátké. Bylo to jako žít v pitomém středověku, a jedna z prvních věcí, které jsem udělal, bylo to, že jsem uzavřel smlouvu s týrským králem Chíramem, aby mi postavil dům, protože jeho lidé uměli pracovat se dřevem, kamenem a drahými kovy. Chíram ke mně poslal posly a cedry, spoustu cedrů, a tesaře a zedníky a kameníky a slévače, a ti mi postavili nejkrásnější dům v Jeruzalémě, palác, jaký by podle Míkal zasluhoval jen někdo z její urozené rodiny, palác s harémem pro ni a pro mé další ženy a s velkou střechou, kde jsem se mohl na sklonku dne procházet a odkud jsem mohl shlížet na všechny ostatní domy ve městě. Časem se ukázalo, že harém měl být větší a že měl mít kryté průchody do jednotlivých bytů, ale kdo mohl tenkrát vědět, že mě ženy budou pořád těšit a že je budu chtít ještě ted? Z té střechy, jak si vzpomínáte, jsem

274$

uviděl nahou Batšebu. Stačila chvilka a ztratil jsem dech. Stačila chvilka a udeřil do mě hrom a hluboce a náhle jsem se zamiloval. Nevydávej své srdce ženám, napsal jsem, nevydávej svou sílu. Ale to jsem napsal jen tak pro formu do svého mudrosloví a nemyslel jsem to o nic vážněji než své vynikající sonetové verše o bledém jezdci a černé dámě. Chcete znát pravdu? Kdykoli se naskytne příležitost, abyste se zamilovali, chopte se jí, pokaždé se jí chopte. Nakonec toho možná budete vždycky litovat, ale lepší věc nenajdete a kdoví, jestli se vám ještě někdy naskytne.

Podle jedné z podmínek naší smlouvy jsem k týrskému králi Chíramovi poslal dělníky, aby káceli stromy a lámali kámen. Že to byly nucené práce? Já bych tomu nucené práce neříkal. Ale fakt je, že to nucené práce byly. Ovšem ne v takovém měřítku, jaké má v plánu Šalomoun, bude-li někdy schopen postavit v mém království něco svého. Není tisíc manželek moc? Nejsou pávi a opice snobárna? A to jen pro začátek. Šalomoun si děsivě potrpí na realistické detaily a někdy se hrozím, že by své řeči mohl myslet vážně. Třicet tisíc mužů prý pošle do Libanonu porážet stromy a možná dalších sto padesát tisíc pro kámen z hor.

„To je spousta dřeva,“ upozorňuji jemně, „a spousta kamene. Co s tím budeš dělat?“

„Stavět.“

„Co?“

„Spoustu věcí. Zbrusu nový palác. Větší, lepší sídlo z drahého kamene se spoustou tepaného zlata z Ofiru. Všechno musí být z tepaného zlata.“

„Pro mě? Já brzo umřu.“

„Pro mě. Postavím obrovský harém, větší než tvůj, pro všechny ženy, které si vezmu.“ ,

„Chceš jich mít vážně tisíc?“

„Rovný tisíc, sedm set žen a tři sta konkubín, samé princezny. Jestli budu králem, požádám o ruku faraónovu dceru. Jen si představ - já, Žid z Judska, manželem faraónovy dcery.“

„Vážně máš ženy tolik rád?“

„Ne. Nemám je rád ani trochu.”

275$

„Proto jich tolik chceš mít?“

„Všechny je přefiknu. Co jsi udělal s těmi deseti konkubínami, které jsi zanechal ve městě a ke kterým vešel Absolón, když jsi utekl?“

„Dal jsem je hlídat a živil je a držel pod zámkem až do jejich smrti. Žily jako vdovy a víckrát už jsem k žádné nešel.“ „Já bych je všechny přefikl.“

„Bál jsem se, abych nedostal herpes.“

„Já bych důvěřoval v Boha a riskoval to. Postavím obilné sklady ve městech jako Chasór, Megido a Beeršeba a stáje tak velké, že v každé bude více než čtyři sta padesát koní k vozům. Tady koně k ničemu nejsou. Postavím si chrám s bronzovým oltářem a s odlitým mořem o průměru deseti loket, spočívajícím na dvanácti býcích hledících ven. Budu mít obrovské řezby cherubínů s rozepjatými křídly, pět metrů vysoké, z olivového dřeva a obložené zlatem, a řezby palem a otevřených květů a rovněž stěny a stropy mého chrámu budou obloženy zlatem. Poručím lidem, aby stavěli věže ve stepi a hloubili studny.“

„Proč?“

„Nemám ponětí.“

„Jednou jsem chtěl vystavět chrám,“ zavzpomínal jsem lítostivě. „Ale Bůh řekl Nátanovi, že mi to nedovolí. ,Zdalipak jsem kdy chtěl mít cedrový dům?‘ zněla věta, kterou mi Nátan sdělil, že Bůh to nechce, ale myslím, že měl k zamítnutí i jiné důvody. Všichni se moc ptáme, nemyslíte? I sám Bůh., Kde je tvůj bratr Ábel?‘ řekl Hospodin Kainovi, když ho Kain zabil. Copak to Bůh nevěděl?“

„Mně to dovolí určitě,“ chvástal se Šalomoun a na moji odbočku nereagoval. „Nátan si to taky myslí. Víš, proč jsi nesměl vystavět chrám? Nátan říká, že proto, že jsi prolil mnoho krve a vedl mnoho válek. Já žádnou válku vést nemusím, a to díky tobě, protože jsi už všechny vyhrál. Zdi a základy svého chrámu postavím z horských kamenů, a než je přivezou, nechám je opracovat v lomu, aby v domě nebylo při budování slyšet kladivo ani dláto či jiné nástroje. Bude stát navěky.“

To všechno znělo překvapivě od lakomce, který nakupoval

276$

amulety, aby se chránil před inflací, který odpočítával zrnka čočky a ječmene do hrnku, ať už je půjčoval anebo vracel, a který vždycky jedl a pil přesně tolik soust a doušků jako ti, s nimiž stoloval, nikdy víc, ale ani míň, včetně jídel s vlastní matkou.

„Není to všechno příliš výstřední?“ musel jsem se zeptat svého idiotského syna. „Jak to zaplatíš?”

„Vyberu daně a utratím je,“ odpověděl upřímně, zjevně potěšen mým zájmem. „Když budu muset, postoupím týrskému králi Chíramovi dvacet měst daleko na severu Izraele v Neftalí, kde nikomu zdejšímu nebudou scházet. Vyberu z celého Izraele robotníky pro Libanon v počtu třiceti tisíc mužů, z těch bude pracovat střídavě deset tisíc každý měsíc. Měsíc budou na Libanonu, dva měsíce doma a sto padesát tisíc dalších pošlu do hor otesávat kámen a nosit kámen.”

„Opravdu?” Potlačil jsem úsměv. Oči mi při jeho blouznění div nevypadly z hlavy.

„Ano,” odpověděl Šalomoun střízlivě. „Sedmdesát tisíc nosičů břemen a osmdesát tisíc kameníků. Celkem sto padesát tisíc. Dále dám Chíramovi rok co rok dvacet tisíc měr pšenice pro jeho dům a dvacet měr čistého oleje. A pořád budu jíst líp než ty.”

„Tebe jídlo nezajímá.”

„Na tom nezáleží.”

„Tak nač to všechno?”

„Musím žít jako král. Rozdělím Izrael do dvanácti krajů.”

„Jeden pro každý kmen?”

„Jeden pro každý měsíc a nad nimi ustanovím správce. Každý kraj bude dodávat potravu pro mne a můj dům jeden měsíc, každý člověk bude mít jeden měsíc v roce, kdy mě bude živit. Každý den budu chtít třicet měr bílé mouky a šedesát měr masa, deset volů krmných a dvacet volů pastevných a sto ovec kromě jelenů, srn, buvolů a vykrmeného ptactva. Ne divokého, ale vykrmeného.”

„To je hrozně moc.”

„Raději budu plýtvat než trpět nedostatkem.”

„A co lidé, kterým nezbude žádný chleba pro sebe?”

„Mohou jíst koláče,” řekl klidně. „Ne samým chlebem živ je člověk.”

277$

„To bylo řečeno s šalomounskou moudrostí,“ komentuji kysele.

„Děkuji,“ odpoví. „Mám ji po tobě.“

„Jsi velice tvrdý člověk, Šlomo.“

„Děkuji ještě jednou. Srdce mi kvůli mému lidu krvácet nebude. Můj malík na ně vloží těžké jho a budu je trestat biči.“

„Co když budou reptat?“

„Sjednotil jsi zem, centralizoval vládu, upevnil kontrolu. Máš největší armádu na světě, kasárna a hlídky u každé křižovatky, cvičené žoldáky, děsivou palácovou gardu vedenou Benajášem, všude špehy a všechno to můžeš odkázat svému nástupci. Žiješ si jako v bavlnce. Proč by kdo reptal?“

„Zrovna když žiju jako v bavlnce,“ podotknu ironicky, „zjišťuju, že umírám.”

„Ano,“ přitaká mechanicky. „A máš všechny důvody k životu.“ Pak pokračuje v nepříjemném zvyku své matky a nebere na vědomí, co jsem řekl. „Já nebudu spávat na obyčejné posteli z jabloňového dřeva jako ty. Patricijové z Megida mají lepší vybavení. Chci lehat na jemném lůžku vyloženém vyřezávanou slonovinou, v pokoji s nádhernými drapériemi z temně purpurové týrské látky. Šalomounovy závěsy budou tak skvostné, že po nich bude kdekdo bažit. Nádoby na mém stole budou z bronzu a stříbra a zlata. Nikdy z hlíny.“

Tohle říká, když se dívá, jak si vlhčím patro vínem z láhve, která je z vypálené hlíny. „Šlomo,“ říkám a trochu zahanbeně odkládám hliněnou láhev. „Chápeš vůbec, proč jsi nikdy nebyl můj oblíbenec?”

„Ne. Nikdy mi nebylo jasné, proč nejsem tvůj oblíbenec.“

„A nikdy asi nebudeš. Hlupáci nemilují moudrost.”

„Mám to zapsat?“

„Jak chceš.“

„Co to znamená?”

„Ode mě se to nedovíš.“

„Adónijášovi bys to řekl? Adónijáš je tvůj oblíbenec, viď?“

,Adónijáš by to nechtěl vědět. A není můj oblíbenec, nemám žádné oblíbence. “

„Absolón byl tvůj oblíbenec. To jsem poznal.”

278$

„A taky Amnón, než ho Absolón zabil. Šalomoune, nebuď závistivý. Tvá matka říká, že jsi šetmý.“

„Ano,“ odpoví Šalomoun. „Na své peníze jsem šetrný. Investuji konzervativně a hrabu všemi deseti. Ale když jde o bohatství národů, je moje štědrost nebetyčná.“

„Pro dobro vlasti a slávu Boží?“

„Pro moje dobro. Záleží mi jen na sobě, otče. A samozřejmě na tobě.“

„A na matce?“

„Pro matku bych udělal snad všechno na světě. A pro tebe.“

„Kdybys byl králem,“ nadhodím, „a matka tě požádala, abys povolil Adónijášovi sňatek s Abíšagou, co bys udělal?“

„Zabil bych ho.“

„Vidím, že to máš promyšleno.“

„Přemýšlím hodně. Snažím se přemýšlet aspoň hodinu denně. A víš o čem? O tom. že kdyby mě navštívil Bůh ve snu a řekl, že mi dá, co chci, vybral bych si myslím moudrost. Protože kdybych byl dost moudrý, dostal bych všechno ostatní, co bych chtěl. Taky přemýšlím o budování.“

„Dětmi a budováním města uchovává se jméno člověka,“ poučím ho.

„To také říkám. I když se nejmenuji David a ty se nejmenuješ Jišaj. Proto chci zbudovat chrám, aby se mé jméno uchovalo.“

„Proto jsem chtěl zbudovat chrám já.“

„Budu budovat a budovat,“ sliboval Šalomoun s neobvyklou horlivostí. „A všechno, co zbuduji, bude slavné a bude to stát na věky a bude se to jmenovat podle mě. Budu podporovat nemocnice.“

„Stavby lidské jsou jen dočasné,“ zanotuji s předstíranou vážností, ale on se neusměje.

„Moje vydrží věčnost,“ odpoví místo toho, „sto let, dokud nezamrzne peklo a nespadnou hvězdy ze svých drah, dokud nepřijde Mesiáš, dokud nepovstanou Asyřané nebo dokud Babylóňané nebudou tak silní, aby porazili Judsko. A víš, jak jsou tyhle věci málo pravděpodobné.“

„Jednou v Amónu,“ dal jsem se zachmuřeně do dalšího

279$

poučování, „poutník, jenž dávno říší cestoval, mi líčil, jak v poušti dvě kamenné nohy stály, obrovské torzo. Šel jsem se podívat. Opodál v písku se otlučená hlava válí a zpupná grimasa v té tváři přežívá a mluví z díla sochaře - řeč němých svědků neumlčí čas - o panovačných choutkách vladaře. A z podstavce čteš slova sebechvály: ,Já jsem král králů Ozymandias, hle, před mou stavbou jsou i velcí malí!‘ Jinak nic nezůstalo. Do šíra kol obřích trosek, do nichž slunce pálí, písečná holá poušť se prostírá.“

„Co to znamená?“ zeptá se Šalomoun.

„Nevíš, jaké z toho plyne poučení?“

„Postavil bych tam věže a vyhloubil cisterny.“

„V poušti neprší.“

„No a? Stejně tam nikdo nežije. Než skončím, bude stát Šalomounův chrám a Šalomounův palác a Šalomounovy stáje a Šalomounovy doly. Neboj se, ty budeš taky slavný. Až budou zpívat hosana mému jménu a mým nezničitelným stavbám, vzpomene si každý, že jsi byl můj otec. A zatímco denně aspoň hodinu ukázněně přemýšlím, můj starší bratr Adónijáš mrhá jako kdysi Absolón penězi a silami na padesát vozů a na muže běžící před nimi a na zbytečné hostiny, které jsou pomíjivé jako tráva a tvoji čest nerozmnoží. Půjdeš na ten jeho oběd, otče? Prý tam všechno přivezou dodavatelé a jídlo se bude přihřívat. Vím to od matky a řekla mi, ať se zeptám, jestli půjdeš.“

Představit si smyslnou Batšebu jako něčí matku mi vždycky dělalo potíže. „Ještě mě nepozval.“

„Mě taky ne,“ říká Šalomoun. „Ani matku ne, ani Nátana, ani Benajáše. Nemáš pocit, že je to konspirace, kterou chce Adónijáš uchvátit tvé království?“

„To by neudělal. Na to je moc líný. Prosím tě, pozval vůbec někoho? Rozeslal už pozvánky? Je stanoveno datum?“

„Nevím. Jestli nepozve matku, nepůjdu. Pokud mě ovšem nepošleš.“

„Zatím jsem Adónijášovi hostinu ani nepovolil.“

„A zakázal jsi mu ji?“

„Batšeba ti řekla, abys mě o to požádal?“

„Řekla mi, co ti mám říct,“ odpoví pedantský. „Když

280$

řekneš, co jsi právě řekl, mám odpovědět, že když může Adónijáš rozhlašovat, že bude králem, může právě tak rozhlašovat, že uspořádá hostinu.”

„Tohle ti řekla, abys mi řekl?“

„Tohle mi řekla, abych ti řekl.“

„Šalomoune, mé dítě moudré, jak sis to proboha všechno zapamatoval?”

„Napsala mi to na tabulku. A dala mi na krk zvoneček. Abych si to nezapomněl přečíst.“

„Dřív nebo později bych se tě na ten zvonek zeptal. Myslel jsem, že ho máš proto, aby ses neztratil. Dobře si s matkou rozumíte, viď?“

„To bych si moc přál,“ přikývne Šalomoun. „Vždycky, když jsme spolu, sedí po mé pravici. Vždycky si o sobě myslíme to nejlepší. Ona si o mně myslí, že jsem bůh, a já si o ní myslím, že je panna. Myslíš si, otče,“ zeptá se smrtelně vážně, „že je možné, aby byla panna?“

„To jsi mě zaskočil.“ „Byla dvakrát vdaná.“

„Nespěchal bych se závěrem.“ „Moc o tom přemýšlím.“ „Jako bych cítil připálené dřevo.“

„Přemýšlím také o tom, že budu mít čtyřicet tisíc koní a dvanáct tisíc jezdců. Chci pronést tři tisíce přísloví a mých písní bude asi tisíc pět. Za mé vlády bude každý od Danu až po Beeršebu bydlet v bezpečí pod svou vinnou révou a pod svým fíkovníkem, pokud mu jeho révu nechám a pokud mu nechám jeho fikovník. Chci rozetnout dítě ve dví.“ „Proboha! To že chceš?“

„Chci.“

„Proč?“

„Abych ukázal, jak jsem spravedlivý. Každý si bude myslet, že jsem byl velmi spravedlivý.”

„Každý si bude myslet, že jsi cvok,“ musel jsem mu říct. „Jestli uděláš jedinou věc z toho, o čem tu dnes mluvíš, vejdeš do dějin jako největší imbecil všech dob. Já o tvé blbosti před nikým ani nešpitnu a ty o těch věcech taky s nikým nemluv. Bude to naše tajemství.“

281$

„Chci postavit loďstvo.“

„Probůh!“

„Budu plavit cedrové dřevo a cypřišové dřevo po moři z - “

„Abíšago!“

Jako pšouknutí do vichřice byly mé mnohonásobné hříchy proti cizí svobodě ve srovnání s horou tyranií, kterou zamýšlel tento natvrdlý potomek mých žhavých kopulací s Batšebou. Poznali jsme se na jaře a na podzim jsme byli manželé, to už byl Urijáš po smrti a začínalo jí růst břicho, protože v něm měla dítě, které pak umřelo. V těch horečnatých a úžasných a závratných začátcích jsme jeden bez druhého nemohli vydržet. Bez ustání jsme se po sobě sápali a hladili se a poštipovali v pase, na bocích, na pažích, zadku a stehnech. Naše prsty byly divé po dotecích. Když jsme se vášnivě neobjímali, aspoň jsme se něžně osahávali. Tahem jsme po sobě toužili.

„Jsem celá zvlhlá,” vzdychala co chvíli.

V jedinečné extázi nových a nových objevů a rozkoší jsme neustále smilnili. Jiné ženy svými choutkami člověka přesytí, ale Batšeba probouzela hlad, když nejvíc uspokojovala. Není divu, že jsem se v Jeruzalémě zdržel daleko víc, než jsem zamýšlel, a že jsem vytáhl za Jóabem do pouště Amónovců, teprve když město Raba bylo před pádem.

Zpočátku jsem měl vnějších nepřátel habaděj. Cosi v člověku si žádá nepřítele, něco v lidstvu vyžaduje nepřátelskou rovnováhu moci. Jinak se věci rozpadají. Absolón zaútočil v míru, když důvody k celonárodnímu boji vymizely, a Šeba povstal, když Absolón padl. Bylo mé štěstí, že jsem měl tolik sjednocujících vnějších nepřátel v době, kdy byla moje moc nová a nejistá.

Zvítězit ve válce bylo krom toho náramné potěšení. Bůh byl při mně. Nevěříte? Dobýval jsem svých vítězství s tak malou námahou a s tak malými nezdary, že svět přirozeně usoudil, že mě Hospodin miluje a drží nade mnou ochrannou ruku při všech mých expanzích. Amónovci mi vlastně podlehli jako poslední a nebyl s nimi žádný velký problém, protože při válečném tažení v předešlém roce jsem Jóabovi pomohl tahat kaštany z ohně a odrazil jsem pár syrských

282$

vladařů, kteří si ještě troufali být s Amónovci proti mně. Závěrečné obléhání se protáhlo - tak akorát, abych stačil přivést Batšebu do jiného stavu a zlikvidovat jejího muže, když mi odmítl vyjít vstříc tím, že by s ní spal. Než by šel domů k manželce, raději zůstal v mém paláci a opil se. Nemám tušení, jak jinak bych si s tím propukajícím skandálem mohl poradit a neztratit při tom své charisma jako legendární náboženská postava plně zasluhující úctu, jíž se dnes těším. Se všemi šiky svých cizozemských protivníků jsem měl méně práce než později Sidkijáš s jediným Nabuchodonozorem a Babyloňany: Sidkijášovy syny před jeho očima zabili a jeho oslepili a spoutali bronzovými řetězy. Žijeme v drsné době, velmi drsné době. Hrajeme o všechno.

První na seznamu mých operačních cílů byli Filištíni, které čím dál víc znervózňovalo, jak jejich někdejší vazal a chráněnec prospívá a roste, ale se zákrokem proti mně příliš otáleli. Filištíni se ztěžka rozhodují. Nikdy nebyli jednotní. A my jsme tentokrát byli. Měl jsem lepší organizaci. A věděl jsem, že dokud se nezbavím jejich nadvlády, nebudu se moci reálně zaměřit na jiné. Než se odhodlali potlačit mě, měl jsem nad nimi početní převahu.

Když se uváží, jak dlouho byli Filištíni u moci, porazil jsem je snadněji, než by se čekalo. Sedm let občanské války se nám vyplatilo: mám teď stálou armádu a v každé větší obci na severu i na jihu milici, kterou lze svolat zatroubením polnice nebo beraního rohu a do soumraku téhož dne vyslat na pochod. Filištíni byli spokojeni, dokud Judsko a Izrael byly rozděleny a znesvářeny a dokud měli ke svým severním baštám volný přístup přes dolinu Jizreelu, která dělí hory Galileje od Samaří, a k judským městům, které pro ně bylo výhodné zabírat. I moje rodné město Betlém bylo tenkrát pod vládou filištínských obejdů, kteří tam přitáhli a zabrali je.

Ale tentokrát byla situace značně odlišná. Byli jsme jediný a nedělitelný národ. Filištíni dali najevo své velké znepokojení nad tím, že jsem byl pomazán také za krále nad Izraelem. Dále je popudilo, že jsem se proti snadné odvetě pojistil zabráním Jeruzaléma, který jsem prohlásil za své hlavní město. Vyslali ke mně posly s nesouhlasnými ultimáty. A já

283$

jsem zatvrzele odpověděl, že toto je země zaslíbená Hospodinem mých otců Abraháma, Izáka a Jákoba, a když se jim to nelíbí, ať se všichni vrátí na Krétu a na další řecké ostrovy.

Místo aby přijali můj návrh a odtáhli do egejských osad, odkud se přistěhovali jejich mořeplavečtí předkové, přitáhli válčit k Jeruzalému a rozložili se v dolině Refájců. To se mi hodilo, protože v horském terénu se Filištínům nikdy moc nevedlo. Sestoupil jsem do bezpečí k pevnosti a svolal vojsko. Když jsem čekal, až můj lid přijde a vojsko se rozroste, zmocnila se mě bezuzdná sebedůvěra. Pro jistotu jsem promluvil s Bohem.

„Mám proti Filištínům vytáhnout?” zeptal jsem se Hospodina na osamělém místě, kde to nikdo nemohl slyšet. „Vydáš-li je v ruku mou?“

„Vydám-li je v ruku tvou,“ opakoval Hospodin bez tázací intonace, jako by má otázka byla nudná a zároveň zbytečná.

„Vydáš?”

„Proč se vůbec ptáš?” řekl mi Hospodin. „Vytáhni, neboť je jistotně vydám v ruku tvou.”

A tak jsem vytáhl, protože na Hospodinovo slovo jsem tenkrát dal. Filištíni přitáhli dost laxně, jako by to byla nějaká podružná trestná výprava, a z jejich počtu nešel strach. Tentokrát jsme skutečně měli početní převahu a bez meškání jsme na ně čelně udeřili a těžce je porazili - aniž se zastavilo slunce, aniž je shůry seslané bouře s krupobitím vehnaly do bláta a do úzkých - byla to prostě první řádná bitva, kterou jsme od počátku tohoto světa vyhráli. Mít klobouky, vyhazovali bychom je v prvním nadšení z vítězství do vzduchu. Místo toho jsem vydal rozkazy ohledně model, které Filištíni po útěku nechali na bojišti - obrazů Dágona, rybího boha, a Aštarty, bohyně s nahými ženskými prsy a mužskými kalhotami -, a spálili jsme je v ohni, a když zmizely v dýmu, jásali jsme znovu.

Zanedlouho se nám Filištíni pomstili. Tentokrát přitáhli s pluky, prapory a rotami v plném počtu, se vším, co mohli ze svých velkých měst shromáždit, a šiky, ve kterých se z osad na přímořských rovinách dovlekli nahoru k Jeruzalému a podruhé rozložili v dolině Refájců, byly daleko větší a děsivé na

284$

pohled. Když je Jóab viděl přicházet, roztřásl se radostí už předem. Nikdy jsem neviděl člověka, který by se tak třásl do boje.

„Jsou tady všichni!“ Nemohl se dočkat. Tleskal a nozdry mu žhnuly jako válečnému oři chrlícímu oheň. „Vrhněme se na ně a několik jich na chvíli vytrestejme.“

„Proč k nim nejít,“ zamyslel jsem se, „a neztrestat je všechny na věčné časy?“

„Jak to myslíš?“

„Musím to uvážit.“ Chystal jsem něco velkého. Vypůjčil jsem si od Abjátara lněný efód a odešel samoten do lesa, abych dostal od Boha záruku. A zeptal jsem se Ho: „Mám vytáhnout proti Filištínům jako posledně? Vydáš-li je v ruku mou?“

A Hospodin řekl: „Ne.“

Chvíli jsem z toho byl paf. „Ne?“

„Ne.“

„Co to znamená, to ne?“ pohoršil jsem se. „Ze je nevydáš v ruku mou?“

A Hospodin řekl: „Netáhni na Filištíny jako posledně.“

„A jak tedy?“

„Ale obejda je zezadu, dotřeš na ně proti moruším!“

„Obejda?“

„Obejda.“

„Jaký obejda?“

„Obejdi je. Obklič je a skřípni je.“

„Nebudeš mi věřit, ó Hospodine,“ řekl jsem, „ale přesně tohle napadlo mě - proplížit se kolem nich mezi morušemi na okrajích doliny, odtamtud na ně udeřit a skřípnout je ze stran.“

„To se ví, že tě to napadlo.“

„Jenom se obávám, ó Hospodine, toho hluku, který způsobíme, až se k nim budeme blížit mezi stromy a hotovit se k útoku. Je možné, že by nás neslyšeli? Vydáš je?“

„Neptal ses mě už jednou?“

„A odpověděls mi jasně? Odpověz ano nebo ne.“

„Vydám je, vydám je,“ řekl Bůh. „Co víc ode Mě chceš?“

„Co ten hluk?“

285$

„Obejda je zezadu - už jsem ti řekl, co je obejda počkáš se všemi na místě.”

„Na co?”

„Na vítr. Tiše jako myš. Teprve až uslyšíš, jak se rozšustily vršky moruší, hneš se také. Pohyb těch větví bude tvá narážka. Až zašustí moruše, vyrazíš. Neuslyší tě, dokavad nebudeš u nich. Tak budou všichni vydáni v ruku tvou.”

A to bylo naposled, co ke mně Bůh promluvil, teď si to uvědomuji. Čas letí. Uteklo třicet let a zdá se to jako včera. Kromě těch sedmi dní modliteb, když mi onemocnělo dítě a já ležel celou noc na zemi, jsem na Něj promluvil už jenom jednou, a to když na všechen Izrael seslal morovou ránu kvůli mému sčítání lidu, které se nikomu nelíbilo. Dnes nás chrání, zítra zabíjí. Lidé na Jeho nemoc mřeli jako mouchy, přestože nosili na krku lněné sáčky s vonným kafrem z éngedských vinic. Kafr je dobrý na příušnice, ale proti dýmějovému moru nepomáhá. Celá země smrděla kafrem. Dokonce i Jóab byl proti tomu, abych dal sčítat lidi, kteří patří mému Bohu, a ne mé vládě.

„Mojžíš to taky udělal,” hájil jsem se. „Přečti si jeho Čtvrtou knihu.”

„Ty jsi Mojžíš?”

Ale provedl jsem svou, protože jsem soupis potřeboval k usnadnění odvodů a vybírání daní. Navedl mě k tomu Ďábel. A od Danu až k Beeršebě zemřelo sedmdesát tisíc mužů a žen, jakož i dětí. Když jsem viděl, že anděl hubící lidi vztahuje ruku nad Jeruzalém, aby v něm šířil zkázu, litoval jsem svého hříchu a zděšeně jsem zvolal: „Co to děláš? Hle, já jsem zhřešil a já jsem se provinil. Co však učinily tyto ovce? Buď tedy ruka tvá proti mně a proti domu mého otce. Přestaň! Přestaň! Co vás to sakra všechny napadlo?”

Nevěděl jsem, jestli mluvím s andělem nebo s Bohem. Ať tak nebo tak, Bůh se významně vyhnul odpovědi a místo mě oslovil anděla, řka: „Dost, již přestaň.” Město Jeruzalém bylo zachráněno o chlup. A skrze mého proroka mi vzkázal: kup humno, na kterém stál anděl, a postav tam oltář. To nakonec stačilo, aby se náš rozhněvaný Bůh smířil - další oltář. Potřeboval ten oltář? Jako Gileád potřebuje balzám a Cheš-

286$

bón rybníky. Nač je mu tolik oltářů? Byla to pitomost od nás obou, od Boha i ode mě.

Líp jsme to spolu vymysleli proti Filištínům, když jsme společnými silami perfektně provedli svůj plán na využití moruší za účelem utajení v druhé bitvě v dolině Refájců. Šlo to jako po másle. Obejda nepřítele zezadu, vyčkal jsem denního vánku z filištínského moře a pak jsme se dali na pochod, kryti stále silnějším a hlučnějším pohybem moruší. To byl náš signál. Náš dupot se ztratil v přirozeném šumu háje a téměř současně jsme všichni vyrazili ze stran s maniackým a hrůzostrašným válečným pokřikem a vrhli se na husté šiky nemotorných mužů v těžké zbroji, podle zvyku seřaze-ných do bitevních linií a čekajících - na nic. Totálně jsme je zaskočili. Co se dalo čekat od lidí, kteří byli tak tupí, že už podruhé přišli a rozložili se přesně jako poprvé na tomtéž bojišti, kde byli nedávno na hlavu poraženi, místo aby se rozdělili na dvě části a šli rovnou oblehnout město? Po nenadálém útoku z obou stran se nedokázali vzchopit a mlátili se jen mezi sebou. Co jim zbývalo než obrátit se a utíkat? Pronásledovali jsme je bez oddechu. Nespokojil jsem se s jejich pěti největšími městy. Hnali jsme je a pobíjeli od Geby až do Gezeru a nakonec jsme je dokopali k bezpodmínečné kapitulaci a navždycky vyhladili i to málo, co vydávali za svou kulturu.

Ustanovil jsem nad Gatem svou správu. Vzal jsem si jejich železo. Vzal jsem si jejich ryby. Nechal jsem z jejich mečů ukout pluhy a z jejich kopí háky, aby víckrát nemohli válčit jinak než v mém zájmu. Vzal jsem si jejich kováře a taviče a horníky a přikázal jim, aby nás naučili zacházet s kovem, a naverboval jsem Itaje Gatského a šest set dalších Filištínů do svých služeb - toho Itaje, který podruhé připraven o domov, dojal mé srdce svou věrností při útěku z Jeruzaléma, když se rozhodl zůstat u mě, přestože jsem ho zprostil služební přísahy, aby se mohl uchýlit k mému nepříteli Absolónovi. Téměř přes noc jsem udělal obrovský skok do moderního světa - vzal jsem svůj izraelský lid a vyvedl ho z doby bronzové do doby železné, která se pro nás ukázala být zlatou.

287$

Posílen filištínským železem a filištínskými vojáky, dobýval jsem jeden úspěch za druhým. Stěží jsem to stačil sledovat. Porazil jsem Moáb a udělal z něj vazalský stát. Obsadil jsem Edóm a zemi Amálekovců. Z Akaby v Edómu jsem bral měděnou a železnou rudu, nezbytnou pro náš rozkvétající metalurgický průmysl, který svou pověstí a produktivitou brzy konkuroval našemu vynikajícímu oděvnímu středisku. Příležitosti k dalším expanzím a záborům mi padaly do klína jako zlatá jablka ze stříbrného stromu. Nemohl jsem uvěřit svému štěstí, když kupci procházející naší zemí do Egypta hlásili, že Syřan Hadadezer, syn Rechóba, krále Sóby, táhne na sever proti Toímu Hamatskému, aby znovu získal svůj břeh Eufratu, a že nechal Golanské výšiny a zbytek své jižní hranice prakticky bez ochrany. To už jsem byl plně vyzbrojen a hledal jsem nové světy, které bych mohl dobýt. Tohle byla tvrdší partie. Odvážnému štěstí přeje.

„Přikaž mužům opásat se mečem,“ rozkázal jsem Jóabovi, jakmile jsem se rozhodl po té šanci skočit. „Zakaž jim obcovat s manželkami.”

„Beze srandy?”

„Beze srandy. Nechci mít nečisté vojsko.”

„Táhneme do války?”

„Proti Hadadezerovi.”

„Komu?”

„Hadadezerovi.”

„Hadadezerovi?”

„Hadadezerovi.”

„Mhm.“

V těch dobách bylo mnoho lidí handicapováno exotickými jmény. Často, když hloubám o vyšších věcech, docházím k teorii, že lidé jako Josef, Mojžíš, Abrahám, Jákob, Samuel a já jsme byli proudem dějin vybráni k nadprůměrnosti vlastně jen proto, že máme všichni jasná, srozumitelná a známá jména. Nedivím se, že můj kronikář Jehošafat vyskočí půl metru do vzduchu pokaždé, když se na něj zavolá. Kdybych se jmenoval Jehošafat nebo Hadadezer, vyskakoval bych taky.

Když jsem Hadadezera napálkoval, skákal jako divý, pro

288$

tože jsem ho tryskem porazil a sebral mu tisíc vozů a sedm set jezdců a dvacet tisíc pěšáků. A zmrzačil jsem mu koně celé vozby kromě těch ke stu vozům, které jsem se rozhodl ponechat. A když mu přišli na pomoc fanfarónští Syřané z Damašku, projel jsem jimi jako namydlený blesk a pobil jim dvaadvacet tisíc mužů. Syřané se stali mými otroky a odváděli mi dávky a také jsem pobral zlaté šípy, které měli Hadadezerovi služebníci, a přinesl je do Jeruzaléma. Pobral jsem nesmírné množství bronzu, protože vítěz má nárok na kořist. A po cestě zpátky jsem se proslavil tím, že jsem porazil osmnáct tisíc Syřanů v Solném údolí. Ohlédl jsem se do údolí plného suchých kostí a říkal jsem si, jak mohou takové suché kosti vůbec žít? Všechny mé strasti jako by skončily. Obsadil jsem Damašek a Golanské výšiny a věděl jsem, že děti Izraele už nebudou mít se Syřany žádné problémy. Byl to další výborný rok.

Šel jsem skutečně nahoru, protože mezi bitvami s Filištíny a porážkou Moábu jsem navíc přivezl do Jeruzaléma archu úmluvy. Je pravda, že Míkal mi trvale pila krev, ale i král musí brát život se vším všudy, drsné věci s hladkými a hořké s těmi sladkými.

Když jsem měl pokoj od nepřátel a čas oddechnout si, mohl jsem se v klidu rozhlédnout a změřit, čeho jsem dosáhl. Bylo to impozantní. To, co jsem dokázal, nebyla žádná maličkost. Od Eufratu na severu až k Egyptu na jihu mi skoro všechno na zemském povrchu patřilo, stejně jako od filištínského moře k východní poušti; výjimkou byly rozptýlené osady Amónovců, které mi ještě nezačaly být solí v očích. Kdyby se mi chtělo, mohl bych se postavit na vrchol Darienu, rozhlédnout se dokola kolem a vědět, že jsem pánem všeho, co vidím. Není divu, že jsem byl se sebou spokojen. Bylo mi jako bleše v kožiše. Komu by nebylo? Byl jsem pyšný jako páv, protože jsem dostal království velké jako Sicílie a vytvořil říši velkou jako Rakousko!

Teď jsem mohl jít jedině dolů.$

(10)

NAZÍ JSME BYLI$

Pro člověka, který nevěří v lásku, je velké překvapení, když zjistí, že se po uši zamiloval. Nazí jsme byli oba a skoro denně, někdy i třikrát čtyřikrát za den, a nestyděli jsme se. Začalo to, když kvetly mandloně. Vím to, protože si pamatuju, že to říkal. Čekal jsem, že od něj uslyším víc. Jóab nemá básnickou žílu a obyčejně myslí na důležitější věci než na rytmus ročních dob a návrat jara. Země se už zelená, sdělil mi rozechvěle. Než jsme se stačili rozhlédnout, byl v naší zemi znovu slyšet hlas hrdličky.

„A co má být?“ vyhrkl jsem nechápavě.

Není času nazbyt. Evropa je dokořán. Asie také. Teď, když máme železo, argumentoval, musíme je kout, dokud je žhavé.

„Nač ten spěch?“ zeptal jsem se s letargií vyvolanou vlahou proměnou počasí. „Nač to všechno?“

„Angličané slézají se stromů,“ oznámil mi jako v ohrožení. „Němci vylézají z jeskyní. Musíme včas jednat. Než se nadějeme, může nastat průmyslová revoluce. Pokrok může zničit svět. Někdo může objevit Ameriku. Nepřeháním. Vynaleznou demokracii a zdegenerují do kapitalismu, fašismu a komunismu. Jednou přijdou na to, co s ropou. Co se stane, jestli zapřáhnou elektřinu nebo vynaleznou motor s vnitřním spalováním nebo parní stroj? Chceš automobily? Vláčky? Třeba budou i koncentrační tábory. Mohli by být i nacisté. Budou spousty gójů. Třeba nás nebudou mít rádi. Seberou nám náboženství a zapomenou, odkud vzešlo.“

Škrábal jsem se na hlavě. Bylo o čem přemýšlet. „Co s tím chceš dělat?“

„Mám plán,“ rozložil Jóab své mapy. „Dej mi Abíšaje a šest set mužů, kterým se dá věřit, že až poklekneme při pití vody na kolena, neodloží meč, ale budou chlemtat vodu jazykem jako pes. Vydáme se přes tureckou šíji do měkkého podbřišku Evropy a co nám bude stát v cestě, smeteme. Až tam dorazíme, Abíšaj zabočí na východ po své pravici a s třemi sty muži dobudeme Kavkaz, Indii, Afghánistán, Nepál, Tibet, Sibiř, Mongolsko, Čínu, Vietnam, Koreu, Japonsko a Formosu. Zatímco půjde od úspěchu k úspěchu, obrátím se na západ po své levici a se zbylými třemi sty muži dobudu zbytek jižního Ruska od Kaspického moře k Černému, Ukrajinu

293$

a Balkán. Obsadím Rumunsko, Maďarsko, Jugoslávii, Řecko, Albánii, Itálii, Rakousko, Německo, Francii, Nizozemsko, Španělsko a Portugalsko. Dobudu také Polsko, bude-li jaké. Nechám posádku na Gibraltaru, aby navždycky ovládala vstup do moře Filištínů. Vím, co si myslíš.”

„Zní to grandiózně.”

„Posmíváš se mi, co?“

„Mohl bys narazit na odpor.”

Copak jsem na to nemyslel? Ale kdyby lid Evropy byl silnější než já, přijde Abíšaj a pomůže mi. Kdyby děti Asie byly silnější než Abíšaj, přijdu já a pomohu jemu. Co může být jednoduššího? Neuspěl jsem stejně proti dětem Amónu i proti Syřanům? Až podrobím Iberii a Francii, přepravím se z Calais do Doveru, porazím Angličany a Velšany a potom se vydám z Liverpoolu do Dublinu porobit Irsko. Z Firth of Forth vyrazím k dolní části Norska, potáhnu podél pobřeží k horní a dolů Švédském a Finskem. Jak to zní?”

„Kde vezmeš košer stravu?”

„Vezmeme s sebou kozí sýr a ječmenný chleba, hrozny rozinek a kola fíků. V Turecku a Řecku si doplníme zásoby datlemi a medem. Zásobíme se čočkou a fazolemi kvůli proteinu. Ve Skotsku budeme mít uzenáče a uzené lososy. Ve Skandinávii, Holandsku a Dánsku budeme mít slanečků a uzených ryb, co hrdlo ráčí. Jestli chceš, přinesu nějaké s sebou. V Rusku je vyza, kaviár a černý chléb.”

„V Rusku? Proč chceš dobýt taky Rusko?”

„Na zpáteční cestě. Při návratu oblehnu Lennigrad. Potom obsadím Moskvu, Stalingrad, Rostov, Kyjev a Oděsu. Vrátím se na jih do Turecka, znovu se spojím s Abíšajem, vracejícím se po dobytí Orientu a zbytku Asie, a spolu dorazíme zpátky do Izraele právě včas, abychom sklidili naše hrozny a olivy a zaseli naše ječmeny, žito a len. Může být něco snadnějšího?”

„Jak se dostaneš ze Skotska do Norska?” zajímalo mě.

„Na člunech.”

„My čluny nemáme,” připomněl jsem. „A kdybychom měli, neuměli bychom s nimi zacházet.”

Jóab se zamračil. „Jak se potom dostanu z Francie do Anglie?”

294$

„Možná by ses měl raději přebrodit přes Jordán do Amónu a oblehnout znovu Rabu.”

„Počkej tady.“

A než jsem se nadál, šíleně jsem se zamiloval. Přišlo to jako blesk z nebe. Zíral jsem na tu nahou ženu jako v transu a mluvil na své střeše s hlasy jako zběsilý a vilný maniak. Když jsem totiž vyslal Jóaba a své služebníky do boje proti Rabě, zůstal jsem v Jeruzalémě a neměl na práci nic zajímavějšího než čekat na nové letní šaty, na které už mi vzali míru. Každý večer jsem se procházel na střeše a nechával myšlenky zalétat, kam se jim zlíbilo. Nudil jsem se. Krátce před touhle jeruzalémskou nudou jsem dal do města přenést archu úmluvy. Na nic lepšího jsem nemohl přijít, a tak jsem se rozhodl pro tohle a obrovsky se pohádal s Míkal, což konečně ukončilo náš manželský vztah a veškeré mírné puzení, které bych k ní ještě mohl mít. Hádka s Míkal se nakonec ukázala být požehnáním, protože tou dobou už jsme měli jeden druhého plné zuby.

Popravdě řečeno, když jsem se rozhodl převézt archu úmluvy z domu Obédedóma Gatského do Jeruzaléma v okázalém, hudbou provázeném průvodu, v jehož čele nešel nikdo jiný než moje královská maličkost, nebylo mi vůbec jasné, co to archa úmluvy je. Ale svatým lidem to jasné bylo; archa pro ně měla velký význam a já jsem neviděl nic škodlivého v tom, že si nakloním zbožné lidi v rámci své snahy sjednotit všechny frakce v zemi, která se ukazovala být zoufale pluralistická a nepoddajná. Že měl Bůh v poušti problémy s Mojžíšem a jeho lidem? Já jich měl taky dost. Archa byla z akáciového dřeva a uvnitř téhle akáciové truhly prý byly dvě původní kamenné desky z hory Sinaj, na něž Boží prst napsal Mojžíšovi deset základních slov. Dovnitř se nesměl nikdo podívat, takže jsme se nikdy nemohli přesvědčit, jestli je to pravda nebo ne. Nikdo se jí nesměl ani dotknout. To jsme vyvodili z tragického osudu, který potkal nešťastníka Uzu při mém prvním pokusu o její převoz, podniknutém o čtvrt roku dříve. Čistě reflexivně a s nejzbožnějšími úmysly vztáhl chudák Uza ruku, aby zachytil archu, která se na voze zakymácela, když jeden z volů klopýtl. A za tohle

295

$

nevinné nedopatření vzplanul Bůh proti Uzovi hněvem a udeřil do něj a Uza na místě zemřel, přímo u archy Boží. Cesta do pekla, jak jsem napsal, je dlážděna dobrými úmysly. Na to, aby se ověřila nedotknutelnost archy, byl tenhle statistický podklad příliš úzký, ale nepřišel jsem na žádný humánní způsob, jak ho rozšířit. Copak jsem po někom mohl v zájmu experimentu chtít, aby se jí dobrovolně dotkl znova?

Podruhé jsem na celou akci dohlížel sám a věnoval větší pozornost detailům. Žádné vozy, přikázal jsem. Na voly není spolehnutí. Dal jsem do kroužků na arše zasunout tyče, jak to kdysi rozkázal podle Božího přání Mojžíš, a jako nosiče jsem použil lidi, samé lévijce, takže mohli mít třímetrový odstup od truhly, na jejímž příkrovu byly krásně vyřezávané postavy dvou cherubínů s hlavami skloněnými čelem k sobě a s klenutými křídly, úchvatně vzepjatými vzhůru a vpřed. Lévijští nosiči působili dramatičtěji než dobytek a značně zvyšovali slavnostní ráz aktu. Jak vzrušující den to byl! Ta událost udělala z Davidova města město Boží a Jeruzalém se dodnes těší nábožné úctě. Kde byla archa, tam byl Bůh. Kde je archa dnes, Bůh ví.

Několik týdnů předem se rozléhal zemí hlas polnice a výzvy vybízející všechen Izrael, ať se na můj průvod přijde podívat každý, kdo o tuto příležitost nechce přijít. Něco takového jsem nepředváděl každý den. Nesměle a opatrně, se zatajeným dechem jsme vynesli archu z domu Obédedóma Gatského, kde zůstala, když se jí Uza dotkl rukou a na místě padl mrtev; Obédedómovi se od té chvíle dobře vedlo, což moji kněží vykládali jako dobré znamení od Boha, že se v mém plánu má pokračovat. A když ti, kdo archu nesli, ušli šest kroků a žádný z nich nepadl mrtev k zemi, věděli jsme, že to máme v kapse. Zajuchal jsem a obětoval sedm býků a sedm vykrmených dobytčat. A oslava začala. Toho dne hrál Hospodinu všechen Izrael. I já jsem se dal unést a zpíval aleluja ani nevím kolikrát. Hráli jsme Hospodinu na všechny druhy nástrojů z jedlového dřeva i na harfy, bubínky, rohy a cymbály. Ještě nikdy nebylo slyšet tolik hudby a vidět tolik veselí jako v den, kdy jsme s hlaholem a troubením přinesli do města archu úmluvy. Tolik hudby a zpěvu a radostného

296$

volání nezaznělo ode dne, kdy se duch Boží poprvé pohnul nad vodami a řekl: „Budiž světlo” A bylo světlo. A v čele jsem šel já a všechny jsem vedl a křepčil před Hospodinem. Křepčil jsem před Hospodinem ze vší síly, oblečen do roucha z jemného lnu a opásán lněným efodem.

Byla to moje životní chvíle. Věděl jsem, že když tančím ze vší síly, odhaluji se očím celého města. Nevěděl jsem, že Míkal se dívá z okna, jak křepčím před Hospodinem, a že mnou v srdci pohrdá za to, jak se točím a vyskakuji. Nebo že se přestane ovládat a vybuchne na mě přede všemi, sotva vstoupím do domu.

„Muselo to být přede všemi,“ pokusila se potom o chabou omluvu. „O samotě se mnou už nikdy nejsi.“

A měla po čertech pravdu.

Ale nejdřív se po celé hodiny odehrával rušný a radostný ceremoniál. Za mohutného připíjení a bouřlivého jásotu byla Hospodinova archa přinesena doprostřed stanu, který jsem kvůli tomu dal prozřetelně postavit, a potom jsem Hospodinu obětoval zápalné a pokojné oběti a požehnal lidu v Jeho jménu. A podělil jsem všechen lid, muže i ženy, každého jedním bochánkem chleba a kusem masa a lahví vína. Chtěl jsem mít jistotu, že na tenhle den žádný Žid nezapomene. Takže jsem udělal všemu lidu radost a každý odešel do svého domu.

Byl čas, abych se i já odebral do svého příbytku a vychutnal svůj úspěch. Rozpálen triumfem a rozzářen blyštivým potem šťastného sportovce, zamířil jsem ke svému paláci, abych v přetlaku dobré vůle k jednomu každému požehnal i své domácnosti. Srdce mi radostně bušilo. Udělal jsem obrovský kus práce, říkal jsem si, práce pro sebe a pro mého Boha, a s těmihle myšlenkami jsem překročil práh provázen družinou oddaných obdivovatelů, načež Míkal, Saulova dcera, dřív než jsem mohl spustit připravenou litánii žehnajících slov, skočila a začala na mě dorážet a vřeštět a štěkat jako vzteklé zvíře a obličej měla tak znetvořený záští, že jsem ji sotva poznával. Řeknu vám otevřeně, na chvíli jsem zkoprněl hrůzou. Zůstal jsem stát s otevřenými ústy. Všechna její krása zmizela. A už nikdy se nevrátila. Pořád ji vidím s tou

297$

nelidskou a zdeformovanou tváří, divýma očima, vyceněnými zuby. Nevím, jestli si uvědomila, jak vypadá. Nevím, jestli pak někdy litovala zběsilého výbuchu, kterým mě naposledy tak neodpustitelně ranila a urazila, ale do smrti za něj pykala.

„Jak se dnes proslavil izraelský král!“ spustila na mě jízlivě a sžíravě, plivajíc mi do tváře zlobu a pohrdání, jako bych byl všechno, jenom ne izraelský král, na kterého v té tirádě narážela. „Pro oči otrokyň svých služebníků se dnes odhaloval jako nějaký blázen.“

A já jsem hned vztekle opáčil: „Před Hospodinem, který mě vyvolil místo tvého otce a místo celého jeho domu a pomazal mě za vládce nad lidem Hospodinovým, nad Izraelem, před Ním jsem tak dováděl. Ne před tebou. Proto budu před Hospodinem dovádět znovu. Když budu chtít, obnažím se. A budu vážen právě u těch otrokyň, o kterých jsi mluvila. Jdi do svých pokojů. A víckrát ať tvůj stín nepadne na tyto mé dveře, nebudeš-li mít povolení.“

Tak jsem ji zapudil. Víckrát jsem s ní nespal. Proto Míkal, dcera Saulova, neměla děti až do dne své smrti.

Ale to neznamenalo, že by mě přestala obtěžovat, protože mého zákazu dbala jen natolik, nakolik musela. Smutná pravda byla, že mě obtěžovala dnes a denně. Každou hodinu posílala posly s výhružnými notami o tom, nač přistoupí a nač nepřistoupí, a s nekonečnými manifesty výčitek a požadavků. Chtěla alabastrovou vanu, jakou jsem dal Batšebě, chtěla královské toaletní stolky, starožitnou mísu na pečivo a prostornější, lépe přístupné místnosti pro svůj dvůr v harému. Často jsem pomýšlel na to, že ji přestěhuju někam úplně dozadu, abych ji cestou za druhými nemusel vůbec potkávat. Chtěla víc služebnic a žádala mne o ně. Měla jich méně než Abigail, která si do našeho manželství přivedla pět krasavic pro své domácí pohodlí a pro moje chlípné rozptýlení. Byly to milounké holčičky, všech pět, a s několika jsem měl děti. Míkaliny chronické výbuchy plné urážek a invektiv se příznačně rozléhaly palácem jako spílání čehosi nadpřirozeného a zatraceného, takže někdy jsem litoval, že nejsem hluchý nebo dokonce mrtvý. Nemyslete si, že ji dodnes neslyším. Nemyslete si, že nevidím tu nabílenou, mrtvolnou tvář,

298$

jakoby zkamenělou v grimase divoké nenávisti a misantropie. Líbánky skončily.

Tak se stalo jednou večer po Jóabově odchodu do Amónu, že jsem vstal z postele, abych unikl další její služce přinášející další kritické a urážlivé memorandum. Vyběhl jsem po schodech na střechu, kde byl větší klid a menší vedro než uvnitř. A uviděl jsem, jak se na jiné střeše, blíže než na dostřel luku, myje ta svůdná žena a že si mě začala beze studu prohlížet, jen co si všimla, že ji pozoruji. Byla nahá jako prst a nebála se. To na mě silně zapůsobilo. Nestyděla se za ženské tvary, které vystavovala, ani za to, jak nestoudně jsem ji okukoval, a byla to vskutku pastva pro oči. Dokonce se ke mně ještě víc pootočila, abych líp viděl na její buclaté břicho a mohutnou horu Venušinu. Nezapírám, že pro mě byla přitažlivá. Když se naše pohledy setkaly a rázně do sebe zaklesly, hlubina zavolala do hlubiny.

„Klame mě zrak?“ uvažoval jsem nahlas, „nebo ji má popelavě blond?“

„Tvůj zrak,“ odpověděl podle pravdy můj věrný služebník Benajáš, „tě neklame.”

Poslal jsem ho, ať zjistí, kdo to je, a téměř bez dechu a bez hnutí jsem na ni civěl, jak si dál svůdně mydlí a drhne oblé vrchoviny a příjemná údolí svého těla, na kterých už jsem se bažil pást a v morku kostí jsem cítil, že brzy budu. Sliny se mi sbíhaly, když jsem viděl, jak na té střeše stojí s holým zadkem v umyvadle z pálené hlíny. Nikdy předtím se mi nikdo nezdál tak krásný a nikdy potom se mi nikdo nezdál tak krásný, ani ona. Než jsem se nadál, úd mi ztuhl. Přes jemný bílý lem své letní suknice jsem ho pevně hladil. Chtěl jsem ho vrazit do té neznámé bezostyšné ženy. Kdo to je? Čekal jsem, až se to dovím, ale čím déle trval náš necudný oční kontakt, tím méně na tom záleželo.

Na Batšebě bylo všechno vyzývavé a překvapující. Neztratila své fyzické kouzlo, ani když se stala mou milenkou a když jsem si ji mohl prohlédnout zblízka. Nikdy jsem neviděl tak zvláštní ňadra: byla malá a na hrotech spíše růžová než hnědá jako uschlé listí. Měla okouzlující oči: byly modré. Nikdy jsem neviděl tak podivuhodnou pleť: byla téměř bílá. Také její

299$

nohy byly neobyčejné: byly dlouhé, byly štíhlé, krásné tvarované a úchvatné. Byla - nevím, jak popsat něco tak mimořádného - vysoká, skoro tak vysoká jako já, a její pánev byla široká, aniž se zdála tlustá. Nebyla podsaditá, neměla v sobě nic východoevropského. Nos měla malý, přesný a rovný, maličko ohrnutý. Přes všechny tělesné nepravidelnosti na ni nebyl nepříjemný pohled. Byla skutečně moc hezká. Nestejná a nenormální barva jejích vlasů byla už světlá jako med, světlejší pruhy bledé jako seno, tu a tam žluté. Když jsem se s ní oženil a jednou ji přistihl, jak pilně experimentuje se štětečky z yzopových proutků a natírá se na blond vodičkou, kterou namíchala z vrbiny a šafránu, pochopil jsem s úžasem, oč Batšebě jde: Batšeba ze sebe chce udělat bílou anglosaskou protestantku! Mezi Míkal a Batšebou jsem měl celou škálu manželek. Scházela mezi nimi bruneta, ačkoli Achínoama a Maaka měly tak tmavé vlasy, že by se za ni skoro daly považovat.

Jak jí Míkal záviděla a jak ji nenáviděla! I s vráskami na zadku a vším ostatním byla Batšeba opravdu parádní kus a žádná žena na světě neuměla mužského obšťastnit tak jako ona. Jistě by to uměla i teď, kdyby jí srdce kázalo. Měla na zadnici otlačky, protože ji moc používala.

Míkal si ji ošklivila a hnusila a totéž dělaly zástupy dalších žen, které byly v mém domě a měly tam teď stejné domovské právo. Seznam mých manželek a konkubín a služebnic byl už tak dlouhý, že jsme jej nestačili jeden na druhého vychrlit v úplnosti. Tahle byla moc hlučná, tamta nespolečenská, tahle chrápala, tamta se málo koupala, jiná se koupala moc a plýtvala vodou. Čert mi ji byl dlužen. Míkal, která pohrdala mou elegantní Abigail jako maloměšťačkou a neplodnou ženskou, bolestně nesla každé další dítě, které jsem měl s Batšebou nebo s některou z roztomilých dívenek, které Abigail do mého domu přivedla, aby nám oběma sloužily.

„Lépe je vylít své semeno na zem než na břicho nevěstky,” bylo jedno z poučení, které mi stále vtloukala do hlavy.

Z toho je vidět, jak se vyznala.

Míkal mi neúnavně předhazovala, jak mnou opovrhuje za to, že spím s takovými courami, jako jsou mé další manželky,

300$

místo abych se víc věnoval jí. Jak skučela a bouřila po vlastním dítěti! Práskla dveřmi a dupala nohou a rozbíjela zrcadla a nádobky s líčidly a flakóny s parfémy, jako by se lidstvo množilo nedůtklivými scénami a bouřlivými výbuchy iracionálních antipatií. Ani zloba pekelná, učila mě, se nevyrovná ženě zhrzené. Jaký mělo smysl říkat jí stále znovu, že rodit už nebude a že po dvou bezdětných manželstvích je asi trvale neplodná?

„Proč nemohu mít dítě?“ štěkala. „Nejsem o nic horší než ty druhé. Jsem tvou ženou déle než ony, ne? A jsem dcera královská.”

„Jsi už moc stará,” řekl jsem jí mírně a navzdory vší dosavadní zkušenosti jsem znovu doufal, že se mi podaří odvrátit zlobu pokojnou odpovědí. „Na to jsi měla myslet před dvaceti a třiceti lety, když jsi mi nechtěla dávat víckrát než jednou za měsíc.”

„To s tím nesouvisí,” obořila se na mě. „Dám ti teď.”

„Teď už je pozdě. Jsi v letech.”

„A co Sára? Sára měla dítě, když jí bylo přes devadesát. Nejsem o nic horší než ona.”

Pomalu jsem zavrtěl hlavou. „Sáru miloval Bůh a miloval ji Abrahám. Tebe nemiluje nikdo, Míkal. Nikdo tě nemá rád. Myslíš, že já ano?”

„Mám zrovna tak právo na lásku jako ona. Byl její otec král?”

„Sára byla duchaplná a ráda se smála,” namítl jsem. „Smála se dokonce, když slyšela slovo Boží. Proto dala svému dítěti jméno Izák - Izák znamená ,smál se a hrál si‘. Dokonce o tom žertovala. Ty ses nikdy nesmála a nehrála si. Nikdy se ani neusměješ.”

„Co je tu k smíchu?” řekla Míkal. „Proč bych se usmívala? Kdykoli se rozhlédnu, vidím, že jsi zas u té děvky. Proč je tak hlučná?”

„Nejsem jenom u ní.”

„Copak to nevím?”

Urijáš padl a jeho vdova Batšeba se nastěhovala ke mně a stala se mou oblíbenou manželkou. Míkal vyla jako harpyje a hučela jako sova, kdykoliv vyslídila, že jsem ve svém

301$

harému. Mermomocí jsem přesvědčoval Batšebu, ať zůstane venku a je mou milenkou. To nebrala.

„Raděj budu královnou.“

,My nemáme královny. A proč chceš být mou ženou? Mám jich už sedm. Buď mou konkubínou.“

„To není důstojné.“

„Proč vůbec chceš ke mně? Smrdí to tam. Copak sis nevšimla? Je tam rámus a plno lidí. Je to strašný dům i pro mě. Venku ti bude líp.“

„Chci být matkou krále.“

„To nepřipadá v úvahu.“

„Budu tvou nejlepší manželkou. Budu chtít vlastní byt s vestavěnou vanou a obrovskou pracovnou.“

„Zůstaň, kde jsi. Dám ti peníze a opravíš si za ně dům. Budeš mít všechno, co budeš chtít.“

„A co dítě?“

„Měj je venku. Ať si lidi myslí, že jsi děvka.“

„Vyloučeno.“

„Jak budeš jednou uvnitř, nikdy se nedostaneš ven. Copak to nevíš? Nikdy už si s nikým jiným nezašukáš.“

„Nikdy?“

„No - skoro nikdy.“

„Risknu to,“ rozhodla se. „Nelíbí se mi, když se scházíme tajně. Jako by ses styděl, že se mnou něco máš. Chci, aby všichni věděli, kdo jsem.“

„Ale kradená voda je sladká a pokoutný chléb - “

„Prosím tě, neříkej mi to pořád!“

Pro Míkal byla nesnesitelná potupa, že Batšeba byla těhotná, už když se přistěhovala, a že sotva naše první dítě přišlo na svět a zemřelo, byla znovu v tom.

Jakmile se u nás Batšeba rozpínavě usadila, radovánky v mém harému nabyly bizarního rázu. Míkal co chvíli zesinala. Teď se tomu mohu smát. Ale jak hektické chvíle jsem mezi těmi dvěma prožíval, když jsem chtěl oběma uniknout a pobavit se s některou jinou! Cestou dovnitř jsem si u Míkaliných komnat musel zacpávat uši, kdykoli se mi nepodařilo proklouznout bez jejího vědomí. S Abigail jsem obyčejně ztratil pár vlídných slov a ochotně mi nabídla hrnek kozího

302$

mléka s ječmenným chlebem a medem. Říkával jsem jí, že až půjdu ven, možná se raději potěším s ní. Achínoama pořád ještě nemluvila, dokud nebyla oslovena, a gešúrská Maaka pořád ještě neuměla slovo hebrejsky. A ty ostatní? Nikdy jsem si kloudně nezapamatoval, která je Chagíta a která Abítala. Většina mých manželek začala vypadat stejně. Když jsem prošel kolem nich, čekalo mě střetnutí s Batšebou, kdykoli jsem šel za jinou a neměl to štěstí, že zrovna spala nebo byla zaneprázdněna barvením vlasů nebo jinou, jak říkala, tvořivou činností. Stála ve dveřích s rukama v bok a působila tak autoritativně, že se mi ani nemusela postavit do cesty.

„Kampak, kampak?” ptala se. „Ke mně a hned.“

Do prkna, říkal jsem si pokaždé, když mě takhle přepadla, ale věděl jsem, že jinde bych se těžko poměl líp, takže vzápětí jsme si to znova divoce rozdávali a dělali to krásné zvíře se dvěma hřbety. Na své jsem si přišel.

Vždycky byla při chuti, vždycky byla připravena, jako pravá pohanka. Perioda, neperioda, těhotenství, netěhotenství. Kromě dnů, kdy rodila, neminul snad jediný, abychom tomu nepropadli, až jsme nakonec měli Šalomouna a ona rozhodla, že už víc nechce. Kdo ví, co se stalo? Ztratila chuť, když se upnula na mateřství a zaměřila na své pravé povolání, na své životní dílo: být královnou matkou. Teď je to ovšem - být královnou matkou a zůstat naživu.

Cestou ven bylo vyloučeno vyhnout se nelibosti Míkal, protože i kdyby mě neviděla vcházet, slyšela by tartas, který jsme dělali. „Jak se dnes proslavil izraelský král!“ slízl jsem od ní znova. Nelítostně mě peskovala jako čarodějnice, kterou nepozvali na křtiny. „Válet se s děvkou jako divoké, sprosté zvíře! To se nestydíš? To v tobě nezbyl kousek studu? Nevíš, jak tebou pohrdám. Táhni ode mě, nechej mě, protivíš se mi, hnusíš se mi. Proč nejsi víc se mnou? Proč nikdy nepřijdeš do mých komnat a raději se taháš s ostatními?“ Nikdy ji nenapadlo, aby se omluvila, aby mě pozvala, aby mě lákala.

„Jsi nepříjemná, Míkal,“ poučil jsem ji beze zloby. „Proč bych po tobě měl toužit? Jsi štěkna. Věčně jen kritizuješ, křičíš, něco vyžaduješ, na něco si stěžuješ. Nic ti není nadlouho po chuti.“

303$

„Jsem tvoje manželka,“ odpověděla upjatě. „Manželka má právo stěžovat si, když její manžel dělá věci, které jsou jí proti mysli, ne?“

„Míkal, Míkal,“ zkoušel jsem jí trpělivě vysvětlit. „Mám teď třináct, čtrnáct, možná patnáct manželek. Kdyby si každá stěžovala na každou maličkost, která je jí proti mysli, neměl bych čas být králem, nemyslíš?“

Och, těch nadávek, které jsem chrlil na týrského krále Chírama za to, že zbudoval harém tak neprakticky - kdyby kletby byly žhavé uhlí, spálil bych ho na popel. Kam dal hlavu, když mu jeho stavitelé ukázali plán? Do prdele, tam ji dal. Copak neměl harém taky? Vždyť se v tom vyznal! Žasli byste, jak daleko se muselo jít na toaletu nebo pro mísu studené vody. Kde bylo soukromí? Všechno tam bylo slyšet. Mé příchody a odchody se nedaly utajit. Až příliš často jsem odcházel za sborového chichotu a trapného vřískotu a pískotu konkubín shromážděných u mřížovaných dřevěných bran, za kterými byly zavřeny, a často mě provázely nadšeným potleskem. Dalšímu riziku jsem se vystavoval, když jsem Batšebu přivedl za účelem soulože do svých komnat. To bylo jasné od samého začátku - nikdy nechtěla odejít. Nestydatě si lebedila v mých prostorných místnostech. Milovala mou královsky širokou postel.

„Tady si aspoň můžu natáhnout nohy a převalovat se, jak chci,“ říkala a malátně sténala a škrábala se na bocích a na vnitřní straně stehen. „Nech mě bydlet u sebe. Udělej mě svou královnou. Nebudeš litovat. Udělám ti takové věci - sama nevím jaké. Budeš při nich broukat, budeš při nich zpívat písně.“

„Odveďte ji,“ přikázal jsem. „Písně zpívám už teď.“

Nebyl jsem včerejší.

Hned zkraje, když jsme se v mé části paláce tajně scházeli, žádala neslýchané ústupky a dary. Chtěla výmluvný důkaz lásky, vlastní ateliér v budově přilehlé k paláci. O něčem takovém jsem jaktěživ neslyšel.

„Ale Davide, ty dobře víš, o čem mluvím,“ vyčítala mi netrpělivě. „Teď, když víš, jak krásně se dá šukat, neobejdeš se bez toho.“

304$

„Bez krásného šukání?“

„To ti umožňuji já,“ řekla přísně, „a jednou provždy si to uvědom. Budeš za mnou chtít každý den. Když u mě nebudeš, budu se věnovat své práci.“

I to pro mě byla novina. Jaké práci? V marné snaze mít samostatný příjem zkusila časem snad všechno. Chtěla tkát, chtěla psát, chtěla malovat.

„Malovat co?“ zareagoval jsem rychle, abych jí to zarazil. „My Židé nesmíme malovat.“

„Nehty na nohou,“ řekla a ukázala mi nohu. Chtěla kosmetiku v neomezeném množství. „Kup mi všechno. Líbí se ti ta nová barva, kterou jsem namíchala z rumělky, purpuru, nachu a karmínu? Říkám jí červená.“

Ateliér jsem jí samozřejmě pořídil, a kdyby u psaní vydržela, opatřil bych jí asi dříve nebo později textový procesor,o který taky žadonila. A když Urijáš padl a ona vplula do mého paláce jako má nejnovější manželka - do poslední chvíle odmítala přijít jako konkubína a odolávala mému přemlouvání, aby zůstala venku jako má souložnice - , okamžitě jsem jí přidělil místnosti, které mohla používat jako ateliéry nebo pracovny nebo obojí. Chtěla vést kursy ručních prací, ale žádná jiná žena neměla zájem se učit. Když nadšeně vzplála nejdřív pro obyčejnou keramiku a potom pro zdobenou, koupil jsem jí hrnčířské kolo a pec. Obojí jsem jí dal k narozeninám. To jí nestačilo: chtěla topas a safír. Koupil jsem jí zařízení na leštění drahých kamenů. Nadšení ji přešlo, když nemohla své výrobky prodat nebo zhotovit něco vynikajícího a když viděla, že má celý den špinavé ruce a že si tou prací ničí nehty. Začala koketovat s nápadem, že vynalezne spodní prádlo.

„Co je to spodní prádlo?“

„Nejdřív je musím vynalézt.“

Ale předmanželský ateliér jako milostné doupě pro naše tajné, nesmrtelné schůzky - v tom měla stoprocentní pravdu. Kradená voda je sladká a pokoutný chléb blaží, připomínal jsem jí často. Mám to podloženo vlastní zkušeností. Často jsem na její práci žárlil. Byl jsem zamilovaný. Nemohl jsem být bez ní. Samota byla žárlivost a láska byla silná jako smrt a žárlivost krutá jako hrob.

305$

Pravdu měla taky v další věci: jakmile jsem zjistil, že jsem do ní zamilovaný a jakmile mě naučila, co je krásné šukání, chtěl jsem za ní každý den. Nechtěl jsem být bez ní. To řekla ona, ne já. Naučila mě mluvit a myslet vulgárně. Má svůdná, lichotivá, smyslná a nemravná milenka byla tak přirozená jako příroda, v řeči i ve všech praktikách lásky, z nichž mnohé mi připadaly jako extrémní inovace.

„Chtěl bys mě píchat do zadku?“ ohromila mě jednou, když ležela na břiše a já na ni náhodou položil nohu.

Věřte mi, že jsem se zhrozil. „Co to říkáš za strašnou věc!“ vybuchl jsem hned jako u vyjevení.

„To jediné ti nedovolím,“ oznámila mi pevně. „To si pamatuj.“

„Kdo by něco takového chtěl?“ zajímal jsem se. „Tak odpornou věc jsem ještě neslyšel!“

„Přesto ti to nedovolím.“

„O něčem takovém vůbec nemluv. Odkud ten hnusný a zvrácený nápad proboha máš?“

Nehnula ani brvou. „Od jedné kananejské kamarádky, která pracovala jako děvka. Přátelily jsme se, když jsem dospívala.“

„Měla by ses stydět, že tě to vůbec napadne. Je to úplný děs. Děs! Je to tak odporné, že proti tomu ani nemáme zákon! Už jako pomyšlení je to strašná nemravnost!“

„Posluž si, jak chceš,“ zabručela netečně.

Posloužil jsem si, jak jsem chtěl, mnoho, mnohokrát, což bylo hlavně v misionářské poloze. Kromě toho jsem se považoval za monumentálního chlapa, a to díky její promyšleně pronesené poznámce, že mám velký penis - že je rostlý jako u Egypťanů, kteří mají údy jako oslové a výtrysk jako koně. Když jsem se z té poklony vzpamatoval, chtěl jsem vědět víc.

„Batšebo, Batšebo,“ otázal jsem se s hranou ležérností, abych zakryl své neblahé tušení, „odkud toho o Egypťanech tolik víš?“

„Vím, že mi to nebudeš věřit,“ odpověděla, „ale říkala mi to jiná moje kananejská kamarádka, která byla taky děvka.“

„Zase děvka?“ vykřikl jsem. „Nač jsi měla tolik kamarádek děvek?“

306$

„Pro poučení,” odpověděla. „Kdo poučí člověka líp než děvky? A co je na děvkách špatného? Víš, Davide, s děvkou by ti bylo daleko líp než s ženou, jako jsem já. Děvku zaplatíš bochníkem chleba, cizoložná žena však loví drahou duši.“

Užasl jsem. „Jak jsi na takovou moudrost přišla?“

„Vymyslela jsem ji. Skládám teď přísloví.“

„Žalmy už ne?“

„Řekls mi, že je neumím.“

Těšilo mě, že jsem ji z téhle tvořivé práce vypudil v rekordním čase. Štvalo mě, že si myslí, že je může sypat levou rukou z rukávu.

„Žalmy se ani nemusejí rýmovat,“ řekla mi.

„Hospodin je můj pastýř,“ ušklíbl jsem se, když mi ukázala svůj první pokus. „Jsi blázen? Jsi mešuge? Tohle je kravina, Batšebo, naprostá kravina. Copak nemáš cit pro metaforu? Děláš z Boha nádeníka a ze svých čtenářů dobytek. Vždyť je to rouhání. Nebudu míti nedostatku čeho? Namísto odpovědí dáváš otázky. Aspoň zkrať ,míti‘ na ,míť a ušetříš slabiku. Myslíš, že moje žalmy jsou moc dlouhé?“

„Některé jsou majstrštyky,“ konstatovala chladně, „ale jako všechno, co píšeš, trpí nadměrnou délkou.“

Ta drzá, povznesená mrcha. „,Nebudu míť je lepší.“ Ovládl jsem se a zachoval si nadhled. „A Bůh nikoho nenutí ležet na zelených pastvách. Kde jsi na takovou šaškámu přišla?“

„Nikdy jsi nespal pod širým nebem?“

„Jen když jsem musel. Ale nechválil jsem ty, kteří mě k tomu dohnali.“

„Ovce pod širým nebem spí.“

„Nejsme ovce. To je základní omyl celého konceptu. A je tam další velká chyba. Buď,údolí smrti1 nebo ,stín smrti‘, ale ne obojí. Ne jíti přes údolí stínu smrti‘. Prosím tě, nech toho, Batšebo, nech toho. Nemáš na to hlavu. Myslíš si, že psát žalmy je hračka? Vrať se ke svým krajkám.“

„Mohla bych mít tu alabastrovou vanu?“

„I ty bys chtěla alabastrovou vanu?“ zeptal jsem se Abigail, když jsem se u ní cestou ven zastavil.

A musím přiznat, že když to Abigail půvabně odmítla

307$

a něžně mi sdělila, že její pohár přetéká, začala mi v hlavě zapadat jedna věta do druhé a brzy jsem byl svou múzou přiveden k důvtipné myšlence, že je-li možné potěšit krávy, je možné potěšit i ovce a kozy a že v bláhových a chaotických výlevech mé choti Batšeby se možná dá najít dobrý nápad. Navždy jsem jí pak byl vděčný, že při své zmatenosti si z naší rozmluvy stran Hospodina a pastýřů nezapamatovala nic určitého.

Takže namísto žalmů a přísloví vynalézala Batšeba spodní prádlo. Zatímco já, v jednom z těch vyprovokovaných přetlaků konstruktivní energie, jež často opojně provázejí lásku, jsem se vrhl do nového tvůrčího úsilí. Sdružil jsem chrámové hudebníky do cechů a nezůstal jen u toho: postavil jsem zpěváky také před oltář, aby svými hlasy vytvářeli libou melodii a denně vzdávali svými zpěvy chválu. Zatímco ona přemýšlela, jak vynalézt spodní prádlo, já jsem vynalezl pěvecký sbor. Nevím, proč někdo nevynalezl pěvecký sbor už dřív. A jakmile jsem měl svůj sbor, horečně jsem pracoval na jeho využití a za necelé tři týdny jsem složil svou Mši b-moll, Mozartovo Requiem a Händelova Mesiáše. Jednou jsem se k ní přiřítil, abych jí do ucha zahvízdal právě dokončené, patetické sborové Aleluja, ale daleko jsem se nedostal. Zmlkl jsem a zíral na ni s otevřenými ústy, protože odhodila roucho a odhalila kus oděvu, který měla pod ním, přímo na holém těle. Byl torzovitý, zvlněný a zhotovený z tenkého, průsvitného materiálu, aby jí obepínal pás a pokračoval dvěma svěšenými válci okolo každého stehna. Vypadalo to komicky a směšně.

„Líbí se ti?“ zeptala se a předvedla se mi ve svůdné póze.

„Co je to?“ odpověděl jsem. „Proč se ptáš, jestli se mi to líbí?“

„Spodní prádlo,“ řekla. „Vynalezla jsem je. Na oblékání.“

„Pro muže nebo ženu?“

„Je v tom nějaký rozdíl?“

„Obrovský rozdíl,” vysvětlil jsem. „Muž nikdy nemá nosit oděvu ženského, aniž se žena má oblékati do něčeho mužského.”

„To říká kdo?“

308$

„To říká pátá kniha Mojžíšova.”

„To je mi jedno,” ušklíbla se. „Na tomhle vydělám milión dolarů. Bude to chtít každá žena. Budu potřebovat tisíc šicích strojů.”

„Žádné šicí stroje nemáme.”

„Tak je vynalezni. Když jsem dokázala vynalézt tohle, ty dokaž vynalézt šicí stroj. Nejsou krásné? Říkám jim reformky.”

„Reformky?”

„Nemám v nich báječnou formu?”

„K čemu jsou?”

„K tomu, abych byla víc sexy, aby ženy byly pro muže přitažlivější. Těmhle menším s krajkou říkám kalhotky. A těmhle říkám bikini. Zabírá to?”

„Jak mám vědět, jestli to zabírá? Stáhni si je a pusť mě k sobě.”

„Zabírá to.“

Nevydělala na tom ani cent a brzy chtěla něco jiného. Ale její materiální požadavky byly nicotné vedle toho, co začala vyžadovat, když z našeho obcování podruhé otěhotněla.

„Proč mu nemůžeme dát jméno Král?” navrhla znovu při obřízce s průhlednou záludností.

Místo toho jsme mu říkali Šalomoun.

Ten první den jsem s Batšebou málem nic neměl, myslím tenkrát na střeše, když mi přinesli zprávu, že žena, po které tak prudce lačním, je Batšeba, dcera Elíamova, manželka Chetejce Urijáše, mého věrného služebníka, který za mě zrovna válčí s dětmi Amónu. Chetejce Urijáše? Co jsem měl dělat? Tak úplně bez svědomí jsem totiž nebyl. Moje iniciativa ochabla. Ale Ďábel se ozval právě včas a vzpružil mého slábnoucího ducha a dodal mi odvahy, kterou jsem potřeboval, abych aspoň špetku své opatrnosti pustil po větru a vykročil podle naléhavého rytmu tohoto bubeníka. Komu čest, tomu čest, Ďábla nevyjímaje.

„Na ni,” slyšel jsem nabádání hlasu naostřeného radostí a ironií. „Sbal ji, moulo. Do toho. A dej jí zabrat. Chceš ji přece, ne? Tak na co čekáš, pitomče? Jsi král nebo ne?”

309$

„To jsi ty, Bože?” zeptal jsem se nesměle.

„Jsem Mefistofeles.”

„Doprčic,” zasténal jsem zklamaně. „Máš spadeno na mou duši?”

„Copak potřebuji duši?” odpověděl výsměšně. „Chci tech-tle mechtle, ne duše. Chci se smát, bavit se. Chci se dívat. Přiveď ji sem. Pospěš. Než se osuší a zajde dovnitř. Koukni na ty kozy. Óóch, óóóch, óóóóch!”

„Může se to? Mám to povoleno?”

„To se ví, že máš. Nejsi král?”

„Nezakazuje to zákon?”

„Jestli to zákon zakazuje, tak je zákon vůl. Muže a ženy stvořil On, ne?”

„Co mám dělat?”

„Co chceš. Jdi na to. Sbal ji. Šoupni to do ní. Vraz jí to do ucha.”

Kdo jsem byl, abych se hádal?

Kdo by odolal tak rafinovanému přesvědčování?

Vyslal jsem tedy posly a ti ji přivedli bočním vchodem do mého pokoje v paláci; podle jejich pokynů na sobě měla závoj a plášť. A téhož dne jsem s ní spal, neboť byla očištěna od své nečistoty, a když jsem ji poslal domů, stýskalo se mi po ní, takže jsem s ní nazítří spal znova a stejně tak pozítří a popozítří, protože kdykoli odešla, silně mi chyběla a chtěl jsem ji mít u sebe. Kdykoli ke mně přišla, považovali jsme za samozřejmé, že je očištěna od své nečistoty. A i kdyby nebyla, bylo nám to jedno. Čistá nebo nečistá, co na tom záleželo? Dělali jsme to tak jako tak. Spal jsem s ní sedm dní a pak sedm dalších. Pravda je, že jsem na ni musel pořád myslet a že jsem ji pořád chtěl, a dokonce jsem chtěl slyšet její hlas. Musel jsem po ní toužit. Nemohl jsem ji pustit z hlavy. Ať jsem dělal, co jsem dělal, bez ustání mi vířila mozkem jako kometa. Na nic jsem se nedokázal kloudně soustředit.

„V takovém stavu jsem ještě nikdy nebyl,” přiznal jsem si otevřeně a s rezignovaným povzdechem.

Posílal jsem pro ni pokaždé dopoledne a znova odpoledne, protože jsem zjišťoval, že ji neustále chci mít v náruči, mít na ústech její vlhké rty a na krku její teplý dech, a tak se stalo, že

310$

než jsem se nadál, žádala ode mě myriády věd, které ode mě nikdy nikdo nechtěl.

„Poslyš, Davide,“ obrátila se na mě stroze na konci prvního týdne, „co budeme dělat? Musíš se rozhodnout.“

„Ohledně čeho?“ Stáli jsme proti sobě a neměl jsem ponětí, kam míří.

„Ohledně nás. Beze mě už být nechceš. To nechtěl žádný muž.“

Až nakonec Urijáš, jak jsem ke své hluboké žalosti zjistil.

„Udělám tě svou konkubínou.”

„Konkubínou být nechci. Zapomínáš, že jsem vdaná. Co uděláš, až se Urijáš vrátí?”

„Udělám ho vojevůdcem nad miliónem mužů a pošlu ho zase zpátky.”

„Taky se mi nelíbí, jak při každém mém příchodu předstíráš, že se neznáme. Před lidmi mě nikdy nepohladíš ani nepolíbíš. Lásku mi vyznáváš, jen když jsme sami.”

„Zbláznila ses?” vykřikl jsem a nechtěl jsem věřit svým uším. „Jsem ženatý! Nechci, aby se o nás dověděla Míkal, Abigail, Achínoama, Maaka, Chagíta, Abítala nebo Egla.”

„A co by se stalo?” odsekla. „Copak ostatní ve tvém domě nevědí, proč pro mě posíláš?”

„Mohli by tě ukamenovat pro cizoložství.”

„Tebe taky.”

„Já jsem muž. A navíc král. A nechci, aby mě někdo očerňoval.”

„Tak mi dej dům, který budu mít jen pro sebe, tam za mnou choď. Budeš se divit, jak často se mnou budeš chtít být.”

Chtěl jsem s ní být častěji, než jsme mohli tušit. Někdy hubovala, že si přijdu bez ohlášení, a přetrhnu jí práci. Ano, je asi pravda, že jsem své ženy míval mnohem raději, než měly ony mě, a obcování s nimi mě těšilo víc, než je těšilo obcování se mnou. Ale pak přišla Batšeba, a ta jen hořela. Chtěla to nejmíň tak silně jako já a brzy jsem u ní objevil další výstřednost: když jsem při milování nebyl hotov tak rychle, jak jsem čekal, začala explodovat jako série rachejtlí přivázaných k liščímu ocasu, vybuchovala rozkoší tak ohromivě

311$

a bouřlivě, že to bylo nevýslovně vzrušující a mluvilo se o tom všude v okolí. Slyšel kdy někdo o něčem takovém? Říkala tomu orgasmus. Dávala mi body za každý mnohonásobný.

„Takhle řádím, když jsem s tebou,“ poznamenávala často v jakémsi udiveném a spokojeném vyčerpání, s nahnědlou tvářinkou pokrytou dosud ruměncem. „Uf!“

Věděla, jak mě obšťastnit. To je na ženách nedocenitelná vlastnost a našemu divokému pohlavnímu styku to dodávalo další rozměr, stejně jako její skvostné pajány, že jsem rostlý jako Egypťan a že mám úd jako osel a výtrysk jako kůň. Takové přehánění je muži dopřáno málokdy.

„Poprvé jsem ho viděla,“ přiznala k mému značnému překvapení, „když jsi dováděl před Hospodinem a tancoval ze vší síly v čele průvodu a odhaloval se před celým světem. Dobře jsem se dívala. Musela jsem si říct, že tvoje manželka je šťastná žena. Záviděla jsem jí. Vzalo mi dech, jak dobře jsi vybavený. Tenkrát jsem si umínila, že se s tebou seznámím. Král a to všechno - kdo by odolal? Začala jsem se každý večer mýt na terase, abych tě přivábila.“ Než jsem si jí všiml, měla určitě nejvymydlenější tělo v Jeruzalémě.

V prvých dnech naší hříšné, střemhlavé posedlosti jsme porušili spoustu zákonů. Celé hodiny jsme bývali zbroceni potem až po pás. Vlasy jsme měli zplihlé, zcuchané a spečené olejem, potem a parfémem. Její břicho bylo jako zářivá slonovina vykládaná safíry, její tváře byly jako záhony koření, jako sladké kvítí, její rty jako lilie, z nichž kane vonná myrha. Taková byla má milá, která mě zasvětila do tolika věcí a naplnila mi duši nevýslovným blahem - naučila mě říkat „Miluju tě“ a myslet to vážně a jemně ji hladit, i když se ostatní dívali. Byl jsem nenasytný. Když se blížila chvíle našeho dalšího setkání, těšil jsem se tak posedle, že jsem se nemohl dočkat, až znovu vstoupím do její zahrady a budu jíst její sladké plody a cpát se jimi, aniž se kdy přesytím. Ne mne, ale ji překvapilo, že brzy se začala ptát častěji než já: „Kdy tě zas uvidím? Bude to brzy?“

Bývalo to brzy, hlavně zpočátku. Líbila se mi víc než všechny ženy, které jsem zatím poznal. Očividně si tenkrát myslela, že se do mě zamilovala, a nepopírá to ani dnes. A já

312$

jsem se zamiloval do ní. Vědět, že je to pravda, byl nádherný pocit. Už jenom její kůže, ta porézní, zářivá blána vymezující pro mě její bytost, mi připadala jako nejkrásnější ze všech zázraků. Na rozdíl od mé dokonalé Abíšagy, která je bez jediné poskvrny, měla pleť tu a tam poznamenanou - znamín-kem, škrábnutím, nežitem. Nevadilo to. Zbožňoval jsem ji za to, že vůbec je. S požitkem jsem se jí dotýkal. Hltal jsem ji očima a ona hltala mě. I kosti jejích kolenou mě vzrušovaly, stejně jako křivka jejích holení a velkých chodidel, jako by jediná na světě byla obdařena tak nevzhlednými, pitvornými tvary. Rád jsem si ji prohlížel nahou. S požitkem jsem ji sledoval, když se v noční košili nebo reformkách zabrala do vyšívání, na nose brýle, v rukou dřevěný rám. Nejraději ze všeho jsem jí hleděl do malého obličeje, do šibalsky spikleneckých modrých očí, a marně luštil třpytivé nuance vypočítavosti v jejím bezděkém pousmání. Uctíval jsem tíhu a vyklenutou oblost jejího zadku. Nemohl jsem uvěřit svým něžným citům k ní, nemohl jsem si na ně zvyknout. Neustále jsem o ní snil. Každého rána po probuzení jsem nejdřív zatoužil zatelefonovat své zbožňované a nechat jí v nahrávači obdivný vzkaz a necudné vyznání, jenomže tenkrát jsme pochopitelně neměli telefony a magnetofony taky ne. Celé hodiny jsem ji nepřetržitě objímal a považoval za samozřejmé, že jsem s ní obcoval každého dne, kdy se mi zachtělo, až nastal ten osudný den, kdy na ni přišlo ženské stonání a já začal zoufale vyčítat osudu, že musím abstinovat. Averze, kterou jsem k jejímu stavu bezděky projevil, ji trochu překvapila, ale když slyšela mé námitky, obdařila mě pohledem plným shovívavého posměchu, jaký obvykle vyhrazujeme trapným pedantům.

„Cokoli je ti libo,“ řekla.

Její opovržlivost byla tak vznešená, že jsem si připadal jako hulvát a stáhl se do defenzívy. „Není ti dobře,“ bránil jsem se chabě.

„No a?“ řekla.

„Copak se to smí?“

„Kdo nám může zabránit?“

„Kdyby na to někdo přišel, nesměli bychom mezi lidi. Po sedm dní.“

313$

„Kdo by na to přišel? A i kdyby, aspoň spolu budeme déle.“

„To vážně jde?“ zeptal jsem se naivně. „Když máš periodu?”

„Zakazoval by to zákon, kdyby to nešlo?“

„Není to sprosté?“

„Není to sprosté.”

„Už jsi to zažila?“

„Myslíš, že každý je tak cimprlich?“

„A když se umažu?“

„Tak se umyješ.“

„Budu sedm dní nečistý.“

„Nemusíš to roztrubovat.“

„A nečisté bude každé lůžko, na které ulehnu.“

„Am to nemusíš roztrubovat.“

„Když já nevím, jestli chci.“

„Tak ať je po tvém.“ Lhostejně se ode mne odvrátila a připadal jsem si jako blbec.

Nakonec bylo po jejím, samozřejmě v misionářské poloze. A byl jsem tak nadšen už jen pomyšlením, co dělám - mirabile dietu jsem se neskácel mrtev ani jsem nebyl vykázán z lidského společenství - , že jsem se nemohl dočkat, až bude mít další měsíčky, aby zase mohlo být po jejím. Bohužel jsem se nedočkal, neboť i z nejlepších plánů, jež snuje člověk a myš, nezbude často než bolest a tíž. Přišel Pesach, aniž jsme jej, věřte mi nebo ne, světili, a potom, místo aby se jí dostavily měsíčky podle plánu, vylétla z ní tři slůvka, která vyvolávají melodramatickou reakci i v nejpokojnějších mimomanželských vztazích. Batšeba pro mě poslala a řekla:

„Budu mít dítě.“

„Naserpáter!“ ulevil jsem svým citům.

Takže jsem měl na krku těhotnou milenku. Potraty tenkrát byly samozřejmě zakázané a Batšeba nebyla tak obětavá, aby kvůli mému klidu riskovala svůj. Nespala se svým manželem skoro tři měsíce. To mi mohlo zkomplikovat život víc než zabití Abnéra. Co jsem měl dělat?

„Tentokrát tě asi skutečně ukamenují,“ varoval jsem ji. „Dopustila ses cizoložství.“

„Tebe ukamenují taky,“ odpověděla. „Dopustil ses cizolož

314$

ství zrovna jako já, a dokonce jsi požádal manželku bližního svého.”

„Já jsem muž. Muže za to nekamenují.”

„Myslíš, že ti to pomůže? Je psáno, že kdo zcizoloží s ženou svého bližního, musí zemřít, cizoložník i cizoložnice. To jsi ty.“

„Jak to, že o tom tolik víš?“

„Vyhledala jsem si to, ne? Ráda znám svá práva. Jsi ve stejné kaši jako já. Kdyby někdo spal s provdanou ženou, musejí oba zemřít. I to je psáno. Takže rychle něco vymysli.“

„Ale já jsem také král a rozhoduji, kdo bude ukamenován a kdo ne.“

„Myslíš, že vyvázneš živ?“

„Přece bys mě nejmenovala.“

„Na to nespoléhej!“

„Přiveďte mi Urijáše!“ Musím přiznat, že tohle jsem vykřikl já.

Tak začaly hrůzné trapnosti poshakespearovské frašky, která se nezadržitelně propadla do sentimentalily a posléze do tragédie, v níž jsem byl zlomen nesnesitelným žalem a zdeptán strašlivým vědomím, že mé novorozeně je nemocné a kvůli mně odsouzené k předčasné smrti. Tak pravil Nátan. Můj ubožáček hořel horečkou a hynul žízní a hladem. Usychal a vadl a já jsem se na to nemohl dívat, zrovna jako se na to o tisíc let dřív nemohla dívat Hagar; odložila Izmaela pod křovisko a usedla opodál, co by lukem dostřelil, protože se nemohla dívat, jak umírá. A Izmaelovi už bylo přes třináct let, takže byl dost starý, aby se mohl posmívat Izákovi a ohrožovat ho. Můj hošíček byl jenom maličký a červený. Jeho neotevřené oči se podobaly zbytečným žábrám. Za těch sedm dní mi tisíckrát zazněla hlavou dávná, jímavá slova egyptské otrokyně Hagary, vypuzené se synkem z Abrahámovy přízně do Beeršebské stepi jen s trochou chleba a vody, která brzy došla.

„Nemohu se dívat, jak dítě umírá.“

Ale Bůh odpověděl Hagaře darem přežití.

„Vstaň, vezmi chlapce a pečuj o něj,“ zavolal z nebe na Hagaru. „Neboť Já z něho učiním velký národ.“

315$

Velký národ, slíbil Bůh, který nikdy nepečoval o nikoho.

Mne ignoroval. Nechal zemřít mé dítě. Znovu zapracoval jedním z těch záhadných způsobů. Copak na to mohu někdy zapomenout? Nátan mi řekl, že Bůh zapomene. Já jsem Mu to dodnes neodpustil, i když cítím, že teď svého Boha potřebuji víc než kdy předtím a že mi schází víc, než bych Mu byl ochoten přiznat. A nevěřím, že na mě zapomněl.

Neměl jsem v úmyslu nic zlého, když jsem vzkázal Jóabovi, aby Chetejce Urijáše poslal z bojiště domů pod záminkou, že mi přinese zprávy o situaci. Chtěl jsem jen, aby Urijáš spal s Batšebou, nic víc. Když jsem s ní mohl spát já, proč by nemohl on? Měl jsem v plánu přivítat ho jako hrdinu, rozohnit ho trochou vína a pustit ho pěkně do Batšebiny postele, na svou vzrušující milenku. Co mohlo být blahodárnějšího? Tak jsem zamýšlel skrýt náš trapný prohřešek před každým ve městě, kdo ještě o pravém stavu věcí nevěděl. Bylo to ideální řešení - pro všechny kromě Urijáše. Můj nápad měl jedinou chybu, a tou bylo klamné domnění, běžné mezi čerstvě zamilovanými muži: že totiž každý mužský na světě lační po předmětu mé vášně stejným sexuálním hladem jako já. Urijáš nelačněl. Kdo to mohl vědět.

Když ho ke mně přivedli, bylo těžké podívat se mu do očí. „Pojď dál, kamaráde, pojď dál, hochu,“ pozdravil jsem ho až nadmíru srdečně, aby se co nejvíc uvolnil. „Pojď dál, můj dobrý Urijáši, a umyj si nohy. Ani nevíš, jak jsem rád, že tě tu mám.“ To byla pravda. „Všechno mi řekni, pověz mi, co se děje v amónovské Rabě. Je mě tam zapotřebí?“ Bylo mi úplně jedno, co mi poví, a skoro jsem ho neposlouchal, když mi horlivě vyprávěl, jak dobře si můj lid vede a jak nám štěstí pomalu, ale přece přeje. Poslové se zprávami běhali sem tam několikrát denně, dokonce o šábesu. „Dobře, dobře, dobře,“ pobízel jsem ho, aby skončil rychleji, a toužil jsem ho dostat do postele s Batšebou stejně silně, jako když jsem s ní měl být já. „Teď si dej trochu vína. Přinesl jsi zprávy, které jsem chtěl slyšet, a udělal jsi mi radost. Teď si odpočiň, ulev svým nohám. Chceš si je ještě namočit?“

„Myslím, že už jsou čisté dost.“

„Taky si myslím. Teď jdi domů a odpočiň si. Pobav se. Dal

316$

jsem ti z kuchyně poslat mísu masa pro tebe a tvou ženu.“ „Pro mě ne,“ řekl Urijáš důrazně a vylekal mě.

„Proč ne?“ zvolal jsem.

„Protože jsem ve službě.“

„Řekněme, že tě pro tuhle noc ze služby uvolňuji,“ zasmál jsem se stísněně. „Chutná ti víno? Napij se ještě. Vezmi si celou láhev. Pošlu ti s masem další. Teď jdi domů, Urijáši. Máš prý krásnou ženu. Jdi domů a našij to do ní. Zatluč jí štepsl. Zasloužíš si to. Mě tady nech a jdi domů za manželkou.“

Myslíte, že po té šanci skočil? Pil dál, a když se konečně odštrachal, těžce se klátil, jako by byl opilý anebo měl bolavé nohy. Po jeho odchodu jsem si zhluboka oddechl a pořádně přihnul vína. Jenže místo aby vypadl z paláce, jak jsem čekal, natáhl se ten syčák na zem u brány a chtěl tam nocovat s ostatními službu konajícími vojáky. Když jsem se to dověděl, běžel jsem za ním a zdaleka už jsem nebyl tak bohorovně spokojen.

„Urijáši, vstaň a jdi domů,“ spustil jsem na něj velitelským tónem, který po pár slovech zdegeneroval v žalostné žebronění. „Proč bys tu ležel v nepohodlí?“

Když odpověděl, smrděl vínem a vypínal hruď. „Protože moji kamarádi z Judy a Izraele přebývají ve stanech.“

„A co jim pomůže, že přebýváš tady?“ namítl jsem. „Jdi pěkně domů, do měkké postele. K buclaté, teplé ženě. Dal jsem už poslat jídlo a silné víno. K čemu tahle cvokárna?“ „Nepůjdu,“ prohlásil temně Urijáš, „dokavad můj pán Jóabi služebníci mého pána táboří v poli. A já bych měl teď jít do svého domu - “

„Ano, jdi do svého domu - “ odpověděl jsem.

„ - a jíst a pít a obcovat s manželkou? Jakože jsi živ,“ přísahal, Jakože živa je tvá duše, já toho neučiním.“

„Učiň, prosím tě, učiň,“ prosil jsem a jen s obrovskou sebekázní jsem se přemohl, abych ho nedrapl za krk a nevytřásl z něj duši, nebo abych si nezajel rukama do vlasů a nevyrval si je všechny v záchvatu bezmocného zoufalství. „Urijáši, prosím tě, jdi domů,“ škemral jsem. „Tvoji spolubojovníci by ti tu pohodu přáli. Vždyť nic lepšího nemůže člověk

317$

udělat než jíst a pít a veselit se. Copak to nevíš? Napij se ještě vína,“ dodal jsem, když se ani nehnul.

Teprve později jsem pochopil, že opít ho byl obrovský omyl. Měl jsem si uvědomit, že ve věcech sexu posiluje alkohol touhu, ale oslabuje výkonnost. Když si herkulovsky lokl a hlučně zamlaskal, hlava se mi zatočila. Po dalším mohutném doušku zajuchal, potácivě začal tančit třasáka a bujaře při tom halekal. Potom zakopl a div si nenatloukl kokos. Když si znovu mohutně přihnul, došlo mi, že začíná ztrácet kontakt se vším, co se mnou souvisí. Nezbývalo mi než s bolestí v srdci přihlížet, jak vyčerpaně klesá na zem uprostřed oplzlé písně, v níž se falešně rozezpíval o jakési dívce, která ho kdysi kdesi nechala hrát se svou tralalalindou.

„Tralalalindou? Co to, prosím tě, je?“

Ale to už byl v limbu, aniž mě slůvkem poučil.

Batšebu tento zvrat v našem osudu velmi otrávil. Jak jinak měla planoucí sexbomba reagovat, když stanula tváří v tvář skutečnosti, že manžel s ní nechce po čtvrtroční abstinenci spát?

„Zkároval se, gój,“ sykla uražena na vysvětlenou, když jsem si ji zkoumavě prohlížel a hledal na ní kazy, které mi možná unikly, ale o kterých věděl Chetejec Urijáš, obeznámený s jejím tělem delší dobu. „Myslíš, že by mohl mít v Amónu jinou ženskou? To si piš.“

„Asi máš pravdu,“ řekl jsem bystře. „Zpíval něco o holce, která ho jednou nechala hrát se svou tralalalindou.”

„To jsem byla já,“ řekla stroze.

Společně jsme rozhodli, že ho v Jeruzalémě zdržíme a znovu se ho pokusíme zlomit, ale nazítří to bylo ještě horší. Když se s kocovinou a naprostým oknem probudil, slibně jsme začali.

„Těbůh, já asi řádil,“ omluvil se mi plaše a s úsměvem. „Ze včerejšího večera si nic napamatuji, ani mrť.“

Mé naděje hned zahořely. „Nic si nepamatuješ?“

,.Absolutně nic,” ujistil mě Chetejec Urijáš. „Nepamatuji si jedinou věc, kterou jsem večer zažil, leda to, že jsem se rozhodl zalehnout v tvém paláci na zem a přenocovat tu s tvými strážemi, místo abych šel domů.”

318$

Cítil jsem, jak mé naděje hasnou. „Takže to si pamatuješ, co?“ Ty kokote zlinkovaný, dodal jsem v duchu. Nevzpomínám si, že by mě někdo někdy tak deprimoval.

„Můžu si ještě loknout a vyhnat čerta dáblem?“

„Teď jdi domů, Urijáši,“ přikázal jsem otcovsky a vzal ho za rameno. Usilovně jsem se snažil, abych se mu jevil jako ten nejdobrotivější despota všech dob. „Včera jsem ti tam poslal spoustu vína. Takže jdi okamžitě domů a umyj si nohy. Máš je znova špinavé. Podívej na ně. Oba už válčíme pěkně dlouho. S mým dovolením si teď užij. Ano, dovoluji ti to. Věci, které jsem poslal pro tvé potěšení - potraviny, maso - se zkazí, když je dnes nespotřebuješ.“ Byl k mému naléhání hluchý a stál tam bez hnutí, tupě jako pařez. „Tvá žena je prý půvabná, velmi půvabná,” začal jsem odjinud, „a dychtivě tě očekává v průsvitné tunice s kratičkou minisukní, která jí končí vysoko nad sexy koleny. Vzkázala sem, co s tebou je, mnohokrát sem vzkázala. Roztouženě prý tě čeká, roztouženě, ach tak roztouženě. Copak ji nemáš rád?“

„Já svou ženu miluju.“

„Tak jdi domů a skoč s ní do postele.”

Ty odporný, blbý, paličatý parchante, pokračoval jsem v duchu. Proč mě tak trápíš?

„Ne, jakože jsi živ,“ prohlásil zvučně a hrdě a vypnul prsa jako muž oddaný krásám života v nouzi a cti. „To nemohu, dokavad Izrael a Juda přebývají ve stanech a táboří v poli v Amónu. Okamžitě odcházím za nimi.“

To ne, sakra! Nikam! „Ne, můj dobrý a věrný Urijáši,” odpověděl jsem nahlas. „Teď se vrátit nemůžeš. Chci po tobě poslat dopis a ten bude hotov až zítra. Musíš tu zůstat ještě jeden den. A jednu noc. Řekni si, že máš dovolenou. Tvoji spolubojovníci čekají, že když máš tu možnost, oddechneš si a potěšíš se s manželkou. Nezklam je. Zatleskají ti. Jak by ses jim mohl podívat do očí? Urazíš je, když se nezachováš jako pravý muž k ženě tak kouzelné, jak se o ní říká. Je prý hezká, je prý plná života, je prý ohnivá. Óóóch, óóóóóch, óóóóóóch, ty lumpe! Proto jdi domů, Urijáši, jdi okamžitě domů, utíkej. Udělej, co ti říkám. Jdi rychle domů za svou ženou. A za její tralalalindou.“

319$

„Když s ní budu spát, budu nečistý.“

..Tak budeš nečistý.“

„Nesměl bych tři dny na bojiště.”

„Proč ne? Jsi pohan, vždyť nejsi Žid,“ připomněl jsem mu tvrdě.

„Někteří moji nejlepší přátelé jsou Židé.“

„Jdi domů a skoč na svou ženu!“ zakřičel jsem.

„Jakože jsi živ,“ přísahal neoblomně a vrtěl hlavou. „Jakože živa je tvá duše - “

„Já tě zprostím viny,“ slíbil jsem, když se znovu ovládl a zářivě usmál. Ty šunte odporná, spílal jsem mu v duchu. „Dovolím ti jít okamžitě na bojiště.“ Ty blecho hnusná. „Tak jdi, prosím tě, domů.“ S významným mrknutím jsem k němu přistoupil a pokračoval mu přímo do ucha. „Och, dovedu si představit, jak tam tvá žena leží a vroucně tě očekává, jak vzdychá a sténá v sladké předtuše lásky, kterou ti touží dát po tak dlouhém odloučení od její krásy. Och Urijáši, Urijáši, jak ti závidím, jak rád bych byl v tvé kůži,“ přemlouval jsem ho upřímně. Žádný had nešeptal své svody rafinovaněji, žádný Jago se nesnažil záludněji. „Její rty jsou jistě jako karmínová šňůrka. Dovedu si ji představit. Její břicho je stoh pšeničný obrostlý liliemi. Křivky jejích boků jsou dílo umělcových rukou, její prsy jako hrozny révové. Je krásná tvá milá, hle, je krásná. Určitě na ní není poskvrny.“ Věděl jsem, že je a moc. „Její oči jsou jako oči holubic nad potůčky vod, v mléce se koupou, podobné vsazeným drahokamům. Její zuby jsou jako stádo ovcí před stříháním. Pospěš, Urijáši, pospěš, neboť tvá milá podobna bude gazele či kolouškovi na balzámových horách.“

„Můžu se ještě napít a vyhnat čerta ďáblem?“

To mi vzalo vítr z plachet. Podal jsem mu láhev. Kapituloval jsem, i když jsem na něj dorážel celý den. Nebyla to žádná legrace. Dokonce jsem s ním jedl a pil a při každém soustu opakoval: „Urijáši, jdi domů.“ Byl stejně únavný společník jako Šalomoun, a když se všechna má slova minula účinkem, nutil jsem ho pít dál. „Urijáši, jdi domů,“ dul jsem do toho mezka pitomého, až jsem z té nekonečné námahy ochraptěl a málem onemocněl. „Urijáši, Urijáši, jdi domů a skoč na

320$

svou ženu.“ Ale když nastal večer, odešel ode mě nepřesvědčen a znovu přespal v mém paláci se strážemi. Domů nešel. A já jsem seděl a otráveně pil, až v mém pokoji nezbylo žádné víno.

Co jiného jsem mohl s Urijášem udělat, než co jsem udělal? Nebylo pro jednotu národa lepší utajit vládní skandál, když to bylo v mé moci? Kdo mi to rozhodnutí může vyčítat? Bůh - jak se ukázalo. Pokud ovšem říká Nátan pravdu. Nátan si vždycky všechno vysní, proto má právo mít někdy pravdu. Nátan je jediný člověk, o kterém vím, že má sny o Bohu. My ostatní máme ve spánku důležitější starosti.

Nevím, čí to byl nápad poslat Urijáše znovu do války v Amónu, aby tam padl. Nazvěme to dílem Ďáblovým, i když Nátana, který mi přinesl zprávy o budoucích neštěstích, tahle obhajoba nepřesvědčila. Ale dopis Jóabovi jsem po Urijášovi poslal já, dopis s příkazem: „Postavte Urijáše do nejtužšího boje a pak od něho ustupte, ať je zabit a zemře.“ Jóab poslechl a určil Urijášovi místo, kde válčili vybraní válečníci a kde padli někteří moji služebníci, a Chetejec Urijáš tam zemřel také.

Tak se Chetejec Urijáš stal v dlouhé historii válečnictví dalším člověkem, který vlastenecky položil život za svého krále a svou vlast.

A jakmile pominul smutek, plodná vdova se stala mou ženou a přestěhovala se do mého paláce, kde si přivlastnila největší místnosti v ženském křídle, zbourala stěny, aby jejich velikost zdvojnásobila, a když se dověděla, že jsem nedávno získal velké množství alabastru, vyžádala si okamžitě vanu na míru.

Moje starosti skončily.

A zároveň začaly.

Protože to, co jsem udělal, rozhněvalo Hospodina, a nemohu říct, že Mu to mám za zlé, i když Mu nikdy neodpustím, že za trest zabil to dítě. Tenhle Boží skutek byl zvrácený a nelidský.

Přestal jsem se už snažit o něco tak beznadějného, jako je spočítat všechny zákony, které jsem porušil jen v souvislosti s Batšebou a jejím nebožtíkem mužem. Některé byly z třetí knihy Mojžíšovy a doufal jsem, že Nátan ani Bůh nevědí, že

321$

jsem je porušil. Obávám se, že v nepředstavitelném blahu zakoušeném s Batšebou jsem nejednou vzal Boží jméno nadarmo. My jsme měli nějaké zákony - zákony na všechno. Než jsem to vzdal, napočítal jsem šest set třináct přikázání, což mi připadalo víc než dost na společnost s jazykem, který neměl písmena pro samohlásky a jehož slovník čítal všeho všudy osmaosmdesát slov, z nichž sedmnáct lze definovat jako synonyma pro Boha.

Reagoval jsem skepticky, ale bez velkého překvapení, když se dostavil Nátan a začal mi vyčítat, že jsem se znelíbil Hospodinu, a seznamovat mě s rozvrhem trestů, které mě čekají. Trpce jsem Ho zklamal. To ale nebylo nic proti tomu, jak se Bůh chystal zklamat mě.

„Jak se to dověděl?” chtěl jsem vědět.

„Svými cestami.”

„Nevěděl, kde je Ábel, když ho zabil Kain, nebo kam se schoval Adam, když snědli jablko.”

„To byly jen lstivé otázky.”

„V jakém jazyce s tebou mluvil?” zeptal jsem se. To byla zase moje lstivá otázka.

„Přece v jidiš,” řekl Nátan. „Jak jinak by židovský Bůh mluvil?”

Kdyby řekl, že latinsky, věděl bych, že si vymýšlí. Začal tím podobenstvím - divíte se, že podobenství nesnáším? - o chudákovi, který neměl nic než jednu malou ovečku, a tu mu vzal boháč, majitel velkého stáda, aby štědře pohostil poutníka. A když jsem nad bohatcem vynesl předvídatelný ortel, Nátan nadšeně zaútočil:

„Ten muž jsi ty!”

„Co mě čeká?” zeptal jsem se fatalisticky. „Nejspíš veta za vetu. Oko za oko, zub za zub?”

„Tak nějak,” řekl Nátan. „On už najde trest úměrný zločinu.”

„Nemohl by nastavit druhou tvář?”

„Jsi směšný.” Nátan, stejně jako můj syn Šalomoun, se kterým je teď v kuriózní koalici, nebyl nikdy přístupný mým zkratkovitým ironiím. „Což jsi nepohrdl Hospodinovým přikázáním a nedopustil ses toho, co je v Jeho očích zlé?”

322$

pokračoval potřásaje hlavou. Mluvil namáhavě a didakticky a vyslovoval, jako by studoval v Oxfordu. „Ženu Chetejce Urijáše sis vzal za manželku a jeho jsi zavraždil mečem Amónovců. Nyní už nikdy se nevyhne meč tvému domu. Toto praví Hospodin: ,Hle, já způsobím, aby proti tobě povstalo zlo z tvého domu a před tvýma očima vezmu tvé ženy a dám je tomu, kdo je ti blízký, a ten bude spát s tvými ženami za bílého dne. Neboť ty jsi to spáchal tajně, ale já tuto věc učiním před celým Izraelem, a to za dne. Poněvadž jsi touto věcí zavinil, aby nepřátelé Hospodina znevažovali.“

Netušil jsem, že mluví o Absolónovi, a kdyby mi to řekl, nevěřil bych tomu. Abych rozhovor zkrátil, přiznal jsem svůj hřích.

„Ty strach mít nemusíš,“ potěšil mě rychle Nátan. „Nic se ti nestane. Hospodin z tebe hřích sňal.“

To bylo potěšující. Zůstanu naživu. Ale krev ve mně ztuhla, když řekl, že syn, kterého mi porodí Batšeba, musí zemřít.

Jaká v tom proboha byla spravedlnost? Víc by mě nezdrtil, ani kdyby mě na místě usmrtil. Pomstít se viníkovi smrtí nevinného? Nechtěl jsem tomu věřit, ale pak jsem to viděl na vlastní oči.

„Dítě je v pořádku?“ zeptal jsem se, když Batšeba porodila.

„Dítě je v pořádku,“ odpověděli mi.

„Dítě je v pořádku?“ ptal jsem se každého rána a každého večera.

Brzy nastal den, kdy v pořádku být přestalo a těžce se roznemohlo. Jako vodu pro žíznící duši jsem žádal milosrdenství pro svého novorozeného. „Nemohu se dívat, jak dítě umírá,“ prosil jsem Boha bolestnými slovy Hagary. Nesnesl jsem pomyšlení, že bych měl být přihlížejícím viníkem, a proto jsem se postil a šel domů a ležel přes noc na zemi. A starší mého domu ke mně přistoupili, aby mě zvedli ze země, já jsem však nechtěl, ani chléb jsem s nimi nepojedl, ani co jiného s dalšími, kteří mě přišli utěšit. Těžce jsem vzdychal a srdce mi usedalo. Po sedm dní jsem lehal přes noc na zemi a v hloubi srdce jsem věděl, že je to marné a že s každou další chvílí ztrácím své dítě a svého Boha. Sedmého dne dítě zemřelo.

323$

Tušil jsem to, už než s tím přišli. Cítil jsem to z přívalu tlumených hlasů, který jsem slyšel za zdmi svého pokoje. Moji služebníci se mi to báli oznámit, aby mě zpráva smrtelně nezasáhla. Viděli, jak jsem truchlil, když dítě ještě žilo. Ještě chvíli jsem ležel na zemi a plakal do prachu, pak jsem se vzdal vší naděje a začal se sbírat. Abych nám to všem usnadnil, tvářil jsem se statečně.

„Dítě zemřelo?” zeptal jsem se bez obalu.

A moji služebnicí, rádi, že jsem z nich sňal břemeno té zprávy, řekli: „Zemřelo.”

Když skončily vigilie a bylo po dítěti, umyl jsem se a převlékl ze špinavých šatů do čistých a potom jsem k úžasu svých služebníků řekl, že mám hlad, a požádal je, ať připraví vydatné jídlo, jaké se sluší pro krále.

Hněval jsem se na Boha i na člověka. Nechápal jsem ten klid ve vesmíru. Chtěl jsem, aby byl celý svět zdrcen, aby se dusil bolestí a potupou nad takovou ukrutností. V bezmocné zlobě jsem chtěl zahrozit pěstmi z nejvyšší hory a křičet: „Skučte, skučte, ó pastýřové, a plačte!” Jak mohli lidé s citem a svědomím v těle žít klidně dál, jako by se právě nestala věc tak obludná a nekonečně podlá, jako byla smrt mého dítěte. „Och, vy lidé z kamene!”

Pokud jde o pozdější násilnou smrt Absolónovu, věděl jsem, že ji budu muset oplakat sám. Nepopuzovalo mě to - musela být vykonána spravedlnost. Ale toto byl novorozenec. Pláč Ráchel nad jejími dětmi byl učiněná netečnost proti bolesti, kterou jsem nad smrtí svých dvou synů cítil já, protože Ráchel oplakávající své děti byla jen obrazným rčením.

Neřekl jsem o svých pocitech jediné slovo. Vstal jsem ze země, umyl se, pomazal se, převlékl si oděv, vešel do Hospodinova domu a klaněl se. Dovedete si představit, jak uctivý a smířlivý jsem asi byl doopravdy, ve svém srdci.

To, jak jsem se choval navenek, je teď legenda. Vrátil jsem se do svého domu a moji lidé mi předložili chléb a já jsem hltavě jedl. To už jsem byl skutečně vyhladovělý. Kolem mě nastalo otřesné ticho. Moji poslušní služebníci hleděli jako zkoprnělí, tak byli vylekáni a ohromeni děsivou zvláštností

324$

mé drsné povahy a mým pohotovým zotavením a apetitem. Po Abnérově smrti jsem se jeden den postil. Po smrti svého dítěte jsem večeřel. Nakonec jeden z nich sebral odvahu a zeptal se: „Jak můžeš takto jednat? Dokud dítě bylo naživu, postil ses a plakal. Jakmile však dítě zemřelo, vstaneš a jíš chléb.“

Než jsem jim to vysvětlil, mysleli si, že jsem posedlý zlým duchem. Odpověděl jsem mírně. Nechtěl jsem se před nimi přestat ovládat.

„Dokud dítě ještě žilo,“ řekl jsem co nejpevnějším hlasem, „postil jsem se a plakal, neboť jsem si říkal: ,Kdoví, zda se Hospodin nade mnou neslituje a zda dítě nezůstane naživu. ale když teď zemřelo, proč bych se měl postit? Copak je mohu přivést zpátky? Všichni skončí stejně, všichni jsou prach a v prach se obrátí. Mé dítě se už nevrátí, nikdy, nikdy, nikdy, nikdy. Já půjdu k němu, ale on se ke mně nevrátí.“

„Pán dal, Pán vzal,“ zarecitoval Nátan snaživě a nejraději bych mu dal pěstí do oka.

„Amen,“ odpověděl sborem jeho průvod. „Požehnáno budiž jméno Páně.“

Všechny jsem je v duchu proklel. S tím pokryteckým „Požehnáno budiž jméno Páně“ to byli mizerní utěšitelé a přál jsem si, aby zanikl den, kdy se zrodili. Copak všichni zapomněli, že Pán nám Své jméno vůbec neprozradil?

O samotě jsem na Pána zuřil, vzkypěla ve mně zpupná bojechtivost vůči Němu, chtěl jsem si to s Ním stůj co stůj rozdat. Byl jsem ochoten proklít Boha a zemřít. Ale On mě nepovažoval za partnera. Nikdy jsem od Něj neuslyšel, co jsem chtěl: ospravedlnění smrti mého dítěte. Místo toho jsem dostal odpověď, které jsem se nadál nejméně.

Mlčení.

To je Jeho jediná odpověď, jakou od té doby mám.

Byl bych uvítal Jeho řev. Chtěl jsem slyšet, jak na mě majestátně burácí z vichřice, prahl jsem vidět Jeho reakci, provokoval jsem Ho a popichoval, aby mi na místo nekonečného a neproniknutelného mlčení dal uslyšet Svůj všemocný hlas přikazující mi z výšin:

„Kdo jest to, jenž zatemňuje úradek Boží neuváženými slovy? Nuže, opásej si bedra jako muž.“

325$

Přesně tyhle žvásty jsem od Něj toužil slyšet. Já bych neodpověděl tak trpělivě jako Job.

„Kdo vůbec jsi?“ zavrčel bych Mu v odpověď.

Přinutil bych Ho odpovědět: „Nač se tebe tázati budu, oznam Mi. Kde jsi byl, když jsem zakládal zemi? Pověz, jestliže máš rozum.“

„Co na tom záleží?“ slyším svou odpověď pohrdající Jeho bezvýznamností.

A potom Jeho, jak mi z vichřice odpovídá: „Víš-li, kdo stanovil její rozměry, kdo nad ní natáhl měřicí šňůru? Kdo sevřel moře vraty, když se valilo z lůna země? Zdali jsi ty někdy za svých dnů dal příkaz jitru? Postřehls celou šíři země? Přišel jsi někdy ke skladům sněhu, spatřil jsi sklady krupobití? Z čího lůna vyšel led? Kdo rodí nebeské jíní? Dovedeš spoutat mihotavý třpyt Plejád nebo rozvázat pouta Orióna? Řídí se snad sokol tvým rozumem, když vzlétne a rozprostře křídla k jihu? Což se na tvůj rozkaz vznese orel, aby si vysoko udělal hnízdo? Vytáhneš udicí leviatana a zkrotíš provazem jeho jazyk? Kdo stvořil nebe a zemi? Kdo vyryl koryta povodní a bouřnému mračnu cestu, aby pršelo na zemi? Odpověz mi, jestliže máš rozum.“

„Ale na tom přece vůbec nesejde,” přel bych se dál se svým všemohoucím Bohem a jízlivě bych Ho poučoval. „Copak to nechápeš? Na tom už vůbec nesejde.”

U Batšeby jsem pořídil líp, než jsem pořídil u Boha. Batšeba a já jsme si neřekli skoro nic, vůbec nic při tom něžném setkání, k němuž došlo po smrti dítěte, a pár slov, která jsme si vyměnili, byly téměř neslyšné vzdechy a kanuly jako toužebné chvalozpěvy mezi naším dlouhým a hluboce upřímným mlčením. Když naše dítě zemřelo, vešel jsem do jejího pokoje, abych ji na lůžku potěšil, a držel jsem ji na lůžku za ruku a ona déle než hodinu tiše plakala. Slzy jí pomalu tekly.$

(11)

TAK SE STALO$

Lahodný je její hlas a půvabnájejí tvář, a stalo se, že když jsem k Batšebě znovu vešel a spal s ní, porodila mi dalšího syna. Dali jsme mu jméno Šalomoun a Hospodin si ho - podle ní - zamiloval, i když dodnes nedovedu pochopit proč.

„Jak to,“ ptal jsem se jí už dřív a vrtalo mi to hlavou dál, „že jsi neměla žádné děti s Urijášem? Nebo s tou spoustou jiných, kteří k tobě vešli před ním?“

„Byla jsem opatrná,” řekla mi a pečlivě si roztírala kolem očí malachitovou mast kvůli zelenému stínu. „Brala jsem pilulku.“

„A jak to, že se mnou máš děti pořád?“

„Jednou chci být matkou krále. To byl jeden z důvodů, proč jsem se do paláce přestěhovala.”

„To jsi udělala chybu,” řekl jsem. „Matkou krále být nemůžeš.”

„A co Šalomoun?”

„Momentálně je skoro poslední v pořadí.”

„Tak ho posuň dopředu.”

„Nepřipadá v úvahu, má lásko, má holubičko - “

„Tak si osahávej sebe.”

„ - má sestro, má neposkvrněná.”

„Dokud tuhle věc jednou provždy nevyřešíme, nechci, abychom spolu měli nějaký sex.”

„Jsi krásná, lásko, jsi krásná.”

„Nech toho, Davide. Dnes už to nezabírá. Víš, co chci, a chci, abys mi to dal. Chci být královnou.”

„My královny nemáme. Kolikrát ti to mám opakovat?”

„Tak mě udělej první královnou,” trvala na svém. „Ty můžeš všechno, co chceš. Ráda bych byla slavná. Chci být jednou v bibli. Ani tvoje matka tam není uvedena jménem.”

Tomu jsem se musel zasmát. „Myslíš, že po tom, co jsme ty a já udělali Urijášovi, můžeš upadnout do zapomenutí?” Znovu jsem se zasmál. „Neboj se, v bibli budeš. Nebude se ti možná líbit, co tam napíší, ale určitě tam budeš.”

„Urijáš bude slavnější než já,” předpověděla Batšeba smutně. „Bude se tam o něm jako o mém manželovi psát víc než o mně jako jeho nebo tvé ženě nebo Šalomounově matce.”

329$

„Když budeš takhle provokovat, nebudeš Šalomounovou matkou dlouho. Jakmile umřu, bude tvé dítě v nebezpečí, a ty taky. Amnón je sobec a Absolón domýšlivec. Vraždilo se už pro míň.“

„Tak mi slib, že ho jmenuješ dědicem. Stejně mi to dřív nebo později slíbíš, tak proč ne hned.“

Její drzost byla ohromující. Ušklíbl jsem se. „Proč bych to, prosím tě, dělal?“

„Protože tě kouřím, proto. A protože ti dávám, jak ještě nikdy nikdo.”

„Pojď mi dát teď.“

„Slib mi, co chci. A neobtěžuj. Řekla jsem ne. Nesahej mi tam. Neopovažuj se mě takhle škrábat. Myslím to vážně, Davide. Opravdu.“

Její vychloubání bylo do značné míry oprávněné, to prosím, ale ne zcela případné. „Tvůj malý Šalomoun má mizivou šanci stát se králem,” poradil jsem jí, „takže to raději pusť z hlavy hned a přestaň o tom mluvit. Před ním jsou Amnón a Absolón a potom Adónijáš, a to jsou jen ti, co začínají na A. Takže si lehni, má lásko, a pusť mě do své zahrady, abych pojedl tvých lahodných plodů. Oči tvé jsou holubice pod kadeřemi. Pupek tvůj koflík okrouhlý, ne bez nápoje, břicho tvé jako stoh pšenice obrostlý liliemi. Zuby tvé jsou jako stádo ovcí před stříháním.”

„Och, Davide. Ne, Davide.“

„Tvé prsy jsou hrozny révové. Křivky tvých boků jsou náhrdelníky, dílo umělcových rukou, tvé hrdlo je věž ze slonoviny. Nechť je můj prapor nad tebou láska. Nechť vniknu ti do ucha.“

„Ne, Davide. Och, Davide. Och, Davide, Davide - ne, Davide.” A zatímco opakovala, že nikdy nesvolí, svolila a pak nelitovala. „Davide,” vzdychala blaženě, když jsme skončili. „To bylo božské. Kam chodíš na taková krásná slova?”

„Vynalézám je,” odpověděl jsem a sám jsem z nich měl radost. „Je ti jasné, lásko, že bych tě mohl klidně znásilnit?”

,A co bys z toho měl?” ušklíbla se. „Pokud by tě to těšilo, mohl bys zrovna tak znásilnit Achínoamu nebo Abigail nebo Abítalu, a to jsou jen ty, co začínají na A.”

330

$

„Abigail není špatná,“ řekl jsem loajálně.

„Ale snese srovnání?” namítla Batšeba právem. „Ještě k tomu následnictví, Davide. Když vybral Samuel tebe, nebyl jsi nejstarší, byl?“

„Mě Samuel nevybral,” prozradil jsem jí. „Mnohem raději by dal přednost někomu z mých bratrů. Samuel pro mě tak nehoroval. To Bůh. Kdyby ke mně promluvil Bůh, musel bych samozřejmě udělat, co by řekl.”

„Tak s Ním promluv,” žádala. „Dluží ti pomoc, ne?”

„Dluží mi omluvu,” opravil jsem ji. „Nechápeš, jaký je v tom rozdíl?”

„Nechci chápat.”

„Nemusí mě odškodnit. Stačí, když se omluví. A já s Ním nebudu mluvit dřív, dokud nezačne On. Až bude mít něco na srdci, ozve se sám, to se neboj. První je Amnón a hned za ním Absolón, budou-li oba živi. A jakmile jednoho z nich jmenuji, promptně se zbaví toho druhého, není-li hloupý.”

„A jestli živi nebudou?”

„Tak přijde na řadu Adónijáš. Proč by neměli být živi? Na co to myslíš, ty liško?”

„Napíchám jehly do figurek.”

„Opovaž se!”

A oba moji synové byli smeteni s tak fantastickou a obludnou neodvratností, že se dodnes musím přemáhat, abych nevěřil, že to způsobila ona. Amnón vzkázal, že je nemocný. Říká se, že lidé mají moc přivodit někomu takové choroby s pomocí špendlíků a jehel, rozmačkaného hmyzu a dalších prostředků černé magie a samozřejmě jedem. Jenže Amnón, jak se ukázalo, simuloval - takže Batšeba byla z obliga - a udělal ze mě důvěřivého hejla, který mu do domu a krutých drápů poslal svou nevinnou dceru Támar, jeho nevlastní sestru. Takový scénář by nevymyslela ani Batšeba při vší své záludnosti a se všemi špendlíky a jehlami světa. Téhle viny ji musím zprostit, i když je lákavé chopit se jakéhokoli vysvětlení, které by sérii událostí vedoucích k rozpadu mé rodiny objasnilo tak, že bych sám zůstal bez viny. Chyba byla jinde, protože každý z nás - Amnón, Absolón a já - jsme agresivně přispěli k drastickým koncům, které nás postihly, a Amnón a Absolón zemřeli mečem.

331$

Nevinná byla jen Támar.

Protože Támar, Absolónova sestra, byla velmi krásná a byla panna, věděl Amnón, že běžným dvořením u ní sotvaco zmůže. Přitom si vsugeroval, že se láskou k ní roznemohl, a soužil se. Můj prvorozený Amnón, hezký, zahálčivý a zhýčkaný, patřil k těm ješitným mladíkům, pro které je sebemenší rozmar kategorickým požadavkem a sebemírnější odmítnutí katastrofou, příliš ničivou, než aby se dala unést. Proto zosnoval bezohledný plán, jak se jí zmocnit násilím, a já mu jeho nemoc spolkl i s navijákem. Tím, že jsem kdysi šetřil rákosku, jsem tohle dítě zkazil, a tím, že jsem ho šetřil i pak, jsem připravil půdu pro věci ještě horší. Možná jsem si to zasloužil. Před tím, co Amnón provedl s Támar, jsem s Absolónem nikdy neměl konflikt. Potom jsem z konfliktů s ním nevyšel, dokud mu Jóab neproklál srdce třemi střelami, když visel za vlasy z toho stromu. Potom ho odřezali a hodili do sprosté strže v lese jako zvíře nehodné náležitého lidského pohřbu. V banku byla smrt.

„Prosím tě,“ žádal Amnón, když jsem ho přišel navštívit, protože vzkázal, že stůně, „ať přijde má sestra Támar a pečuje o mě.“ Ležel v posteli jako nemocný člověk.

„To bude nějaká viróza.“

Přikývl. Vypadal zesláble a zkroušeně. „Ať mi před očima připraví pár placek, abych je mohl jíst z jejích rukou a posilnit

se.“

Proč by měl rodič říct ne? Hrávali si spolu jako děti. Měl v domě služebníky - nebyli by tam sami.

„Jdi do domu svého bratra Amnóna,“ řekl jsem Támar, když jsem se vrátil domů, „a připrav mu jídlo. Je nemocný a leží a chce tě mít u sebe.“

Támar tedy šla do domu svého bratra Amnóna a měla na sobě pestrobarevné šaty, stejně zářivé, veselé a křiklavé jako nádherná roucha, která denně nosí má rozmilá služebnice Abíšag. Možná právě to půvabné panenské oblečení způsobilo, že byla pro Amnóna neodolatelně žádoucí, protože jinak si jeho chování nelze vysvětlit.

Zařídil všechno tak, aby při jejím příchodu ležel a vypadal zuboženě. Vykasala si rukávy, vzala věci, které přinesla, a dala

332

$

se do práce jako divá. Vzala mouku a uhnětla ji, udělala před jeho očima placky a upekla je tak, aby na ně viděl. Pak je před něj z pánve vysypala. Ale Amnón zavrtěl hlavou a odmítl jíst. „Nemáš hlad?” zeptala se plaše, starostlivě.

„Mám hlad,“ odpověděl zemdleně, „ale jsem příliš vyčerpaný. Prosím tě. Jsem hrozně slabý. Ti lidé mi jdou na nervy.“ A když všichni odešli, řekl jí: „Odnes mi jídlo do pokoje, tam je víc místa, a sním je z tvé ruky. Pomoz mi vstát, sestro. Jít asi dovedu, ale, prosím tě, pomoz mi.“

Támar tedy vzala placky a odnesla je do pokoje, kde se Amnón uložil na větší postel. Udělal jí místo, aby mohla s pánví sedět po jeho boku a krmit ho. Ale když mu chtěla placky podat, uchopil ji s takovou silou a hrubostí, jaké by se nenadála, a řekl: „Pojď, spi se mnou, sestro.“

„Ne, bratře,” prosila ho vyděšená Támar. „Nedělej to.“ „Prosím tě,“ poručil jí ostře. „Musím tě mít.“ „Nedopouštěj se na mně násilí,“ žadonila, „to se v Izraeli nedělá.“

„Nebudeš litovat.”

„Nedopouštěj se té hanebnosti.”

„Nestrpím odmítnutí.”

„A co já?” zkusila se ozvat bázlivě, zoufale, aby jej přemluvila. „Kam se poději se svou potupou? A ty budeš v Izraeli jako nějaký hanebný bloud. Proto tě prosím, promluv s králem, že mě chceš mít, tobě mě neodepře.”

To odhadla dobře. Počínaje třetí knihou Mojžíšovou je sice zakázáno, aby muž spal s dcerou manželky svého otce, ale kdyby měl poctivé úmysly a požádal o její ruku, svolil bych. Takové zákony se ctí častěji porušováním než dodržováním a já bych přimhouřil oko a tancoval na jejich svatbě. Jenže Amnónovi nešlo o manželství. To už přestal naslouchat jejímu hlasu a tlačil ji pod sebe.

„Nekřič,” hrozil jí, „nebo se o nás doví služebnictvo.”

A protože byl silnější než ona, strhl ji na postel. Vyhrnul jí sukni. A pak ji znásilnil.

Ach té škody, kterou způsobil, té zkázy, kterou přivodil. Také sobě samému, neboť Támar nebyla jediná postižená. O sedm let později jsem jeho vinou utíkal ze svého Jeruza

333$

léma, abych si zachránil život. Ve vzpomínkách běží čas rychle, co? Spíše to bylo jako sedm vteřin. To všechno kvůli tomu a kvůli věcem, které přišly potom, protože když Amnón skončil, přestal ji milovat. Místo toho ji začal bezmezné nenávidět, takže nenávist, kterou ji nenáviděl, byla větší než láska, kterou ji miloval. Příčinu neznal ani nezkoumal. Co sakra čekal od panny?

„Vstaň a jdi pryč,“ rozkázal jí s krutostí, opovržením a odporem. Odstrčil ji od sebe.

To zmatené, znásilněné děvče div neomdlelo. „Nemám proč,“ řekla mu s pláčem. „To, že mě vyháníš, je větší zlo než to, kterého ses na mě dopustil.”

Ale neposlouchal ji ani teď a ponížil ji ještě víc tím, že zavolal člověka, který mu posluhoval, a zatímco se krčila před jeho slovy, jako by to byly biče, přikázal mu: „Tu ženu hned odveď a zavři za ní dveře. Kdyby za mnou ještě přišla, nevpouštěj ji dovnitř.”

Ten člověk, jeho sluha, ji pak s úsměvem a bez jediného slova vyvedl z domu a zavřel dveře na závoru.

Amnón ji vyhodil. Proč? Přemnohé uniká lidskému oku a lidskému uchu.

A Támar, tak sprostě zavržená, si posypala hlavu popelem a roztrhla své šaty, svou pestře tkanou suknici, a počínala si, jako by oplakávala někoho, kdo zemřel. Položila si ruku na hlavu a odešla s nářkem, až potkala Absolóna, svého bratra, který si z jejího rozrušení všechno domyslel, takže mu nemusela nic povídat.

„Nebyl s tebou tvůj bratr Amnón? Mlč a nikomu nic neříkej,” poradil jí, „neboť je to tvůj bratr.” Zoufalá Támar zůstala v domě bratra Absolóna a nevycházela ven.

„Dobře jsi udělal, Absolóne,” pochválil jsem ho, když se mi doneslo, co se stalo. Nejvíc mě tížila hrůza, že jsem zase v obrovském maléru a že budu muset udělat choulostivé rozhodnutí. Nejstrašněji a nejbolestněji mě hryzlo, že můj nejstarší syn si ze mě udělal blázna. „Dobře jsi udělal, že jsi jí to řekl.”

„A co uděláš ty?” zeptal se Absolón a s napjatým pohledem čekal na mou odpověď.

334$

„Amnónovi?”

„Abys ho potrestal.”

„Je můj syn.”

„Má sestra je tvá dcera.”

„Je jenom dívka. A nekřičela, křičela?”

„Kdo by byl přišel? Amnón je královský syn.”

„To je jedno. Dívka uchvácená ve městě, která nekřičela, je právě tak vinna jako muž.”

„Opravdu?” řekl Absolón téměř lhostejně. Ale zvedl obočí.

„Ano, je to v bibli. Můžeš si to vyhledat.”

„Může Ďábel citovat bibli, když se mu to hodí?”

„Já nejsem Ďábel, Absolóne. A tvoje sestra Támar není zasnoubená. Znásilnit ženu, která není zasnoubená, žádný zákon nezakazuje. Věděls to?”

„Tak ho vydej,” řekl Absolón. „Až bude můj bratr Amnón králem, vydá možná zákon, kterým znásilňování zakáže.”

Nevěděl jsem, že má smysl pro mnohoznačný sarkasmus. Zneklidnilo mě to. Nemohl jsem uhodnout, co si myslí.

„Mluvil jsi s Amnónem?” vyzvídal jsem.

„Amnónovi jsem neřekl nic, v dobrém ani ve zlém.”

„To jsi hodný,” pochválil jsem ho.

„K čemu by to bylo?” Tvář měl stále nevyzpytatelnou, ale nepřestával mě zkoumat temně pronikavýma očima. „Rád se přiučím.”

„Nebylo by to k ničemu. Amnón je tvůj bratr.”

„A Támar je právě tak má sestra.” Nevěděl jsem, jestli to myslí ironicky.

„Ano.”

„Promluvíš s Amnónem?” chtěl vědět.

„Budu na něj velmi zlý,” odpověděl jsem. „To ti mohu slíbit.”

„Chceš ji vidět?”

„Koho?”

„Támar.”

„Proč?”

„Abyste si promluvili.”

„O čem?”

„Je v mém domě a nechce odtud. Změnila se. Nechce s nikým mluvit. Už nikdy.”

335$

„Tak proč bych s ní měl mluvit? Co jí mohu říct prospěšného?“

„Poslal jsi ji k němu.“

„Řekl, že je nemocný.“

„Lhal ti.“

„To mu vytknu.“

„Je zoufalá. Pořád pláče.“

„Copak ji mohu utěšit?“

„Má pocit, že nikde v Izraeli nemůže skrýt svou hanbu.“

„Můžeme to ututlat. Kdo se o tom doví?“

„Copak se může skrýt sama před sebou? Nechal ji vyhodit ze svého domu, přikázal to sluhovi. Jako by byla nějaká špína.“

„Na něco se tě zeptám,“ řekl jsem mu. „Co jí mohu říct? Že přinutím Amnóna, aby si ji vzal?“

„To už nechce.“

„Tak co chce?“

„Nechce, aby ji někdo v Izraeli viděl.“

„Kam ji mám poslat?“

„Smím ji poslat do Gešúru, do domu otce naší matky?“

„To je výborný nápad,“ souhlasil jsem hned. „Odveď ji tam sám.“

„A co uděláš ty?“

„S Amnónem?“ To byla těžká otázka. „Dej na slova svého otce, synu “ Vyhýbal jsem se odpovědi. Byl jsem profesionál.

„Poslouchám,“ prohlásil Absolón a čekal. „Rád se přiučím.“

„Dej tedy na slova svého otce. Támar je jen tvá sestra, Absolóne. Ne že by byla tvá manželka nebo konkubína nebo dcera.“

„Támar je tvoje dcera.“

„Mám pomstít dceru nebo zachránit syna? Řekni - když myslíš, že je to tak lehké.“

„Co uděláš?“

„Ty bys vážně chtěl, abych ho zabil?“

Nakonec jsem samozřejmě neudělal nic, jen jsem se neúspěšně pokusil donutit Amnóna k jakémusi pokání. Někdy je daleko snazší ničeho si nevšímat. Ale Absolón mi nikdy

336$

neodpustil. Teď to chápu. Tehdy jsem nechtěl pochopit ani jeho výčitky. Ale jak si mohl myslet, že Amnóna potrestám? Jak bych proboha mohl potrestat samotného Absolóna, kdyby to za mě neudělal Jóab? Měl jsem ho držet v řetězech?

Když jsem pak s Amnónem pro každý případ promluvil, byl jsem na něj velmi zlý - nebo jsem se aspoň snažil. Byl apatický a nudil se a z mých výčitek si vůbec nic nedělal. S povzneseným, pyšným úsměvem předstíral, že se mi podvoluje, protože považoval za samozřejmé, že mu žádný trest neuložím. Při mém kázání si česal vlasy. Měl je čerstvě naolejované a na rukou měl víc náramků, než se podle mě na muže sluší. Toho, že znásilnil Támar, litoval zrovna tak málo jako potupy, které se na mně dopustil, když mne, svého krále a otce, udělal lstivě svým kuplířem. I za to jsem mu vyčinil, ale nemělo to na něj větší účinek než jiné výtky.

„Neměl jsi mě do toho tahat,“ zazlíval jsem mu. „Proč jsi ze mě musel udělat takového hlupáka?”

Moje námitka ho pobavila. „Chtěl jsem zkusit, jestli se mi to povede. Copak nerozumíš žertu? Vidím, že jsi na mě zlý, co?“

„Velmi zlý.“

„To jsem poznal hned. Jen nechápu, proč se tak zlobíš. Zamiloval jsem se do Támar a tou láskou jsem se tak soužil, že jsem nemohl jíst a byl den ode dne hubenější. Když jsem ji dostal, přestal jsem ji milovat. Je to vážně tak nepochopitelné? Nebo neobvyklé? Abys věděl, velkou vinu má sama. Nezdá se ti, že mě navnadila? Když nechtěla, abych ji znásilnil, neměla do mého domu chodit.“

Chvíli jsem na něj hleděl s ústy dokořán. „Poslal jsem ji k tobě já.“

„To jsi neměl dělat,“ pokáral mě lehce.

„Vždyť jsi mě žádal.“

„A vůbec už neměla připustit, aby se mnou byla v místnosti sama.“

„Poslal jsi své služebníky pryč.“

„Tak proč nekřičela? Jsme přece ve městě, ne? Musí křičet, jinak je zrovna tak vinna jako já a mohou ji ukamenovat.“ „Kdo by jí přišel na pomoc? Jsi královský syn.“

337$

„To je jedno,“ opáčil, „ve městě musí křičet.”

„Takže za všechno může sama.“

„Nač se tak rozčiluješ?“ řekl Amnón chlácholivě. „Jednou budu králem a na tomhle nebude vůbec záležet, ne?“

„To děvče je zhanobeno, Amnóne,“ zkusil jsem na něj zapůsobit, „a bez ustání pláče. Nechce vůbec z domu.“ Amnón pokrčil rameny. „Kdybych si měl dělat hlavu kvůli každé zhanobené holce, nemohl bych už nikdy žádnou znásilnit.“

„Musel jsi ji potom vyhodit?”

„Zprotivila se mi, otče. Co jiného jsem měl dělat? Nenávist, kterou jsem k ní pocítil, byla daleko větší než láska, kterou jsem ji miloval, a proto jsem ji chtěl mít co nejrychleji z očí. Nemohl jsem ji už ani vidět. V tobě ženy takový pocit nevyvolávají, když se s nimi vyspíš?”

„Nikdy,“ řekl jsem mu a zamyšleně jsem dodal: „Jen někdy, když chtějí moc mluvit.”

„Mně se to stává častěji,” přiznal zahloubaně. „Skoro vždycky. To jediné mě na tom všem trápí. Možná mám nějakou poruchu. Jakmile s ženami skončím pohlavní styk, mám k nim averzi. Proč na mě tak koukáš?“

„Vidím, že až budeš králem, budeš mít asi těžký život,“ musel jsem ho upozornit. „Zdědíš po mně obrovský harém. Zřejmě ho nezvládneš. Budeš mít plný dům žen, které se budou považovat za tvé manželky a milenky a které se ti, jak říkáš, budou protivit. Jak to vydržíš? Bude to jako žít v kleci plné ptáků. Tvůj harém bude peklo. Není příjemný, ani když v něm všechno klape. Ale ten tvůj bude zlý sen.“

„To mi dělá starosti,“ svěřil se zadumaně. „Kdoví jestli někde hluboko ve mně není něco vadného, něco tajemného, tak jako v tobě a Jónatanovi.“

Chladně jsem na něj upřel oči. „Co tím chceš říct?“

„Ty dobře víš,“ odpověděl popuzeně. „Nevím, proč jsi na to tak háklivý. Nemluvím o tom totiž jen já.“

„O čem?“ zeptal jsem se. Třásl jsem se ponížením.

„O tom tvém přátelství s Jónatanem,“ odpověděl klidně. „Není to žádné tajemství, víš? Sám o tom otevřeně mluvíš v té své básni. Copak tam neříkáš, že jeho láska ti byla milejší nad lásku žen?“

338$

„Nic takového neříkám,“ odporoval jsem prudce. Bylo děsivé zjistit, že najednou jsem v defenzívě já. „Říkám jenom,“ vysvětloval jsem pečlivě, „že jeho láska ke mně mi byla podivuhodnější nad lásku žen, ne milejší.“

To říkáš ty, měl psáno ve svém skeptickém pohledu. „Jaký je v tom rozdíl?“

„Oslavoval jsem přátelství,“ snažil jsem se mu vysvětlit. „A když se uváží, že jediné ženy, které jsem do té doby poznal, byly Míkal, Abigail a Achínoama, tak to žádná velká oslava není.“

„Ty pověsti jsi slyšel, ne?“

„Jsou podvržené. Přečti si to znovu, a pořádně. Chtěl jsem říct jen jedno - že Jónatan byl dobrý přítel a že mi byl blízký jako bratr. To je všechno.“

„Jako Absolón mně?“ zeptal se Amnón s úsměškem a uhladil si rukávy na tunice, jako by už byl nejraději pryč.

„Přesně tak.“ Když jsem se vrátil k původnímu tématu naší rozmluvy, měl jsem hned pevnější půdu pod nohama. Jónatan a já - koho by napadlo, že mi to tenhle můj syn předhodí! „Tak jako Absolón a ty. Už s tebou bratr Absolón mluvil?“

„Můj bratr Absolón?“ Měl jsem pocit, že si mě s předstíranou lhostejností dobírá. „O čem?“

„O jeho sestře Támar.“

„Proč by se mnou mluvil? Můj bratr Absolón se mnou nikdy nemluví, v dobrém ani ve zlém.“

„Nezdá se ti rozezlený?“

„Proč by se měl zdát rozezlený?“ řekl Amnón. „Komu tak hrozně záleží na sestře?“

Šimeónovi a Lévimu, mohl jsem mu odpovědět, kdyby mě to napadlo, těm dvěma sveřepým synům Jákoba a Ley, kteří pomstili poskvrnění své sestry Diny tím, že zabili zamilovaného prince Šekema a všechny další muže v jeho městě. Šimeón a Lévi odvážně vtrhli do města s mečem, když dozrál čas a Šekemovi muži měli bolesti po hromadném obřezávání, jemuž se podvolili v rámci svatební smlouvy, kterou navrhli ti dva, aby snížili jejich obranyschopnost. Pobili je všechny a neušetřili ani prince a jeho otce. A nebohý patriarcha Jákob měl pramalou radost z nebezpečí, do kterých ho uvrhli.

339$

„Přivedete mě do zkázy, způsobili jste, že vzbuzuji nelibost u obyvatel země,“ vyčetl vztekle Šimeónovi a Lévimu, a když viděl, že se útěku nevyhnou, kázal, aby zbořili stany a shromáždili dobytek a zakopali náušnice, které měli v uších, a cizí bůžky pod dub u Šekemu. „Mám málo lidí. Seberou-li se proti mně, pobijí mě a vyhuben budu já i můj dům.“

Tak se stalo, že Jákob, můj vážený, složitý a těžce sužovaný předek, byl nucen spasit život útěkem stejně jako já, ale ne před synem, i když v dávné minulosti utíkal před svým bratrem Ezauem, kterému vyfoukl požehnání a jehož prvorozenství odkoupil za mísu čočovice, když se Ezau vrátil z lovu a byl hladem tak zesláblý, že myslel, že zemře.

Absolón čekal na svou příležitost. Ano, měl jsem být k Amnónovi přísnější. Nejsou-li špatné skutky rychle odsouzeny, srdce lidských synů se zatvrzují ke zlému. O Absolónovi to aspoň platilo. S trpělivostí, lstivostí a sebekázní, kterou by u něj nikdo, kdo ho znal, nepředpokládal, se po celé dva roky usmíval a usmíval, a přece byl lotr. Nedělal nic. Ale ve svém srdci nenáviděl Amnóna, protože znásilnil jeho sestru Támar. A dnes vím, že nenáviděl také mě. Věděl, že ho miluji. Určitě věděl, že ho miluji, a určitě mě za to nenáviděl ještě víc, protože věděl, jak otrocky na něm lpím. Určitě to poznal z toho, jak jsem ho přivítal po jeho dlouhém vyhnanství. Možná jsem ho vyhnal na příliš dlouhou dobu: tři roky v Gešúru a dva tady v Jeruzalémě, kde mi nesměl na oči. Pět let v nemilosti je možná moc.

Nechápu, co vlastně sledoval, když mě zval i s ostatními svými bratry na oslavu stříže ovcí, kde vlákal Amnóna do osudné léčky. Hrozím se pomyslet, jaký rezervní plán by použil, kdybych tenkrát neodmítl. První kvílivé zprávy, které o tom masakru dorazily do města, byly strašlivé: hysterické hlasy ječely, že Absolón pobil všechny mé prince, všechny své bratry, všechny mé syny. Smysly se mi zatměly. Nemohl jsem dýchat. Lidé na ulicích omdlévali. Pak začali vyplašeně přibíhat moji ostatní synové s hrůznými zprávami, že bezmezná zášť mého syna Absolóna se zaměřila jen na Amnóna. Věřte nebo ne, vedle těch prvních drtivých a neuvěřitelných zvěstío hromadné bratrovraždě to byla dobrá zpráva.

340$

To jen proti Amnónovi zosnoval Absolón tak pečlivě odvetu a přikázal svým služebníkům tajně: „Hle, až bude Amnón rozjařen vínem a až vám řeknu ,Bijte Amnóna!‘, usmrťte ho. Nebojte se. Buďte rozhodní a stateční. Což jsem vám nedal rozkaz?”

A v příhodnou chvíli jim přikázal: „Bijte Amnóna!“ A zabili Amnóna.

Tak zemřel Amnón v opici a nestihl se ani zeptat proč. A Absolón prchl do Gešúru, kde byl králem jeho děd, a zůstal tam tři roky. Nepronásledoval jsem ho, ani jsem pro uprchlíka neposlal. Žádosti o jeho vydání by bylo jistě vyhověno, protože Gešúr je v Sýrii a celá Sýrie byla v mém područí. Nechal jsem ho tam, nechal jsem ho žít. Ale jedinou ranou jsem je ztratil oba, v jediné přízračné chvíli na oslavě stříže. Amnóna jsem brzy oželel, když jsem zjistil, že je mrtev, ale má duše toužila po Absolónovi. Jóab to věděl. Každý den jsem truchlil nad ztrátou svého statného, dosud živého, skvělého hocha, kterého jsem vždycky nepřekonatelně obdivoval. Měl jsem o něj starost. Žil jsem v morbidním strachu, že ho třeba už nikdy neuvidím.

Jóab cítil, že mě srdce táhne k Absolónovi, a nakonec vzal býčka za rohy. Netajil jsem se, že ho chci mít nablízku. Jenže co zákon - durdil jsem se, co zákon. Jak mohu omilostnit právě toho ze svých synů, který zavraždil jiného? Jak mohu takového mladíka uznat za svého nástupce, když zabil staršího bratra, který stál v řadě dědiců před ním? Jóab pohotově předvedl, jak snadno se to dá provést.

Začal s pomocí moudré ženy z Tekóje. Poslal pro ni, aby prolomila led a umetla cestu jeho osobní intervenci. Poslal ji za mnou jako vdovu převlečenou do smutečních šatů. Když se mi moudrá žena z Tekóje uklonila, padla tváří k zemi a začala mě dojímat přesvědčivým, drásavým příběhem, který zněl věrohodně, ale nakonec se z něj vyklubalo jen další nepříjemné podobenství.

„Pomoz, ó králi!“ řekla.

I řekl jsem účastně: „Což jest tobě?“

I spustila svou komedii: „Ach, jsem ovdovělá žena, zemřel mi muž. Tvá otrokyně měla dva syny a ti se spolu pohádali na

341$

poli a nebylo nikoho, kdo by je od sebe odtrhl. A hle, jeden udeřil druhého a usmrtil ho. A teď celé příbuzenstvo povstalo proti mně. Žádají, abych jim vydala toho, co zůstal naživu, aby ho mohli usmrtit za život jeho bratra, kterého zavraždil a který už nežije. Tak chtějí uhasit i tu jedinou jiskřičku, která mi zbývá, aby po mém muži nezůstalo na zemi jméno ani potomstvo. Cožpak to vzkřísí zabitého?”

Viděl jsem, že je v právu, a cítil jsem s ní. „Jdi do svého domu,“ řekl jsem, „a já o tobě rozhodnu. Kdo by proti tobě mluvil, toho přiveď ke mně a víckrát se tě nedotkne.“

Nato řekla: „To lidé mi nahánějí strach. Nechť prosím král pamatuje na Hospodina svého Boha, aby krevní mstitel neusiloval dál o zkázu a aby mého syna nezahladili.“

A já jsem jí slíbil: „Jakože živ je Hospodin, ani vlas tvého syna nepadne na zem.“

Ona pak pokračovala tak rozhodně, jako by chtěla získat víc. „Nechť smí tvá otrokyně králi, svému pánu, povědět ještě něco.“

Jak bych mohl odmítnout? „Mluv.“

A žena řekla: „Když král vyslovil toto, jako by obvinil sebe. Proč tedy král neumožní návrat svému vyhnanému synu?“ Když uslyšela, jak jsem zalapal po dechu, po tváři jí přelétl strach. „Vždyť jsme smrtelní,” pokračovala rychle, jako by chtěla předejít hněvu, kterým bych nad tou neslýchanou troufalostí mohl vzplanout, „a jsme jako voda rozlitá po zemi. Bůh nedluží nikomu úctu. Avšak na mně vidíš, jak velmi se rozmýšlí, aby zapuzeného syna od sebe nezapudil nadobro.“ A skončila slovy: „Mluv, prosím, králi, můj pane.“

„Kdo tě k tomu navedl?“ odpověděl jsem nakonec, a aby se nebála, ujistil jsem ji, že jí neublížím. „Nezatajuj přede mnou, nač se tě zeptám. Nemá v tom všem ruce Jóab?“

A moudrá žena z Tekóje, která byla opravdu moudrá, takže uměla dobře lichotit, odpověděla takto: „Jakože je živa tvá duše, můj pán a král je tak moudrý jako Boží anděl a pozná vše, co se na zemi děje. Neboť tvůj služebník Jóab to byl, kdo mi dal příkaz a kdo tvou otrokyni naučil všemu, co má mluvit.“

„Hle,“ řekl jsem, když jsem ji propouštěl, „pověz Jóabovi,

342$

že jsi to učinila, a přiveď ho ke mně. Mimochodem - čistě ze zvědavosti - nemáš syna, který by ti zabil jiného syna, viď?“ „Ne, můj pane, nemám. A nejsem vdova.“

„Začínám rozumět.”

Když -pak přišel Jóab, ochotně jsem přistoupil na jeho argumenty, o nichž jsem od počátku doufal, že budou nevývratné. Byl jsem mu nevýslovně vděčný za jeho univerzální realistickou zásadu, že každý zákon je nezákonný, takže zločin vlastně neexistuje. A nemohl jsem se přít dále, když mi předestřel proslulé zlaté pravidlo, na kterém dodnes stojí civilizovaný svět:

„Vždycky čiň druhým, co je nejlepší pro íebe.“

Všechny mé další potenciální námitky byly smeteny. „Jdi tedy,“ podvolil jsem se velkomyslně, jako bych pomáhal já jemu, „a přiveď mládence Absolóna zpátky.”

A tu Jóab udělal něco nesmírně překvapujícího, na co jsem nikdy nezapomněl a co si možná nikdy neodpustil. Padl tváří k zemi, klaněl se a děkoval mi, a dokonce se nazýval mým služebníkem a mne svým králem a pánem. Takhle aby mluvil Jóab? Dodnes nechápu, co to na něj přišlo. Jeho nepokrytá a uctivá pokora mě tak ohromila, že jsem se málem rozplakal. Tenkrát jsme plakali každou chvíli.

„Dnes,“ prohlásil Jóab v naprosto neuvěřitelném citovém výlevu, „poznal tvůj služebník, že nalezl přízeň v tvých očích, králi, můj pane, když král prosbu svého služebníka splnil.”

Chvíli mi trvalo, než jsem se z toho překvapení vzpamatoval. „Ale Absolón se musí uchýlit do svého domu. Moji tvář nespatří. A ať si dává pozor, protože u lidí vzbudí nelibost.”

Jóab vstal a odebral se do Gešúru a přivedl Absolóna do Jeruzaléma. Teprve později, když jsem potají utíkal z Jeruzaléma k Jordánu, mě napadlo, že Jóaba k té žádosti vedlo něco jiného než humánní pohnutky. Probuzené podezření se víckrát neztiší, a dodnes mu zcela nedůvěřuji. Možná to všechno začal Absolón tím ječmenným polem.

Po třech letech ve vyhnanství se vrátil do svého domu a další dva roky nesměl spatřit mou tvář. K mému úžasu nebudil u lidí žádnou nelibost jako bratrovrah. Vychvalovali jeho krásu. Měl jsem z něho radost. Absolónovi se narodili tři

343$

synové - moji vnuci samozřejmě - a jedna dcera, které dal jméno Támar, po její zneuctěné a znectěné tetě, mé dceři. Byla to dívka krásného vzhledu, ale nebylo jí to nic platné, protože brzy ztratila svého otce ve válce. Ženy, které se jmenují Támar, to v bibli nemají lehké, co? První byla ta Kananejka, co dvakrát ovdověla, podruhé, když jí zemřel manžel Onan, který vypouštěl semeno na zem, aby neoplodnil ženu zemřelého bratra a neudržoval tak jeho rod, za což ho Hospodin usmrtil. Musela se obléknout jako nevěstka a se zastřenou tváří svést svého tchána Judu k levirátu, na který měla nárok: aby s ní počal dítě, které jí dlužil někdo z rodiny jejího zemřelého manžela. Druhá Támar byla moje Támar, kterou potkalo to neštěstí, že ji znásilnil nevlastní bratr Amnón. A tato maličká Támar ztratila otce v bitvě, k níž došlo v Efrajimském lese, a víckrát jsem o ní neslyšel.

Její otec Absolón tedy přebýval v Jeruzalémě celé dva roky, aniž spatřil mou tvář anebo vkročil do královského paláce. Hřál jsem se v odlesku jeho popularity, která prý ho velmi těšila. Velmi jsem si přál spatřit jeho tvář a jeho krásné vlasy, které obdivovali všichni, kdo ho viděli, tak dlouhé a husté a skvostné byly a tak černé a lesklé jako dehet. Kdykoli jsem slyšel, že za mnou touží přijít, pocítil jsem sladké a zlomyslné zadostiučinění. Škodolibě a licoměrné jsem to zakázal a měl jsem jakýsi zvláštní pocit ctnosti z toho, že nás oba frustruji. Temperamentní Absolón se po dvou letech těžko ovládal a mohl každou chvíli vybuchnout. Proto poslal pro Jóaba, aby ho ke mně vyslal a dosáhl plného omilostnění. Ale Joáb na jeho vzkaz nedbal. Nechtěl přijít, ani když pro něj poslal podruhé. Proto řekl Absolón svým služebníkům: „Hle, Jóab má pole vedle mého a má tam ječmen. Jděte a vypalte jej.“

Teprve potom se Jóab zvedl a přišel do Absolónova domu a řekl:

„Proč tvoji služebníci vypálili mé pole?“

A kurážný Absolón odpověděl mému generálovi, aniž hnul brvou: „Hle, poslal jsem pro tebe, a ty jsi nepřišel. Hle, vypálím ti všechna pole, jestliže nepřijdeš, když tě volám.“

„Co tedy chceš?” Jóab byl v patové situaci. Věděl, že má svázané ruce.

344$

„Jdi ke králi, mému otci,“ přikázal mu Absolón, „a přimluv se za mě, aby mi dovolil spatřit jeho tvář. Copak jsem cizí člověk? Zeptej se ho, proč jsem přišel z Gešúru, když nemám být znovu jeho synem. Bylo by mi lépe, kdybych tam zůstal. A řekni, že je-li na mně vina, ať mě vydá na smrt. Jinak ať nechá mě spatřit svou tvář.“

To už začínalo být jasné, že můj syn Absolón zoufale touží spatřit mou tvář tak jako já jeho a že udělá vše, co je v jeho moci, aby vytouženého setkání dosáhl. Rozzářeně jsem poslouchal Jóaba líčícího, co se stalo. Bylo příjemné vidět, jak můj přední generál zuří. Ještě nikdy jsem ho neviděl tak roztrpčeného, rozčileného a rozzlobeného.

„Hrozí, že vypálí všechna má pole,“ oznámil velitel všech mých vojsk. Musel jsem se usmát a hlasitě zasmát. „Proč jsi ho nechal přivést z Gešúru, když mu nedovoluješ spatřit svou tvář? Prosím tě, usmiřte se. Jaký to má smysl? Když byl tam, bylo nám všem lépe, než když jsme teď znesvářeni všichni tři.“

Jak víte, odpověděl jsem kladně.

Když jsem pro Absolóna poslal, nepodlézal mi. Pyšně připochodoval, jako by poškozená strana byl on, jediným slovem ani pohledem nedal najevo vděčnost nebo lítost a klaněl se přede mnou tváří až k zemi. Jeho sebejistý a hrdý vzhled mě potěšil. Když se napřímil, vzal jsem ho za ramena a se vzlykem jsem ho objal. A políbil. Znovu jsem se rozplakal. On mě nepolíbil.$

(12)

HAD V TRÁVĚ$

V dalších měsících jsem ho zahrnoval poctami a dary a krátce po našem smíření se stalo, že Absolón si opatřil vůz, koně a padesát mužů, kteří před ním běhali. Teď to dělá Adónijáš. Celé město mluvilo o Absolónovi. Byl jako nádherný mladý bůh, miláček všech. Z jeho uctívání a z energie, kterou předváděl s tak půvabnou sebejistotou, jsem měl nestydatou zástupnou radost. Ospravedlňoval mou samolibost tím, že mi obětavě pomáhal s nudnými vládními záležitostmi, a to s takovou pílí a občanskou horlivostí, jakou nikdo z mých ostatních synů nikdy předtím ani potom neprojevil. Jablko, říkal jsem si k poctě nás obou, přece jen daleko od stromu nepadlo.

Absolón v sobě brzy objevil tak silný talent a zájem vládnout, jaký mi nikdy nebyl vlastní. Vrhl se do politiky jako kachna do vody. Zářil jsem, když jsem viděl, jak je snaživý a svědomitý. Byl jsem naivní. Jóab se mi tenkrát neodvážil říct, že Absolón mi dělá s lidmi totéž, co jsem před dávnými časy dělal Saulovi: že se vlichocuje do jejich přízně a usiluje o jejich lásku. Každého jitra si přivstal a šel se postavit k cestě u městské brány, jako by to byla jeho povinnost. Když měl někdo spor nebo stížnost a sliboval si pomoc u králova soudu, Absolón na něj zavolal: „Z kterého města jsi?“ A jestliže ten člověk odpověděl: „Tvůj služebník je z toho a toho lidského kmene,“ Absolón mu lichotil: „Hle, tvá záležitost je dobrá a správná. Ale krále nezastupuje nikdo, kdo by tě vyslyšel, jen já, a já se toho ujmu.“

Je pravda, že rutina úřední moci mě začala jako tolik jiných velkých vůdců v dějinách brzy nudit. Má pravá práce byla válka, ne vladaření. Válečník v míru je jako ryba na suchu; většinou jsem nevěděl, co mám dělat. Och, byl jsem mistr v přenášení odpovědnosti na druhé. Mohl ji mít skoro každý, kdo ji mít chtěl. Jóab odpovídal za všechna vojska, Benajáš za mou palácovou gardu Keretejců a Peletejců, Hadóram za daně, poskakující Jóšafat byl můj kancléř.

Sádok a Abjátar byli kněžími a moji synové knížaty, nepříliš dobrými. Mezi bezpočtem institucí, jejichž budování jsem zanedbával, byl účinný soudní systém. V duchu jsem žehnal Absolónovi, když jsem se dověděl, že vyřizuje stížnosti místo mě a zbavuje mě tak nepříjemné povinnosti.

349$

S radostí jsem se dovídal, že všechny, kdo přicházejí k jeruzalémské bráně s nadějí, že je vyslyším, utěšuje slovy: „Ó kdybych já byl ustanoven v zemi soudcem, zjednal bych spravedlnost každému, kdo by ke mně se svým sporem přišel! Jaká škoda, že krále nezastupuje nikdo, kdo by tě vyslyšel. Posoudím to sám.“

Chtěl soudit? Nechal jsem ho soudit. Nadšeně jsem souhlasil, aby mě zastupoval - když mu to tak sympaticky šlo. Nevěděl jsem, že mi tím plánovitě a systematicky podkopává půdu pod nohama. Copak po mně nebyl na řadě on? Proto jsem ho s nekritickou láskou nechal jít od úspěchu k úspěchu. Dodnes nemohu pochopit, jak se někdo tak protřelý a mazaný jako já mohl dát svést otcovskou láskou a napodobit pštrose, toho ohavného ptáka, který strká hlavu do písku, protože nechce vidět, co je na světle dobré a co zlé.

Tak jsem si vedl ve věci svého syna Absolóna. Neviděl jsem nic nebezpečného v tom, že když se mu někdo chtěl poklonit, uchopil ho a políbil. A takto se choval k veškerému Izraeli, který přicházel ke královu soudu: takto získával lstivě srdce izraelských mužů. Tiše jsem nad ním jásal. Výskal jsem otcovským blahem a kochal se skutky a rozhodnutími této mé bezpříkladné pýchy a radosti. Hřálo mi srdce, že si lstivě získává srdce izraelských mužů, že tento můj nejmilejší syn je mým hlavním dědicem a že můj dědic, následník mého trůnu, je tak ctěn, chválen a zbožňován.

Jak jsem mohl vědět, že nepočká? Ve snu mě nenapadlo, že by nechtěl počkat. Kdyby byl skutečně poslušný a počkal, čekal by dodnes a nebyl by už tak mladý a neodolatelný, protože já žiju dlouho. I člověk tak plytkého charakteru jako Adónijáš je už nervózní, že jeho královské dědictví má takové zpoždění, a stále méně se mu chce pasivně čekat, až mu připadne. Nebo až mu připadne má Šúnemanka Abíšag.

„Nevidíš, jak ji okukuje?“ poštívá pořád Batšeba. „Nevidíš, jak lascivně si ji prohlíží, kdykoli za tebou přijde? Jsi slepý?“ Adónijáš se připravuje na přepychovou hostinu pod širým nebem, při které na sebe upozorní už jen výší nákladů a dalším prohlášením, že bude králem. Znovu jako by zapo-mínal, že ke svému povýšení potřebuje můj souhlas. Vybral si

350$

místo v polích za městem, kam se vejde obrovská spousta hostů a neomezené množství diváků z Jeruzaléma a okolí. Pracuje s Jóabem na seznamu hostů. Zve také mě. Zatím nezamýšlí pozvat Šalomouna ani Batšebu. Proč ne? Nemá je rád, což je rozumné, pokud je pro něj riziko takových promyšlených urážek únosné. Sádok? Ten už je knězem. Abjátara vybral? Abjátar vybral jeho, odpovídá s povzneseným úsměvem.

Je těžké být spokojen s někým, kdo je tolik spokojen se sebou: člověka poznáte podle šatů, nemírného smíchu a držení těla, a nic z toho se mi na něm nelíbí. Nemám už energii ani chuť vyjít znovu z paláce. Adónijáš slibuje, že mě na hostinu přepraví v pohodlných nosítkách na voze taženém voly. Seděli bychom u tabule vedle sebe, i když já moc nejím. Pronese přípitek na mou počest. Promluvím a on bude tleskat a nadšeně pískat.

„Umrzly by mi koule,“ říkám odmítavě, což mu připomene další jeho přání.

„Mohu si vzít Abíšagu za ženu?“ překvapí mě dotazem. „Nevíš,“ podívám se mu rovnou do očí, „že když si říkášo Abíšagu, říkáš si také o království? To ti Jóab neřekl?“ „Království je stejně moje, to víš, ne?“

„Kdyby snad někdy nebylo,“ odpovím suše, „stačí požádat znovu o Abíšagu a uvidíš, jak to dopadne. Nemůžeš počkat, aspoň než vypustím duši a vydechnu naposledy a odejdu spát k otcům?“

„Jóab si myslí, že je vhodné požádat o ni teď.“

„Na Jóaba hodně spoléháš?”

„Pomáhá udržet mír.“

„Benajáše zveš?“

„Jóab to nepovažuje za nutné.“

Když odejde, slyším z ulice pod svými okny rámus jeho odjíždějícího vozu a teatrální volání padesáti mužů, které si drží, aby při jízdě běželi před ním.

„Myslí si, že je Absolón,“ posmívá se Batšeba bez úsměvu. Adónijáš soutěží s Absolónem, touží mít osobní kouzlo, které vyzařovalo jako nezamlžená fosforescence z mého oblíbeného, černovlasého prince, a přehlíží smutný a mrzký

351$

konec, k jakému Absolóna přivedlo v prohnilé lesní strži pod kupou kamení.

Jedno si teď nepřeji: další puč. Absolón začal ten svůj napohled neškodným způsobem, obyčejnou žádostí, aby směl jít do Chebrónu a splnit slib, který prý složil, když bydlel v Gešúru v Sýrii a který zněl: „Dá-li Hospodin, abych se vrátil do Jeruzaléma, budu sloužit Hospodinu a obětovat Mu.“

„Copak v Jeruzalémě nejsou kněží?“ zapochyboval jsem nahlas, ale shovívavě.

„V Chebrónu jsou s námi nespokojeni, protože žijeme v Jeruzalémě.“ Tak důvtipný obvykle nebýval a dodnes mi není jasné, jestli ho už neinstruoval Achítofel nebo snad Jóab. „Když před ně předstoupíme, nebudou nám tolik vyčítat, že jsme odešli z Judska. Moje mise je nejen bohoslužebná, ale také diplomatická.“

„Jdi v pokoji,“ vyhověl jsem mu.

Tak Absolón vstal a šel do Chebrónu, ale šel tam s tajnými, zrádnými plány. Šel, aby proti mně začal válku.

Kdo by to do něj řekl? Proti mně, králi a otci, více ubližovanému než ubližujícímu, který ho miloval víc než svou duši. Kdo by čekal, že mladík tak ohnivě, upřímně hrdý a tak temperamentní promluví takhle úlisné, že povaha tak vrtošivá a lehkomyslná bude schopna takové lstivosti? Měl jsem si tenkrát vzpomenout na tu obsidiánovou chladnokrevnost, s jakou můj krásný temnooký syn čekal dva roky na usmrcení Amnóna a přitom ani sebemenším náznakem neprozradil, že v něm jako vřed zraje rozhodnutí ke krvavé pomstě. Měl jsem se o něm lépe poradit se svým rádcem Achítofelem Gíloským, dokud mi jeho mazaná moudrost byla k dispozici, protože Achítofel Gíloský se nikdy nezmýlil - ani tenkrát, když přijel na svém oslu domů, udělal pořízení a oběsil se. Z toho vzniklo přísloví: „Achítofel zemřel mladý, jaktěživ se nemýlil.“

Leda když počítal s tím, že můj syn se zachová podle jeho dobré rady. To byla ješitnost jich obou. Neomylný Achítofel prostě podcenil egoismus bujného, nezkrotného prince, do jehož služeb přeběhl z mého paláce, a úlohu, jakou sehrála domýšlivost, když si Absolón v prvním opojném přívalu vítězství začal myslet, že je odolný proti jakékoli chybě.

352$

Absolón založil svůj útok proti mně na tajné síti zvědů, které rozeslal do všech izraelských kmenů, aby jeho dalším potenciálním spojencům vyřídili: „Jakmile uslyšíte polnici, provolejte: ,Absolón se stal v Chebrónu králem!‘“

A když se sbalil a odešel do Chebrónu, shodou okolností s ním šly dvě stovky nic netušících poutníků z Jeruzaléma, protože pocítili potřebu zúčastnit se téže bohoslužby, na kterou se naoko vypravil Absolón. Ve své prostomyslnosti šli s ním a o ničem nevěděli. Ale když za ním přišli do toho města, brzy zjistili, že je zahrnul do impozantního množství těch, s nimiž počítal jako s přívrženci svého povstání proti mně. Potom zatroubil na polnici a prohlásil se králem. A vzápětí poslal pro mého hlavního rádce Achítofela Gíloského do jeho města Gíla, aby se k jeho povstání připojil, a zatímco na něj čekal, připravil obětní hody a jeho zvědové rozšířili zprávu o převratu do všech izraelských kmenů. Když k němu Achítofel Gíloský dezertoval, povstání se rozrostlo a zesílilo. Vzpoura se šířila jako stepní požár. K mému úžasu a úděsu se k Absolónovi přidávali noví a noví lidé.

Kdo by si pomyslel, že tolik jich se mnou není spokojeno? Jejich přesila mě svrhla dřív, než jsem zjistil, co se vlastně děje. Jásající davy Absolónových stoupenců se chopily zbraní a táhly k Jeruzalému ze severu, jihu a západu. To mi usnadnilo rozhodování, kterým směrem prchnout. Musel jsem se vydat k pustinám na východě a hledat útočiště někde na druhé straně Jordánu. Od judských kmenů až po izraelské byli všichni při něm.

„Srdce izraelských mužů stojí za Absolónem,“ hlásili poslové a všechny další zprávy byly ještě zlověstnější.

Bez meškání jsem vyšel ven.

„Povstaňte a utíkejme,“ zněl rozkaz, který jsem dal svým lidem v Jeruzalémě, když jsem viděl, jaká je v zemi situace, Jinak nebudeme moci před Absolónem uniknout. Pospěšte s odchodem, aby nás nezaskočil a neuvedl na nás to nejhorší a nevybil město ostřím meče.“

Nedůvěřoval jsem nikomu. Kdo půjde se mnou a kdo zůstane? Zdálo se, že moji služebníci udělají všechno, co budu chtít.

353$

Rychle jsem se sbalil a spěchal pryč. Z paláce jsem zamířil k potoku Kidrónu na východním okraji města a celý můj dvůr a všichni moji služebníci šli za mnou. A jaký obrovský dvůr jsem tehdy měl! Co manželek a pitomých, zbytečných konkubín se mi nahromadilo a už taky omrzelo, co vřískavých dětí. Deset svých žen jsem nechal doma, samé konkubíny, aby se staraly o dům. Měly přísné instrukce větrat místnosti a denně provětrávat na střeše ložní prádlo, ať se v něm spalo nebo ne, pro případ, že by se stalo a já se vrátil. Utíkal jsem, dokud to šlo, protože v poli jsem měl větší šanci zvítězit než ve městě, kde bych nemohl výhodně rozestavit své síly a kde bych nevěděl, kdo mi zůstal věrný a kdo ne. Achítofela už jsem ztratil. Můj synovec Amasa, syn mé oblíbené sestry Abigail, zběhl k Absolónovi a velel jeho vojsku. Po Jóabovi nebylo nikde ani stopy.

Cestou na východ, k potoku Kidrón, jsem se zase jednou litoval, protože jsem neměl kam složit hlavu.

U vody jsem se zastavil a počítal své lidi. Viděl jsem, že sám rozhodně nejsem. Nálada se mi zlepšila. Benajáš a všichni Keretejci a všichni Peletejci zůstali při mně a přešli se mnou přes potok Kidrón. Aspoň jsem věděl, že nebudu zaskočen a bodnut pod páté žebro, jak se to mohlo stát Saulovi, kdybych to někdy zamýšlel. Dále tam byli Itaj a jeho Gaťané, celkem šest set vojáků, kteří za mnou kdysi přišli z Gatu, aby sloužili v mém vojsku po mém vítězství nad Filištíny, a ti šli přede mnou. Zůstala mi část armády. Při povzbudivém pohledu na Itaje a jeho Gaťany mi div nepuklo srdce vděčností a chvíli jsem byl sentimentální. Možná jsem se s ním příliš ztotožnil. Když jsem litoval jeho, litoval jsem vlastně sebe.

„Proč s námi jdeš i ty?“ vyhrkl jsem dojatě. „Vrať se a zůstaň s novým králem, jsi přece cizinec, vyhoštěný z domova. Já vím, co je to být bez domova. Včera jsi přišel a dnes bych měl chtít, abys šel jako štvanec s námi? Já jdu, protože jít musím, ty však se vrať i se svými bratry. Milosrdenství a věrnost buď s tebou.“

A Itaj mi odpověděl, řka: „Jakože živ je Hospodin a jakože živ je král, můj pán, kdekoli bude král, můj pán, ať mrtev nebo živ, tam bude i jeho otrok.”

354$

„Pojď a přejdi potok,“ odpověděl jsem Itaji Gatskému a málem jsem se znovu rozplakal. Nevím, co bych dělal, kdyby můj návrh přijal. Plakal bych ještě víc.

A Itaj Gatský přešel přes potok se všemi svými muži a se všemi manželkami a dětmi, které s sebou měl. A když všechen náš lid přecházel, bylo to, jako by celé město a celá země hlasitě plakaly, a pak jsem přešel přes potok Kidrón já a zamířil k pustině mezi městem v horách a údolím Jordánu. Byl tam také Abíšaj, tvrdý a houževnatý, s dalším velkým oddílem zkušených vojáků z mé stálé armády. Ne, nebyl jsem zdaleka sám.

„Tvůj bratr Jóab,“ zeptal jsem se Abíšaje, je kde?“ „Cožpak jsem strážcem svého bratra?“ odpověděl zašifrovaně. „Ve městě jsem ho neviděl.”

Beze slova a nenápadně přemístil Benajáš mezi mě a Abíšaje lidi, aby mě chránili. A hle, i můj kněz Sádok a s ním všichni lévijci, rovněž do jednoho kněží, vyšli k mému úžasu z města a nesli archu Boží úmluvy a postavili ji a čekali, až budu ve své bolestiplné pouti pokračovat. A s nimi byl také Abjátar, můj další kněz. To už byla mnohem větší evakuace, než s jakou jsem počítal, to byl přímo exodus. Naštěstí jsem neztratil hlavu. Požádal jsem je, ať odnesou archu Boží úmluvy zpátky do města. Bylo povzbuzující vědět, že kněží mi zůstali věrní, ale pokud by přísahali věrnost Absolónovi ve městě, mohli sloužit užitečněji, než kdyby se trmáceli venku se mnou a byli mi na přítěž. Musel bych je živit a bojovat by stejně nemohli. Nebyla to doba na obřadné demonstrace.

„Jsem David, ne Mojžíš,“ upozornil jsem je, „a vrátím se. Naleznu-li u Hospodina milost, přivede mě zpátky a uvidím znovu Jeho archu i Jeho příbytek. Nenalezne-li však ve mně zalíbení, hle, zde jsem, ať se mnou naloží, jak uzná za dobré. Ale archu nechejte ve městě, které je svaté. Kromě toho,“ dodal jsem k Sádokovi a Abjátarovi, „což nejste oba jasnozřiví? Vraťte se pokojně do města i se svými syny a zřete, co pro mě zřít můžete. Zůstanu na pláni v pustině, dokud mi od vás nepřijde zpráva, co mám dělat.“

Sádokův syn Achímaas a Abjátarův syn Jónatan mohli posloužit jako rychlí poslové. Sádok a Abjátar proto odnesli

355$

archu Boží úmluvy zpátky do Jeruzaléma, žili tam dále zbožným a bezúhonným životem a čekali, co pro mne budou moci uzřít.

Když se vydali na zpáteční cestu, začal jsem vystupovat na Olivovou horu a plakal jsem při tom, s hlavou zahalenou a bos. Žalostně jsem vzpomínal, co vody pod mostem uplynulo od těch dob, kdy jsem zazářil jako hvězda z malého Betléma. Připadalo mi, že je všemu konec; svět mě opustil a zanechal nahého nepřátelům. Ale potom jsem zvedl oči a uviděl, že všichni moji lidé si zakryli hlavu a vystupují na Olivovou horu za mnou a všichni při tom pláčou.

Na vrcholu hory mi jeden z nich potvrdil, že Achítofel je opravdu mezi Absolónovými spiklenci, a když jsem to uslyšel, zachvěl jsem se a s očima obrácenýma do nebe k Bohu jsem řekl: „Ó Hospodine, obrať, prosím Tě, Achítofelovu radu v bláznovství.”

Nechtěl jsem na to spoléhat. Ale stalo se, že když jsem se na vrcholu hory klaněl Bohu, uviděl jsem, jak ke mně přichází Chúšaj Arkijský s roztrženým rouchem a hlínou na hlavě. Také on už truchlil. A možná přicházel jako odpověď na mou modlitbu, protože sotva jsem ho zahlédl a pojal smělý úmysl, začalo všechno klapat. Chúšaj Arkijský byl další významná osoba v mém kabinetu - člověk vynikající praktickou moudrostí, se kterým jsem mohl mluvit naprosto otevřeně.

Odtáhl jsem ho stranou a svěřil mu tlumeně: „Půjdeš-li se mnou, budeš mi břemenem. Ale vrátíš-li se do města a řekneš Absolónovi: ,O králi, jako jsem býval služebníkem tvého otce, tak budu nyní služebníkem tvým‘, můžeš mi prospět tím, že překazíš Achítofelovu radu. O každém slovu z královského domu, které uslyšíš, podáš zprávu kněžím Sádokovi a Abjátarovi. Hle, jsou tam s nimi jejich dva synové. A po nich mi vzkážete každé slovo, které uslyšíte.”

Tak se Chúšaj vrátil do města a čekal, až do Jeruzaléma vstoupí můj syn Absolón.

Z vrcholu Olivové hory jsem se po serpentýně na její druhé straně ubíral dále k pustinám. Všechny naděje, že lid Izraele bude držet se mnou proti judskému povstání, se rychle rozplynuly, když jsem šel kolem Bachurímu a byl napaden

356$

tím odporným hadem Šimeím. Postavil se proti mně i Saulův dům. Šimeí mi vyšel zlořečit a zlořečil také zblízka. Ani v nejtrýznivějších snech bych si nevymyslel tak ohavné zjevení, jako byl Šimeí. Házel po mně a po mých lidech kamením a všichni lidé po mé pravici a všichni bohatýři po mé levici se kolem mě shlukli, aby mě zaštítili. A při svém zlořečení volal Šimeí takto:

„Táhni, táhni, vrahu a ničemníku. Na tebe Hospodin obrátil všechnu krev Saulova domu. Na jeho místě ses stal králem, Hospodin dal však království do rukou tvého syna Absolóna. To máš za všechno to zlo, protože jsi vrah.“ Myslíte, že jsem všemu z jeho řeči rozuměl? Vinu dávejte překladatelům bible. Abíšaj, syn Serújin, byl tím škodolibým posměchem pohoršen a zavolal na mě:

„Proč má tento mrtvý pes zlořečit králi, mému pánu? Dovol mi, prosím, abych mu srazil hlavu.“

Rozhodně jsem to odmítl. A řekl jsem Abíšajovi: „Kdykoli promluvíš, Abíšaji, chceš někomu srazit hlavu. Řekni mi tohle: kde je tvůj bratr Jóab?“

„Vím já?“

„Nech Šimeího, ať zlořečí,” řekl jsem rezignovaně, plně si vědom svého pádu, „neboť Hospodin mu nařídil: ,Zlořeč Davidovi.‘ Kdo se potom smí ptát, proč to dělá? Nechej ho žít. Snad Hospodin pohlédne na mé ponížení a za jeho dnešní zlořečení mi odplatí dobrem.”

A když jsem v té truchlivé a křivolaké pouti se svými muži pokračoval, Šimeí šel po svahu hory s námi a zlořečil dál a házel na mě kamení a dokonce metal prach. Teprve po drahném kusu cesty odpadl. Byli jsme znaveni. Po pracném sestupu jsme zastavili a odpočívali, zatímco Absolón se svým lidem vítězně vstoupil do Jeruzaléma, z něhož jsem prchl, a s ním také přeběhlík Achítofel. Když jsem seděl na zemi, myšlenky se mi vrátily k mému dávnému ochránci Saulovi, na konci života zavrženému Bohem a Samuelem. O smrti králů chtěl jsem básnit, ale moji služebníci byli příliš unaveni, než aby naslouchali. O hněvu Achillově jsem chtěl znovu zpívat, ale necítil jsem se na to.

A zatím v Jeruzalémě se můj tajný agent Chúšaj Arkijský

357$

postavil tak, aby mohl přivítat Absolóna při jeho vstupu do města a hlasitě ho pozdravit, řka: „Bůh ochraňuj krále, Bůh ochraňuj krále.“

Absolón ho poznal a zastavil se. „Tak se odvděčuješ svému příteli?“ zeptal se sžíravě. „Proč jsi nešel s mým otcem?“ A Chúšaj, protože byl lstivý, odpověděl: „Nikoli! Koho vyvolil Hospodin a Jeho lid a všichni izraelští muži, s tím budu a u toho zůstanu.“ Tím však neskončil. „A pak, komu bych měl sloužit, když králem jsi nyní ty? Jako jsem sloužil tvému otci, tak budu sloužit tobě.“

Absolón jeho holdu uvěřil a vzal ho do své rady, protože věděl, jak nepostradatelné služby mi v minulosti prokázal.

Při první poradě Chúšaj uctivě mlčel. Neprotestoval, když chytrý Achítofel doporučil: „Vejdi ke konkubínám tvého otce, které ponechal, aby střežily dům.“

„Ke všem deseti?“

„K jedné každé.“

„Jsou to ty jeho nejhorší.“

„Celý Izrael uslyší, že jsi vzbudil u svého otce nelibost,“ vysvětloval Achítofel, „a všichni, kdo jsou s tebou, začnou jednat rozhodně, neboť vědí, jaký osud je čeká, kdybys byl poražen. Ty ženy jsou králův majetek a lidé uvidí, že co patřilo tvému otci, patří teď tobě.“

„Bůh ochraňuj krále,“ řekl Chúšaj Arkijský.

Postavili tedy Absolónovi na střeše stan a Absolón před zraky celého Izraele vešel ke konkubínám svého otce, zhruba tak, jak předpověděl Nátan. Když vyšel od sedmé, dav dole bouřlivě tleskal a ke každé další ho pobízel halasněji a halasněji. Několik dívek se ozývalo nejhlasitěji.

„Je to naše jednička!“ skandovaly sborově.

Nikoho neudivilo, že když vešel ke všem deseti, sotva lapal po dechu. I ulehl, sémě mé spásy, přemožen postkoitální malátností.

„Co dál?“ zeptal se unaveně, hlavně Achítofela, který měl v té době pověst tak neomylného rádce, jako by byl Božím prorokem. „Jsem hin.“

Achítofel si pospíšil s dalším rozumným návrhem. „Dovol, abych vybral dvanáct tisíc mužů,“ nabídl Absolónovi, „a ještě

358$

této noci se vydal pronásledovat Davida. Ti muži jsou zde. Můžeme vyrazit hned.“ Chúšaj Arkijský mi později řekl, že když tu radu uslyšel a pochopil, jak je moudrá, byla v něm malá dušička. Achítofel pokračoval: „Dostihnu ho, až bude zemdlený a skleslý, a zaskočím ho. Všichni, kdo jsou s ním, zmateně prchnou a zabiju jen krále. Všechen lid obrátí se k tobě, protože nebude jiného krále, kterému by sloužili. Tak vrátí se všichni k tobě a budou mít pokoj.”

Absolónovi a ostatním připadala tahle strategie stejně moudrá jako Chúšajovi Arkijskému, který se teď vážně strachoval, že se jí hned začnou řídit. Byla to chvíle pravdy. Ale nezradil mě.

„Bohužel musím říci, že rada, kterou dal Achítofel, není v tomto případě dobrá,” řekl Chúšaj, když se Absolón zeptal na jeho názor. Mluvil velmi opatrně a snaživě při svém nesouhlasu kýval. Taktně a s předstíranou starostlivostí objasňoval, proč si to myslí, a míchal při tom pravdu s mýdlovou pěnou tak delikátně jako lékárník míchající mast. „Znáš svého otce a jeho muže, jsou to bohatýři a tvůj otec je válečník. Ten nebude nocovat se svým lidem - “ což jsem naopak dělal, „- ale jistě je už ukryt v nějaké strži nebo na jiném místě a čeká na tebe. A když někteří z tvých hned na začátku padnou, někdo to uslyší a řekne: ,Lid, který jde za Absolónem, byl poražen.‘ Dostane strach a nakonec ztratí odvahu i ten nejstatečnější muž lvího srdce, neboť celý Izrael ví, že tvůj otec je bohatýr a že ti, kteří jsou s ním, jsou stateční muži. Proto ti radím počkat, až se k tobě shromáždí celý Izrael od Danu až k Beeršebě a bude jich jako mořského písku. A potom vytáhni do bitvy osobně. Kdo ti odolá, když shromáždí se k tobě celý Izrael? Přitrhneme na jedno z míst, kde se tvůj otec zdržuje, a padneme na něho jako rosa na pole. Nezbude z něho a ze všech mužů, kteří jsou s ním, ani jeden. A stáhne-li se do města, snesou všichni Izraelci k tomu městu provazy a budeme je vláčet k řece, až nezbude ani oblázek.”

Absolón vychutnával představu vykouzlenou Chúšajem pro jeho potěšení - že stojí v čele skvělého vojska, za sebou celý Izrael - a rozhodl, že rada Chúšaje Arkijského je lepší než rada Achítofela Gíloského. Ale Chúšaj už pro jistotu vzkázal

359$

Sádokovi a Abjátarovi, aby ke mně rychle vyslal své syny Achímaase a Jónatana s varováním, že moji nepřátelé se na mě chystají a že se té noci mám rychle přesunout co nejdál od Jeruzaléma.

Sotva mladíci vyběhli, zpozorovala je Absolónova stráž a brzy je začala stíhat. Šlo jim o život, dokud neodbočili z hlavní cesty a nepřišli do domu jednoho muže v Bachurímu, mého přívržence, který měl na dvoře studnu. V té se schovali. Žena z toho domu přetáhla přes studnu pokrývku a rozsypala na ni obilnou drť, aby pronásledovatele obelstila. Pronásledovatelům zalhala, že ty dva mladíky viděla utíkat jinudy. Hledali je tím směrem, ale nenašli žádnou stopu a vrátili se do Jeruzaléma s prázdnou. Když byl vzduch čistý, Achímaas s mladým Jónatanem vylezli ze studny a spěchali dál hvězdnou nocí, až konečně dorazili na místo, kde jsem tábořil.

„Strážce, kolik zbývá z noci?“ zeptal jsem se, když mě vyplašil neklid u jedné z předsunutých hlídek. Na rozdíl od Saula jsem nehodlal nikdy dopustit, aby mě někdo jako já zastihl dřímajícího na zemi.

„Dva poslové,“ hlásila stráž. „Je zde Achímaas a s ním Jónatan.”

Oba byli uhřátí během a zbroceni potem. Sádokova syna Achímaase jsem poznal hned a slavnostně jsem se ho zeptal: „Jak samotno sedí město, které mělo tolik lidu?“

„Je znovu plné lidu,“ zklamal mě Achímaas svou odpovědí a sdělil, co se dálo po mém spěšném odchodu. Vyřídil naléhavý, zlověstný Chúšajův vzkaz, abych se vydal na cestu a rychle přešel vodu, řka Chúšajovými slovy: „Nezůstávej přes noc ve stepních pustinách, ale rychle přejdi Jordán, jinak ti hrozí záhuba, i všemu lidu, který je s tebou.“

Kdo je při mně, kdo? chtělo se mi v té chvíli teskně a zoufale vykřiknout, abych se vyrovnal Saulovi v hloubi jeho vysíleného šílenství. Ale bylo by to pošetilé. Vždyť všude kolem při mně někdo byl a brzy se mnou byl i Jóab, který přivedl další naverbované kohorty vojáků. Hodinu od hodiny mi přibývalo sil: blížil se čas, kdy začnu organizovat. Zatímco zrádce Achítofel, když viděl, že jeho rady nebylo uposlechnuto, osedlal osla, vydal se na cestu do svého domu ve městě

360$

Gílu, tam udělal pořízení, oběsil se a zemřel. Moudrý Achítofel věděl dřív než já, jak to dopadne. A bylo mu jasné, že nemá žádnou budoucnost. Podle Chúšajovy rady jsem se přivlekl k řece a do ranního úsvitu nebylo mezi mými lidmi jediného, který by nepřešel Jordán.

Vyvázli jsme. Když jsem se zachránil, necítil jsem žádnou radost. Srdce jsem měl těžké, hlavu mi sklánělo vědomí blížící se tragédie. Věděl jsem, že Absolón po mně půjde, a věděl jsem, že zemře. Zasel vítr. Musel sklidit bouři.

Řeknu vám, co mě dodnes bolí. „Zabiju jen krále,“ nechal říct Achítofela. Kdežto já jsem vydal rozkaz: „S ohledem na mne jednejte s mládencem Absolónem šetrně.“ Je správné, ptám se vás, aby dítěti tolik záleželo na smrti jeho otce a aby otci tolik záleželo na životě jeho syna? Řekli mi, jak se rozzářil, když Achítofel mluvil o mém zabití a když Chúšaj řekl, že na mě padnou jako rosa na pole a že město, kam jsem se uchýlil, odvlečou do řeky, až nezbude ani oblázek. Když byl můj syn malý, nenechal mě spát. Teď mě nechtěl nechat žít.

Ráno jsme vstali, sotva se ozval první pták, a vydali se na sever, až jsme přišli do Machanajimu v Gileádu, do města, kde se utábořil Abnér s Íšbóšetem, když proti mně vedl válku. A v té odlehlé části Gileádu se mi dostalo pohostinnosti a oddanosti, z jaké bych měl větší radost, kdyby mi ji prokázali poddaní z krajů bližších Judsku a Izraeli.

Zatímco jsme odpočívali a koupali se a jedli a pili, Absolón přešel Jordán s chvatně naverbovaným vojskem oslavovatelů, kteří se hrnuli do války jako na hostinu a táhli pod jeho praporem proti mně do Gileádu jako tanečníci na popravu nebo korunovaci. V čele svých vojsk měl Absolón Amasu, a já bohudík Jóaba. Nezkušenost povstalců byla zjevná už od začátku, když se v Gileádu postavili zády k hustému Efrajimskému lesu, do kterého by se nemohli stáhnout obratným manévrem, kdyby chtěli, ani spořádaně ustoupit, kdyby museli. Bylo jich přece tolik, že nás mohli ze dvou stran obklíčit. Nechápali jsme, proč se tak izolovali právě tam, před Efrajim-361$

ským lesem, který je dodnes neprůchodnou džunglí, neskýtající sebemenší možnost útěku. Když jsme jejich šiky prolomili, stalo se, že právě tolik jich zahynulo v lese, kolik jich zahynulo mečem. Nenechali si nikoho v záloze, aby nás odrazili z boku. Pozoroval jsem jejich vyložené chyby s dvoj-značnými pocity. Nevěděli, co dělají. Nechtěl jsem, aby můj syn prohrál. Nechtěl jsem, aby lidé z mé země, která stála za ním, byli rozprášeni. Rozdělil jsem své vojsko na tři díly a naše nepřátele to ohromilo. Neměli ponětí co s námi, jak zaútočit nebo se bránit.

Ještě před jejich příchodem jsem spočítal svůj lid a rozdělil jej do stejně velkých šiků. Třetinu jsem podřídil Jóabovi, třetinu Abíšajovi a třetinu Itaji Gatskému. Chtěl jsem táhnout s Jóabem jako za starých časů. Ale moji vojevůdci mě tam toho dne nechtěli, protože prý jsem nepříteli za deset tiších jiných, takže zničením jednoho by mohl zničit celek a všechny ostatní by nechal utéct, jen aby se mohl vrhnout na mě. Svolil jsem, že zůstanu u dvou městských bran a budu čekat na zprávu. Když táhly oddíly mých lidí proti Absolónovi, stál jsem u brány. Mé napětí bylo strašlivé. Srdce mi bušilo až v hlavě.

„S ohledem na mne jednejte s mládencem šetrně, i když je to Absolón,” přikázal jsem úpěnlivě nejdřív Jóabovi, potom Abíšajovi a Itaji. „Dejte pozor, ať se mládence Absolóna nikdo nedotkne.”

Prosebně jsem ta slova tisíckrát opakoval, abych měl naprostou jistotu, že všichni lidé táhnoucí toho dne do bitvy dobře vědí, co jsem velitelům přikázal stran Absolóna; ten neznámý voják, který první našel Absolóna s vlasy zapletenými do dubu, si také na mé přání vzpomněl a rozhněval Jóaba, když odmítl vztáhnout ruku na královského syna visícího ze stromu.

„Tys viděl Absolóna a nesrazil jsi ho k zemi?” vyjel naň Jóab stručně, protože se musel hnát za dalšími nepřáteli. „Kdybys ho srazil, dal bych ti deset šekelů stříbra a jeden pás.”

A ten voják, který byl charakter, odpověděl Jóabovi: „Na králova syna bych nevztáhl ruku ani za deset tisíc šekelů. Na vlastní uši jsme přece slyšeli, co král uložil tobě a Abíšajovi

362$

a Itaji: ,Dejte pozor, ať se nikdo nedotkne mládence Absolóna.’ Mám se dopustit proti své duši nepravosti? Před králem se přece nic neukryje, ba ty sám by ses proti mně postavil.” Mockrát jsem litoval, že Jóab si jméno toho muže nepoznamenal.

„Zaveď mě k němu,“ žádal Jóab. „Nemám čas na hádky.“

Voják ho zavedl ke stromu, z něhož visel Absolón za vlasy. Jóab nelenil a všechno rázně vyřešil třemi oštěpy, které popadl. Vrazil je do srdce Absolónovi, v objetí stromu dosud živému. Žádný z krvavých detailů přede mnou nezamlčel, když mě pak přišel do přístřešku pohrdavě pokárat a pomoci mi, abych se nějak sebral; po otřesné zprávě o smrti mého syna Absolóna jsem se totiž úplně sesypal.

„Potom,“ řekl Jóab, když jsem přestal plakat a jen seděl a vysíleně, tupě na něj hleděl, Jsem přikázal deseti svým mladým zbrojnošům, aby jej obstoupili a ubili k smrti. Pro jistotu.“

„Jóabe - buď ke mně šetrný,” zvedl jsem ochable ruku.

„Potom jsem ho nechal odříznout a hodit do velké strže v lese.“

„Prosím tě - prosím.”

„A dal jsem na něj navršit velikou hromadu kamení.”

„Můj syn, můj syn.”

„Nezačínej s tím zase.”

„Bez pohřbu? Bez modlitby?”

„Vzpurně pozvedl ruku proti králi Bohem pomazanému.”

„Už dost, prosím tě, dost.”

To bylo po menším zmatku s frontovými posly, kteří mi dali první falešnou naději, že všechny zprávy budou úžasně dobré. Jóab dokázal svou uvážlivost, když ke mně s nejhorší zprávou poslal někoho jiného než Achímaase.

Boj sám dlouho netrval. Absolónovi lidé byli poraženi, obráceni na útěk a rozprášeni po celém kraji kolem Efrajimského lesa. A když Absolón narazil na mé služebníky, dal se na útěk i on. Jak ujížděl na mezku, vběhl mezek pod silné větve velkého dubu a v tom stromě uvázl Absolón hlavou, takže se octl mezi nebem a zemí, a jeho mezek běžel dál a nechal ho viset na dubu bezmocně živého, až přispěchal

363$

Jóab a oddělal ho třemi oštěpy, které popadl. Válka skončila. A Absolón byl mrtev. Ale já jsem to nevěděl.

Sádokův syn Achímaas pak snaživě řekl Jóabovi: „Dovol mi běžet a zvěstovat králi, že Hospodin ho pomstil na jednom z jeho nepřátel.”

Jóab tenkrát citlivě vytušil, že tento mládenec není ten, kdo by mi měl oznámit celou pravdu. „Dnes nepoběžíš,” řekl mu věcně, „poběžíš jindy. Ale dnes ne, protože králi zemřel syn. Nechtěj být ten, kdo mu to poví.“

Místo něj ke mně vyslal etiopského Kúšijce, aby mi řekl, co viděl. Ale Achímaas neměl stání a poprosil ho ještě jednou, aby směl běžet za Kúšijcem a vyřídit svou zvěst jako on.

A Jóab řekl: „Proč bys běžel ty, můj synu, když nemáš co dobrého zvěstovat?”

„Buď jak buď, poběžím,” prohlásil nedočkavý mládenec, rozechvělý troufalostí a nadšením. „Přinesl jsem králi smutnou zprávu, když odešel z Jeruzaléma. Dovol, abych mu teď přinesl dobrou.”

Jóab ustoupil. „Běž,” dovolil mu, protože věřil, že Kúšijec ke mně s tou hroznou zprávou dorazí dřív.

Ale Achímaas byl rychlejší a nadběhl si kratší cestou přes pláň, takže předhonil Kúšijce a přinesl svou zvěst před ním.

Seděl jsem na lávce mezi dvěma branami, když hlídka na střeše brány zavolala dolů na vrátného, že k nám běží nějaký člověk. Div jsem neupadl, jak jsem vyskočil, abych ho uviděl; jedna noha mi totiž strnula a obě kolena ztuhla. Nebyl jsem už mladý. Ale nebyl jsem tak starý jako náš tlustý a ctihodný soudce Élí, který se mi vybavoval, když jsem hodiny a hodiny seděl na lávce a čekal - starý tlustý Élí, předposlední soudce Izraele a Samuelův učitel, bohudíky ne můj předek. Vzpomněl jsem, že také tlustý Élí seděl na lavici u městské brány a čekal zprávy z bojiště a spadl dozadu a zlomil si vaz, když uslyšel, že Filištíni zvítězili a ukořistili archu Boží úmluvy a že každý izraelský muž utekl do svého stanu. Élí měl tehdy devadesát osm let a byl velmi těžký a špatně viděl. Já jsem byl mladší a měl jsem víc důvodů očekávat vítězství. Bál jsem seo něco jiného.

„Jestli běží sám,” uvažoval jsem nahlas o spěchajícím

364$

poslu, „ohlásí zvěst. “ Pak hlídka zavolala ze střechy, že vidí dalšího muže. Také ten ohlásí zvěst, usoudil jsem, a nemůže to být zvěst zlá, protože to by běželi v houfu. Pak hlídka zavolala, že první běžec běží tak, jak běhá Sádokův syn Achímaas, a když jsem to uslyšel, vykřikl jsem úlevou.

„To bude dobrá zvěst!“ zajásal jsem. „Achímaas je dobrý muž a nepřinesl by mi jinou zvěst než dobrou.“

Ještě když jsem ho viděl přibíhat, zdálo se mi, že jeho jásot dává za pravdu mému optimismu, protože Achímaas na mě s hlavou zakloněnou a štíhlým, snědým trupem mocně rozbouřeným volal: „Všechno je v pořádku, všechno je v pořádku.”

„Všechno je v pořádku?”

Viděl jsem v tom zázrak nad zázraky: Bůh je, skutečně je, a vyslyšel mé modlitby. Jaksi se stalo, že všechno, co jsem si z hloubi srdce přál, se splnilo: zvítězil jsem, a Absolón přesto žije! Údy se mi chvěly, oči přetékaly slzami. V hysterickém zmatku jsem se rozesmál. Chtěl jsem toho milounkého hocha vzít za tváře a obejmout ho, ještě než ke mně doklopýtal a vrhl se na kolena a poklonil se mi tváří k zemi.

„Požehnán buď Hospodin, tvůj Bůh, jenž ti vydal muže, kteří pozdvihli ruce proti králi, mému pánu!” prohlásil udýchaně Achímaas, když jsem mu pokynul, aby vstal. „Jsou mrtvi a jsou rozprášeni.”

„Je mládenec Absolón v pořádku?” chtěl jsem vědět. Nic jiného jsem vědět nechtěl.

Viděl jsem, jak mu poklesla brada. Viděl jsem, že zbledl jako duch, a cítil jsem, jak se mi zastavil dech. S provinilým výrazem pohlédl vpravo a pak začal koktat. Tušil jsem, že ať mi dá jakoukoli odpověď, upřímná nebude. „Když mě Jóab poslal, viděl jsem veliký shluk, ale jinak nevím nic.”

S neovladatelnou hrůzou jsem mu přikázal, aby odstoupil a udělal místo dalšímu běžci, který právě přidusal k bráně, a spěchal jsem ho vyslechnout. Jen stěží jsem se přemohl, abych nepromluvil první a nepřerušil ho, ještě než začal.

„Dobrá zvěst, králi, můj pane,” zvolal Kúšijec bez dechu a sípavě, „neboť Hospodin tě dnes pomstil na všech, kteří proti tobě povstali.”

365$

Zakřičel jsem mu do očí: „Je mládenec Absolón v pořádku?” Chtěl jsem ho popadnout a vytřást z něj odpověď co nejrychleji.

A tento cizinec z Etiopie, neobeznámený příliš s našimi nepochopitelnými, sentimentálními mravy, odpověděl zvesela: „Nechť se stane nepřátelům krále, mého pána, a všem, kteří proti němu zlovolně povstávají, jako tomu mládenci.”

Samým pohnutím jsem už nedokázal promluvit. Se vzlykem jsem se otočil, odešel do přístřešku nad branou a plakal, a už cestou nahoru jsem slyšel, jak pláču stále hlasitěji, a brzy jsem plakal z plna hrdla a slyšel svůj nářek:

„Ó můj synu Absolóne, můj synu, můj synu Absolóne! Kéž bych byl umřel místo tebe, ó synu můj, synu můj!”

A nepřestal jsem.

Neutišitelně jsem plakal. Nemohl jsem přestat. Nechtěl jsem přestat. Bylo mi jedno, jestli kdy přestanu. Připadalo mi mnohem snadnější bez ustání plakat než si třeba jen chvíli připustit, že bych měl někdy dělat něco jiného.

Všechno ostatní jsem pustil z hlavy a ve svém žalu jsem zapomněl, že jím snižuji ty, kdo za mne bojovali, a že naše vítězství měním v tragicky smutnou událost. Všichni ve městě slyšeli, jak v neosvětleném přístřešku nad branou naříkám nad smrtí svého syna a nemíním přestat.

„Ó můj synu, můj synu Absolóne! Ó Absolóne, synu můj, synu můj!”

A moji vojáci proudící domů z bitvy se vkrádali do města, jako by se vraceli s hanbou, jako ten, kdo se stydí, že utekl z boje. Všichni, kteří procházeli branou, mě už zdaleka slyšeli, neboť jsem plakal silným hlasem a křičel s hlavou v dlaních: „Ó můj synu Absolóne! Ó Absolóne, synu můj, synu můj!”

A plakal jsem a naříkal ještě hlasitěji, kdykoli jsem pocítil, že můj žal slábne a že se ve mně začíná vzmáhat touha, abych plakat přestal. Byl jsem hluchý a nevšímavý ke všemu kromě svého neštěstí, dokud se po několika hodinách neozval zdola hlas, který zřetelně řekl:

„Ještě pořád naříká?”

A poznal jsem, že je to Jóab.

„Ten nepřestane.”

366$

Poslali mu do pole zprávu, jak pro Absolóna pláču a truchlím.

Lidem u dveří jsem nařídil, ať ke mně nikoho nepouštějí. Jóab se ale přesto vedral dovniř a bez jediného slova soustrasti, bez jediné vteřiny účastného ticha se na mě obořil: „Davide, už je toho dost. Nech toho.“

„Můj syn, Jóabe. Můj syn Absolón, ó můj syn - “

„Děláš tady divadlo.“

„Ty nerozumíš,” vysvětloval jsem. „Přišel jsem o syna, o svého syna Absolóna.“

„Ty nerozumíš,” přerušil mě nelítostně. „Přicházíš o svou armádu. Tvoji muži se stydí.” Prudce se ke mně naklonil. „Ano, vedeš si tak, že se musejí stydět za sebe i za tebe.”

„Stydět?”

„Dnes jsi způsobil hanbu všem svým služebníkům,” vyčetl mi drsně a s úšklebkem, „kteří dnes zachránili život tvůj i životy tvých synů a dcer a životy tvých žen a životy tvých konkubín. A ke všemu je urážíš. Jednáš s nimi, jako se jedná se špatnými lidmi, kteří se provinili zlými skutky.”

Svými hrubými způsoby a tím neuvěřitelným obviněním mě zarazil. Nevěděl jsem, o čem mluví, a přestal jsem na chvíli fňukat, abych to zjistil. Utřel jsem si špinavé slzy z očí a tváří a nudli u nosu.

„Čím jsem to způsobil?” zeptal jsem se slabým hlasem.

„Tím,” odpověděl Jóab bez sebemenšího zaváhání, „že jsi ukázal, jak miluješ své nepřátele a nenávidíš své přátele, tím, že si neceníš svých velitelů ani služebníků. Dnes vidím, že kdyby zůstal naživu Absolón a my všichni teď byli mrtvi, byl bys raději. Kvůli někomu z nás nebo nám všem bys takhle nevyváděl, co?”

Zbaběle a slzavě jsem přiznal: „Ne.”

„To by mělo zůstat mezi námi,” řekl Jóab mírnějším tónem.

„Byl to můj syn, Jóabe. Je mrtvý.”

„Zabil by nás oba, Davide. Už jsi zapomněl? Copak ti neřekli, jak se rozzářil a jak ochotně souhlasil, když Achítofel mluvil o tvém zabití?”

„Jak se to stalo? Na to jsem se ještě nezeptal. Pověz mi, jak se to stalo.” Začal jsem se víc ovládat.

367$

„Podle tvé strategie jsme pomalu postupovali třemi proudy v širokém rozestupu a čekali, pro jaký útok se rozhodnou.”

„Jak zemřel, myslím,” přerušil jsem ho. „Pověz mi, jak zemřel.”

Sotva začal, litoval jsem, že jsem se zeptal, a prosil jsem ho, ať přestane. Ale Jóab pokračoval se sadistickou rozkoší, kterou se nesnažil zakrýt ani zmírnit, a do drásavých podrobností mi vyprávěl o smrti mého syna, o mezkovi a dubu a oštěpech, které popadl, o lesní strži a o velké hromadě kamení navršené na zmasakrovaných pozůstatcích, až jsem si tiskl oči a málem křičel.

„Ano, deset mých mladých zbrojnošů ho obestoupilo a ubilo k smrti a sundalo z dubu a hodilo do velké strže v lese.”

„Prosím tě, dost,” žebronil jsem. „Už dost. Nebuď bez srdce. Buď milosrdný. Slituj se.”

„Až se umyješ a převlékneš,” řekl Jóab, „vyjdi a blahopřej mužům, kteří za tebe bojovali a nasazovali život. Copak se dnes k tobě zachovali špatně, že nesmějí spatřit tvoji tvář? Dej jim odměnu, jakou zasluhují, dovol jim, ať ti provolají slávu a ať oslavují.”

„Oslavují?” řekl jsem bolestně.

„Och Davide, Davide, ty šlengře - “

„Smrt mého syna?”

„ - ty sobecký šufte, ty mešuge chlape. Kdy ty se naučíš být králem? Copak jsi zapomněl, že jsi dnes vyhrál bitvu, že vládneš téhle zemi? Nejsme oblíbení, Davide, rozhodně ne tolik, jak si rádi myslíme. Nedokázala to tahle vzpoura? Nikdy jsme nebyli oblíbení na severu a ukazuje se, že Absolóna měli raději také v Judsku. Och Davide, Davide - strejčku, strejčku - proč jsi byl tak slepý, že jsi na něm neviděl tytéž mazané triky, které jsi používal, když sis chtěl získat Saulovy lidi? Posílals ho, aby mírnil nespokojence - a jemu stačilo zalomit rukama a mlasknout jazykem a hned měl dalšího přívržence proti tobě. Ani nemusel zabít Filištína.”

„Proč jsi mě nevaroval?”

„Copak bys mě poslechl?”

„Jóabe, řekni mi jedno. Nechápu to dodnes. Proč jsi nepřešel k Absolónovi?”

368$

„Věděl jsem, že prohraje.”

„Jak jsi to mohl vědět?”

„Mám své zkušenosti.”

„Těmi bys mu pomohl.”

„Jsem věrný tobě.”

„Proč jsi mi byl věrný?”

„Jsem na tebe zvyklý. Znám tě a ty znáš mě.”

„To je všechno?”

„S Absolónem bych se musel hádat. Nikoho neuznával. Vládce může být jen jeden.”

„Kdo teď bude v Jeruzalémě vládcem?”

„Ty budeš vládcem,” řekl Jóab.,Ale já budu krk, který drží hlavu. Můžeš vydávat zákony, dokud mám sílu a moc je vynucovat. Absolón chtěl obojí - měl v sobě příliš mnoho mladistvé energie - a pak už by nebylo třeba zákonů.”

„Jóabe, proč jsi ho zabil?” Jako pes vracející se ke svým zvratkům jsem si dodával odvahy. „Bitvu jste vyhráli. Tak proč jsi musel zabít mého syna?”

„Chtěls to udělat ty?” odpověděl.

„Jiný trest nebyl?”

„Například jaký.”

„Je to těžké dilema, co?” zamyslel jsem se.

„Neklidně leží hlava, která korunu nosí,” odpověděl Jóab flegmaticky.

„To říkával Saul každou chvíli.”

„Proto ti korunu rád ponechám,” řekl Jóab a usmál se. „Davide, Davide, probuď se. Měli jsme dnes válku, a ne rodinnou hádku.”

„Pro mě,” řekl jsem upřímně, „to byla rodinná hádka.”

„To by mělo zůstat taky mezi námi,” řekl Jóab. „Nebo všude vypuknou vzpoury a nezbude ti jediný voják, který by je potlačil.”

„Jóabe, můj syn, můj syn Absolón - “

„Nezačínej zase.”

„Ty nemáš kouska citu?”

„Povím ti příběh,” odpověděl. „Přísahám při Hospodinu, že jestli se hned nezvedneš, neumyješ, nepřevlečeš do čistého roucha a nepředstoupíš před lidi s veselou tváří, nebude

369$

s tebou dnes nocovat jediný voják. Nezbude ti žádné vojsko. A co přijde potom, bude horši než všechno zlo, které na tebe doléhalo od tvého mládí až do nynějška.”

„Horší než den, kdy zemřel můj syn? Rukama mých vojáků?”

„To už je život,” řekl Jóab téměř bez zájmu. „Co se tak plašíš, proboha?”

„Život mého syna?”

„A co má být? Z té číše už milión bublin, jako jsme my, Bůh vylil a ještě vylije.”

„Můžeme ještě být přátelé?” Na jeho perfektní a nenapodobitelnou logiku jsem v té chvíli nedokázal najít lepší odpověď a přiznávám, že jsem ji nenašel dodnes.

„Pokud hned vstaneš, vyjdeš a promluvíš vlídně ke svým služebníkům,” smlouval Jóab.

Zbytek byl mlčení. Udělal jsem, co mi poručil, umyl jsem se, učesal, převlékl do čistých šatů a usedl v bráně, aby mě všichni viděli a přišli přede mne, a bylo to všechno mnohem snadnější, než jsem se obával. Může se někdo divit, že jsem ho nenáviděl? A že ho nenávidím dodnes?

Po západu slunce jsme za smutečního troubení beraního rohu vykonali malý soukromý obřad za padlé. Kněz se pomodlil kadiš. Nátan přispěl svou velekněžskou troškou a připomněl, ne poprvé, že všichni jsme prach a že všechno na světě se znovu v prach obrátí a že co je z vody, vrátí se do moře, a rozkládal by o věcech prachu a vody dál, kdyby ho Jóab, s kterým byl už tehdy na štíru, nezarazil. Při tiché modlitbě, která následovala, jsem sklonil hlavu a modlil se, aby můj syn Absolón byl přiveden znovu k životu. Věděl jsem, že nebude. A pak jsem prosil Boha o nového Jóaba, abych se mohl zbavit tohohle.

Zdálo se mi, že jsem ho poznal ve svém synovci Amasovi, a uložil jsem mu, aby pronásledoval a zničil povstalce Šebu. Když se zpozdil, pochopil jsem, že jsem se zmýlil. Než se ten těžkopádný sráč vypravil, byl už na cestě Abíšaj s brigádou, kterou jsem mu přidělil, a Jóab si naplánoval, že si na Amasu počká u velkého kamene, který je v Gibeónu, a zabije ho.

Jinak šlo po vyhrané válce všechno hladce a můj návrat na

370$

trůn byl hračka. Svůj mučivý žal nad Absolónem jsem zřejmě maskoval dobře. Abigail by mi nahlédla do duše a poznala pravdu, ale ta už se odebrala k věčnému spánku vedle svých otců. Batšeba, která se začala zajímat o astrologii a také o čtení z ruky, žádala denně, aby mě směla navštívit, protože když teď jejímu Šalomounovi stál v cestě jen Adónijáš, byla celá žhavá do politických zápasů. Držel jsem si ji od sebe v karavaně co nejdál. Touha mě nesvrběla. Šúnemance Abíšaze byl tenkrát jeden rok.

Roztříštěná politická situace, kterou jsem teď musel dávat dohromady, hrozila přerůst v chaos. Schválně jsem si při návratu z války dával na čas, aby lidem doma došlo, že se do Jeruzaléma vracím jako jejich král, ať se jim to líbí nebo nelíbí. Po Absolónově smrti jiného neměli.

Lidé na severu, ti z izraelských kmenů, rychle pochopili, jak je moudré, že usiluji o návrat na trůn, a podle zpráv mých emisarů si navzájem říkali, že jsem je zachránil ze spárů nepřátel a vysvobodil je ze spárů Filištínů a proč prý teď, když Absolón, kterého pomazali, padl v bitvě, nikdo nenavrhne, aby mě znovu uznali za svého krále? To bylo dobré. Takové zprávy mi udělaly radost.

„A v Judsku nic?“

Z Judska se zatím o novém smíření neozvalo ani slovo. Pocítil jsem trpkost, na kterou si v minulosti stěžoval Bůh, když musel jednat s tamním paličatým lidem. Vzkázal jsem kněžím Sádokovi a Abjátarovi do Jeruzaléma své neochvějné mínění, že by měli promluvit se staršími a zeptat se jich, proč se judský lid chce opozdit za izraelským, a žádat o můj návrat na trůn až jako poslední. Což se mnou nejsou spřízněni?

„Řekněte jim,“ přikázal jsem přísně, „že jsou moji bratři, má krev a mé tělo. Také Amasovi řekněte, že je má krev a mé tělo, a ať se mnou Bůh udělá co chce, nebude-li u mne navždy velitelem vojska místo Jóaba, a nejen tím. Stačí, když se za mě teď postaví. To všechno mu řekněte.“

Ta poslední podmínka byla unáhlená, já vím. Ale co jsem mohl ztratit? Amasův život, jak se ukázalo.

Musel jsem Amasovi nabídnout něco, co nemohl odmítnout. Ochotně přijal a Izrael a Judsko si brzy přestaly rozumět

371$

a jako kočka se psem se hádaly o tu otrockou čest, kdo se mi podrobí podlézavěji a rychleji, při čemž Izraelci na mě uplatňovali desetkrát větší nárok skrze svých deset kmenů. Někde cestou jsme jeden kmen ztratili, ale mně nechyběl. Judští muži odpověděli izraelským, že jsou moji bližší příbuzní. Měl jsem z toho soutěžení radost.

Jistota, že si svou říši znovu podrobím, se dovršila, když jsem se při loudavém návratu domů přiblížil v Gileádu k brodům přes Jordán, přes něž jsem nedávno utíkal. Po citové stránce jsem na tom byl jinak. Nebylo mi někdy jasné, jestli vedu průvod vítězný anebo pohřební. Nejvíce jsem se upokojil v milé společnosti stařičkého Barzilaje Gileádského, přítele do každého počasí, jednoho z těch, co mi dobrovolně a neohroženě pomáhali v Machanajimu. Byl to člověk tak vzácný jako dobré víno, příjemný staroch v pokročilém věku, nehašteřivý, neužvaněný, nezapomnětlivý a dobře slyšící. Po bitvě sestoupil z Rogelímu a nabídl se, že mě doprovodí přes Jordán až tam, kde se mě ujmou jiní. Pozval jsem ho, aby se mnou šel do Jeruzaléma a přestěhoval se tam. Slíbil jsem, že mu dám k dispozici svůj palác, takže si bude žít jako král. S tichým smíchem zavrtěl šedivou hlavou.

„Vezmi si mého služebníka Kimháma,“ odmítl vlídně, „a pro něho učiň, co uznáš za dobré, ať si v životě užije to nejlepší.“

„A proč ne ty?“

Zamžikal uslzenýma, žlutýma očima. „Kolik let života mi zbývá,“ odpověděl vyrovnaně, „že bych měl s králem vstoupit do Jeruzaléma? Je mi teď osmdesát let. Zdalipak si tvůj služebník může ještě pochutnat na jídle a pití? Což ještě mohu naslouchat zpěvákům a zpěvačkám?“

„Slyšíš líp, než si myslíš.“

„Proč by tvůj služebník měl být králi, svému pánu, břemenem? Dopřej mu, aby s tebou šel jen malý kousek za Jordán, než tě uvítají a ujmou se tě druzí. Pak propusť, prosím, svého služebníka zpět, ať může zemřít ve svém městě a pochován je při hrobu svého otce a své matky.“

Není vína nad staré víno a není přítele nad starého přítele. „O cokoli mě požádáš, to ti splním.“

372$

Věděl jsem, že ode mé nikdy nic žádat nebude, protože Barzilaj Gileádský měl osmdesát let a chtěl se v pokoji vrátit domů, aby zemřel ve svém rodném městě a byl pochován při hrobu svého otce a své matky. Co lepšího si může člověk přát, když se jeho dny naplnily? Na druhém břehu Jordánu jsme se rozloučili. Políbil jsem krajana Barzilaje, požehnal mu a propustil ho, aby se navrátil domů.

„Kéž se brzy utěšíš v žalu nad svým synem,“ povzbudil mě při loučení.

„Tvé šaty ať jsou v každé době bílé,“ velebil jsem ho na oplátku, „a hlava tvá ať nepostrádá vonný olej.“

Nebyl u toho, když se jeho odporný protějšek, podlézavý pokrytec Šimeí, prodral ochrannou řadou mých strážců, aby byl první z kajícníků prosících o mé odpuštění. Zástupy u řeky byly nesčetné a oddané. Než jsem tam dorazil, Juda vstoupil do Gilgálu a šel mi vstříc, aby mě převedl přes Jordán. A přišlo tisíc mužů z Benjamína, aby mě doprovodili. A od břehu ke břehu křižoval řeku prám, aby převezl celý můj dvůr a posloužil ke všemu, co jsem uznal za dobré. Tu se ke mně na druhé straně z čista jasna přiřítí nedůstojně prskající kretén Šimeí, syn Gérův, vrhne se mi se zvířeckým skřekem k nohám a s uslintanou posedlostí prosí, abych mu odpustil spílání, kterým mě zahrnul, když mi štěstí nepřálo a musel jsem po abdikaci a v nemilosti prchat z Jeruzaléma. Otřásl jsem se odporem, sotva jsem toho hnusného, vychrtlého a křivonohého skřeta poznal, a děsil jsem se při pomyšlení, že by se mě mohl dotknout.

„Nechť mi to můj pán nepokládá za vinu,“ brečel ten vlezlý ksindl a svíjel se a mrskal sebou na zemi. Za co si doprdele myslel, že mu to budu pokládat, když ne za vinu? „A nechť nevzpomíná, čím se jeho otrok provinil v ten den, kdy král, můj pán, vycházel z Jeruzaléma, nechť to král nechová v srdci. Vždyť tvůj otrok ví, že zhřešil. Proto jsem, hle, přišel dnes z celého Josefova domu první, abych sestoupil králi, pánu mému, vstříc.”

To se ti povedlo, řekl jsem si. Zamračeně jsem se kousal do rtu a přemýšlel, jak s tím pacholkem nejlíp naložit. Nebyli by to ovšem synové mé sestry Serúje, aby mi svým extrémním

373$

přístupem nechtěli rozhodování usnadnit. Tentokrát promluvil Abíšaj a ruku už měl na jílci meče.

„Což nebude mrtvý pes Šimeí usmrcen za to, že zlořečil Hospodinovu pomazanému? Dovol, abych mu srazil hlavu.“

„Už zase hlavu?“ odpověděl jsem vyčítavě. A zároveň jsem si uvědomil, že vděčných poddaných je mi třeba víc než bezhlavých mrtvol.

„Což má být ponechán naživu?“

„Což má dnes někdo být v Izraeli usmrcen?“ řekl jsem svatouškovský, na obrátku proměněn ve ztělesněnou shovívavost. „Och Abíšaji, Abíšaji,“ posmíval jsem se, „co je vám do mých věcí, synové Serújini, že se mi znovu stavíte na odpor? Dnes odpouštím celému světu. Což nevím, že jsem dnes nad Izraelem opět králem?“

A Šimeí horlivě zahlaholil: „Ať žije král, můj pán!“

„Šimeí,“ rozhodl jsem, „dnes nezemřeš.“ Udělal jsem dlouhou pauzu a pak jsem chytře dodal: „Přísahám ti, že tě neusmrtím mečem.“

Ta mazaná klička v mém slibu dodnes Šalomounovi uniká, přestože jsem ho na ni desetkrát upozornil a právě tolikrát vyčetl jeho matce, jaký je to nechápavý hňup. Kdybych vydal výslovný rozkaz, porušil bych svou přísahu.

„Vím, jak jsem to myslel,“ stěžuji si znovu Batšebě, „ty víš, jak jsem to myslel, Abíšaj ví, jak jsem to myslel. Tak proč to neví on?“

„Řeknu mu to.“

„Z úst nemluvňat a kojenců vzchází posvěcená síla pravými slovy moudrosti,“ poznamenávám.

„Ach Davide, Davide,“ vykřikne Batšeba. „To je tak krásné. Poslouchala bych to celou věčnost.“

„Rajcuje tě to?“

„To nevadí, pokračuj.“

„Proč z něho sakra nemůžu dostat jediné rozumné slovo!“

„Řeknu mu to,“ slíbila, „když řekneš, že bude králem.“

„Tisíckrát jsem mu to vysvětloval. Neměj Šimeího za nevinného a nedej mu pokojně sestoupit v šedinách do hrobu. Ale on si nepamatuje, ani co jsou šediny.“

„Sednu si po jeho pravici a vysvětlím mu to.“

374$

„Bude vědět, co má udělat?“

„Udělá to Benajáš. To ti slibuji, uděláš-li Šalomouna králem. Ale udělej ho králem už teď. Adónijáš je v jednom kole a město je napjaté.“

„Lidi ve městě to vůbec nezajímá.”

„Nemluví o ničem jiném než o Adónijášovi a jeho hostině. A já se bojím. Zeptej se Nátana, zeptej se Sádoka, zeptej sei Benajáše. Všichni se bojíme!“

Bojí se Adónijáše a ještě víc Jóaba, který by okamžitě věděl, co chci ve věci Šimeího, a kdybych mu dal avízo, bez váhání by mé přání splnil. Jenže Jóab je další živý, kterého bych rád viděl mrtvého, a těžko mohu spoléhat, že se oddělá sám, ne? Je to vážně dilema, říkám si, a je mi to celkem jedno, protože brzy umřu a nezanechám po sobě nic než své děti a své království. Chrám by se mi líbil, ale Nátan tenkrát řekl ne. A že je po mně pojmenována hvězda, není žádná velká sláva. Bylo by ješitné dodat, že už mi nezbyla žádná ješitnost. Dilema, před kterým stojím, bych rád probral s Bohem, kdybych se ještě někdy uvolil jít k Němu na poradu. Dovedu si totiž představit, jakou radu bych dostal.

„Mám slíbit Adónijášovi, že království bude jeho?“ zeptal bych se Boha.

A On by řekl: „Slib mu to.“

„Ale neměl bych slíbit Šalomounovi, že ho udělám králem?“

„Proč ne?“ odpověděl by Bůh. „Řekni i Šalomounovi, že ho uděláš králem.“

Pak bych se na chvíli zadumal a zamyšleně se poškrábal na hlavě. „Ale když slíbím Adónijášovi, že ho udělám králem, a když slíbím taky Šalomounovi, že ho udělám králem, nebudu muset jeden z těch slibů porušit?”

„No a?“ praví Hospodin. „Tak slib porušíš.”

Takhle jsme spolu, On a já, v minulosti vycházeli.

Potíž je v tom, že navzdory svému válečnému úspěchu jsem po návratu do Jeruzaléma neměl dost silnou pozici, abych si dělal, co bych chtěl. Mám pocit, že když pustím království z ruky, brzy se rozpadne.

Třeba to nové povstání, co vypuklo hned při mém slavném

375$

návratu na trůn, a to v plné vojenské síle. Od Jordánu do Gilgálu mě doprovázel všechen judský lid a také polovina lidu izraelského - obě skupiny soutěžily, která mi bude blíž. Obě mě odvrhly kvůli Absolónovi, a teď se předháněly v kajícnosti. Stejný podíl na vlivu se nezamlouval jedné ani druhé straně, a nemohl jsem přijít na žádné schůdné řešení, které by jejich rozpory urovnalo. Kromě toho jsem posedle myslel hlavně na zradu a smrt mého syna Absolóna, bez ohledu na to, že spory mezi mými poddanými se prohlubovaly a zostřovaly. Slova judských mužů byla zlostnější než slova izraelských - chovali se tak špatně jako Benjamínci - a sotva jsem se vrátil do svého paláce, Šeba, syn Bichrího a sám Benjamínec, drze zatroubil na polnici a vyzýval izraelský lid, aby se ode mne odvrátil: „My nemáme podíl v Davidovi, nemáme dědictví v synu Jišajovu. Každý muž ke svému stanu, ó Izraelci.”

A hle, izraelský lid se ode mne začal odvracet k němu. To mě probudilo z deprese. A hned jsem vycítil příležitost povýšit Amasu nad Jóaba. Dal jsem mu třídenní lhůtu, aby shromáždil judské muže a vyrazil s nimi proti Šebovi. Ještě čtvrtého dne po něm nebylo vidu slechu. Kde sakra byl?

„Prý už se blíží,” řekl můj kancléř Jóšafat.

„To vánoce taky,” odsekl jsem a přikázal Abíšajovi, aby okamžitě vyrazil. „Jinak nám Seba, syn Bichrího, bude škodit víc než Absolón. Vezmi mé muže a pronásleduj ho, aby si nenašel opevněná města a neunikl nám.”

A potom jsem za ním poslal Jóaba, aby na něj dohlédl a hlásil mi všechny nepříznivé účinky, které jsme nepředvídali. Když se můj nemotorný synovec Amasa konečně dopinožil do města, ukázalo se, že si zapomněl vzít vhodné oblečení a taky meč. Jala mě skličující předtucha, že jsem se v něm zmýlil. Dovolil jsem mu, aby si vzal oděv a meč z věcí, které patřily Jóabovi. Obojí na něj bylo moc velké a těžké - když klopýtavě vyrazil, vypadal jako šašek - a poručil jsem mu, aby dohnal Jóaba a Abíšaje a ujal se velení. Dokonce jsem mu dal písemné zmocnění.

Spal jsem trhaně. Uprostřed noci jsem se probudil hrůzou z živého prorockého snu a z úst mi vyletěl charakteristický výkřik úžasu: „Naserpáter!”

376$

Moji služebníci vtrhli hned dovnitř s meči tasenými a dýkami obnaženými. Dal jsem zavolat svého kancléře, dal jsem zavolat svého písaře. Naprosto jasně jsem viděl, co jsem nechtěl způsobit. „Pošlete telegram!” zařval jsem.

„Nemáme telegraf,“ připomněl mi Jóšafat.

Nazítří v poledne bylo už pozdě - jak moje intuice zlověstně předpověděla.

„Jsi-li zdráv, bratře můj?“ řekl Jóab licoměrné Amasovi a s bratrským úsměvem ho vzal za bradu, aby ho políbil. Setkali se u velkého kamene v Gibeónu, kde na něj čekal s léčkou jako osud.

„To jsem rád, že jsi tady, bratránku,” odpověděl Amasa ve spěchu. „Kudy šli?“

„Chci ti píchnout,” nabídl se družně Jóab a bodl ho pod páté žebro, takže mu vnitřnosti vyhřezly doprostřed cesty a druhou ránu už dostat nemusel.

„Co s ním mohu dělat?” postěžoval jsem si v Jeruzalémě, když mi o tom Benajáš přinesl zprávu.

Tentokrát se nedalo dělat nic. Když lidé z Ábelu v Bétmaace uřízli Šebovi hlavu a hodili ji přes hradby Jóabovi a když potlačil opozici na všech územích Izraele, stal se z něj lev Judy. Já jsem byl král, ale on byl hlavní hrdina, skutečně krk, který drží hlavu, a jako král se ani necítil. Věděl jsem, jaký je to pocit být hrdinou, a netoužil jsem si to zopakovat.

Popravdě řečeno, s mými pocity to šlo z kopce od té doby, co zemřela moje žena Abigail a co mě zradil a byl zabit můj syn Absolón. Dodnes nevím, co z těch dvou faktů o Absolónovi mě ranilo víc. Vím, že když jsem po tom nešťastném vítězství zamířil z Machanajimu domů, necítil jsem se jako vítěz. Cítil jsem se jako uprchlík a cítím se tak pořád - jako uprchlík dlouho pronásledovaný neviditelnými démony, kteří se už nedají zvládnout. Když se probudím z trhaného spánku, je mi jako vysílené kořisti na konci osudové štvanice. Jak se blíží mé poslední dny, vzpomínám se závistí na Barzilaje Gileádského. Ten klidný pocit přirozeného naplnění, který vychutnával, když se blížil jeho konec a jeho dny se naplnily, ten nemám. Když zatoužím mít nablízku Abíšagu, zavolám ji a ona vždycky přijde. Ale nezahřeje mě, a když odejde, jsem

377$

stejně zoufalý jako předtím. A přece vím, že ji miluji. Mám na zádech opici, kterou nemohu setřást, a vím už, kdo ta opice je: jmenuje se Bůh. Viděl jsem Jeho tvář a žil jsem: má tlusté brýle a přivádí nás nejen do pokušení, ale k mnoha omylům. Dobytí Kanaánu, který přislíbil Abrahámovi, není mé největší vítězství. Ani to, že jsem izraelský lid vysvobodil ze spárů nepřítele, i když jsem si to tenkrát myslel. Kdepak. Porazit v bitvě svého syna pro mě bylo daleko významnější, protože takové vítězství je prohra a dodnes to cítím. Bůh ví, co tím myslím. Cítím, že nejblíž jsem Mu, když se propadnu do největší úzkosti. Tehdy vím, že se znovu přibližuje, a toužím na Něho zakřičet, co jsem mu chtěl říct už dřív, oslovit svého všemohoucího Boha slovy, která řekl Acháb Eliášovi na vinici Nábotově: „Přece jsi mě našel, můj nepříteli?“

Jenže Acháb stavěl oltáře Baalovi a zabíjel ty, kdo věrně věřili v Jehovu, a Bůh nenáviděl jeho a Jezebel za tohle i za množství dalších zločinů, které napáchali. Ale já jsem jen spal s cizí ženou.

„A poslal jejího muže na smrt,“ slyším, jak by mě Bůh opravil, kdybychom spolu znovu mluvili jako dřív.

„Ďábel mě navedl,“ připomněl bych Mu na svou obranu.

„Nic takového neexistuje,” opáčil by On.

„A v ráji?“

Na to by řekl: „To byl had. Můžeš si to najít.“

Já vím, chyba nebyla v mých hvězdách, ale ve mně. Naučil jsem se spoustu věcí, které mi nebyly celkem nic platné. Lidský mozek má svou hlavu. 378$

(13) V MAKPELSKÉ JESKYNI

Ale říkejte něco složitého Batšebě. „Je to božstvo, které dotváří naše cíle,” vysvětluji altruisticky, abych zmírnil zklamání, které od ní, jak vím, nemohu odvrátit, Jakkoli nahrubo je vytešem, a všechny včerejšky naše svítily bláznům na cestu v prašnou smrt.”

Tváří se, že je to blábol, a znovu mě mamě přesvědčuje, abych se přiklonil k Šalomounovi. „Dva už jsou pryč, zbývá jeden,” hodnotí blaženě situaci po mém návratu z Machanajimu do Jeruzaléma.

„Chci,” žádá, „abys přeskočil Adónijáše a jmenoval svým dědicem Šalomouna. Chci, abys to udělal před Adónijášovou hostinou, dokud tě ještě berou lidé na vědomí, takže až zemřeš, nebudou žádné hádky.”

„Batšebo, Batšebo,” chlácholím ji, „proč bych s tím proboha měl souhlasit?”

Odpoví upřímně. „Protože chci.”

„Lepší důvod není?”

„Prosím tě, nenuť mě přemýšlet.”

Neodpovědná jistota v ní ustupuje strachu, když vidí, že stařečtím ještě víc a že Adónijáš se drze nafukuje, aby vyplnil prostor, v němž se scvrkávám. Slyším, jak stále víc lidí mluvío hostině, kterou chce vystrojit na úpatí kopce kousek za městem. Už byla stanovena hodina. Prý chce podávat maso a skoro je mi líto, že jsem odmítl. Bude to něco jako piknik. Dal postavit dlouhé dřevěné stoly do tvaru čtverce a pro případ, že by pršelo, žlutobílé stany. Stále častěji slyším z ulice volání „Ať žije Adónijáš”. Jako by to byly hlasy padesáti mužů, které si najal, aby běhali před jeho vozem. Co na tom? Co mi záleží, jak dlouho bude žít, až nebudu mezi živými a ulehnu ke svým otcům? Přemýšlím, jestli mi prokáží tu čest a pochovají mě v makpelské jeskyni při božišti Mamre, abych spočinul vedle svých předků Abraháma a Sáry, Izáka a Rebeky a Jákoba a Ley. To by přece bylo krásné - další významná pocta, o které bych neměl tušení. Náramně by mě to potěšilo.

Batšeba se dost dlouho snažila využít vliv Abíšagy, ale pak poznala, že půvabná mladá služebnice žádný nemá.

„Šalomoun nemůže být králem,” oznamuji znovu, dou

381$

fám, že už naposled. Šalomoun by byl mnohem užitečnější jako jedna z těch opic, po kterých touží. Adónijáš bude páv. „Je moula, Batšebo, je moula. Neudržel by se ani minutu.“

„Seděla bych mu po pravici a radila mu.“

„Víš, co mi řekl, když jsem s ním posledně mluvil? To bys nevěřila!”

„Říkal mi, že jsi mu nedovolil, aby to vysvětlil.”

„Chce postavit loďstvo.”

„Co je na loďstvu špatného?”

„Když jde o vládnutí, máš tolik rozumu jako on. A on nemá žádný.”

„Co na tom záleží, když jde o vládnutí?”

Tím mě ovšem doběhne, ale držím se věci. „Pokloň se Adónijášovi,” radím a varuji. „Uvítej ho a služ mu.”

„To budu raděj drhnout podlahy.”

„Až zemřu, bude králem.”

„Tak to raději žij!”

To mě rozesměje.

Když jsem vzal věci do ruky, nabraly takový spád, že jsem neměl čas na rozmyšlenou.$

14

KRÁLOVÉ$

„Takže je po všem, co?“ řeknu a Šúnemanka Abíšag mě mlčky poslouchá a tváří se vážně, vyrovnaně, neosobně. Voní jasmínem a mýdlem, z prstů jí jemně vane koriandr. Připravuje mě na noc, zlehounka češe moje bílé vlasy a čistí mi koutky očí teplým klůckem z bílé vlny, smočeným v roztoku glycerínu a vody. Její veliká touha sloužit mi je pokojná a naplněná. Až ulehnu na postel, zakryje mě přikrývkami. A potom, až se sama umyje a znovu namaže a navoní, postojí přede mnou chvíli nahá, abychom si jeden na druhém potěšili oči, a pak ulehne ke mně a schoulí se mi na prsa. To nezní špatně, co? Ale nezahřeju se. A nepoznám ji v manželství. A znovu budu chtít Batšebu, která mě stále odmítá.

„Po všem, co jsem pro tebe udělal?“

„Nevím kam dřív.“

Batšeba je teď královna matka, sedí po pravici svého syna a na svou obhajobu dodává, že by to nebylo slušné. Šalomoun vyhrál a Adónijáš prohrál. Ve vzduchu už není nerozhodnost. Šalomoun sedí na trůně místo mě a Adónijáš slíbil, že bude hodný. Držel se rohů oltáře, u kterého hledal azyl, a prosil, aby nebyl usmrcen mečem. Bude-li statečný, nebude usmrcen, vzkázal mu Šalomoun sám od sebe, což mě překvapilo. Lidé uvítali, že nebude občanská válka, a znovu jásají na ulicích. Tentokrát volají: „Ať žije král! Bůh ochraňuje krále Šalomouna!“ Ani tohle mi nevadí, i když mi ta slova znějí trochu divně. Nejspíš si na ně nikdy nezvyknu. Proč to všechno tak dopadlo, zůstává vlastně záhadou, a to i pro mne. Je mi jasné, že rozum v tom velkou roli nehrál. Nevybral jsem jednoho syna ze dvou tak, že bych dal přednost nanicovatému lakomci před nanicovatým, povrchním hejskem s chováním tanečního mistra a s mravy děvky. Abych pravdu řekl, nedal jsem přednost žádnému. Abych pravdu řekl, udělal jsem to z uražené ješitnosti a z lásky. Rozhodl jsem se pro Batšebu, protože kdysi jsem s ní byl několik let svého života šťastný, a to se mi nestalo s nikým kromě Abigail.

Nelíbilo se mi, že je tak vyděšená.

Aspoň jednou v životě přiznala pravdu. Dostrkal ji k tomu Nátan, protože na něho padl velký strach, když viděl kritickou situaci v den Adónijášovy hostiny.

385$

Přišli tam všichni, které Adónijáš pozval. Zabil hojně bravu a skotu a vykrmeného dobytka u kamene Zóchelet, který je vedle pramene Rogelu. Stály tam dlouhé stoly pokryté purpurovými a modrými ubrusy a zlatobíle pruhované stany. Byl to asi parádní pohled, ale z Batšebiny vylekanosti se to poznat nedalo. Adónijáš se dohodl s Jóabem, synem Serújiným, a s mým starým knězem Abjátarem, kteří oba stáli od začátku za ním a teď mu pomáhali. Ale můj mladý kněz Sádok a prorok Nátan a Benajáš, syn Jójadův, nepřáli Adónijášově hostině a nebyli ani pozváni, tak jako nebyl pozván žádný z mých bohatýrů, kteří byli pořád ještě moji a nedrželi s Adónijášem. Začínalo to vypadat, jako by stará garda stála proti nové a obě pohrdaly Nátanem, protože včas nechytil vítr. Adónijáš pozval na hostinu všechny své bratry, královy syny. Ale bratra Šalomouna nepozval a toto záměrné a zlověstné opomenutí udělalo hodně zlé krve. Nátan tudíž poradil Batšebě, jak zachrání sebe i Šalomouna, a po instruktáži, jak mi má vyseknout poklonu a podrobně vylíčit situaci, ji poslal za mnou.

Nazkoušel s ní, že mi řekne: „Což jsi ty sám, králi, můj pane, nepřísahal své otrokyni, že tvůj syn Šalomoun bude po tobě králem a dosedne na tvůj trůn?“

Na to jsem odpověděl: „Nezačínej do mě zase hučet. Nic takového jsem ti nikdy neslíbil.”

„Ne, ale což jsi slíbil,” zaútočí ostře, v napjatém a zlostném tónu, „že místo tebe bude vládnout tvůj syn Adónijáš ještě za tvého života?”

„Ani něco takového jsem nikdy neslíbil. Proč se tak třeseš? Co tě rozčililo?”

„Ty jsi to Adónijášovi neslíbil?” ušklíbne se a jen s viditelným přemáháním tenze dokáže udržet opovržlivý výraz přehnaného údivu. „Tak proč tedy Adónijáš vládne?”

„O čem to mluvíš?” zeptám se, sám zaskočen.

„Což jsi to neslyšel?” posmívá se.

„Že Adónijáš vládne?”

„Že Adónijáš, syn Chagítin, dnes vládne v Jeruzalémě?”

„Blbost! Je to pravda?”

„A David, náš pán, to neví? Zeptej se svého proroka

386$

Nátana, který čeká venku. Pošli pro Benajáše, ať ti poví, jestli je to tak.“

Můj důvěryhodný Benajáš přikývne. Slyšel povídat, že je to tak.

„Zabil hojně bravu a vykrmeného dobytka a skotu,“ sype ze sebe má žena Batšeba. Dojímá mě, že vypadá tak zničeně. „Pozval na hostinu všechny královy syny a kněze Abjátara a velitele všeho vojska Jóaba. O mou osobu mi nejde - ženy nezve vůbec. Ale tvého služebníka Šalomouna nepozval, je to jediný králův syn, který tam nebude. A tvého kněze Sádoka nepozval. A tvého proroka Nátana a tvého služebníka Benajáše.” Začíná toho přibývat. „K tobě, ó králi, můj pane, se upírají oči celého Izraele, abys jim dnes oznámil, kdo po tobě dosedne na trůn krále, mého pána. Jinak se bojím, že kdyby se stalo a král, můj pán, ulehl ke svým otcům, budeme tu stát já a můj syn Šalomoun jako hříšníci, že jsme byli při tobě.”

„Nevěřím ti,” vykřiknu nechápavě.

„Zeptej se Nátana. Pošli ven Benajáše.”

„Jdi pryč. Pošli sem Nátana. Ale žádná pitomá podobenství!” štěknu varovně na svého panikářského proroka, sotva vběhne dovnitř.

Nátan je zasmušilý a na své zvyklosti téměř lakonický, protože jde rovnou k věci. „Ó králi, můj pane,” začne, „což jsi řekl: ,Po mně bude králem Adónijáš a dosedne na můj trůn?‘ Což jsi to řekl, aniž jsi svého služebníka nebo svého kněze Sádoka nebo Benajáše nebo bohatýry, kteří jsou stále tvoji, vyrozuměl, že mu teď máme sloužit?”

„To se ví, že ne!” vykřiknu káravě. „Proč si to sakra myslíš?”

„Protože dnes sestoupil,” odpoví Nátan stejně vyděšeně, „a zabil hojně bravu a vykrmeného dobytka a skotu a pozval všechny královy syny a velitele vojska a kněze Abjátara. Ale mě nepozval, mě, tvého služebníka, ani tvého kněze Sádoka a Benajáše, syna Jójadova, a tvého služebníka Šalomouna. Neříká nám to něco? Zeptej se Benajáše. Přivolej ducha. Což potřebuješ proroka, aby ti řekl, co se děje? Oslava je tudíž v proudu. A hle, oni s ním jedí a pijí a provolávají: ,Ať žije král!‘”

387$

„Co je na tom špatného?“

„Volají: ,Ať žije král Adónijáš!‘ “

Prudce sebou škubnu. „Král kdo?“

„Král Adónijáš.“

„Žádný král Adónijáš není,“ vykřiknu.

„Ó je, králi, můj pane, ledaže bys vyhlásil, že není. A jestli to neřekneš dnes, pak není od tohoto dne v Izraeli králem David. Dovol, abych ti vyprávěl příběh.“

„Příběh si odpusť. Pošli sem znovu Benajáše.“

Benajáš už má všechno zjištěno. Právě mě sesazují, právě mě penzionují, bez námitek, bez diskuse, bez souhlasu. Odstraňují mě. Svou neutralitou nahrávám Adónijášovi. To pomyšlení se mi nelíbí. Batšeba bude uvězněna a izolována. To se mi líbí ještě míň. Netrvá dlouho a rovnýma nohama, abych tak řekl, skočím do akce.

„Zavolejte znovu Batšebu,“ poručím. „Moment - a řekněte jí, že už si vzpomínám, co jsem jí odpřisáhl.“ Když Batšeba vejde, znovu padne na kolena, ještě celá vystrašená, a znovu se mi klaní. „Jasně si vzpomínám, co jsem ti slíbil,“ pokračuji, aniž hnu brvou, a držím její tvář v dlaních, abych ji uklidnil. „Tvůj syn Šalomoun bude králem po mně a dosedne na můj trůn místo mě. Učiním tak ještě dnes.“ A líbám ji co nejdvorněji svými rty.

„Jakože živ je Hospodin,“ začne mi děkovat a zajíkne se - teprve podruhé v životě vidím svou ženu Batšebu plakat, tentokrát jsou to slzy štěstí. „Jakože živ je Hospodin, vysvobodil jsi moji duši z úzkosti.“

Teď vládnu doopravdy. Král Adónijáš? Ten parchant! Já mu dám krále Adónijáše, tomu nýmandovi, tomu pinďovi!

„Zavolejte mi také mého kněze Sádoka,“ poručil jsem, „ať s Nátanem, Benajášem a jeho bohatýry předstoupí přede mne.“

A Batšeba, zase už celá ona, řekla: „Zavolejte taky Šalomouna.“

„Nic takového!“ zasáhl jsem přísně. „Zatím ne.“ Plány, které jsem pojal, nevyžadovaly, aby mi Šalomoun musel na oči tak brzy. „Posaďte mého syna Šalomouna na mou mezkyni a doveďte ho dolů ke Gichónu. Tam ať ho kněz Sádok

388$

a prorok Nátan pomaže za krále nad Izraelem. A zatrubte na polnici a volejte: ,Ať žije král Šalomoun!‘ A v Gichónu to čiňte na takovém místě, aby to Adónijášovi hosté slyšeli.” To jsem považoval za velice chytrý tah. „Potom,” pokračoval jsem, „půjdete za ním vzhůru a on přijde, dosedne na můj trůn a bude králem místo mne. Ustanovuji ho králem nad Izraelem a Judou.”

Nato Benajáš, syn Jójadův, typický stoik a člověk skoupý na slovo, vzdychl a řekl: „Amen. Jako byl Hospodin při králi, mém pánu, tak ať je při Šalomounovi a ať vyvýší jeho trůn nad trůn krále Davida, mého pána.”

Po chvilce přemýšlení jsem usoudil, že proti tomu nic nemám.

Tak tedy kněz Sádok, prorok Nátan, Benajáš, syn Jójadův, a Keretejci s Peletejci šli dolů a posadili mého syna Šalomouna na mou mezkyni a odvedli ho ke Gichónu. A kněz Sádok vzal ze stanu Hospodinova roh s olejem a pomazal Šalomouna. A zatroubil na polnici a všechen lid provolal: „Ať žije král Šalomoun!” A všechen lid pak šel za ním do města, pískal na píšťaly a převelice se radoval, až země pukala od toho hluku.

Adónijáš a všichni pozvaní, kteří byli s ním, to uslyšeli, když dojedli, a Jóab promluvil, když uslyšel hlas polnice, a znovu, když uslyšel pozdvižení ve městě.

„Co je to ve městě za velký halas?”

Ještě nedomluvil a rychlý syn kněze Abjátara Jónatan už přiběhl k Adónijáši s novinou: „Král David, náš pán, udělal vpravdě Šalomouna králem!”

Netřeba říkat, jak to Adónijáše ohromilo. „Šalomouna? Mého mladšího bratra Šalomouna? Toho Šalomouna, který chce postavit loďstvo?”

„Šalomoun už dosedl na královský trůn,” odpověděl Jónatan. „To byl ten halas, který jste zaslechli. Šli z Gichónu radostně vzhůru, proto ten hlahol ve městě. A co víc, královi služebníci přišli a dobrořečili našemu pánu, králi Davidovi: ,Ať Bůh učiní jméno Šalomounovo slavnějším než tvé jméno a vyvýší jeho trůn nad tvůj trůn.‘ A potom prý se král zvedl na kolena a klaněl se na svém loži.”

389$

To si pište, že bylo hned po hostině. Všichni pozvaní, kteří byli s Adónijášem, se vylekali, Jóaba nevyjímaje, a hned všichni vstali a každý spěchal po svém. Adónijáš se bál o svůj život a ve strachu před Šalomounem utekl do města a chytil se rohů oltáře a přísahal, že se jich nepustí, dokud mu nový král nezaručí bezpečnost. To už byly všude Benajášovy oddíly a hlásily nám, že Adónijáš řekl: „Ať mi dnes král Šalomoun odpřisáhne, že svého služebníka neusmrtí mečem.“

A Šalomoun odpověděl: „Bude-li statečný, ani vlas mu nespadne na zem. Bude-li však na něm shledáno něco zlého, zemře.” A ještě než ozbrojení Benajášovi kurýři doběhli s jeho odpovědí ke dveřím mého pokoje, obrátil se ke mně a zeptal se: „Řekl jsem to dobře?“

„Ty chceš vážně mít loďstvo?”

„Může loďstvo uškodit?”

„To je řečeno moudře,” přisvědčila Batšeba. „Šalomounsky.”

Moje řeč na rozloučenou byla mnohem lepší než ta, kterou na smrtelné posteli pronesl Jákob. Jeho řeč byla jako požehnání nevhodná a svým obsahem a zaměřením téměř nesrozumitelná. Čím to? ptalo se jistě nejednou dvanáct přítomných synů, když ho poslouchali, přestože někteří z nich měli primitivní intelekt. Moje řeč byla aspoň funkční.

„Chci, abyste udělali tohle,” řekl jsem. „Máš u sebe Šimeího, syna Gérova, Benjamínce z Bachurímu, který mi zlořečil strašlivým způsobem, když jsem prchal před Absolónem do Machanajimu. Víte, že nejsem urážlivý. Ale chci být pomstěn. Přísahal jsem při Hospodinu, že ho neusmrtím mečem.”

„Teď už myslím vím, co jsou šediny,” skočil mi Šalomoun snaživě do řeči a nahlížel do svých zápisků.

Nedbal jsem. „Nesmíš ho zabít za to, co udělal mně, neboť jsem přísahal při Bohu, že ho ušetřím. Musíš ho proto zabít za něco jiného. Zahrň ho zákazy, které bude muset porušit, a zabij ho za to, že tě neposlechl. Chápeš? Tvá matka ti to vysvětlí. Knězi Abjátarovi odpusť, třebaže byl při Adónijášovi, neboť snášel všechno, co jsem snášel já. Ať se v pokoji vrátí do Anatótu ke svým polím, neboť je statečný muž. Buď laskavý

390$

k synům Barzilaje Gileádského. Ať jsou mezi těmi, kdo jedí u tvého stolu, neboť právě tak se zachovali ke mně, když jsem prchal před tvým bratrem Absolónem. A last but not least se dostáváme k mému synovci Jóabovi, synu Serújinu.“ Odkašlal jsem si a svlažil ústa vodou z hliněného poháru, který mi Abíšag pozorně podává, když slyší, že mi vysychá hlas. To děvče je navýsost krásné a ve všem perfektní Batšeba, na sedátku, které jsme pro ni dali postavit po Šalomounově pravici, se samou nedočkavostí nakloní vpřed. „Víš přece, co mi Jóab, syn Serújin, udělal,“ pronesu temně a odmlčím se, abych měl jistotu, že mě dobře pochopí.

„Já ti to potom vysvětlím,“ špitne Batšeba Šalomounovi.

„A také víš, co udělal dvěma velitelům izraelských vojsk, Abnérovi, synu Nérovu, a Amasovi, synu Jeterovu. Zabil je a dopustil se válečného krveprolití v době míru. Krví prolitou jako ve válce si potřísnil opasek na svých bedrech a opánky na svých nohou. Za to, co udělal jim, ale ne za to, co udělal mně,“ zdůrazním, abych dal jednoznačně najevo, že si přeju pravý opak, „nalož s Jóabem podle své moudrosti.“

„Chceš asi říct,“ dohaduje se Šalomoun se svraštělým čelem, „abych nedal Jóabovi pokojně sestoupit v šedinách do hrobu.“

„Šediny do toho nepleť!” vykřiknu skoro, jak mi dochází trpělivost. „Chci, abys Jóaba zabil. Nerozumíš? Zlikviduj ho, lumpa!“

„Chce,“ překládá mu Batšeba s medovým úsměvem a nevyčerpatelnou mateřskou tolerancí, „abys toho lumpa zlikvidoval.”

„Teď už mu rozumím, jistě.“

„A chci, abys to udělal dnes.“

Nechápe ještě, že to chci také v jeho zájmu.

Špatné zprávy se rozletí rychle, dokonce i k Jóabovi. Když se o tom doslechl, běžel hledat azyl do stanu Hospodinova a chytil se rohů oltáře. Benajáš ho vyzval, aby vyšel ven. Jóab odpověděl, že dřív zemře, než vyjde. Šalomoun se ke mně obrátil o radu.

„Učiň, jak řekl,“ doporučil jsem s úsměvem, „a skol ho tam.“

391$

„Učiň, jak řekl, a skol ho tam,“ papouškoval Šalomoun Benajášovi a začínal si získávat reputaci bystrým intelektem a břitkým humorem, který ve skutečnosti pochází ode mě.

Od Batšeby jsem dostal jen letmé požehnání a cudný polibek na čelo. „Ať žije král David, můj pán, na věky věkův,“ znělo její poděkování.

„To se ti teď lehko řekne,“ odpověděl jsem jedovatě. „Lehni si ke mně dnes večer,“ požádal jsem ji. „Ať jsem ještě jednou šťastný.“

„Na to máš Abíšagu.“

„Říkám o to tobě. Jakože Bůh je můj soudce, přísahal jsem, že před smrtí s tebou budu ještě jednou spát.“

„Davide, Davide,” odpoví. Ztrácí o mě zájem a prohlíží si sebe. „Mluvíš jako dítě.“

„Vzpomínám na tvou lásku víc než na víno,” řeknu jí upřímně. „Jak jsi krásná, ó Batšebo má. Zahrado zavřená, prameni uzavřený, studno zapečetěná. Prosím tě, zůstaň u mne, než zavane den a stíny se dají v běh. Oči tvé jsou holubice pod kadeřemi.“

„Za posledních pár týdnů jsem přibrala určitě patnáct kilo,” odpoví otráveně a pootočí se, aby mi to ukázala. „Nevím, z čeho to bylo, ale kde to je, vidíš. A mívala jsem tak nádherný zadek, co?“

Mrzutě se jí vzdávám. Milostivě mě políbí a odchází. Bůh mě znovu nechal na holičkách. „Snadno nabyl, snadno pozbyl,” zkouším se utěšit a pobavit sardonickou filozofií rezignace, když hledím za odcházející Batšebou. Je skoro čas jít spát a pokusím se usnout.

Když je se mnou Šúnemanka Abíšag hotova, umyje a osuší sebe a začne se mazat a vonět a připravovat do lože se mnou. Mé lampy už svítí. Její rty kanou jako medová plástev a vím, že její nos má vůni jablíček. Med a mléko má pod jazykem a patro jejích úst se podobá vínu. Vonné, smyslné výpary nejlepšího kadidla zaplavují můj pokoj. Kadidla složeného z myrhy, onychy, galbana a olibana. Osobně bych byl raději, kdyby v té směsi bylo více zastoupeno olibanum, ale mé čichové schopnosti už nejsou, co bývaly, a co je pro mě štiplavé, pro druhé je palčivé. Šúnemanka Abíšag si beze

392$

slova sedá na indigové záhyby roucha, které jí sklouzlo z ramen a zachytilo se na bujných lesklých křivkách pasu a stehen. Natahuje ruce a koupe si je v tekuté myrze a potom si potírá mastí hrudník a purpurově hrotité prsy. Její droboučká chodidla mají dokonalý tvar. Dosud na ní není poskvrny. Jsem velmi starý a šťastný, že mě den co den opatřuje někdo tak krásný a bezchybný, jako je Šúnemanka Abíšag. Za chvilinku bude se svými přípravami hotova a přilehne ke mně. Budu se kochat jejím teplem a její líbezností. Myslíte, že mi to přináší štěstí? Myslíte, že jsem teď smířen se svým Stvořitelem? Ani trochu. Myslím teď na Boha a myslím na Saula. Myslím na Saulovu němou melancholii a mučivou bolest, do níž byl pohroužen pokaždé, když jsem mu přišel zahrát, a při těch vzpomínkách mi dochází, že jsem na žádném člověku neviděl tak smutnou tvář, nikdy, až před chvilkou, když mi Šúnemanka Abíšag nastavila zrcadlo a já v něm uviděl sebe.

Znovu je skoro noc. Obloha nad pouští hnědne. V odlehlém setmělém koutě mého pokoje doutnají kalužiny umělého světla a vidím, jak z nich pomalu roste jakési zjevení. Vidím dychtivého, bystrookého chlapce na nízké dřevěné stoličce, holé koleno má opřeno o zem a na klíně drží lyru s osmi strunami. To zjevení mi přišlo zahrát. Je ryšavý, pěkného vzhledu a velmi milý na pohled. Jeho šíje je věž ze slonoviny. Jeho kadeře jsou husté a černé jako havran a hlava je jako z nejryzejšího zlata. Samozřejmě ho poznávám a to poznání mě dojímá, když vidím tolik zdravé, pulsující, nadějeplné krásy ve tváři, která je moje. Nedočkavě čekám. Začíná písní, kterou jsem znával, jasným čistým hlasem, příliš něžným na dívku a příliš mladým na muže. Jeho hudba je uklidňující, skoro božská. Nikdy jsem nebyl tak šťastný, jako když začal. A potom se rozhlížím, kde mám oštěp, kterým bych mrštil po jeho hlavě. Můj anděl Abíšag vstává ze židle a nehlučně ke mně přistupuje, na sobě jen pestrý šátek. Její oči jsou temné jako stany Kédarců. Chci zase mít Boha; a posílají mi dívku. 393$

Král David po třech tisíciletích

„Budeš mě oplakávat?” ptá se v závěru Hellerovy hry Bombardovali jsme New Haven (We Bombed in New Haven, 1967) devatenáctiletý voják svého otce, kapitána amerického letectva, který plní příkaz nadřízených a posílá syna - jako dalšího z mnoha - na jistou smrt, protože to vyžaduje jakýsi anonymní, ale nezrušitelný scénář, podle něhož byla rozpoutána válka proti celému světu. „Když se král David dověděl,” pokračuje voják, „že mu zabili syna, a to se stalo za povstání proti králi, řekl: ,Ó můj synu Absolóne! Můj synu, můj synu Absolóne! Kéž bych umřel místo tebe!‘ “ Kapitán synovi slíbí, že ho bude oplakávat Davidovými slovy. Ale na mladíkovu otázku, bude-li jeho nářek upřímný, odpoví „zdrcen hanbou nad tím, co v sobě právě objevil”, že neví. Neví a nikdy vědět nebude. Považuje se ostatně jen za postavu v divadelním představení, kde žádná smrt nemůže být skutečná a definitivní.

Nad moderním divadlem světa, plným klamů a sebeklamů, se tak na okamžik vztyčí stín biblického vládce Davida jako memento tragické otcovské lásky, která by necouvla před žádnou obětí. „Kéž bych umřel místo tebe!” volá jeho hlas jakoby z hlubin času, ale ve skutečnosti se ozývá jen z říše populárních citátů a obrazných rčení, kde se jeho pláč mísí s příslovečným nářkem postav tak legendárních, jako jsou starozákonní Ráchel nebo antická Nióba.

V románě Bůh ví (God Knows, 1984) se Heller rozhodl vrátit Davida z kusého úsloví do celistvého biblického příběhu, do řetězce událostí, ve kterém smrt králova syna byla jen jedním článkem. Starozákonní vladař přestal být pouhým symbolem otcovského žalu a stal se znovu účastníkem dynastických bojů, aktérem zraňovaným i útočícím, ztrácejícími kořistícím, zapleteným do osidel moci i do vlastních vin. Ačkoli způsob, jakým zestárlý David vzpomíná na svůj život,

394$

je Hellerovým výmyslem, romanopisec nemusel k údajům známým z bible přimyslet ani jedinou intriku, zášť nebo surovost, aby do Davidovy historie vnesl více stínů. Stačilo pozorně přečíst starozákonní text a všimnout si míst, která jsou v rozporu s pozdějším mýtem o zbožném vladaři, jehož osobností a státnickým dílem jako by dějiny Izraele dospěly k vrcholu. Zatímco teologické výklady přiřkly Davidovi úlohu velikána, z jehož rodu vzejde po staletích další „král židovský“, totiž Kristus, jeho obraz v první a druhé Samuelově knize je složen i z prvků méně ušlechtilých a nejednou barbarských. Taková různorodost a proměnlivost nabízí svědectví daleko obsáhlejší, než jaké může poskytnout dokonalá, takřka antická harmoničnost Davidova zjevu, vzešlá z před-stavivosti renesančních sochařů a malířů. Právě disharmonie a paradoxy dochované v biblických textech inspirovaly Josepha Hellera k svéráznému, neuhlazenému apokryfu, ve kterém tradiční obdiv ustupuje sarkastickým pochybám a drzé prostořekosti. Namísto sošné vznešenosti národního hrdiny našel ve svém Davidovi hemživou malost. Malost velikáše, který se dovede urazit i na Boha.

Nestalo se poprvé, že oblíbená legenda ztratila v Hellerových rukou svůj ošidný lesk. Už v proslulém románovém debutu o jednom z bojišť druhé světové války, Hlava XXII (Catch-22, 1961), předvedl frontové akce, napohled vlastenecké a obětavé, jako produkt nezastavitelného armádního soustrojí, hnaného zištností, ješitností a zároveň silou jakéhosi absurdního samopohybu, posedlého, otupujícího a pod civilizační maskou obludně barbarského. Druhým románem, Něco se stalo (Something Happened, 1974), zachytil setrvačnost válečnické mánie v době míru, pod povrchem existence téměř idylické. Vystopoval ji v urputném chodu podnikatelských mechanismů, ale i v soukromí některých jejich obsluhovatelů, sociálně úspěšných, vnitřně však troskotajících na osudné nedozrálosti a pudovosti. Ve třetím románě, Gold za všechny peníze (Good as Gold, 1979), nechal ctižádostivého židovského intelektuála vystoupit až k nejvyšším sférám amerického politického života v sedmdesátých letech, ale místo skutečného podílu na moci mu dal okusit jen byrokra

395$

tického rituálu. Domnělé dějiště vysoké politiky nasvítil jako jeviště frašky, v níž slova ztrácejí skutečný smysl, záměry původní směr a člověk, proměněný ve spoluherce, autentickou tvář.

Na rozporu mezi zjednodušujícím mýtem a nejednoznačnou skutečností založil Heller také svou knihu Představte si (Picture This, 1988). V pestrém pásmu fakt, citací, ironických úvah a fiktivních dialogů sleduje na jejích stránkách kuriózní osudy donedávna nejdražšího obrazu na světě, Rembrandtova „Aristotela přemýšlejícího nad Homérovou bystou“, a přitom zkoumá proměny estetických a materiálních hodnot od antického Řecka až k současnosti. Znovu ukazuje, jak často a snadno vítězí přehledná legenda nad paradoxní pravdou; tam, kde umění ohlazuje a posléze nahrazuje fakta, začnou být kopie ceněny víc než originály: zdají se lepší, tak jako se zfalšovaná zpráva zdá lepší než syrová skutečnost.

Také král David v apokryfu Bůh ví by svůj život rád viděl ne jako sled faktů, ale jako story, jako příběh plný akce, poezie a vášně. Ví, že pojednají-li se štvanice a masakry jako napínavé děje, stane se i z utrpení cosi básnicky přitažlivého, co lze nazvat „povznášejícím žalem lidského zoufalství“. Přetvořit skutečnost v legendu znamená vytvořit kopii, která je pročištěnější a přijatelnější než originál; není tedy divu, že David, poskvrněný cizí krví a vlastními vinami, by nejraději trval v čase jako postava geniálního dramatu, lepšího než všechno, co kdy napsal Shakespeare. Ale to už jsme na půdě nadsázky, v jejíchž rozměrech Joseph Heller domýšlí chtivost a pýchu starozákonného válečníka. Touha ovládat roste v jeho Davidovi všemi směry a rozpíná se dokonce za hranice smrtelného života, takže je pro něj samozřejmé vydávat se za vzor budoucích tvůrců a přivlastňovat si jejich myšlenky a formulace. Samolibý monarcha, schopný nahlížet do budoucnosti, neví nic o Kristovi, zato je povzneseně zběhlý v uměleckých technikách dalších věků, v Shakespearovi, Miltonovi, Shelleym, Bachovi a dalších mistrech evropské literatury a hudby Jež považuje za své epigony. Tuto bezuzdnou uměleckou ctižádost odvozuje Heller od vladařské i mužské ješitnosti, která Davida neopouští ani na sklonku života.

396$

V chlubivém starci na smrtelném loži je ztělesněna pověstná vanitas vanitatum ve všech smyslech tohoto slova znamenajícího marnivost i povrchnost, lehkomyslnost i nepravdivost, prázdnotu i marnost. Zchřadlý a zkřehlý panovník může ještě rozhodnout o svém nástupci, ale pomíjivost jeho moci už se ohlašuje a potvrzuje ve všem ostatním, nejnázorněji a nejtrapněji v úpadku jeho potence, v nemohoucnosti před ženami, na které mu jeho absolutní moc dala a dává právo. Mladičká služebnice Abíšag a osvědčená milovnice Batšeba představují v jeho ložnici vše, co je mu sice poddáno, ale nad čím nadobro ztrácí vládu.

Shodou okolností onemocněl Heller při psaní této knihy koncem roku 1981 takzvaným Guillainovým a Barréovým syndromem neboli téměř totálním svalovým ochrnutím, při kterém asi patnáct procent pacientů umírá zadušením a třetina jich zůstává trvale postižena. Ztratil vládu nad svým tělem. Půl roku strávil v nemocnici, odkázán ve všech tělesných úkonech na cizí pomoc. „Než to začalo, dal jsem opisovačce druhou část knihy. Obvykle píšu rukou a stránky opsané na stroji přepisuji. Potom jsem jí zavolal, aby mi strojopis přinesla do nemocnice. A nevěděl jsem, co je to být nemocný. Nikdy jsem nemocný nebyl. Chci říct, že jsem nevěděl, co znamená slovo ,slabý‘. Myslel jsem, že to znamená být unavený, malátný. O tři dny později jsem nebyl s to udržet stránku, nedokázal jsem sevřít prsty … Ještě po půl roce jsem neměl v rukou a prstech žádnou sílu.“ Nakonec se přiřadil ke statistické většině těch, kdo se z obávaného syndromu vyléčí bez následků. Terapii, rehabilitaci a množství průvodních problémů včetně starostí s náklady na léčbu popsal s přítelem Speedem Vogelem v reportážní knize Nic k smíchu (No Laughing Matter, 1986). V jednom interview pak prohlásil, že román o vysíleném králi Davidovi měl už před onemocněním promyšlen tak důkladně, že z nové zkušenosti do něj nemohl vnést mnoho nového. Jisté je, že frustrující zážitky z nemocnice nezbavily rozepsaný román (ani jeho autora) všepronikající ironie, známé z jeho předešlých knih.

I sám Bůh se z pohledu Hellerova Davida podobá spíše

397$

ironii osudu než čemukoli jinému. Dokud se Boží záměry, interpretované ústy proroků, shodují s Davidovými přáními, cítí se být Hospodinovým vyvolencem. Ale jakmile požadavky zbožnosti začnou odporovat jeho potřebám, vidí v Bohu nepřejícího, škodolibého soka. Nejlepší Bůh je pro něj ten, který mu dává takové odpovědi, jaké chce dostat. Jenže to je pak Bůh stvořený k obrazu Davidovu: jeho představa a výmysl. Tento vladař potřebuje Hospodina, kterého by ovládal, a když se mu ho nedostává a předpokládané cesty Boží vedou jinudy a jinak, než by chtěl, je ochoten vnímat místo Boha jen mlčení, jen prázdnotu ticha. Ještě na pokraji smrti touží po návratu svého Boha, aniž chápe, že ve skutečnosti lační po návratu svého sebejistého, všeovládajícího já, které bývalo tak spolehlivým středem jeho života.

Jak se prohlubuje Davidovo osamění, poznáváme v jeho strastech některé motivy z údělu Boba Slocuma, protagonisty románu Něco se stalo, člověka rafinovaného, a přesto barbarského, prosperujícího, a přesto nešťastného. Tak jako Slocum si David zoufale nerozumí se synem a mstí se mu výsměchem; tak jako Slocum se upíná k představě své dávné, mladistvé nevinnosti. Oba jsou tím osamělejší, čím více si uvědomují vzdálenost od slibné podoby svých počátků; oba si neporušenost mládí idealizují. A idealizace dětství nebo dítěte je u obou příznakem zhoubné nekritičnosti. Bob Slocum lpí na svém synovi tak, že ho v úzkostném objetí bezděky udusí; David, oslněný zevnějškem svých starších synů, zkorumpoval jejich srdce. A co víc, do smrti si nedokáže přiznat, že smrt jeho novorozeněte nebyla o nic méně tragická než smrt, na kterou záměrně a záludně poslal Batšebina manžela Urijáše. Je nad jeho schopnosti pochopit, že cena všech životů je stejná.

Davidovo myšlení je ovšem vojácké a rozděluje živé i umírající na přátele a nepřátele. Toto dělení je paradoxně svorníkem jeho světa. „Něco v člověku si žádá nepřítele, něco v lidstvu si žádá nepřátelskou rovnováhu moci. Jinak se věci rozpadají,“ říká tento válečník a parafrázuje tak životní náhled důstojníků, politiků a podnikatelů z ostatních Hellerových knih. Už proto není a nemůže být historickou postavou

398$

vyrostlou jen ze starověké půdy. Jako groteskně hrůzný přízrak bloudí ve svém monologu tam a zpět stoletími a soustřeďuje do sebe stále živá tragická témata, jakými jsou nenasytný hon za mocí, třeštivý strach o moc dobytou nebo uloupenou a schopnost obětovat kvůli moci vše, vlastní děti nevyjímaje. Hellerův David je tak jako jeho křiklavě různorodý jazyk složen z touhy, krutosti, cynismu a vulgarity všech Davidů pozdějších. V tomto smyslu má jeho domýšlivost pravdu: co přišlo po něm, bylo obsaženo už v něm. Osnova lidského vzestupu a pádu, která je do jeho postavy zakreslena od biblických časů, si podržela platnost po tři tisíce let.

Jeden americký recenzent vytkl Hellerovi, že sice vyložil Davidovy slabosti, ale nevysvětlil jeho sílu a velikost jako cílevědomého sjednotitele a budovatele říše. Výhrada je oprávněná v tom, že Heller nenapsal knihu o lidské velikosti. Napsal však román o tom, co tuto velikost v každé éře ohrožuje. „Lidé v sobě mají všechno, jsou schopni všeho,“ připomíná se trpce a výstražně hned v počátcích Davidova monologu. Není vyvolených mezi jedinci ani mezi národy, napovídá tento apokryf; volbu mezi lepšími a horšími možnostmi, které v sobě neseme, musíme podstupovat stále znovu a každý za sebe.

ANTONÍN PŘIDAL

JOSEPH

HELLER

BŮH VÍ

Klub čtenářů Svazek 648

Z anglického originálu God Knows, vydaného nakladatelstvím Alfred A. Knopf (New York, 1984), přeložil a doslov napsal Antonín Přidal. Typografie Jan Hísek.

Vydal Odeon, nakladatelství krásné literatury a umění, n. p., jako svou 5 019. publikaci v redakci krásné literatury. Praha 1991. Odpovědný redaktor Jan Zelenka. Technická redaktorka Jana Maryšková. Výtvarný redaktor Vladimír Nárožník. Vysadily Tiskárny Havlíčkův Brod, s. p. Vytiskla Těšínská tiskárna, s. p. 21,30 autorských archů,

21,75 vydavatelských archů. Vydání první (mirv1).

Náklad 68 000 výtisků.

13/34 01-042-91