JOSEPH HELLER

Něco se stalo

JDE NA MĚ DĚS

Jde na mě děs, když vidím zavřené dveře. Dokonce i v práci, kde mám teď takové úspěchy, někdy stačí, abych zahlédl zavřené dveře, a už se hrozím, že se za nimi děje něco strašného, co pro mě bude mít neblahé následky. Když jsem unavený a zdeprimovaný po prolhané nebo prochlastané nebo prosouložené nebo prostě neklidné a nespavé noci, cítím takřka v nose, jak to neštěstí roste a valí se na mě přes tabule mléčného skla. Potí se mi ruce a nepoznávám svůj hlas. Nevím proč.

Asi se mi někdy něco stalo.

Možná tenkrát, když jsem přišel nečekaně domů a uviděl otce s matkou v posteli, takže se od té doby bojím dveří, bojím se otvíraných dveří a nevěřím zavřeným. Nebo když jsem si na sklonku dětství uvědomil, jaká jsme chudobná rodina. Nebo když mi umřel otec, a já začal mít pocit viny a hanby – poněvadž jsem si myslel, že jsem jediný kluk na světě, který nemá tátu. Nebo když mi v raném mládí došlo, že nikdy nebudu mít široká ramena a veliké bicepsy a nikdy nebudu tak dobrý, silný a odvážný, aby ze mě byl špičkový fotbalista nebo mistr Ameriky v boxu. Prostě mě odradilo to smutné vědomí, že ať se v životě pokusím o cokoli, vždycky vedle mě bude někdo, kdo to bude umět mnohem líp. Nebo se to snad stalo tenkrát, když jsem otevřel jiné dveře a uviděl za nimi svou starší sestru, jak stojí nahá na bílých kachlech v koupelně a utírá se. Ječela na mě, i když věděla, že jsem tam nevrazil naschvál. Děsně jsem se vyjevil.

Taky si vzpomínám, dnes už s úsměvem, poněvadž se to stalo moc dávno, jak jsem jednou v parném létě náhodou zašel do staré dřevěné kůlny na uhlí, co stála za naším činžákem z červených cihel, a našel tam svého staršího bratra, jak leží na zemi s tou vyzáblou sestrou Billyho Fostera, která nebyla o nic starší než já, a dokonce se mnou chodila do jedné třídy. Šel jsem do kůlny, protože jsem potřeboval urazit kladivem kolečka a osy ze starého kočárku, který jsem našel u popelnice, a

7$

přidělat je k vozíčku, který jsem si chtěl vyrobit z bedny od melounů a dlouhého prkna. Sotva jsem do té tmy vlezl, uslyšel jsem jakýsi tichý, urputný pohyb a bylo mi, jako bych šlápl na něco živého. Vyděsil jsem se a začichal do prachu. Když jsem poznal, že v kalně šerém koutě leží s kýmsi můj bratr, s úlevou jsem se usmál. Přestal jsem se bát. Řekl jsem:

„Těbůh, Edo. To seš ty, Edo? Co děláš, Edo?“

A on zakřičel:

„Padej vocaď, ty hajzle usoplená!“ A hodil po mně kusem uhlí.

Já jen zakničel a uskočil a s očima plnýma slz mazal pryč, jako by mi šlo o život. Vylítl jsem do dusného, palčivého slunce před naším barákem a pobíhal jsem bezmocně po chodníku a lámal si hlavu, čím jsem proboha bratra tak naštval, že mi musel takhle vynadat a hodit po mně těžkým kusem uhlí. Nevěděl jsem, jestli mám utéct nebo počkat: svědomí mi nedalo zdrhnout a strach mi zase nedal zůstat a vyfasovat trest, o kterém jsem věděl, že ho zasluhuju – jen jsem nevěděl za co. Bezradně a roztřeseně jsem trčel na chodníku před barákem, až se obrovské dřevěné dveře té staré kůlny skřípavě otevřely a ze tmy, která zela za nimi, se vykolébali ti dva. Bratr šel za ní a vypadal náramně spokojeně. Když mě uviděl, usmál se, a hned mi bylo líp. Teprve po jeho úsměvu jsem si všiml, že ta holka před ním je vytáhlá a vyzáblá sestra Billyho Fostera. Měla krásné písmo, ale z pravopisných, zeměpisných nebo početních písemek mívala vždycky špatné známky, ačkoli pokaždé opisovala. Překvapilo mě, že jsou spolu. Nikdy by mě nenapadlo, že ji vůbec zná. Pomaloučku se blížili. Všechno se děsně vleklo. Byla naštvaná a neřekla nic. Já taky ne. Bratr na mě přes její hlavu mrkl a okázale si potáhl kalhoty. Ještě nikdy jsem ho neviděl tak nafoukaného a vůbec se mi to nelíbilo. Polekalo mě, že se tak změnil. Ale byl jsem mu tak vděčný za to mrknutí, že

8$

jsem se vrtěl blahem a nadšením a hihňal se na něho, jako bych nemohl přestat. Úlevou jsem byl celý bez sebe a začal jsem kecat. Řekl jsem mu:

„Ahoj. Edo. Co se v tý kůlně dělo, Edo? Něco se stalo?“

A on se zasmál a odpověděl: „Jo, něco se stalo, tos uhád. Viď, že se něco stalo, Geraldino?“ Zakřenil se a čtverácký ji šťouchl do lokte.

Geraldina se od něho s otráveným pousmáním odtáhla a prošla kolem nás, ani nezvedla oči. Když odešla, řekl bratr:

„Mámě nic neříkej.“

Věděl, že poslechnu.

Když jsem si to potom všechno představil a přebral (tu příhodu si vybavuju a rozebírám dodnes, pokaždé když vzpomínám na svou minulost, a vzpomínám teď stále častěji), všechny ty vlhké, svědivé, úporné důvěrnosti, které se asi tenkrát na zemi v kůlně odehrávaly, byl jsem z toho paf a div jsem nezařval, když jsem si představil, že se můj bratr muchlá s tou vyzáblou sestrou Billyho Fostera, která byla dokonce o pár měsíců mladší než já a měla velké zuby a nebyla ani hezká.

O tom, co spolu na zemi v kůlně dělali, jsem se chtěl dovědět mnohem víc, ale nikdy jsem neměl tu odvahu, abych se zeptal, i když bratr byl normálně kliďas a fajn kluk a v životě mi neublížil.

Dnes je čím dál víc věcí, které se dovědět nechci. Například bych nejradši nevěděl (přestože má žena i já máme pocit, že by nás to zajímat mělo), jaké konkrétní hry se hrají na večírcích, na které chodí moje dospívající dcera, nebo jaké se tam kouří cigarety a polykají nebo šňupají prášky. Když se sjíždějí policejní vozy, nechci vědět proč, přestože jsem rád, že jedou, a doufám, že přijedou včas. Když přijíždí sanitka, radši nechci vědět pro koho. A když se utopí nebo udusí nějaké děti, nebo je

9$

zabije auto nebo vlak, nechci vědět, čí jsou, poněvadž se vždycky bojím, že by mohly být moje.

Podobnou averzi mám ke špitálům a právě tak mě děsí a odpuzují lidi, o kterých se dovím, že onemocněli. Návštěvám v nemocnici se vyhýbám, jak můžu, protože nechci riskovat, že otevřu dveře nějakého soukromého nebo polosoukromého pokoje a uvidím něco hrozného, na co nejsem připraven. (Jakživ nezapomenu na ten šok, když jsem ve špitále poprvé uviděl, jak do kohosi zavedli gumovou hadici přes nosní dírku, kterou měl ještě od krve. Byla hnědá a napůl průsvitná. Ta hadice.) Když přátelé, příbuzní a známí z podniku dostanou infarkt, nikdy nevolám do špitálu, co s nimi je, protože nikdy nevím, jestli bych neuslyšel, že je s nimi konec. Snažím se nemluvit s jejich ženami a dětmi dřív, dokud si neoťuknu situaci u někoho jiného, kdo s nimi už mluvil a může mě jaksepatří ujistit, že se zatím nic nezhoršilo. Někdy to vzájemné vztahy přiostřuje (včetně vztahu k mé ženě, která se věčně všech ptá, jak se jim daří, a lítá po špitálech s dárky pro pacienty), ale na tom mi nezáleží. Prostě nechci mluvit s lidmi, kterým zrovna umírá manžel nebo otec nebo žena nebo matka nebo dítě, a to ani v případech, kdy mám k umírajícímu hluboký vztah. Nikdy se nechci dovědět, že někdo, koho znám, zemřel.

Jednou ale (ha, ha), když zemřel jeden známý, jsem se vyhecoval a obratem zavolal do špitálu, abych se zeptal na jeho zdravotní stav. Byl jsem zvědavý: chtěl jsem vědět, jaký to bude pocit, až ze špitálu uslyším, že někdo, koho jsem znal, umřel. Zajímalo mě, jak se to dělá, vrtalo mi to hlavou jako technický problém, a dokonce mě to vzrušovalo. Řeknou, že zemřel, skonal, zesnul, dodýchal, nebo dokonce odešel? (Jako pojistka nebo těsnění?) Žena, která se mi ve Špitále ozvala, mě překvapila. Řekla:

„Pan ten a ten už není v seznamu pacientů.“

Ten hovor mě stál obrovské nervy, příšerné nervy.

10$

A když jsem zavěsil, třásl jsem se jako osika. Ale srdce mi bušilo radostí a nadšením, že mi to prošlo. Od svého prvního hlesnutí, od prvního vytočení čísla jsem si totiž představoval, že ta ženská ve špitále přesně ví, oč mi jde – že do mě přes kabel vidí a vidí mi až do duše – a že to řekne. Neřekla. Řekla jen, co říct měla, a nechala mě beztrestně vyváznout. (Že by tu odpověď měli nahranou nu pásek?) Nemůžu na ten taktní postup zapomenout:

„Pan ten a ten už není v seznamu pacientů.”

Pan ten a ten zemřel. Nebyl už mezi živými. Pan ten a ten nebyl v seznamu pacientů a já mu musel za tři dny na pohřeb.

Pohřby nenávidím – nenávidím pohřby přímo šíleně, protože je v nich vždycky cosi morbidního – a dělám, co můžu, abych na žádný nemusel (zvlášť na svůj, ha, ha). Na pohřbech, na které musím, se snažím s nikým nemluvit, jen tisknu lidem ruce a tvářím se zdrceně. Občas zahuhlám něco nesrozumitelného a vždycky sklopím oči, jak se to dělá ve filmech. Na víc se necítím. Protože nevím, co na cizí smrt říct, bojím se, že všechno, co řeknu, bude špatné. V napjaté situaci, jejíž výsledek se nedá ovlivnit ani předvídat, si vždycky přestanu věřit. Jsem nešťastný, dokonce, i když mám vyměnit pojistku nebo žárovku.

Něco se mi někde stalo: vzalo mi to sebedůvěru a odvahu zůstal mi jen strach z nějakého odhalení a změny a přímo hrůza ze všeho, co by se mohlo stát a o čem nevím. Nesnáším nečekané věci. Sebemenší přemístění nábytku (i v kanceláři), o kterém jsem předem nevěděl, je pro mě jako rána do obličeje nebo bodnutí do zad. Nesnáším nic nenadálého. Překvapení všeho druhu mě vztekají a deptají, dokonce i překvapení, která mi měla udělat radost, mi nakonec otráví náladu smutkem a sebelítostí, pocitem, že jsem byl zmanipulován a zneužit pro radost někoho jiného, že se přede mnou něco tajilo, že

11$

se povedl komplet, z něhož jsem byl vyloučen. (Nežije se se mnou právě snadno.) Nenávidím konflikty (s každým kromě svých nejbližších). Se spoustou drobných, každodenních konfliktů se už prostě nedokážu vypořádat bez nesmírného utrpení a ponížení, ať je to neshoda s opravářem, který odflinkl práci nebo mě trochu vzal na hůl, anebo stížnost, s níž se obracím na totálně lhostejné lidi, kteří pracují v účtárnách telefonních podniků. (Radši bych se dal vzít na hůl.) Nebo když jsme měli v bytě myši – to ještě v dobách, než mě v podniku povýšili na nižšího vedoucího a přidali mi, takže jsme se mohli přestěhovat z centra do našeho domu v Connecticutu (který nenávidím).

Nevěděl jsem, co proti těm myším dělat. Nikdy jsem je neviděl. Viděla je jen uklízečka, nebo říkala, že je viděla, a jednou měla ten pocit má žena a jednou si tím byla téměř jista ženina matka. Netrvalo dlouho a myši prostě zmizely. Zalezly. Přestaly vycházet. Vlastně ani nevím, jestli tam skutečně byly. Přestali jsme o nich mluvit a ony zřejmě odtáhly. Jako by u nás nikdy nebyly. Byly to (podle všech seriózních zpráv) myši mrňavé a nejspíš se protáhly dovnitř čtverečky v mřížce radiátoru. Pokud jsem je neviděl ani neslyšel, nijak zvlášť mi nevadily, ale často jsem se přistihl, jak napínám uši, a někdy jsem byl přesvědčen, že je slyším. Zato má žena z nich měla nahnáno a žila ve stavu permanentního děsu. Chtěla, abych s nimi něco udělal.

A tak jsem na ně večer co večer líčil pasti. A ráno co ráno, s poděšenou ženou a dětmi za zády, jsem musel otvírat dveře každé komůrky a každé skříně, nahlížet za všechny pohovky a postele a rohové fotely a zkoumat, jaké nové a odporné překvapení tam na mě čeká, aby mi pomohlo vykročit do nového dne. I žádné překvapení bylo otřesné překvapení. Vadilo mi, že u mě stojí celá rodina a napjatě na mě kouká, protože dvě z našich dětí jsou, abych tak řekl, přecitlivělé a labilní a užijí si

12$

dost strachu i bez myší. Třetí dítě má mozkovou vadu a neví nic. A ke všemu jsem si nebyl jist, mám-li svou rodinu jako celek natolik rád, abych ji u sebe chtěl mít v situaci tak vyhrocené a osobní.

Nikdy jsem nevěděl, co najdu, až otevřu dveře, za kterými jsem nalíčil past, nebo až se podívám za nábytek, za kamna nebo za ledničku. Bál jsem se, že se myši chytí a že je najdu v pasti mrtvé a budu je muset vynést. Bál jsem se, že se myši nechytí a že budu muset opakovat odporný rituál s kladením a prohlížením pastí večer co večer a ráno co ráno donekonečna. Ale nejvíc ze všeho jsem se bál, že otevřu dveře do kuchyně a uvidím, jak se v temném koutě krčí temná myš, která zaváhá jen na tu chviličku, než ji vyslídím, a potom kolem mě poběží ke dveřím, pod tím tlustým, stočeným časopisem, který jsem pokaždé svíral ve zpocené pěsti jako zbraň. Panebože, jestli se tohle někdy stane. Jestli se tohle někdy stane, budu se muset přemoct a udeřit co nejsilněj, to mi bylo jasné. Bylo mi jasné, že si budu muset poručit a švihnout po ní ze vší síly a pokusit se ji, chuděru, ubít jedinou pádnou ranou, a bylo mi jasné, že to nedokážu a že ji jen zmrzačím. A až přede mnou zůstane ležet a nepřestane bojovat ani na zlomených a přeražených nohách, chtě nechtě budu muset zvednout těžký časopis a praštit ji ještě jednou a ještě jednou a možná ještě jednou, dokud ji úplně neumlátím.

Možnost, že za každými dveřmi, které ráno co ráno otvírám, najdu živou myš, mi zvedala žaludek a naháněla třesavku. Ne že bych se bál myši jako takové (tak pitomý nejsem), ale bylo mi jasné, že kdybych někdy nějakou našel, musel bych s ní něco udělat.

13$

PODNIK, KDE PRACUJI

V podniku, kde pracuji, je pět lidí, kterých se bojím. Každý z těchto pěti se bojí dalších čtyř (nepočítaje v to strach vzájemný), to máme celkem dvacet, a každý z těchto dvaceti se bojí dalších šesti, což dělá úhrnem sto dvacet lidí, kteří nahánějí strach přinejmenším jednomu člověku. Každý z těchto sto dvaceti se bojí zbývajících sto devatenácti a všech stopětačtyřicet dohromady se bojí dvanácti lidí ve vedení, kteří pomáhali podnik založit a vybudovat a teď ho vlastní a řídí.

Všech těchto dvanáct mužů už zestárlo a vyčerpalo se časem a úspěšným vynakládáním energie a ctižádostivosti. Mnozí zde prožili celý život. Když je na chodbách potkávám, vypadají přívětivě, vyrovnaně a spokojeně (vypadají jako mrtví), a když jedou s ostatními ve výtahu, vždycky zdvořile mlčí. Teď už tak usilovně nepracují. Svolávají schůze, schvalují povýšení a nechávají svým jménem podpisovat přípisy, které připravuje a vydává někdo jiný. Nikdo už pořádně neví, kdo vlastně podnik řídí (ani ti, kdo jsou jeho řízením pověřeni), ale podnik přesto běží. Občas těch dvanáct nejvyšších dělá něco menšího pro vládu. Jiná práce je zřejmě příliš nezajímá. Dva z nich vědí, co dělám a kdo jsem, protože jsem jim v minulosti pomohl, takže si mě milostivě pamatují, i když ne jménem, to je mi jasné. Když mě potkají, vždycky se usmějí a řeknou: „Jak se máme?“ (Vždycky se ukloním a odpovím: „Dobře.“) Protože s dvanácti nejvyššími přijdu do styku málo a potkávám je jednou za čas, celkem se jich nebojím. Ale většina lidí, kterých se bojím, se jich bojí.

Snad každý v podniku se bojí někoho jiného z podniku a někdy mám pocit, že jsem pořád ten vyjukaný kluk z havarijní pojišťovny, kde jsem dělal před dávnými časy, že třídím a registruju autohavárky, zrovna v době, kdy začala v kartotéce šéfovat paní Yergerová, která nám den co den vyhrožovala, že dostaneme všichni padáka. Byla to rázná, statná ženská, drtivě vlídná a odporně lí-

14$

bezná, která nikdy nezapochybovala o moudrosti svých předsudků. V našem oddělení seděla pod velkými nádražními hodinami jedna mazaná starší dívka jménem Virginie a dvojsmyslně se mnou vtipkovala. („Jmenuju se Virginie, což znamená panna, ale to ještě nic neznamená, ha, ha.“) Měla šmrnc a nestyděla se vždycky se smála a žertovala (aspoň se mnou), a já byl moc mladý a hloupý, abych poznal, že to nejsou jen žerty. (Kriste pane – vždycky mi říkala, abych pro nás někde zamluvil pokoj, a já ani nevěděl jak! Byla ohromně hezká, což se mi zdá dnes, ačkoli nevím, jestli se mi to zdálo taky tenkrát, ale líbila se mi a vzrušovala mě. Její otec se pár let předtím zabil.) Taky v pojišťovně se dělo leccos, o čem jsem nevěděl. (Sama Virginie mi vyprávěla, jak ji jeden ženatý odhadce vyvezl večer v auťáku a potom začal být dotěrný a hrozil, že ji vysadí u hřbitova, až se nakonec rozbrečela, aspoň naoko.) Vzpomínám si, že taky v pojišťovně jsem se bál otevřít dveře, a to i tehdy, když jsem šel některému právníkovi nebo odhadci pro důležitý spis nebo pro chlebíček. Nikdy jsem nevěděl, jestli mám zaklepat nebo vejít rovnou, jestli uctivě zaťukat nebo hlasitě zabubnovat, aby mě hned slyšeli a poslušně vpustili. Ať jsem to udělal tak nebo tak, viděl jsem potom za dveřmi znechucené nebo netrpělivé obličeje (nebo mi to tak připadalo. Buď jsem přišel moc brzy, nebo moc pozdě).

Paní Yergerová nás všechny pérovala. Brzy z kartotéky odešli skoro všichni zaměstnanci, pár starších na vojnu a my mladší na lepší místo. Já odešel na místo, které bylo horší. Dát takovou výpověď mě stálo děsné nervy, to ostatně vždycky. (Zkoušel jsem si abdikační řeč kolik dnů, sbíral jsem odvahu, abych ji ze sebe dostal, a chystal si co nejchytřejší a nejsuverénnější odpovědi na útočné otázky po důvodech mé výpovědi, na otázky, s kterými pak paní Yergerová a ostatní vůbec neztráceli čas.) Neumím totiž jednat s nadřízenými, předstoupit

15$

před ně a podívat se jim do očí, neumím jim odvážně a vzdorně povědět svoje, ani když vím, že jsem V právu a že se nemám čeho bát. (Nikdy se nedokážu Ubezpečit, že se opravdu nemám čeho bát.) Prostě jim nevěřím.

To bylo moje první místo, když jsem skončil střední školu (nebo když střední škola skončila se mnou). Bylo mi tenkrát sedmnáct – ta „starší“, mazaná a chytlavá dívka pod nádražními hodinami, Virginie, měla jedenadvacet (dnes by byla moc mladá i pro mě, chtělo by to aspoň rok nebo dva navíc) – a v každém dalším místě jsem se pak vždycky bál, že dostanu padáka. Fakt je, že jsem ho nikdy nedostal, naopak, velkoryse mi zvyšují plat a dost rychle mě povyšují, protože si dávám velký pozor (na začátku) a rychle se orientuju. Ale pocit prohry, ten dusivý pocit, že se na mě valí jakási katastrofa a obrovské ponížení, mám i tady, kde soustavně odvádím dobrou práci a snažím se, abych si nedělal žádné nepřátele. Je to prostě tím, že nemůžu přesně vědět, co se děje za zavřenými dveřmi všech těch kanceláří ve všech patrech, kde sedí lidi v našem a v každém podniku na světě, lidi, kteří můžou úmyslně nebo náhodou říct nebo udělat něco, co mě zničí. Občas se dokonce drásám strašidelnými představami, že mě nenápadně sleduje CIA, kriminálka nebo daňový úřad a že mě co nevidět dopadnou a zavřou jen proto, že mám jakési tajné liberální sklony a obvykle volím demokraty.

Mám takový pocit, že někdo v mém nejbližším okolí o mně brzo zjistí něco, co bude znamenat můj konec, ale nemám nejmenší potuchu, co by to něco mohlo být.

Normálně mám v pracovní době strach z Greena a Green má strach ze mě. Bojím se Jacka Greena, protože moje oddělení je součástí jeho oddělení a Jack Green je můj šéf. Green se mě bojí proto, že moje oddělení spolupracuje hlavně s oddělením odbytu, které je důležitější než jeho oddělení.

16$

Green mívá záchvaty nedůvěry. Každou chvíli mi otevřeně řekne, že si přeje vidět všechno, co vychází z mého oddělení, dřív než to přijde do jiných oddělení. Vím, že to nemyslí vážně: má tolik vlastní práce, že na moji by mu nezbýval čas, a s většinou našich materiálů ho obcházím, abych ho časově nestěžoval a nezdržoval jejich doručení těm, kteří je naléhavě potřebují (nebo si to myslí). Většina práce, kterou v mém oddělení děláme, je z dlouhodobého hlediska bezvýznamná. Ale Green se vyplaší pokaždé, když někdo z jiného oddělení chválí něco, co vyšlo z mého oddělení. A když to neviděl nebo o tom nedostal hlášení, zfialoví vztekem a bezmocí. (Právě tak zuří, když to viděl, ale zapomněl, že to viděl.)

Lidi z oddělení odbytu mě mají rádi (nebo se tak tváří). Greena rádi nemají. Což Green ví. Stěžují si mi na něho a dělají neuctivé poznámky, což ví taky. Jen se tváří, že neví. Dělá, že je mu to jedno, protože lidi z oddělení odbytu nemá v podstatě rád. V podstatě je nemám rád ani já (ale tvářím se, že mám). Celkem se Green nesnaží, aby s odbytáři vycházel, a chová se k nim nápadně chladně a přezíravě. Přitom se bojí, aby si je neznepřátelil. Děsně se bojí, že jednou, a to dost brzy, mu koordinační oddělení vezme moje oddělení a přeřadí je k oddělení odbytu. Toho se Green bojí už osmnáct let.

V mém oddělení je šest lidí, kteří se bojí mě, a jedna malá sekretářka, která se bojí nás všech. Dále pro mě pracuje jeden člověk, který se nebojí nikoho, ani mě, a toho bych nejradši vyrazil, jenže se ho bojím.

Často mě napadá, že jsou jistě expedienti, pomocné kancelářské síly obého pohlaví, skladníci, poslíčci a poskoci všeho druhu a věku, kteří se bojí v podniku každého. A v našem oddělení je písařka, která pomalu, ale jistě cvokatí, a té se bojíme všichni.

Jmenuje se Marta. Největší strach máme z toho, že

17$

zešílí v pracovní den mezi devátou dopoledne a pátou odpoledne. Doufáme, že zešílí o víkendu, když u toho nebudeme. Měli bychom ji dostat z podniku, dokud je čas. Ale nic pro to neděláme. Někdo by jí měl dát výpověď, a nikdo se k tomu nemá. Ani Green, který dává výpovědi s požitkem, si na sebe nechce vzít takovou odpovědnost, protože by se pak mohla zhroutit docela. Přitom ji nemůže ani cítit, z jejího obličeje se mu dělá zle a běsní, kdykoli mu něco připomene, že Marta dosud v jeho oddělení existuje. (Sám ji k nám přijal, po zběžném pohovoru a na důrazné doporučení té ženské z osobního, která má na starosti nábor sekretářek.) Ale dělá co my všichni: tváří se, jako by tu nebyla.

Koukáme na ni a čekáme a chodíme po špičkách a říkáme si, jak dlouho asi ještě bude trvat, než zákonitě dospěje k té poslední, rozhodující vteřině, kdy se definitivně zblázní – ať už s řevem nebo potichu, s divokými gesty nebo klidně, s jasným vědomím, že právě zešílela, a musí tedy pryč, anebo vyděšeně, nechápavě a bezradně.

Kupodivu je v zaměstnání šťastnější než my ostatní. Myšlenky jí zalétají od práce k čemusi příjemnějšímu a usmívá se a spokojeně si šeptá, oči upřené přes válec psacího stroje na prázdnou stěnu, kterou má půl metru před nosem, a zapomíná, co je a kde je a co má zrovna opisovat. Pokud možno se jí vyhýbáme nebo se k ní obracíme zády a snažíme se nic nevidět. Všichni doufáme, že někdo něco udělá nebo něco řekne, aby se už konečně přestala usmívat a povídat si sama se sebou pokaždé, když to na ni přijde. A když to nemůžeme ve vší slušnosti přehrát na někoho jiného, připomeneme jí, že je v práci, ale tak jemně, že to vůbec nevyzní jako kritika nebo výčitka. Máme pocit, že by ji udivilo a rozrušilo, kdyby se dověděla, co dělá a že zřejmě cvokatí. Někdy bývá tak nemožně nervózní, že se na ni nedá koukat ani s ní být. Každý s ní zachází velice opatrně a na výsost ohleduplně. Green si na ni často stěžuje vedoucímu osobního od-18$

dělení, ale ani ten jí nechce dát výpověď a obrátil se na její rodinu v Iowě. Její matka je podruhé vdaná a k sobě si ji vzít nechce. Marta má nehezkou pleť. Všichni jsou na ni naštvaní a chtěli by, aby šla pryč.

Podnik je benevolentní. Lidi jsou u nás většinou sympatičtí a atmosféra většinou srdečná. Kanceláře, zejména přijímací místnosti a čekárny, jsou zařízeny ve veselých barvách. Je v nich hodně oranžové a hodně mořské zeleně. Pořádá se hodně podnikových večírků. Dodržujeme státem uznané svátky a dostáváme placené volno, kdykoli potřebujeme. Máme mnoho třídenních a čtyřdenních víkendů. (Nevím už, co s těmi dlouhými víkendy dělat, a vůbec nechápu, jak je dokážu přežít. Asi se budu muset dát na lyžování.)

Každý druhý týden máme výplatu. Dostáváme strojně zpracovaný šek vyrobený z tvrdého papíru (řekl bych z lepenky, ale tak tlustý není), s přesně vyvrtanými, úhledně pravoúhlými dírkami a drobně, černě vytištěným úředním upozorněním, že šek se nesmí smotávat, trhat, přepisovat, propichovat nebo jiným způsobem deformovat. (Smí se jen proplatit.) Nebýt toho upozornění, v životě by mě nenapadlo dělat se svým šekem něco jiného než ho odnést do banky. Ale takhle mívám myšky. Přibližně každý druhý týden, když roztrhnu neposkvrněnou béžovou obálku a nejapně koukám na dírky a cifry a slova na svém děrovaném výplatním šeku (jako bych zklamaně doufal, že došlo k nějakému obrovskému a nenapravitelnému omylu v můj prospěch), melancholicky uvažuju, co by se stalo, kdybych ho přeložil, propíchal, roztrhal, přeškrtl a deformoval. (Je to můj šek. Nebo není?) Co by se stalo, kdybych svévolně, chladnokrevně, zlomyslně a naprosto záměrně neposlechl?

Vím, co by se stalo: nic. Nestalo by se vůbec nic. A to vědomí mě deprimuje. Nějaká dívka v přízemí, kterou jsem v životě neviděl (asi také s nehezkou pletí) by

19$

prostě zmáčkla pár kláves na nějaké ocelové klávesnici, která by to znovu uvedla do pořádku, a všechno by pokračovalo, jako by se žádná má neposlušnost nekonala. Moje vzpoura by se rozpustila jako déšť v oceánu a beze stopy by zmizela. Nezčeřil bych ani vlnku.

Myslím, že je prakticky nemožné, aby se dnes někdo jako já vzbouřil a něčeho tím trvale dosáhl. Ztratil jsem bouřlivácké nadání, které jsem míval jako dítě. Nedokážu už svoje okolí změnit, ba ani je vážně znepokojit. Sotva bych se o to pokusil, dali by mi prostě padáka a zapomněli na mě. Vyřadili by mě z evidence. Zrovna jako Martu, až definitivně zcvokne. Vyrazí ji a zapomenou na ni. Vyřadí ji z evidence. Dostane nemocenskou, náhradu za dovolenou a odstupné. Dostane peníze z důchodového fondu a peníze z podílu na zisku a všechny její stopy se bezpečně odklidí z dohledu do nějaké staré zelené registračky na vyřízené případy v jiné kanceláři nebo v jiném patře nebo ve starém skladišti, do kterého se jde sotva dvakrát za rok a o jehož existenci ví jenom pár lidí v podniku. Podobně vypadaly staré zelené registračky s vyřízenými havárkami v archívu pod hlavními kancelářemi havarijní pojišťovny, kde jsem dělal jako kluk. Až zešílí, její případ se uzavře.

Nikdy jsem netušil, že může být tolik vyřízených případů, kolik jsem jich viděl v tom archívu (a tisíce a tisíce dalších, ještě definitivněji vyřízených byly ve skladišti, kam jsem musel jednou nebo dvakrát za rok, když se prošetřovala věc, která se týkala něčeho dávno vyřízeného). Vzpomínám si na ně přesně, vzpomínám na ty nápadné údaje napsané křiklavě modrým inkoustem na každé sloze: číslo, jméno, adresa, datum, zkratka označující, zda při nehodě došlo jen ke škodě hmotné (HŠ) nebo k úrazu (Ú). Často jsem si nosil z domova obložené chleby (se salámem, sekanou a spoustou kečupu nebo s tuňákem nebo nakládaným lososem a rajčetem) a jedl jsem je v polední přestávce dole v archívu, a když jsem

20$

tam obědval sám, četl jsem si newyorský Mirror (ten už taky vyřídili) a hledal jsem rozptýlení ve starých složkách s havárkami, namátkou vytažených z registraček. Hledal jsem děj, tragédii, obrovské detektivní drama, napínavý soudní proces, ale marně. Byla to vyřízená, mrtvá akta. Žádným z těch jmen a odhadů a svědectví a lékařských vyjádření se nic nevzkřísilo. (Mirror byl lepší, i autentické zprávy o rodinných a národních katastrofách se v něm daly číst jako dobrodružný seriál.) Největší dojem ze všeho na mě dělalo to nesmírné množství mrtvých papírů, ta úžasná spousta starých šedých přetížených registraček, které se tyčily jako spojené staleté věže od podlahy ke stropu, ta ohromná, nekonečná řada navzájem nesouvisejících nehod, které potkávaly lidi a auta dávno předtím, než jsem tam začal pracovat, potkávaly je potom a potkávají je pořád.

Taky v té pojišťovně byla holka, která nakonec zcvokla. Vyřadili ji z evidence. A v podniku, kde jsem dělal, než jsem nastoupil tady, byl jeden chlápek, nižší střední úředník, a ten skočil z okna hotelu a zabil se. Napsal na lístek, ať se na něho nehněvají, že se chce zabít skokem z okna, radši prý by se zastřelil, ale neví, jak sehnat zbraň a jak s ní zacházet. Sebrali ho se země (nejspíš policisté) a vyřadili z evidence.

Myslím, že v každém podniku je dnes aspoň jeden člověk, který pomalu, ale jistě cvokatí.

Náš podnik má další slavný rok. Trvale se rozrůstá a v mnoha směrech zaujímáme v našem oboru vedoucí postavení. Podle naší poslední výroční zprávy je v letošním roce podnik větší a lepší, než byl v roce loňském.

Máme teď dvacet devět filiálek, z toho dvanáct v tuzemsku, dvě v Kanadě, čtyři v Latinské Americe a jedenáct v zámoří. Jednu jsme mívali na Kubě, ale o tu jsme přišli. V průměru máme tři sebevraždy ročně: každých dvanáct měsíců se zabijí dva muži, obvykle střední úřed—

21$

nické kádry, téměř vždycky ranou z revolveru, a jedna dívka, obvykle neprovdaná, osamělá nebo rozvedená, která si zpravidla pomůže pilulkami na spaní. Platy jsou vysoké, dovolená dlouhá.

Lidé v podniku rádi dobře žijí a jsou neobyčejně náchylní k nervovému zhroucení. Mají dobrý vkus a vysokou životní úroveň. Jsou dobře vyškoleni a naše schopnosti a inteligence daleko přesahují průměr. Každý vydává peníze. Nikdo nešetří. Nervová zhroucení se evidují obtížněji než sebevraždy, poněvadž se hůř poznávají a snadněji utajují. (Sebevražda je přece jen sebevražda: je v ní cosi definitivního. Je to poslední věc, kterou člověk udělá. Ale kdo může bezpečně poznat, že se někdo hroutí?) K nervovým zhroucením přitom dochází pravidelně ve všech věkových a zaměstnaneckých skupinách a u všech typů lidí – hubených i tlustých, vysokých i malých, dobrých i špatných. Za těch pár let, co vedu své oddělení, měli delší absenci v důsledku nervového zhroucení jedna dívka a jeden muž. U obou byla porucha opravena a znovu u mě pracují a jen málo lidí mimo mé oddělení ví, proč do práce nechodili. (Jeden z nich, ten muž, nebyl opraven dokonale a čekám, že se brzy zhroutí podruhé. Znovu začíná mít problémy, se mnou a s každým, s kým mluví. Mluví víc, než by měl.)

V průměrném roce zemřou čtyři lidé, které znám, přirozenou smrtí a dva a půl (dva v jednom roce, jeden v dalším) odcházejí na zdravotní dovolenou kvůli potížím, ze kterých se nakonec vyklube rakovina. Přibližně dva lidé ročně zahynou při nehodách, jeden v automobilu, druhý při požáru nebo utonutím. Zatím se nikdo z podniku nezabil při letecké katastrofě, což je pro mě obrovská záhada, protože spousta nás cestuje letecky do našich filiálek nebo k jednání se zákazníky, potenciálními zákazníky a dodavateli v jiných městech a zemích. Když řádní, na plný úvazek zaměstnaní zaměstnan-22$

ci odejdou na zdravotní dovolenou, dostávají zpravidla plný plat, dokud jejich nemoc neskončí (i kdyby skončila úmrtím, ha, ha), protože náš podnik je k zaměstnancům mimořádně velkorysý. Každý je rozvedený (jen já ne). Každý pije a dělá si dvouhodinovou i delší polední přestávku. Všichni flirtují. Všechny ženy to vítají až na hrstku těch, které jsou moc zbožné a moc hloupé, a na pár nejmladších, které jsou poprvé ve světě a ještě nevědí, jak to chodí.

Většinou pracujeme rádi, i když se bojíme, a přejít do jiného podniku netoužíme. Vyděláváme a bavíme se. Čteme knihy a chodíme na různé hry. A tak nám to nějak všechno ubíhá.

V tomto hospodářském období flirtuji s Janinkou. Janinka je nová ve výtvarném oddělení a pořád neví, jestli to myslím vážně nebo ne. Před několika lety absolvovala vysokou školu, kde vystudovala dějiny umění, a na život ve velkoměstě se ještě dívá jako na cosi originálního a vysoce intelektuálního. Hodně chodí do kina. S ženatým mužem zřejmě zatím nespala.

Janinka je zástupkyní šéfa výtvarného oddělení, které je součástí Greenova oddělení. Ve výtvarném oddělení jsou jen tři lidé. Jako my všichni má Janinka spoustu času na to, aby přemýšlela a snila a vyřizovala si soukromé telefonní hovory a koketovala s kýmkoli v podniku, kdo chce koketovat s ní (což jsem já). Je vysoká, štíhlá a má moc hezkou postavu a ucpaný kanálek v jednom oku, takže jí z něho tečou slzy. Nosí volné vlněné svetříky, které jí krásně hladí dlouhé špičky malých ňader. (Krásně je hladit a mnout by častokrát chtěly i konečky mých prstů, ale vím z praxe, že má touha by se nespokojila jen s ňadry. Ta bývají vhodným odrazovým můstkem.) Její hezká postava, nápadné bradavky a ucpaný slzní kanálek mi umožňují dvojsmyslně vtipkovat na totéž téma, na které jsem vtipkoval se starší dívkou Vir-23$

ginií pod velkými nádražními hodinami v havarijní pojišťovně (a pojišťovna pořád existuje, na tomtéž místě kde před lety, a nejspíš jsou tam i ty hodiny a jdou, přestože budova je určena k demolici), jenže teď jsem starší, zkušenější (a znuděnější) a můžu situaci ovlivňovat a usměrňovat, jak si usmyslím. Mám pocit, že si můžu dělat s Janinkou, co chci, zvlášť když si před obědem dala dvě martini s vodkou místo jednoho (osobně martini s vodkou nenávidím a typy, které je pijí, si držím od těla) nebo tři whisky s citrónem místo dvou. Kdybych chtěl, mohl bych ji někdy po pracovní době pozvat na tři martini s vodkou a potom do nedalekého bytu Reda Parkera, a ostatní by bylo určitě jednoduché jako násobilka (a asi zrovna tak zajímavé). Dokážu Janinku rozesmát, kdy chci, a už to je víc než poloviční výhra, kdybych se někdy rozhodl hrát vážně, jenže pořád nevím, jestli se mi chce nebo nechce.

Možná bych se měl stydět, že je to slušná, půvabná a čtyřiadvacetiletá dívka. Možná bych měl být pyšný, že je to koneckonců slušná, velmi půvabná a teprve čtyřiadvacetiletá dívka, s kterou se zřejmě můžu kdykoli vyspat. (Perspektivně s ní nezávazně počítám, nejspíš pro dobu před podnikovou konferencí, kdy budu každého z výtvarného oddělení maximálně zaměstnávat.) Fakticky nevím, jak bych se na to měl dívat. Vím, že dívky po dvacítce jsou přístupné a milé. (Dívky před třicítkou jsou také přístupné, ale to už není tak milé.) Myslím, že jsou přístupné, protože jsou milé, a že jsou milé, protože jsou hloupé.

Když si dám dvě martini před obědem já a Janinka zaparkuje svou prdýlku na stěně některé úzké chodby v zadním traktu poblíž výtvarného oddělení, kam si s ní přijdu zaflirtovat, dohánějí mě její ňadra a nohy k šílenství. Pořád se usmívá a je velice naivní (myslí si například, že jsem moc hodný člověk), ale jakousi sexuální zkušenost samozřejmě má, a se smíchem se tím chlu—

24$

bí, když si ji dobírám, že je panna, a se smíchem to popírá, když si ji dobírám, že je děvka. Dělám dost primitivní a puberťácké vtipy (jaké jsem v různých obměnách dělal se všemi děvčaty a ženami) na její oko nebo svetr nebo na její cudnost nebo hříšnost, a přitom div neslintám, jak se nahýbáni k její sukni (nechápu, jak mě v takových nechutných chvílích dokáže snést – ale dokáže) a smilně koukám po dlouhých stehnech, které má pod sukní, i když vím předem, že kdybych ji viděl svlečenou, zdály by se mi její nohy moc tenké, a kdybych o ní pak někomu vyprávěl, říkal bych, že je samá kost a kůže.

Myslím, že Janinka se mi fakticky moc líbí. Je veselá, upřímná, důvěřivá, optimistická – takových už dnes potkávám málo. Prozatím jsem se rozhodl, že s ní budu jen lascívně vtipkovat jako dosud, což nás oba příjemně dráždí a baví a povzbuzuje. Dřív se mi líbily dívky, které byly vysoké a macaté a obhroublé, a možná se mi líbí pořád, ale v současné době, zdá se, spávám nejčastěji s dívkami, které jsou štíhlé a hezké a hlavně mladé. Má žena je vysoká a štíhlá, a když byla mladá, byla moc hezká.

Lidé, kteří se v našem podniku bojí největšího počtu jiných lidí, jsou odbytáři. Žijí a pracují pod tlakem, jaký nemá obdoby. (Já sám bych to nevydržel.) Když jdou obchody špatně, jsou na tom špatně i odbytáři. Když jdou dobře, nejsou na tom o moc líp.

Věčně mají průšvihy, věčně jsou na pokraji zhroucení, a to jak kolektivně, ale individuálně. Děsně se snaží, včetně těch nejzajištěnějších a nejsuverénnějších, aby vypadali dobře na papíře, a papírů, na kterém by měli vypadat dobře, je víc než dost. Každý týden se například sepisují a srovnávají odbytové výsledky všech odbytových pododdělení a odbytového oddělení jako celku a všech odvětví podniku za předešlý týden. Tato čísla se rozmnožují na nejmodernějších rozmnožovacích přístrojích a

25$

rozesílají po celém podniku všem lidem a oddělením, jejichž práce má k odbytu vztah. Kromě toho se připravuje přehled odbytových výsledků každého odbytového oddělení v každém odvětví podniku a podniku jako celku za každé čtvrtletí a srovnává se s odpovídajícím čtvrtletím předešlého roku. Souběžně se eviduje celkový zisk z odbytu za každé čtvrtletí a všechny čtvrtletní součty se rovněž rozmnožují a rozesílají. Dále se celkový čtvrtletní zisk srovnává s celkovým čtvrtletním ziskem (rozuměj odhadovaným) jiných podniků téhož oboru a lato čísla se rovněž rozmnožují a rozesílají. Zanášejí se svisle a vodorovně do rovnoběžných linek a sloupců, aby je mohl bleskově srovnat a posoudit každý, kdo se na ně podívá. Výsledkem tohoto věčného rozmnožování a rozesílání je to, že se v celém podniku téměř neustále diskutuje na téma, jak dobře nebo špatně si v dané době vedou odbytová oddělení v tom kterém podnikovém odvětví.

Když si odbytáři vedou dobře, tlačí se na ně, aby si vedli ještě lépe, ze strachu, aby si nevedli hůř. Když si vedou špatně, vedou si strašně. Když odbytář uloví velkou zakázku nebo získá nového významného zákazníka, raduje se krátce, poněvadž mu hrozí nebezpečí, že v dalším kole mu tu velkou zakázku nebo nového významného zákazníka přetáhne konkurenční podnik (nebo konkurenční odvětví našeho podniku, z čehož je vidět, jak komplexně a organizovaně se naše firma rozvíjí). Někdy se dokonce zakázka zruší dřív, než se vyřídí, takže potom nikdo noví, jestli se něco získalo nebo ztratilo. Proto i jejich vítězství jsou trpká a znepokojivá.

Přesto mají odbytáři svou práci ze srdce rádi a nevyměnili by ji za žádnou jinou. Jsou to veselí chlapíci, kteří se rádi zasmějí, pokud zrovna nemají žaludeční křeče nebo depresi z budoucnosti. Na druhé straně se často zničehonic naštvou a mají kverulantské řeči a nic jim není po chuti. Někteří se mračí, jiní buzerují. Někteří buzerují a

26$

potom se mračí. Všichni těžce pijí, dokud si neuženou cirrhosu nebo infarkt nebo dokud jim těžké pití nezatrhnou z nějakého jiného důvodu, a všichni začnou mít dřív nebo pozděj pocit, že na nich někdo sedí a nasazuje jim psí hlavu. Každý z nich může uvést aspoň jednoho nadřízeného, o kterém je přesvědčen, že proti němu jede a chce mu zničit kariéru.

Odbytáři těžce pracují a dostávají velké platy plus vysoké příplatky na osobní výdaje, které velkoryse utrácejí i s lidmi z podniku i mimo podnik, včetně mě. Mají dobře postavené vily v dobrých čtvrtích a hrají dobře golf na dobrých soukromých hřištích. Podnik to podporuje. Podnik za ně dokonce platí klubové příspěvky a všechny další výdaje, pokud je klub, ve kterém hrají, dobrý. Podnik vyhledává a odměňuje odbytáře, kteří dělají na golfovém hřišti dobrý dojem.

Svobodní ani ovdovělí muži nejsou v odbytovém oddělení žádoucí, protože podnik ví ze zkušenosti, že pro svobodné odbytáře je nesnadné a nebezpečné stýkat se společensky s významnými obchodními činiteli a jejich manželkami nebo se s nimi účastnit závažných veřejných akcí. (Příliš mnoho manželek těchto významných a velmi úspěšných činitelů je se svým manželstvím spokojeno právě tak málo jako jejich manželé.) Pokud odbytář ovdoví a nemíní se znovu oženit, bývá po několika měsících smutku přeřazen do administrativy. Mezi odbytáře se nikdy nepřijímají staří mládenci, a odbytáři, kteří se rozvedli, nebo ovdověli, vědí, že se musejí buď znovu oženit, nebo si hledat nové místo.

(Red Parker je vdovcem už moc dlouho a má kvůli tomu potíže. Má potíže taky kvůli tomu, že moc pije. Ale na druhé straně si dost užije.)

Je zajímavé, že odbytáři, lidé od přírody agresívní, egocentričtí a individualisticky založení, reagují na tyto ustavičné tlaky a tvrdou kontrolu opravdu výborně. Jejich motorem je kázeň a cílevědomost. Nejlépe je jim,

27$

když mohou jít za jasně vytčeným cílem. (Snad i proto je přitahuje golf.) Pokud nejsou podráždění, pesimističtí a skleslí, bývají veselí, optimističtí a družní. Na to, aby člověk mohl a chtěl být odbytářem, musí mít povahu. Naši odbytáři pracují s radostí, i když je mezi nimi nemálo těch, kteří mají zánět tlustého střeva, kýlu, hemoroidy a chronický průjem (sám mám jeden hemoroid, který se objevuje a mizí, jak se mu zachce, ale nijak mi nevadí, poněvadž doktor mě ujistil, že to není rakovina), nemluvě o častých nervových zhrouceních z napětí a přepracování, k nimž dochází v oddělení odbytu právě tak jako v jiných odděleních, a občasných sebevraždách, které se mezi odbytáři vyskytují přibližně jednou za dva roky.

Odbytáři jsou hrdí na své postavení a na to, jak jsou pro podnik cenní a důležití. Vždyť i moje oddělení a většina ostatních má za úkol pomáhat odbytářům prodávat. Podnik existuje proto, aby prodával. Na to nás zaměstnává a za to nás platí.

Nejmíň se v podniku bojí skupinka lidí, kteří pracují v malém oddělení pro výzkum trhu. Ničemu nevěří a shromažďují, organizují, analyzují a reorganizují statistické informace o veřejnosti, trhu, domácí situaci a světové situaci. Za prvé mají malé platy a vědí, že kdyby přišli o místo v našem podniku, najdou je za stejné peníze v jiném. Za druhé mají malý rozpočet, protože se nesmějí pouštět do žádných velkých průzkumů.

Informace, s kterými pracujeme, se získávají většinou od obchodních organizací, od Státního statistického úřadu, z ministerstva obchodu, obchodní komory, Národního svazu výrobců a z Pentagonu. Jestli jsou informace, na jejichž základě informujeme distribuci, pravdivé nebo nepravdivé, nelze zjistit. Ale na tom zřejmě nezáleží. Záleží jedině na tom, aby informace pocházela z důvěryhodného pramene. Lidé z oddělení pro výzkum

28$

trhu nejsou nikdy kritizováni za situaci, kterou zjistili za hranicemi podniku, i kdyby pro nás byla z konkurenčního hlediska nepříznivá. Co je, to je – a nikdy se po nich nežádá, aby skutečnost měnili. Mají ji pokud možno jen zjistit a navrhnout, jak ji důmyslně zakamuflovat. Do značné míry je to i náplň mé práce, a jako všichni Greenovi podřízení úzce spolupracuji s oddělením odbytu a oddělením publicity na tom, jak z celých pravd udělat polopravdy a z polopravd celé pravdy.

Tuto techniku klamání ovládám dokonale, přestože sebe vždycky oklamat nedovedu (kdybych dovedl, tak bych o tom věděl, ne? Ha, ha.) Vážně nepřestávám žasnout, kolik lidí v podniku se stává obětí své (naší) vlastní propagandy. Spousta jich už skutečně věří, že to, co děláme, je opravdu důležité. Stává se to nejen odbytářům, kteří své cesťácké jedy tak často opakují, že nakonec znějí stejně logicky a sugestivně jako šamanské čarování, ale také inteligentním, schopným pracovníkům z vedení, kteří mají přístup ke všem faktům, takže by měli vědět svoje. Stává se to lidem na mé úrovni i na nižší. Stane se to skoro každému našemu zaměstnanci, který absolvoval dobrou obchodní školu s vyznamenáním; to bývají nejkvalifikovanější a nejsvědomitější lidé v podniku, a současně nejdůvěřivější a nejnaivnější. Například pokaždé, když rozjedeme novou kampaň, naletí na ni nejdřív ze všech naši zaměstnanci. Pokaždé, když zavádíme nový výrobek nebo starý výrobek s jiným obalem, názvem a barvou, který vydáváme za nový, letí si jej první koupit naši zaměstnanci – i kdyby nestál za nic.

Když svým argumentům uvěří naši odbytáři a tiskoví mluvčí, není to vždycky ke škodě, protože začnou mít oddaný, nadšený a přesvědčený obličej, což bývá už samo o sobě neobyčejně působivé. Vede to právě k tomu typu obětavosti a fanatismu, jaký dělá z lidí dobré občany a dobré zaměstnance. Ale když se to stane něko—

29$

mu z mého oddělení, může to skončit katastrofálně, protože takový zaměstnanec začne příliš spoléhat na to, co považuje za pravdu, a ztrácí schopnost vymýšlet dobré lži. Přestává být přesvědčivý. Právě tohle se stalo Hollowayovi, tomu chlápkovi z mého oddělení, co se nervově zhroutil (a nejspíš se brzy zhroutí znovu).

„Ale vždyť je to pravda, nechápete?“ argumentuje klidně před odbytáři, sekretářkami, ba dokonce přede mnou, s vědoucím a shovívavým úsměvem, jako by to. co říká, muselo být každému tak jasné jako jemu. „My jsme opravdu nejlepší.“ (Nechápe totiž, že nezáleží na tom, jestli to pravda je nebo není. Záleží na tom, co lidé za pravdu považují.)

Zase už se začíná usmívat a argumentovat tímto způsobem a mluvit s námi déle, než jsme ochotni poslouchat. Když mě nebo někoho v mém oddělení takhle poučuje, říkám si, že by bylo nejlepší, kdyby si pospíšil a zhroutil se hned. Jednou ho to stejně nemine, takže bychom to měli z krku – a jeho taky. On jediný mluví s Martou, naší písařkou, která pomalu, ale jistě cvokatí, a ona jediná ho poslouchá bez nervozity a podráždění. Poslouchá ho nesmírně soustředěně, protože ho vůbec nevnímá.

Všichni už ho mají plné zuby. Není schopen pochopit (poněvadž tu schopnost znovu ztrácí), proč mu přestávají věřit odbytáři, kteří za ním chodí pro solidní důkazy, aby měli čím podložit svá přehnaná a zkreslující tvrzení, proč se mu vyhýbají a proč už ho nechtějí brát vážně, ba ani ho zvát na oběd. Vážně si myslel, že jim k něčemu bude pouhá pravda“.

Podle mě je moudrý ten, kdo ví, že je hlupák, a poctivý ten, kdo ví, že je lhář. A hlupák je podle mě ten, kdo uvěřil, že je moudrý – říkám si (moudře), když my moudří dospělí poletujeme v podniku celý den ze dveří do dveří, navzájem si naháníme strach u pracovních stolů v minikancelářích a u fontánek s chlazenou vodou a snažíme se vyhnout těm, kterých se bojíme. Do práce,

30$

k obědu a z práce. Husím pochodem dovnitř, husím pochodem ven, prohodit si partnery, popojít sem, popojít tam, snaživě se natřásat, aby nás někdo pohladil po hlavince, a procházkou domů, dokud všichni nepadnem a neumřem. Vážně si někdy říkám (podle toho, jak dobře nebo špatně se to vyvíjí v zaměstnání s Greenem nebo doma s mou ženou nebo s mým retardovaným synem nebo s mým druhým synem nebo s mou dcerou nebo s barevnou služkou nebo ošetřovatelkou mého retardovaného syna), to jsme tu jenom na tohle? To je opravdu všechno, co můžu ze života mít, když mi ho zbývá tak málo?

A odpověď je samozřejmě vždycky stejná … Ano!

Protože mám místo a gáži a smysl pro humor a zřejmě talent dostat do postele každou holku, na kterou dostanu chuť. Protože mi závidí a váží si mě sousedé a kolegové s menšími platy, menším šarmem a tuctovými manželkami. A protože skutečně vypadám, jako bych měl všechno, co chci, ačkoli si často přeju, abych měl jiného šéfa než Greena, který je spokojen se mnou i s mou prací, ale nenechal mě přednést referát na celopodnikové konferenci loni v Portoriku ani předloni na Floridě, přestože ví, že ho za to nenávidím a že mu to snad nikdy neodpustím a nezapomenu.

(Mám sny, nepříjemné sny, které zřejmě souvisí s mou touhou promluvit na celopodnikové konferenci, a vždycky jsou to sny plné trpkého zmarnění a pokoření a nepřekonatelných překážek, které mi brání dostat se z jednoho místa na druhé.)

Greene si myslí, že tajně připravuju jeho pád. To je omyl. Jednak nemám tu moc, to za prvé. Za druhé nemám tu odvahu. A za třetí mám pocit, že si Greena pro mnoho věcí vážím (i když si ho pro mnoho jiných věcí nevážím, ba hnusím), a vím, že je asi bezpečnější mít za šéfa jeho než někoho jiného – dokonce i než Andyho

31$

Kaglea z odbytu, kdyby se přece jen rozhodli přeřadit mé oddělení z Greenova oddělení do Kagleova.

V mnoha směrech a mnoha situacích jsme Green a já přátelé a spojenci, vzájemně si pomáháme a někdy i ustupujeme. Často ho bráním a hájím, když něco udělá pozdě nebo to zapomene udělat vůbec, a často ho chválím za dobrou práci mého oddělení, na které nemá žádnou zásluhu. Ale nikdy mu to neříkám. A nikdy mu neprozradím, že jsem o něm slyšel něco příznivého. Jsem rád, když má strach. Těší mě, že mi nedůvěřuje (pro mé sebevědomí je to úžasný balzám), a uklidňuju ho, jen když opravdu musím.

A jsem nejlepší přítel, jakého v podniku má.

Tak naháním strach Greenovi a Green Whiteovi a White Blackovi a Black Brownovi a Greenovi a Brown mně a Greenovi a Andymu Kagleovi, a je to doslova a do písmene pravda, protože Horace White se skutečně bojí mluvit s Jackem Greenem a John Brown, který se svými silnými rameny, věcnou logikou a nevymáchanou držkou převálcuje každého kolem sebe, má strach z Lestera Blacka, který ho chrání.

Vím, že je to pravda, protože jsem si tenhle kruhový vzorec z barevných příjmení (Green, Brown atakdále) sestavil jednoho nudného deštivého odpoledne jako další z grafikonů, které si kreslím, když mě práce nudí. V současné době se zabývám (jako svým soukromým úkolem) sestavováním autonomní společnosti, složené ze zaměstnanců, kteří mají jména odvozená z různých povolání, nástrojů nebo přírodních zdrojů, protože v interním telefonním seznamu máme spoustu Millerů (mlynářů), Bakerů (pekařů), Taylorů (krejčích), Carpenterů (tesařů), Farmerů (sedláků), Grassů (trav), Spadeů (rýčů), Dustů (prachů – slovní hříčky jsou v mé Utopii povoleny, bez nich bychom se nikam nedostali) a Butcherů (řez-32$

níků). Možná bychom byli mnohem lepší podnik, kdybychom všichni dělali práci, kterou připomínají naše jména, i když nevím, jak bych do takového podniku zapadl, protože moje jméno neznamená, pokud vím, nic a nemám tušení, z čeho vzniklo.

Pídit se po cenných informacích, které nemají žádný význam, mě uklidňuje a baví. Máme v podniku jedenáct Greenů (včetně těch, kteří se píší s „e“ na konci), osm Whiteů, čtyři Browny a čtyři Blacky. Máme jednoho Slocuma … to jsem já. Svého času se to jméno vyskytovalo v podniku dvakrát: v naší filiálce v Chicagu jsme měli jistou Mary Slocumovou, takovou drobnou, sexy holku, která přišla rovnou ze školy pro sekretářky, vrtěla zadkem a měla pěkná velká prsa, ale když se vdala, odešla od nás a brzo otěhotněla a zmizela. Tu a tam se začínají v podniku objevovat barevní, černoši v superčistých bílých nebo modrých košilích a s přehnaně utaženými kravatami. Zatím nemají žádný vliv a nikdo přesně neví, proč sem přišli a co vlastně chtějí. Všichni (skoro všichni) jsme k nim okázale zdvořilí a předstíráme, že mezi námi není žádný rozdíl. Po straně na ně dělají odbytáři vtipy.

(„Víš, co je to černá díra ve vesmíru?“

„Ne.“

„Řiť negerskýho kosmonauta.“)

Práce mě teď nudí moc často. Běžné věci, které k nám přijdou, předávám obratem někomu jinému. A tak se nudím ještě víc. Je vážně otázka, jestli dělat něco nudného je nudnější než předat to někomu jinému a nemít pak do čeho píchnout.

Práce mě baví, jen když jde o nějaký velký a naléhavý a trochu děsivý úkol, o kterém se doví spousta lidí. Dostanu strach a nemůžu v noci spát, ale pod takovým povzbudivým tlakem pracuju přímo ukázkově a s obrovským požitkem. Všech významných úkolů se ujímám sám a s nesmírnou pýchou a ješitností pak vychutnávám po—

33$

chvaly, které dostanu, když je dobře zvládnu (a zvládnu je vždycky). Ale mezi těmito vrcholy napětí a elánu se táhne jednotvárnost a zoufalství. (A taky zjišťuju, že když se mi jednou podaří udělat na někoho dojem, podruhé už mě to neláká. Po každé překonané krizi nastává obrovský emoční pokles, jakési prázdné, tragické rozčarování, a loňská rizika, šance a nápady se většinou mění v letošní nudu, před kterou není úniku. Často mám pocit, že mě zneužívají už tím, že po mně chtějí, abych dělal práci, za kterou jsem placený.)

Když mám obzvlášť černou náladu, začnu si čistě ze škodolibosti dělat organizační grafikon, třídit, dělit a klasifikovat lidi v podniku podle závisti, naděje, strachu, ambice, frustrace, rivality, nenávisti nebo zklamání. Říkám tomu „grafikony štěstí“. Tenhle trénink zlomyslnosti mi vždycky zvedne morálku – ale jen na chvilku. Z takové podnikové analýzy vychází moje osoba s dost vysokým, hodnocením, poněvadž nejsem závistivý ani zklamaný a nedělám si žádné naděje. Na vrcholu pyramidy jsou pochopitelně lidé – většinou mladí a bezdětní – pro které podnik dosud není posvátně zasloužilou institucí (ani institucí, která by měla být za každou cenu zachována), ale zatím jen místem, kde mohou pracovat a které považují za své přechodné působiště. Pro ně jsou všichni, od generálního ředitele po vrátného, prostě pracující, kteří mají v podstatě stejnou práci. Tyhle lidi zařazuju nejvýš, protože kdybyste se kohokoli z nich zeptali, jestli by chtěl v podniku pracovat celý život, odpověděl by rezolutně Ne, i kdyby mu slibovali nevím co. Kdysi jsem figuroval taky tak vysoko. Kdybyste mi tu otázku položili dnes, odpověděl bych stejně rezolutně Ne a dodal bych:

„To radši hned umřít.“

Ale odejít se nechystám.

Dnes už mám pocit, že bych neměl kam.

34$

Téměř nejníž ve svých „grafikonech štěstí“ umisťuju ty, co se mermomocí snaží dostat nahoru. Jsem na tom líp než oni (aspoň si myslím), poněvadž za prvé nemám žádné nepřátele a soupeře (pokud vím), takže je skoro jisté, že se ve své funkci udržím, jak dlouho budu chtít, a za druhé není v podniku žádná jiná funkce, kterou bych chtěl a měl reálnou šanci dostat. Greenovu funkci bych nechtěl. Kdyby mi ji dali, nestačil bych na ni, a kdyby mi ji nabídli, bál bych se ji vzít. Je v ní moc práce. Dobře že ji nedostanu. (A taky nedostanu.)

Takže patřím k té spoustě lidí, kteří jsou většinou mnohem starší než já a už úplně bez ambicí a nadějí, ačkoli i nadále chci dostávat každoročně přidáno a tučné vánoční prémie, a ještě víc chci, abych na příští celopodnikové konferenci v Portoriku (letos to bude zase Portoriko) směl sedět na tribuně mezi ostatními vedoucími z Greenova oddělení a přednést celému podniku tříminutový referát o tom, jak jsme v mém oddělení pracovali a co máme v plánu na příští rok.

Bylo to děsně ponižující, když mě Green jako jediného ze svých vedoucích vynechal. Odstavil mě nápadně, tak aby to všichni věděli, a celé čtyři dny, kdy si ostatní užívali na golfu a u chlastu, jsem musel trpět, aby mi projevovali svou soustrast a důstojný, pomíjivý soucit lidé, které nesnáším a které se mi chtělo praštit nebo seřvat. Tohle mi Green udělal ze žárlivosti a ze sprosté, malicherné nenávisti: prostě mě vyškrtl z programu, když už jsme byli v Portoriku a konference slibně začínala, bez ohledu na to, co času a nervů mě stálo vypracovat referát (doma jsem si ho skoro každý večer zkoušel – k údivu a úžasu mé rodiny), aby nepřesáhl tři minuty, které na mě v programu konference připadaly, a připravit si výbornou a vtipnou dokumentaci v podobě osmnácti barevných diapozitivů.

„Netvař se naštvaně,“ přikázal mi Green úsečně, s tím blaženě a ušlechtile bezelstným úsměvem, jaký nasazuje.

35$

když ví, že někoho hluboce zraňuje. „Stejně jsi mizerný řečník a líp uděláš, když dohlídneš u projektorů, aby se nepomíchaly diáky ostatním.“

„Já chci mluvit, Jacku,“ řekl jsem mu a snažil jsem se, aby to znělo co nejrezolutněji. (Ve skutečnosti bych se nejradši rozbrečel a bál jsem se, že to udělám.) „Ještě na žádné podnikové konferenci jsem nemluvil.“

„A nebudeš ani na téhle.“

„Můj referát je dobrý.“

„Je nudný a samolibý a nikoho by nezajímal.“

„Připravil jsem krásné diáky.“

„Tady je promítat nebudeš,“ řekl.

„Tohle jsi mi udělal už loni na Floridě.“

„A příští rok to udělám zas.“

„To není fér.“

„To je možné.“

Čekal jsem. Dál už neřekl nic. Umí člověka zdeptat daleko líp než já. Bylo teď na mně, abych odpověděl, jenže všechno už řekl on.

„Podívej,“ začal jsem. Ale zároveň jsem pokrčil rameny a uhnul očima.

„Jestli je to fér nebo nefér, to je mi jedno,“ pokračoval. „Tady jsme na důležité podnikové konferenci, a ne na nějakém řečnickém cvičení. Časové minimum, které nám v programu přidělili, musím využit co nejefektivněji.“

„Vždyť jde jen o tři minuty,“ prosil jsem.

„Těch tří minut dokážu využít líp než ty.“ Náhle se zasmál tím nejkamarádštějším, nejvlídnějším způsobem, jako by se nic vážného nestalo, a s příznačnou arogancí a bezohledností mi dal najevo, že náš spor považuje za vyřízený. „Musíš pochopit, Bobe,“ dobíral si mě (dokonce jsem čekal, že mě vezme kolem ramen. Jindy se mě ani nedotkne), „že tvoje ctižádost přednést krátký referát není nic jiného než povrchní, měšťácká ješitnost. Já jsem zrovna tak povrchní jako ty a o nic horší měšťák

36$

než nejlepší měšťáci. Takže ti ty tři minuty vezmu a tebe a tvé oddělení zahrnu do referátu, který přednesu já.“

Ty svině, pomyslel jsem si. „Jsi šéf,“ řekl jsem.

„To je fakt,“ opáčil chladně. „Jsem šéf. Na to, že jsi můj podřízený, se tu prosazuješ až moc. Nerad bych, aby si někdo v podniku myslel, že tvým šéfem je Andy Kagle a ne já. Nebo že si ve své funkci vedeš líp než já ve své. Je ti to jasné?“

To se ví, že bylo. Green chtěl předvést, že má právo zacházet se mnou s despektem, a tak veřejně potvrdit, že mu patřím. Ve svém dlouhém (dost samolibém a nezáživném) referátě „zahrnul“ mě a mé oddělení do jediné poznámky:

„A Bob Slocum a jeho lidé pomohou každému, kdo se bez jejich pomoci neobejde a nežádá od nich nemožné.“

To bylo všechno, přestože zlatými hřeby celé konference byly dva plány, které jsem pro příští rok osobně vypracoval. Kdekdo jimi byl nadšen, dokonce i šéfové jiných rezortů, kteří tam byli jako hosté a pozorovatelé: někteří mě vyhledali a vyjádřili se, že práci tohoto typu a kvality by potřebovali i ve svém odvětví. Mohl to pro mě být obrovský týden a úžasný triumf, nebýt toho, že mě Green vykopl z programu. Odbytáři, kteří budou muset podle mých plánů pracovat, mi neustále gratulovali a v jednom kuse mě plácali po zádech, když pili večer whisky a ráno k snídani Bloody Mary (i když někteří hned naznačovali, že až konference skončí a vrátíme se do New Yorku, musíme si promluvit o úpravách pro jejich účely). Dokonce sám Arthur Baron, který je šéfem našeho rezortu, se u mě při jednom podvečerním koktejlu na hotelové terase zastavil a řekl mi, že oba mé plány jsou ty nejlepší práce svého druhu, jaké zná, a že budou zřejmě velice užitečné.

Arthur Baron, taktní a tichý člověk, se při těch slo—

37$

vech díval na Greena, který, stál na terase vedle mě, protože nechce, aby ho lidé viděli stát o samotě. (Posloužil jsem Greenovi jako záchytný bod pro další orientaci a věděl jsem, že ode mě přejde k někomu důležitějšímu, jen co někoho takového zvětří. Na hojně navštívených společenských nebo služebních sešlostech Green nikdy od nikoho neodchází, dokud mu není jasné, ke komu se přesune.) Green se rychle zasmál a veškerou zásluhu o tyto plány přičetl mně, načež pohotově snížil jejich význam prohlášením, že se o nich dověděl teprve před několika hodinami (což nebyla pravda, protože jeho kritické připomínky a návrhy mi po celé dva předešlé měsíce obrovsky pomáhaly a v plánech nebylo nic, co by předem neprozkoumal a neschválil). Pak se znovu srdečně zasmál a dodal, že nadšené přijetí práce, kterou jsem realizoval bez jeho vědomí a pomoci, dokazuje, jak vynikající je vedoucí. (Já jsem Arthuru Baronovi stihl jen zahuhlat:

„Děkuju, to jsem rád.“)

„Tím jediným a pravým cílem každého vedoucího,“ pokračoval Green sladce a usmíval se Arthuru Baronovi do očí, takže ode mě jeho pozornost dokonale odvrátil, „je to, aby se stal co nejrychleji postradatelný a nemusel pak nic dělat až do té doby, než se stane náměstkem ředitele anebo odejde do důchodu. Nemám pravdu?“

Arthur Baron odpověděl tichým pozasmáním a neřekl nic. Obrátil se od Greena ke mně, stiskl mi rameno a šel dál. Green za ním vyslal zářivý, nadějeplný úsměv a pak se bez úsměvu otočil ke mně a začal mít strach (aspoň tak vypadal), že narážka, kterou před Arthurem Baronem udělal na náměstky, byla moc ostrá. Radši by byl držel hubu. Green ví, že často věci přeťápne – i v situacích, kdy je přeťápnout chce – ale prostě si neumí poručit. (Nemá na sebe ten špagát.)

(Na mě má.) Já jsem na Greenovi závislý. Green mě do podniku přijal, Green mě povýšil a Green mi podpisuje velkorysé zvýšení gáže a tučné prémie, které rok co rok pobírám.

38$

„Když jsi u mě začal, byl jsi bezvýznamný úředník,“ žertuje s oblibou, když jsme spolu zadobře. „A já jsem z tebe udělal bezvýznamného vedoucího.“

Jsem Greenovi vděčný za to, že mě povyšuje, i když mě často shazuje a ponižuje.

Green je chytrý taktik s dlouholetými zkušenostmi v podnikové politice. Je to talentovaný, schopný, inteligentní šestapadesátník a je v podniku přes třicet let. Když sem přišel, byl mladý, a brzo bude starý. Od počátku toužil po tom, aby se stal náměstkem ředitele, a teď už ví, že se jím nikdy nestane.

Touží dál a nepřestává se snažit a konspirovat, někdy mazaně, jindy zoufale, sklesle, nejapně, protože si nedokáže definitivně přiznat, ani zapřít, že prohrál. Má nutkavou potřebu šplhnout si u nadřízených a horlivě, ale nešikovně leze do zadku každému známému z nejvyšších nebo téměř nejvyšších míst. Ví to o sobě a stydí se za to a hryže ho svědomí, že se ponižoval nadarmo. Je ochoten ponižovat se, ale ne nadarmo. Často pak bývá cynický a schválně urazí někoho důležitého, aby se odškodnil za to, co ztrácí na své důstojnosti a sebeúctě jako muž. Je to dítě.

Chytře taktizuje v podnikové politice, a nejvíc chybuje tím, že přeceňuje význam podnikové politiky pro služební postup. Dodnes odmítá uznat, že povýšení na vysoké místo v podniku se vždycky zakládá na určitých schopnostech a výsledcích. Dodnes nechápe, proč tolik lidí, kteří mají menší inteligenci, znalosti a představivost, to dotáhne daleko výš než on a stalo se náměstky ředitele. Nevidí, že pilně pracují a věří v podnik, že dobře a svědomitě dělají, co je jim uloženo, že dělají všechno, co je jim uloženo, a že dělají jen to, co je jim uloženo – a že právě o to podniku jde. Green si nedokáže přiznat, že všichni ti lidé mají pro vyšší místa, na která postupují, báječné předpoklady.

39$

Aspoň tak vypadají, když je povyšují. Občas dojde k omylu: prognóza nevyjde a lidé zklamou, někdo se unaví, ztratí vůli, anebo klesne pod tíhou nové odpovědnosti v podniku nebo nových problémů doma a přestane fungovat, jak se od něho očekávalo, takže pak máme další menší výpadek v personálním sektoru. Máme další nervové zhroucení nebo dalšího vedoucího (závistivě sledovaného soupeři a podřízenými), který odchází (s tichou potupou) do jiného podniku nebo je odstaven, aby uvolnil místo někomu jinému, nebo jde předčasně do důchodu nebo si prostřelí hlavu. Občas asi máme i případ, ve kterém je od všeho něco: někdo se zhroutí, je odstaven, odejde jinam nebo do penze a nakonec si prostřelí hlavu – momentálně si ale nevzpomínám na nikoho, kdo by byl celou tuhle paletu prohry obsáhl. Podnik přežije všechny nehody vítězně.

Zatímco druzí šéfové pilně pracují a věří podniku, Green se pilně bojí a má co dělat, aby věřil sobě. Občas zaplane pro Mildred, mladou, rozvedenou ženu ve svém oddělení, která pomáhá koordinovat výrobu, a často ji v kanceláři nebo u výtahu překvapí tím, že ji náhle a hlučně políbí na ústa, ale vždycky s nějakým pohotovým vtípkem, aby dal najevo, že mu na ní nezáleží, a nejspíš jen tehdy, když je někdo nablízku, aby se to rozneslo. Jinak kolem ní prochází nevšímavě, anebo ji sjíždí za to, jak pracuje nebo v jakém stavu má pracovní stůl, a bez nejmenšího důvodu ji při tom krutě ponižuje a deptá. A ona ho za to samozřejmé zbožňuje a šíleně se ho bojí. O to mu zřejmě jde. Green chce, aby ho měli všichni rádi a šíleně se ho báli.

Myslím, že je právě tak velký zbabělec jako já, ale zároveň je to jediný člověk v podniku, který má odvahu chovat se jako hulvát. To mu závidím. Jsem milý a pozorný k mnoha lidem, které nenávidím (myslím, že jsem milý a pozorný skoro ke každému kromě svých bývalých milenek a členů své rodiny). Bodře si vyprávím vtipy

40$

s několika odbytáři, kteří mi šíleně lezou krkem a okrádají mě o čas vyděšenými a nelogickými dotazy. Opíjím se s dalšími, kteří mě nudí a štvou, a chodím s nimi na orgie se sekretářkami, servírkami, prodavačkami, ženami v domácnosti, ošetřovatelkami, modelkami z Oklahomy a letuškami z Pensylvánie a Texasu. Mám v oddělení jednu dívku a dva mužské, které bych rád vyrazil, a jsou dny, kdy bych se nejradši zbavil všech, ale nedávám to na sobě znát a nejspíš s nimi nikdy nic neudělám, jen budu naštvaně doufat, že jednoho dne zmizí sami. Jsem rád, že Marta, naše zcvoklá písařka, necvokatí v mém oddělení, poněvadž vím, že bych neměl nervy ani schopnosti udělat s ní něco dřív, než se definitivně složí. Jednou nebo dvakrát měsíčně obědvám s jedním kolegou z obchodního, kterého bych nejradši viděl pod drnem. (Jednou za rok ho zveme na večeři, vždycky se spoustou dalších lidí, a on nás zve každé jaro na oběd na svou podělanou loď.) Znám strašně moc lidí, na které chci být sprostý, ale nemám na to tu povahu.

Naproti tomu Green má pověst upřímného a hrubého člověka (mám podezření, že je upřímný jen proto, aby mohl být hrubý). Radši dělá špatný dojem, než aby nedělal žádný. K lidem stejně a níže postaveným se snaží být co nejbezohlednější. Vnáší napětí, hrůzu a nejistotu do organizace, která si váží harmonie, děsí se sporů, zatajuje neúspěchy a kamufluje konflikty a osobní antipatie. Je agresivní a defenzivní. Druhé napadá a sebe lituje.

Lidé v podniku se úzkostlivě snaží, aby třecích ploch bylo co nejméně (žádá se od nás, abychom kolem sebe osm hodin denně rotovali jako samomazací ložiska a snažili se neskřípat a nevrzat), a aby se předcházelo veřejným konfliktům. Bitvy sváděné pokradmu, za soupeřovými zády, se považují za mnohem způsobnější než otevřená střetnutí, která by mohla vypadat jako projev nespokojenosti. (Tajný útok se dá zapřít, zkreslit nebo

41$

bagatelizovat, kdežto veřejný spor má svědky a musí jej řešit někdo, kdo by jej radši neřešil.) Všichni si kamarádsky říkáme křestními jmény, zejména tak říkáme těm, které nenávidíme (čím víc je nenávidíme, tím kamarádštěji se k nim chováme), a na manželky a děti se familiárně ptáme vždycky jen křestními jmény, i když jsme je v životě neviděli nebo nanejvýš jednou. Právo na takový mile důvěrný tón se však nešíří směrem dolů, to jest k sekretářkám, písařkám či poslíčkům, a směrem nahoru pouze o dva stupně úřednické hierarchie. Jacku Greenovi můžu říkat Jacku a Andymu Kagleovi Andy, dokonce Arthuru Baronovi Arte, ale člověku výše postavenému než Arthur Baron bych v životě neřekl jinak než pane. Bylo by to nejen nebezpečné, ale i sprosté, a být sprostý se vždycky zdráhám (pokud nejde o členy mé rodiny), dokonce i v případech, kdy to nebezpečné není. I Janinka z výtvarného mi pořád říká uctivě pane Slocume, když se v některé odlehlé chodbě sejdeme a žertujeme spolu (když mám obzvlášť rozmařilou náladu, smluvíme si schůzku telefonicky), a to už spolu zacházíme v řeči pěkně daleko. Když jsem uháněl děvčata dřív, nabízel jsem jim, aby mi říkala křestním jménem, ale zkušenost mě naučila, že je vždycky lepší a bezpečnější a účinnější zachovávat odstup mezi nadřízeným a podřízeným, zaměstnavatelem a zaměstnancem, i v posteli. (Zvlášť v posteli.)

Výpověď nedostává v našem podniku skoro nikdo. Když se někdo neosvědčí nebo se opotřebuje dřív, než se počítalo, nabídne se mu, aby odešel předčasně do důchodu, nebo se uklidí na nějaké plané, bezvýznamné, nově zřízené místo s formální funkcí a nulovou pravomocí, kde je pak až do konce nešťastný a krotký jako ovečka. Skoro vždycky se takový člověk musí přestěhovat do malé a nepohodlné kanceláře, kde eventuálně už někdo sedí. Pokud je ještě mladý, doporučí se mu otevřeně (ale zdvořile), aby si našel lepší místo u jiné firmy a dal vý-

42$

pověď sám. Ani ten vysoce inteligentní vedoucí jedné filiálky, mladý muž s krásnou budoucností, který se jednou odpoledne na předloňské podnikové konferenci na Floridě opil a začal zvracet do hotelového bazénu, nedostal výpověď, i když všem bylo jasné, že v podniku zůstat nemůže. A jemu taky. Ne že by mu někdo něco řekl. Ale bylo mu to jasné. A do měsíce po konferenci si našel lepší místo v jiném podniku a dal výpověď sám.

Naproti tomu Green dává výpověď nejméně dvěma nebo třem lidem ročně a nijak se s tím netají. Dokonce dělá všechno proto, aby se všichni hned dověděli, že někoho vyrazil. Často někoho vyrazí jen proto, aby se o tom mluvilo nebo aby nás ostatní na chvíli probudil. My, kteří to v podniku nikam vysoko nedotáhneme, včetně Greena, totiž soustavně upadáme do netečnosti a lenivě tyjeme z energie a nápadů, které nám umožnily bezpečně proplout předcházejícím rokem. To je jeden z důvodů, proč to nikdy nikam nedotáhneme. Ti, co to dotáhnou až na nejvyšší místa, jsou obvykle vytrvalí a pracovití, když už nic jiného (a často skutečně nic jiného nejsou. Ha, ha).

Někdy dá Green padáka lidem, které má osobně rád a kteří pracují docela dobře (což je možná důvod, proč jim dává padáka: že nemá žádný důvod). Potom se mu jich zželí a upřímně se nad jejich neštěstím trápí (jako by je nezavinil on). Začne jim horlivě hledat místo někde jinde v podniku. Obyčejně se mu to nepodaří, protože touha vynášet se nad ostatní v něm rychle potlačí původní (a netypické) dobré úmysly a začne být tak jízlivý, že je sám proti sobě.

„Pro tebe by byl perfektní,“ je jedna z metod, které s oblibou užívá, když někoho ze svého oddělení doporučuje vedoucímu jiného oddělení. „Ale pro mě není dost dobrý.“

Když to zdůrazní dostatečnému množství vedoucích, na lidi, kterým dal padáka, rychle zapomene, a ti z podniku odejdou.

43$

Je okouzlující (ha, ha). Na důležitých plánovacích poradách, které se konají každého čtvrt roku mimo město v nějakém přepychovém rekreačním hotelu nebo snobském venkovském klubu se slavným golfovým hřištěm, se šéfové rezortů a oddělení normálně (prý) nehádají, nestěžují si, ani otevřeně nekritizují práci a názory ostatních šéfů. Ale Green ano: Green nedočkavě kritizuje, zesměšňuje a znevažuje a vždycky vehementně protestuje proti jakémukoli snížení svého rozpočtu nebo proti zásahům do své činnosti. Pak toho lituje. Prudce rozhoupe loďku a dostane strach, že se potopí. Je snad nejsečtělejší člověk v podniku a dává najevo svou šaramantní intelektuální převahu, takže i Arthur Baron je před ním mírně nesvůj a Andy Kagle a všichni odbytáři si připadají jako odporní burani. (Jsem daleko vzdělanější, než je Green, a myslím i inteligentnější, jenže on je pohotový a průbojný, a já ne.) Zprávy o Greenových duchaplných replikách a neomalených drzostech na plánovacích poradách (Green dokonce nehraje golf) k nám obvykle nějak proniknou (hlavně přes Greena) a často jsme pyšní, že máme takového šéfa. Vím ale, že se pokaždé užírá strachem, že tentokrát to opravdu přepískl. Green se bojí, že nikdo z důležitých lidí v podniku ho nemá skutečně rád, a má pravdu. Nemá ovšem pravdu, když si myslí, že je to čistě tím, že mu všichni závidí. (Mít rád Greena je skutečně těžké.) A vím, že se bojí celé řady dalších věcí, které plynou z toho, že podnik je velký a že je v něm většina protestantů.

Například se bojí Phillipa Reevese, bázlivého, špatně placeného mladíka z jeho oddělení, a z toho mám děsnou psinu, poněvadž vím, že Phillip Reeves, který je protestant a Angličan a chodil na Yaleovu univerzitu, se bojí Greena. Oba si mi na sebe chodí stěžovat. Reeves mi věří, protože si myslí, že jsem schopný, čestný a skromný. Ví, že piju a lžu a chodím za děvkama, a proto má pocit, že mi může věřit.

44$

„Mám šílenou hrůzu pokaždé, když vcházím do jeho kanceláře,“ naříká si mi Reeves na Greena. „Sotva za sebou zavřu dveře, udělá nějakou sarkastickou poznámku a mě nenapadá absolutně žádná inteligentní odpověď. Stojím jako solný sloup. Jako bych ochrnul a oněměl. Dokážu jenom kývat nebo vrtět hlavou nebo mu koktavě odpovídat na otázky, a tak jen stojím, skoro nemluvím a usmívám se jako idiot, zatímco on dělá další a další jedovaté poznámky. Ani mu to nemám za zlé. Potom si nadávám do blbců, že jsem mlčel.“

„Mám šílenou hrůzu pokaždé, když vchází do mé kanceláře,“ naříká si mi Green na Phillipa Reevese. „Asi je to tím jeho dobrým vystupováním a tuctově dobrým vzděláním. Umím si poradit s dobrým vystupováním a umím si poradit s dobrým vzděláním, ale neumím si poradit s dobrým vystupováním a dobrým vzděláním dohromady. To mě vyvádí z konceptu, a když slyším, co říkám, a vidím, co dělám, mám pocit, že poslouchám nějakého totálního idiota. Na přivítanou udělám nějaký nevinný fórek, abychom se oba uklidnili, načež on ztuhne a hledí na mě s tím ledovým, povzneseným úsměvem. Za boha ho nemůžu rozehřát. Jsem z toho tak vedle, že začnu dělat jednu pitomou poznámku za druhou, jen abych mu ukázal vlídnou tvář, ale on jenom stojí a zvysoka mnou pohrdá a čeká, kdy skončím. Určitě už mě má za vola, a ani mu to nemám za zlé. Ovšem aby uklidnil on mě, to ho ani nenapadne. Potom si nadávám do blbců, že jsem takový slaboch. Nevím, proč mu nedám padáka. Protože bych tím přiznal svou porážku, proto. I když je to pracovník pod psa.“

Jednomu o druhém neříkám (ale Reevese se snažím povzbudit). Stejně by mi to nevěřili a k ničemu by to nebylo. Jeden na druhého mají pifku – to je jasné jako facka – a s takovou mezilidskou pifkou, která trvá celý život, se nedá absolutně nic dělat.

Green má pifku na mě.

45$

.,Myslím, že mi chtějí dát padáka,” vysype na mě zčistajasna. „Jestli by se měli někoho zbavit, tak Kaglea, jenže Kagle a Horace White je už zřejmě zpracovali. Hele, je to tvůj kámoš. Tobě to přece řekne. Jdi a vytáhni z Kaglea nebo z Browna nebo z někoho, co se děje. Nebo ti dám padáka.“

Nevěřím, že mi ho chce skutečně dát (ale ta důvěra mi nikdy dlouho nevydrží. Ztrácím jistotu pokaždé, když vím, že je ve špatné náladě, a když vidím, že jsou jeho dveře delší dobu zavřené). Vím, že Green mě má rád, i když nejsme přátelé, a že mi věří, a vím, že se mu líbí má práce a to, jak vedu své oddělení. A vím, že Green se bojí Andyho Kaglea, který mě má taky rád a možná by mě chránil, a Arthura Barona, který mě má taky rád (aspoň si to myslím: Arthur Baron jedná s každým, jako by ho měl rád, dokonce i s těmi, které, jak vím, rád nemá, takže člověk nikdy neví) a asi by nedovolil, aby mě Green vyrazil. Kaglé ostatně přísahá, že mě bude chránit, kdyby se mě chtěl Green skutečně zbavit, a že mě vezme rovnou do svého oddělení a dá mi mnohem vyšší plat jen proto, aby nakrkl Greena, takže se zdá, že to mám pojištěno na všechny strany, ale pak jdu za Kaglem, abych z něho vytáhl všechny novinky o Greenovi, a sotva k němu do kanceláře vlezu, uslyším od něho:

„Tak se mi zdá, že se konečně rozhodli dát mi padáka!“

A kdyby se to stalo, byl bych kde?

Jako šéf odbytu má Andy Kagle v podniku velkou moc a teď se bojí, že ji ztratí.

Možná má pravdu. Má blbé jméno. (Vlastně poloblbé. Andrew je v pořádku, ale Kagle? KEJGL?) A šaty jakbysmet. Dokazuje, že nemá cit ani pro barvy a střih, ani pro materiál. Šaty a pláště a košile mu špatně padnou. Klidně začne nosit bavlnu a kašmír, když ostatní dávno přešli na len nebo jutu nebo se vrátili k vlně a umělým vláknům. Chodí v příšerných hnědých polobotkách s perfo—

46$

rovaným vzorem. Nosí ponožky ke kotníkům (když vidím jeho holenní kost, chce se mi zarvat nebo ho kopnout). Kagle je zavalitý a podprůměrně vysoký a má vrozenou deformaci boku a nohy (což mu na kráse nepřidává). Mírně kulhá.

Kagle má schopnosti a zkušenosti, ale to už není podstatné. Podstatné je, že nemá glanc. Neumí se chovat. Není vtipný (jeho bonmoty jsou ubohé a vtipy strašlivé) a nemá vysokou školu a těžko se přizpůsobuje těm, kteří ji mají. Ví, že je nešika. Není bodrý extrovert, ale nervózní extrovert, což je ten nejhorší druh extroverta (zvlášť pro jiné nervózní extroverty), a proto už je možná odepsaný.

Kagle patří k těm chudákům, co začínali od piky a vypracovali se, a je to na něm vidět. Je selfmademan a neumí to zakrýt. Ví, že mezi ostatní nezapadá, ale neví, kdy mezi ně nezapadá a proč, a neví, jak se změnit, aby mezi ně zapadal, jak by zapadat měl. Není zkrátka comme il faut a ví, že není comme il faut (ale protože není v ničem comme il faut, neví ani, co ten výraz znamená, ale Green to ví a já taky). Má dobré výsledky jako šéf odbytu, ale na tom nezáleží. (V podstatě nás už nic nemůže poškodit.) Myslí si, že na tom záleží. Skutečně si myslí, že to, co dělá, je důležitější než to, co je zač, ale já vím, že se mýlí a že na krásné hraběnce Consuele Crespiové (pokud nějaká taková existuje), bude vždycky záležet víc než na Albertu Einsteinovi, Madame Curieové, Tomáši Alvovi Edisonovi, Andym Kagleovi a mně.

Kagle je aktivní luterán silně zaujatý proti katolíkům, což mi pyšně a trpce svěřuje, když jsme spolu sami. Pracovní schůzky, kterých se účastní odbytáři katolického vyznání, zahajuje žertovnými narážkami na papeže, aby navodil přátelskou atmosféru. Jeho vtipy jsou ubohé a nikdo se nesměje. Radím mu, aby s nimi přestal. Říká, že přestane. Ale nepřestává. Jako by byl posedlý.

Kagle se necítí dobře mezi lidmi stejného nebo vyšší-

47$

ho postavení. Potí se na čele a pod nosem a v koutcích úst se mu dělají bublinky. Cítí, že mezi ně nepatří. Mezi podřízenými není o moc klidnější. Snaží se vypadat jako jeden z nich. To je ovšem hrubá chyba, protože odbytáři a vedoucí filiálek nechtějí, aby se snižoval na jejich úroveň. Pro ně je šéf a vědí, že podléhají jeho téměř absolutní moci, až na několik odbytářů, kteří sice pracují pod ním, ale jsou z velmi dobrých rodin, které jsou nad ním, a stýkají se s vyššími podnikovými šéfy, jejichž absolutní moci podléhá zase on, takže má pocit, že je mezi těmihle dvěma skupinami jako mezi mlýnskými kameny.

Kagle spoléhá na to, že Johnny Brown, kterého se bojí a kterému nevěří, udrží odbytáře na uzdě (a bude mezi nimi neoblíbený místo něho). Brown plní tento úkol na sto procent a s velkým požitkem. (Brown je příbuzný Blacka, protože si vzal Blackovu neteř.) Ale Brownovy úspěchy v deptání odbytářů posilují Kagleovu nejistotu a oslabují jeho sebevědomí. Kagle je přesvědčen, že Brown se chce dostat na jeho místo, ale nemá dost odvahy, aby se s Brownem střetl, přeložil ho anebo vyhodil. Kagle se (moudře) vyhýbá konfliktu s Brownem, který téměř se všemi jedná ostře a sprostě, zvlášť odpoledne, když při obědě pil. Kagle by radši jel na zbytečnou služební cestu, než aby se dostal s kýmkoli kvůli čemukoli do konviktu, a vymýšlí si takové cesty pokaždé, když jeho problémy v podniku nebo doma s manželkou a dětmi spějí ke krizi, jejíž řešení chce hodit na někoho jiného. Doufá, že než se vrátí, bude po problémech, a obyčejně je.

S výjimkou Browna (toho nenávidí, bojí se ho a nevěří mu, ale je proti němu bezmocný) se Kagle snaží mít každého podřízeného rád a chce, aby všichni měli rádi jeho. Nerad své odbytáře kritizuje nebo napomíná, dokonce i když je (on nebo Brown) přistihne, že nadsazují své výdaje anebo si vymýšlejí různé cesty a schůzky. (Kagle si služební cesty vymýšlí taky a jako my všichni určitě

48$

nadsazuje své výdaje, aspoň trochu.) Nechce se svých podřízených zbavovat, ani těch, kteří propadli alkoholu jako Red Parker, anebo nevyhovují z nějakých jiných důvodů. To se mu často zazlívá. (Někdy mu to zazlívají i ti, kterých by se měl podle názorů jiných zbavit.) Například nechce poslat do penze Eda Phelpse, který chce dělat dál. („Polovinu těch prolhaných hajzlů bych okamžitě kopl do prdele,“ chvástá se Brown přede mnou a Kaglem na adresu Kagleových odbytářů, jako by k tomu chtěl Kaglea vyprovokovat. „A druhé polovině těch líných dacanů bych dal padáka.“)

Kagle se zoufale snaží, aby byl oblíben u všech „prolhaných hajzlů“ a „líných dacanů“; kteří pracují jako jeho podřízení, dokonce i u pomocných girl, vrátných a písařek, a horlivě se s nimi dává do řeči. Proto jím pohrdají. Čím víc jím pohrdají, tím víc jim nadbíhá, a čím víc jim nadbíhá, tím víc jím pohrdají. Jsou dny, kdy propadá takovému zoufalství, že není schopen hnout se ze své kanceláře nebo tam někoho vpustit (kromě mě). Celé hodiny nechává své dveře zavřené, radši neobědvá, než by si poslal sekretářku pro oběd, a pokud možno vyřizuje všechno telefonicky.

Je mu dobře se mnou (i v těch nejhorších dnech) a mně je dobře s ním. Někdy pro mě pošle jen proto, abych mu potvrdil nebo popřel zvěsti, které slyšel (nebo které si vymyslel), a zbavil ho úzkosti a pocitu ponížení. Nedráždím ho ani neohrožuji. Nepředstavuji žádný problém. Naopak, ví, že mu pomáhám (nebo snažím se pomáhat) s problémy, které vytvářejí druzí. Kagle mi věří a ví, že se mě nemusí bát. Sám už mi strach nenahání. (Spíš mám pocit, že můžu nahnat strach já jemu, a to kdykoli budu chtít, že je ve srovnání se mnou slabý a já ve srovnání s ním silný, a pokaždé, když se mi svěřuje, dostávám příšernou chuť vybafnout na něho, vyrazit mu“ dech nějakou sprostou, nečekanou nadávkou, nebo ho kopnout do jeho chromé nohy. Začne se ve mně vařit jakási pekelná

49$

směs ublíženého vzteku a kruté nenávisti a musím ji potlačovat, ale nevím, odkud se bere a jak dlouho ji dokážu ovládat.) Kagle už si nevěří. To může být škodlivé, protože lidé v podniku, jako lidé všude, nemají ztroskotance rádi a jsou k nim nemilosrdní.

Já ke Kagleovi nelítostný nejsem. Je mi ho líto (jako už bych ho ranil tou nadávkou nebo ho nakopl do nohy – vím, že dřív nebo pozděj to udělám, ta touha je moc silná), tak jako je mi líto sebe. Lituji ho, protože je v podstatě slušný člověk, i když žádný zázrak. Často s ním trpím a cítím, protože od prvního dne, kdy jsem u Greena nastoupil, na mě byl hodný a je na mě hodný dodnes. Usnadňuje mi práci. Spoléhá na můj úsudek, dá si poradit a zastává se mě ve sporech, které mám s jeho odbytáři. Mnoho jeho odbytářů, hlavně nových, ze mě má posvátnou hrůzu, protože vycítili, že jsem jeho chráněnec. (Pár starých, kteří pohořeli, mi určitě dává vinu za to, že jsem je pomohl zničit.) V neshodách s jeho odbytáři mám pokaždé pravdu já, a ne oni. Jsem trpělivý, praktický a jednám racionálně, zatímco oni propadají emocím a jsou netrpěliví. Jednat v takových situacích prakticky a racionálně je pro mě snadné, protože mě ani v nejmenším neohrožují obchodní problémy, které ohrožují je.

Před Arthurem Baronem a jinými důležitými lidmi, někdy i v mé přítomnosti, Kagle často v legraci prohodí, že bych si v Greenově funkci vedl mnohem líp než Green; když jsem u toho, škádlivě se usmívá, protože jsem ho prosil, ať takové věci neříká. Nevím, jestli skutečně věří, že bych si vedl líp než Green, nebo jestli to není jen přátelské gesto, kterým mě chce potěšit a Greena, až se to k němu donese, namíchnout a poděsit. Protože je na mě Andy Kagle hodný a nenahání mi už strach, pohrdám jím trošku i já.

Všemožně to tajím (ale často s úžasem zjišťuju, že moje rýpance a výtky jsou ostřejší, než jsem chtěl. Je ve

50$

mně cosi zhnisaného a hrozivého a chce to prasknout, chce to zničit Kaglea za to, že je tak chromý a nedokonalý). Všemožně mu pomáhám a chráním ho, kde můžu. Dokonce se soustavně nabízím, že vyřídím Johnnymu Brownovi námitky a příkazy, které se mu bojí sdělit osobně, přestože s Brownem si po obědě nikdy nezahrávám, pokud nemusím. Tak jako všichni ostatní, kteří Browna znají, se mu po obědě na hony vyhýbám (ledaže bych potřeboval, aby se mě zastal ve sporu s někým jiným), protože když se napije, mívá červené oči a rozdrnkané nervy a popudlivou, hádavou náladu. Naštvaný Brown, ve kterém pracuje whisky, působí vždycky neklamným dojmem, že si chce s někým zaboxovat. A je jasné, že při svém klenutém hrudníku, robustních ramenou a tlustých, silných rukou by boxoval dobře. Takže je jasné, že Brown má vždycky pravdu.

Momentálně (a nejen momentálně) jsou Kagle a Brown na kordy kvůli hlášením o styku se zákazníky. Odbytáři totiž vyplňují růžové, modré a bíle tiskopisy (růžové pro perspektivní, modré pro aktivní a bílé pro bývalé aktivní zákazníky, to znamená pro ty, kteří odpadli a jsou proto znovu perspektivní, i když ne vždycky aktivně) a neradi popisují návštěvy, které u zákazníků vykonali (nebo údajně vykonali). Odbytáři mají neradi každé papírování, které je složitější než sepsání objednávky, a se zvláštním odporem vyplňují hlášení o svých výdajích, takže je odevzdávají celé týdny a někdy měsíce pozadu. Všichni už předem vědí, že Většina údajů, které ve stykových hlášeních uvedou, bude.; nepravdivá. Brown zastává názor, že styková hlášení znamenají ztrátu času pro všechny, a nechce odbytáře nutit, aby je vyplňovali. Kagle se bojí Browna a nechce nutit Browna, aby nutil odbytáře, aby je vyplňovali.

Jenže Arthur Baron styková hlášení chce. Arthur Baron nemá jinou možnost, jak si udělat přehled o tom, co odbytáři dělají (nebo říkají, že dělají), a nemá žádný

51$

Spolehlivější zdroj informací, na kterém by mohl založit svá rozhodnutí a hlášení, přestože si určitě uvědomuje, že většina informací, na kterých svá rozhodnutí a hlášení zakládá, jsou lži.

Snažím se do toho neplést a vyslechnout všechny zúčastněné strany s nevinným a hluboce chápavým obličejem. Než bych se namočil do něčeho takového, to radši sedím ve své kanceláři, píšu a čmárám po papíře, flirtuju telefonicky s Janinkou, nebo volám jedné dávné a sympatické známé, která se jmenuje Penny, nebo si třídím lidi v podniku a sestavuju svůj grafikon štěstí. Styková hlášení mě nezajímají a zajímat nemusejí. Je to banální problém, ale zřejmě patří k těm banálním problémům, které mohou občas někoho zničit, a není mi jasné, jak bych v takové situaci mohl u jedné strany získat, abych u druhé netratil. Takže si to prozíravě držím co nejdál od těla, ale co chvíli se mi podaří utrousit před některým odbytářem, s kterým jednám o něčem jiném, že Kagle, Brown nebo Arthur Baron shánějí jeho styková hlášení a že to děsně hoří, takže by je měl co nejdřív předložit k okamžitému prostudování a zhodnocení. (Nedaří se mi utrousit – ani se o to nesnažím – že podle mého názoru znamenají ztrátu času pro všechny kromě mě.)

Takovými maličkostmi se snažím Kagleovi (a Brownovi) (a Arthuru Baronovi) co nejvíc pomáhat. Dávám jim rady a nosím jim klepy a zprávy a jobovky z jiných oddělení, které by pro ně mohly být užitečné nebo zajímavé.

„Co se říká?“ chce vědět.

„O čem?“

„Ty víš.“

„Co tím myslíš?“

„Ježíšikriste,“ běduje, „dřív jsi mi říkal pravdu. Teď už nemůžu věřit ani tobě.“

„O čem mluvíš?“

52$

„Říká se, že mám jít pryč a Brown na mou funkci a že všechno o tom víš ty. Slyšel jsem to v Denveru.“

„Kecáš.“

„Děkuju ti za upřímnost.“

„Já tobě taky.“

Kagle se mechanicky, jízlivě usměje a kulhá po koberci ke dveřím. Zavírá je. Oplatím mu úsměv a uvelebím se v jeho hnědém koženém křesle. Nejbezpečněji a nejsuverénněji si připadám, když sedím v něčí kanceláři za zavřenými dveřmi a když jiní lidé, třeba Kagle nebo Green nebo Brown, si před těmi dveřmi lámou hlavu, co se děje za nimi. Kagle má velkou, krásně zařízenou rohovou kancelář, do které se vůbec nehodí. Když se vrací a sedá si za stůl, je nervózní a snaží se usmívat.

„Tak vážně, ty se přece dovíš všechno,“ řekne mi. „Dověděl ses něco?“

„O čem?“

„O mně.“

„Ne.“

„Tajně se říká, že jsem vyřízený. Dají na Greena a na Horace Whitea a zbaví se mě. Na moje místo přijde Brown.“

„Kdo ti to říkal?“

„Nechci jmenovat. Ale v Denveru jsem to slyšel od lidí, kteří mi to ,tajdův‘ prozradili. Je to pravda. Za to ti ručím.“

„Zase kecáš.“

„Nekecám.“

„V denverské filiálce není nikdo, kdo by něco takového věděl, a kdyby věděl, tak by před tebou držel hubu.“

„To je fakt. Ale ta zpráva je pravdivá.“

„Jsi děsný lhář,“ říkám. „Jsi největší lhář v celé branži. Vůbec nechápu, jak ses mohl stát odbytářem.“

Kagle se na chvíli zazubí, aby ocenil můj vtip, a pak znovu schlípne.

„Tobě Brown leccos poví,“ řekne. „Nenaznačil ti něco?“

53$

„Ne,“ zavrtím hlavou. (Zřejmě si všichni myslí, že vím všechno. „Ty víš všechno,“ řekl mi Brown. „Co se děje?” „Nevím ani, že by se mělo něco dít,“ odpověděl jsem. Janinka se ptala: „Co se děje? Je to pravda, že chtějí vyhodit celé výtvarné oddělení?” „Pokud jde o vás, broučku, nikdy bych to nepřipustil,” odpověděl jsem. „I kdybych vám měl dávat gáži sám.“)

Znovu zavrtím hlavou. „A nejspíš to není pravda. Brownovi by to místo nikdy nedali. S každým se rafá.” „Takže jsi přece jen něco slyšel,” vykřikne Kagle.

„Ne, neslyšel.”

„Komu by to místo dali?”

„Nikomu. Andy, proč se na ty blbiny nevyflajzneš a nehledíš si radši své práce, když máš takový strach? Když máš fakticky takový strach, proč nezačneš dělat, co se od tebe čeká?”

„A co se ode mě čeká?”

„To, co se od tebe čeká. Přestaň nadbíhat svým podřízeným. Nedaří se ti to a nikdo to po tobě nechce. Jsi šéf. Tvoji odbytáři jsou tvoji nepřátelé, ne tvoji kamarádi, a od tebe se čeká, že budeš jejich nepřítel a budeš s nimi orat. Brown má pravdu.”

„Browna nemám rád.”

„Své práci rozumí. Pošli Eda Phelpse do penze.” „Ne.”

„Tohle od tebe chce Horace White.”

„Phelps je starý člověk. Chce tady zůstat.”

„Právě proto ho musíš vyrazit.”

„Loni se mu rozvedl syn. A snacha mu teď odvezla vnučku až do Seattlu. Možná už tu malou nikdy neuvidí.”

„To jsou všechno smutné věci.”

„Kolik na tom podnik prodělá, když ho tu nechám sedět, i kdyby nic nedělal?”

„Minimum.”

„Tak proč ho mám posílat do penze?”

54$

(V tom má Kagle pravdu a to, že chce nechat Phelpse v podniku, je mi nesmírně sympatické. Phelps je starý a brzo umře nebo onemocní, a stejně půjde.)

„Protože přesluhuje. A protože to chce Horace White.“

„Horace Whitea nemám rád,“ řekne Kagle tiše, nevěcně. „A on nemá rád mě.“

„Ale své práci rozumí,“ zdůrazním.

„Jak bych to mohl Edu Phelpsovi říct?“ zeptá se Kagle. „Co bych mu řekl? Uděláš to za mě? To není tak lehké.“

„Nechej to udělat Browna,“ navrhnu.

„Ne.“

„Je to tvoje práce, ne moje.“

„Ale není to lehké.“

„Proto máš tak vysoký plat.“

„Tak vysoký zase ne,“ odbočí téměř automaticky, „když se odečtou daně a všechno ostatní.“

„Ale ano. A přestaň pořád jezdit na služební cesty. To se nikomu nelíbí. Co jsi kruci dělal celý týden v Denveru, když se tam nic neděje a když máš být tady a připravovat konferenci a pracovat na plánech odbytu?“

„Na konferenci dělá Ed Phelps.“

„Ten toho nadělá.“

„A plány odbytu mám stejně vždycky špatně.“

„No a? Hlavně že je máš.“

„Co jinak?“

„Hrej víc golf. Zpéruj Reda Parkera a kup si modrý blejzr. Kupuj si lepší obleky. Nos v kanceláři sako, zapínej si košili u krku a pořádně si utahuj kravatu. Ježíšmarja, vždyť se na sebe koukni. Čeká se od tebe, že budeš vypadat jako distingovaný vedoucí pracovník.“

„Neber jméno boží nadarmo,“ zažertuje.

„Nápodobně.“

„Mám v odbytu dobré výsledky,“ brání se.

„Máš dobré sportovní sako?“ ptám se.

55$

„Ježíšikriste, co záleží na dobrém sportovním saku?“ -

„Víc než na dobrých výsledcích v odbytu. Sako s koženými kolečky na loktech se nosí o víkendu, a ne do kanceláře. K tomu modrošedému obleku si pořiď černé polobotky. A přestaň jezdit do města ve stejšnu.“

„No jo,“ ustoupí se smutným, provinilým úsměvem a dlouze, tiše hvízdne, jako že se diví a kapituluje. „Vyhráls.“ Pomalu se zvedne a jde si pro sako, které visí v koutě na věšáku. „Koupím si modrý blejzr.“

Určitě mu bude moc velký – to vím už předem – a bude mu viset z ramen a plandat kolem těla, a než si svůj vlněný modrý blejzr pořídí, přejdeme my ostatní na mohér nebo šantung nebo se vrátíme k bavlně, pestré vlně a umělým vláknům. Bojím se, že už nic nestihne. Že už není v jeho moci (pokud kdy bylo) změnit se tak, aby se zavděčil všem. I když momentálně (dokud jsem s ním) se snaží: zapíná si límec, utahuje si uzel na kravatě a obléká si sako. Je to příšerné sako z hrubého, imitovaného tvídu a na loktech má semišové elipsy.

„Je to tak lepší?“ chce vědět.

„Moc ne.“

„Ty hnědé polobotky vyhodím.“

„Dobře uděláš.“

„Jak se k tobě Green poslední dobou chová?“ zeptá se jakoby mimochodem.

„Docela dobře,“ odpovím. „Proč?“

„Kdybys byl v mém oddělení,“ nadhodí opatrně, teď už sebejistěji, a začne se škádlivě usmívat, „nechal bych tě přednést na konferenci tolik referátů, kolik bys chtěl. Odbytáře vždycky nesmírně zajímá, co pro ně děláš a co jim chceš říct.“

„Tak nashle,“ odpovím. „Někdy se zastavím.“

Oba se smějeme, protože každý víme, co ten druhý chce a z čeho má vítr a kde ho tlačí bota. Kagle ví, že se chci udržet ve funkci a že bych rád přednesl referát na příští podnikové konferenci. (Kruci – vždyť by to byla

56$

čest a projev uznání, i když jde o pouhé tři minuty, a já si to přece zasloužím a chci to, a hotovo!) A já zase vím, že Kagle chce, abych mu pomohl bránit se proti Greenovi (a Brownovi) (a Blackovi) (a Whiteovi) (a taky Arthuru Baronovi).

„Kdyby ses něco dověděl, tak mi dáš vědět, viď?“ zeptá se, když jdeme ke dveřím.

„To víš, že jo,“ ujistím ho.

„Ale nikoho se neptej,“ nabádá mě s tragickým úšklebkem. „Abys je na ten nápad nepřived.“

Smějeme se.

A pochechtáváme se, ještě když Kagle otvírá dveře své kanceláře a vidíme, jak se před nimi baví moje sekretářka s jeho sekretářkou.

„Jé, pane Slocume,“ zazpívá nadšeně jako vždycky a já bych ji nejradši vyrazil, „máte hned přijít k panu Baronovi.“

Kagle mě táhne stranou. „Co chce?“ ptá se vylekaně.

„Jak to můžu vědět?“

„Tak za ním jdi.“

„A kam sis myslel, že chci jít?“

„A přijď mi říct, jestli ti neřek něco o tom, že mě chce vyhodit.“

„Jasně.“

„Řekneš mi to, viď?“

„To víš, že jo. Proboha, Andy, ty mi nevěříš?“

„Kam jdeš?“ chce vědět Green, když ho potkám na chodbě cestou ke kanceláři Arthura Barona.

„Chce se mnou mluvit Arthur Baron.“

Green se smykem zastaví a zděšeně zírá. Div se mu nerozchechtám do očí.

„Proč zrovna s tebou?“ chce vědět Green.

„Nemám tušení.“

„To bys k němu měl jít.“

„Taky si myslím.“

57$

„Nech si ty pitomý jedovatosti,“ odštěkne vztekle Green a já sklopím oči, zasažen a pokořen jeho rázností. „Stejně nevím, jestli ti můžu věřit.“

„Promiň, Jacku,“ zahučím. „Já to tak nemyslel.“

„Až s ním domluvíš, hned za mnou přijdeš,“ přikazuje. „Chci vědět, co říká. Chci vědět, jestli mě chtějí vyrazit nebo ne.“

„O čem s tebou Kagle mluvil?“ ptá se mě Brown, když do něho vrazím.

„Chtěl vědět, co jsi dělal, když byl v Denveru.“ „Napravoval jsem jeho omyly a kryl jeho neschopnost, to jsem dělal,“ opáčí Brown.

„Přesně tak jsem mu to řek.“

„Seš lhář,“ řekne mi Brown vlídně.

„Za to mě platěj, Johnny.“

„Ale všichni to o tobě vědí…“

„Takže co?“

„…takže to ani nevadí.“

„Já jsem diplomat, Johnny. Ne lhář.“

„Jo, diplomat,“ přisvědčí Brown a naštvaně, ale srdečně se zasměje. „Ty hajzle prolhaná.“

„Zrovna jdu za vámi,“ říká mi Janinka. „Chci vám ukázat tyhle materiály.“

Drze jí civím na prsa. „Už je vidím, ty vaše materiály.“ Začne se hihňat a rozkošně červenat, ale já pokračuju vážně. „Teď ne, Janinko. Musím k Arthurovi Baronovi.“

„Jé, dobrý den, pane Slocume,“ říká mi sekretářka Arthura Barona. „Jak se vám daří?“

„Vypadáte dnes nádherně.“

Dveře Baronovy kanceláře jsou zavřené a nevím, jak to vyřešit, jestli zmáčknout kliku a vejít rovnou, anebo nesměle zaklepat a čekat, až mě vyzve. Ale Baronova osmadvacetiletá sekretářka, která na mě drží a má trable s manželem (zřejmě je teplý), povzbudivě kývne a ukazuje, abych šel rovnou dál. Váhavě zmáčknu kliku a otví-

58$

rám dveře. Arthur Baron sedí sám u svého pracovního stolu a vítá mě úsměvem. Vstává a pomalu mi jde podat ruku. Vždycky je ke mně (a ke každému) velmi srdečný a vždycky velmi pozorný a laskavý. A přesto se ho vždycky bojím. Má na mě zřejmě pifku (tak jako na mě měli pifku všichni nadřízení, které jsem kdy měl) a bude ji zřejmě mít vždycky.

„Nazdar, Bobe,“ říká.

„Zdar, Arte.“

„Pojď dál.“ Nehlučně zavře dveře.

„Jistě.“

„Jak se máš, Bobe?“

„Výborně, Arte. A ty?“

„Chci, aby ses začal připravovat, Bobe,“ říká mi, „na místo Andyho Kaglea.“

„Kaglea?“ zeptám se.

„Ano.“

„Ne Greena?“

„Ne.“ Arthur Baron se zasvěceně a povzbudivě usměje. „Na Greenovu funkci se nám ještě nezdáš dost zralý.“

To je jemná ironie, protože oba víme, že Kagleova funkce je vyšší a významnější než Greenova a že kdyby byl Kagle silnější osobnost, měl by nad Greenem vrch. Jsem z toho návrhu paf a chvíli nemám absolutně žádnou představu, co říct nebo udělat nebo jak se tvářit. Arthur Baron ze mě nespouští oči a čeká.

„Já ale odbyt nikdy nedělal,“ řeknu po chvíli velice skromně.

„Nechceme, abys odbyt dělal, chceme, abys ho vedl,“ odpoví mi. „Jsi spolehlivý a inteligentní a máš dobrý charakter a dobrou pracovní morálku. Zřejmě se dobře vyznáš v podnikové politice a strategii a s každým dobře vycházíš. Jsi diplomat. Jsi vnímavý a citlivý člověk a jak se zdá, dobrý vedoucí. Stačí, nebo tě mám přemlouvat dál?“

59$

„Kagle je dobrý člověk, Arte,“ říkám.

„Je dobrý odbytář, Bobe,“ odpoví Arthur Baron, aby bylo jasno, v čem je rozdíl. „A možná ti dovolíme, aby sis ho v oddělení nechal. Pokud se pro tu změnu rozhodneme a pokud o něj budeš stát.“

„To určitě budu.“

„Možná ti ho dokonce necháme jako zástupce nebo jako poradce pro zvláštní úkoly s lidmi, na které by stačil. Ale dobrý vedoucí nebyl a že by se někdy zlepšil, nepředpokládáme. V mnoha věcech neumí s námi ostatními držet krok, a to je v jeho funkci nesmírně důležité. Příliš lže. Horace White chce, abych se ho zbavil už proto, že nás obelhává. Příliš cestuje, ačkoli jsem mu řekl, že musí být častěji v podniku. Příšerně se obléká. Pořád nosí ty hnědé polobotky. To by nemělo být podstatné, já vím, ale je to podstatné, a jednou už by si to měl uvědomit. Neposílá mi hlášení o styku se zákazníky.“

„Do stykových hlášení se většinou nepíše pravda.“

„Já vím. Ale potřebuji je pro svou práci. „

„Za hlášení odpovídá Brown,“ musím připomenout. „Kagle si neumí na Browna došlápnout.“

„To není tak lehké. „

„Má z něho strach.“

„Já taky,“ přiznávám.

„A já snad ne?“ přiznává Arthur Baron. „Ale kdyby dělal pode mnou, tak si na něj buď došlápnu, nebo se ho zbavím. Ty bys to neudělal?“

„Brown má za ženu Blackovu neteř.“

„Na to bych se neohlížel. Kdyby na Browna došlo, nenechali bychom Blacka intervenovat.”

„A kdybych mu chtěl dát výpověď, nechal bys mě?“ „Pokud bys usoudil, že je to skutečně nutné – ale raději bychom ho přeložili. Kagle ho mohl dávno vyhodit, jenže dnes už se Brown vyzná líp než on. Kagle nechce nikdy nikoho vyhodit, ani opilce a podvodníky a jiné ztracené případy. Nedokáže vyhodit Parkera, ani poslat

60$

Phelpse do penze a nespolupracuje s Greenem. A pořád má rasové předsudky vůči novým zaměstnancům, ačkoli jsme mu to vytkli.“

„Je to moc důležitá funkce,“ říkám.

„Myslíme, že bys ji zvládl.“

„A kdybych ji nezvládl?“

„Na to teď nemysleme.“

„Já musím,“ zazubím se.

I on se chápavě zazubí. „Našli bychom ti dobré místo v nějakém jiném oddělení. Pokud bys chtěl v podniku zůstat. Ledaže by ses dopustil něčeho nepěkného a nečestného, ale to by se jistě nestalo. Nemusíš se rozhodnout hned. Je to jen takový můj nápad, zatím nic definitivního, takže o tom, prosím tě, nikde nemluv. Ale je třeba myslet dopředu a ještě před konferencí musíme vědět, co uděláme. Podívej, nechej si to projít hlavou, a dej mi vědět, jestli bys to bral, kdybychom se rozhodli vzít funkci Kagleovi a dát ji tobě. Když nebudeš chtít, nemusíš – to ti garantuju – a taky tě za to nijak nepostihneme.“ Znovu se usměje, vstane a pokračuje v lehčím tónu. „Přidáno letos dostaneš tak jako tak a pěkné prémie taky. Ale myslím si, že bys to vzít měl. A než se rozhodneš, můžeš se začít připravovat.“

„Jak?“

„Točit se kolem Kaglea a odbytářů a omrknout si, jak to tam vypadá. Rozhodnout se, jaké stanovit reálné cíle a jaké změny bys musel provést, abys je zabezpečil, kdybychom ti jeho oddělení svěřili.“

„Já mám Andyho Kaglea rád.“

„A já snad ne?“

„Choval se ke mně velice dobře.“

„Za to ty nemůžeš. Z funkce by šel stejně. Možná bude spokojenější, když bude tvůj podřízený pro zvláštní úkoly. Promyslíš si to?“

„Jistě.“

„Dobrá. Necháš si to pro sebe, ano?“

61$

„Jasně.“

„Dík, Bobe.“

„Dík, Arte.“

„Co po tobě Arthur Baron chtěl?“ Vyzvídá Green, sotva vypadnu na Chodbu.

„Nic,“ odpovídám.

„Říkal něco?“

„Ne.“

„Něco o mně, myslím.“

„Ne.“

„Tak o čem? Kvůli ničemu by tě nevolal.“

„Chce, abych mu přihrál pár fórů do proslovu, který má mít jeho kluk ve škole.“

„To je všechno?“ odfrkne znechuceně Green a je rád. „To bych uměl taky,“ zašklebí se. „A líp než ty.“

Polib si, odpovídám mu v duchu, protože vím, že kdybych byl někdy v Kagleově funkci, mohl bych ho přimáčknout k zemi a donutit ho, aby se plazil jako housenka. Ale je vidět, že mi věří.

„Co po tobě Arthur Baron chtěl?“ ptá se Johnny Brown.

„Abych mu přihrál pár fórů do proslovu, který má mít jeho kluk ve škole.“

„Seš pořád stejnej lhář.“

„Diplomat, Johnny.“

„Mám si hledat práci někde jinde?“ ptá se Janinka.

„Mám pro vás prácičku jedna rozkoš, a přímo tady.“

„Vy jste strašný, pane Slocume,“ směje se Janinka, rudá rozpaky a blahem. Září a je k zulíbání. „Jste horší než malý kluk.“

„Jsem lepší než malý kluk. Pojďte se mnou do kanceláře a uvidíte. Kterýpak váš kluk má kancelář s takovou pohovkou jako já a s pilulkami v registračce?“

„Mileráda bych přišla,“ říká (a na vteřinu se zděsím, že vážně přijde). „Ale čeká vás tam pan Kagle.“

62$

„Co po tobě Arthur Baron chtěl?“ zeptá se Kagle, sotva vejdu do kanceláře, kde vyděšeně čeká v koutě.

Než se k němu otočím, zavřu dveře. Zase je celý odrbaný a já znechucený a naštvaný. Košili má u krku rozepnutou a kravatu na půl žerdě. (Chvíli mám chuť drapnout ho oběma rukama za košili a cloumat s ním, dokud nedostane trochu rozumu. Zároveň mám chuť nakopnout ho ze vší síly do kotníku nebo do píšťaly jeho chromé nohy.) Na čele se mu perlí pot a ústa má lesklá jako od slin a umazaná jakýmsi bílým popraškem, nejspíš po žaludeční tabletě.

„Nic,“ odpovím.

„Neříkal něco o mně?“

„Ani slovo.“

„Vážně?“

„Přísahám.“

„No to mě podrž,” žasne s úlevou Kagle. „Tak o čem mluvil? Řekni. Kvůli ničemu by tě nevolal.“

„Chce, abych mu přihrál pár fórů do proslovu, který má mít jeho kluk ve škole.“

„Fakt?“

„Jo.“

„A o mně nic? Vůbec nic?“

„Nic.“

„Ani o stykových hlášeních? Ani o cestě do Denveru?“ „Ne.“

„Cha! Takže mi možná nic nehrozí. Možná mě letos udělají náměstkem. O čem mluvil?“

„Jenom o klukovi. A o tom proslovu. A o fórech.“ „Takže se mi to všechno jen zdálo!“ vykřikne rozzářeně. „Hele, ty fóry by se mi možná šikly, až budou mít ve škole proslov moje děcka.“ Zamračí se a tvář mu náhle potemní jakousi vzdálenou starostí. „Moje děcka nejsou k ničemu,“ připomene si roztržitě nahlas. „Obě. Zvlášť kluk.“

I Kagle mi věří. A nevím, jestli o to stojím.

63$

„Andy!“ křiknu na něho náhle. „Proč si nedáváš bacha? Proč se nechováš, jak se patří? Proč už jednou nezačneš dělat všechno, co po tobě všichni chtějí?“

Vyleká se. „Proč?“ vykřikne. „Něco se stalo?“

„Aby sis udržel flek, dokud není pozdě. Proto. Proč se nesnažíš držet krok? Přestaň lhát Whiteovi. Omez cestování. Když neumíš zarazit Parkerovi chlast, někam ho přelož, a Phelpse pošli do penze.“

„Někdo něco říkal?“

„Ne.“

„Tak odkud to všechno víš?“ vyzvídá. „Kdo ti to řek?“

„Tys mi to řek,“ štěknu na něho zoufale a otráveně. „Už kolik měsíců mi o tom meleš dokola kolem. Tak proč s tím konečně něco neděláš a jen se užíráš a riskuješ flek? Seber se, člověče. Došlápni si na Browna a spolupracuj s Greenem a přiber do oddělení nějakého černocha nebo žida.“

Kagle se na chvíli zachmuří a mlčky přemýšlí. Čekám a říkám si, třeba si to začíná brát k srdci.

„Co bych dělal s negrem?“ zeptá se nakonec, jako by myslel nahlas a nemohl se soustředit.

„To nevím.“

„Pro žida bych něco našel.“

„Jen jestli.“

„Máme židovský zákazníky.“

„Třeba by jim to nevonělo.“

„Ale co bych dělal s negrem?“

„Pro začátek bys mu přestal říkat negr.“

„A jak bych mu říkal?“

„Třeba černoch. Nebo barevný.“

„To je směšné.“

„Je.“

„Odjakživa jim říkám negři,“ pokračuje Kagle. „Vždycky mě učili říkat negrům negři.“

„Mě učili říkat negři černochům.“

„Tak co mám dělat?“ ptá se. „Řekni mi, co mám dělat.“

64$

„Dospět, Andy,“ říkám mu vážně a chci mu z celého srdce pomoct. „Nejsi žádný mladík, máš dvě děcka a vysokou funkci v obrovském podniku. Čeká se od tebe moc věcí. Je načase, abys dospěl. Je načase, abys začal brát život odpovědně a dělal všechny věci, které dělat máš. Víš které. V jednom kuse mi o nich meleš.“

Kagle zamyšleně kývne. Uvažuje o mé radě tak vážně, že se mu zbrázdí čelo. Bere si má slova k srdci. Napjatě ho sleduju a čekám, co odpoví. Kagle, ty hovado, chce se mi na něho zařvat, když tak veledůstojně přemýšlí, vždyť já ti chci pomoct. Řekni něco moudrého. Aspoň jednou jedenkrát v tom svém zbabraném životě udělej nějaký inteligentní závěr. A jako by mě slyšel, konečně se rozhodne a obličej se mu vyjasní. Upře na mě oči, pousměje se, a když mu s nadějí visím na rtech, řekne:

„Jdem si zabouchat.“

K bouchání má podnik vyhraněný postoj. Kladný.

Takže bouchání je v pořádku a zřejmě to všichni vědí (i když to v žádných pracovních předpisech není). Mluvit o bouchání je v pořádku, dokonce víc v pořádku než bouchání provádět, ale bouchat je taky v pořádku, i když mluvit o tom, jak boucháte s vlastní ženou, v pořádku absolutně není. (Jen si představte: „To bys koukal, kamaráde, jak jsme si dneska v noci s manželkou zabouchali!“ To by nebylo hezké, rozhodně ne před kolegy a zákazníky, kteří by ji mohli znát.) Ale bouchat s cizí ženou je naprosto v pořádku, a mluvit o tom jakbysmet, aspoň pokud její manžel nemá styky s podnikem nebo s nějakou všeobecně známou a oblíbenou osobou. Podnik je nakloněn bouchání, pokud se provádí s elánem, humorem, sprostě a suverénně, bez citu a s dívkami, které jsou mladé a hezké, anebo s ženami, které jsou starší a cizinky nebo jinak přitažlivé, bez velkého povyku a přinejmenším se symbolickou snahou o diskrétnost, bez skandálů a publicity či jiných vážných komplikací milost-65$

ného vztahu. Například zamilovat se nebývá v pořádku, ale vzít si někoho jiného hned po rozvodu je v pořádku, a taky není v pořádku „mít poměr“, aspoň ne pro muže.

Bouchání (nebo hovor o bouchání) je významnou součástí všech celopodnikových konferencí a hraje rozhodující roli při výběru místa, kde se má konference konat. Odbytáři, kterým se tam podaří bouchat nejdřív, se brzy stávají společenskými hrdiny konference, byť ne vždycky terčem závisti. (To záleží na kvalitě toho, koho se jim podaří zbouchnout.) Bouchání v průběhu konference se obvykle praktikuje ve tří až čtyřčlenných skupinách (dva si za tím účelem vyjdou a vezmou si s sebou další osobu nebo dvě). Téměř každý v podniku bouchá (nebo se tak tváří) nebo přinejmenším mluví, jako by bouchal (nyní nebo dříve). Dá se říct, že na konferencích už prakticky patří k dobrému tónu, aby i velmi vysoce postavení a velmi staří, impotentní pánové z podniku – a zvláště ti – dělali poťouchlé a, hrdé narážky na sexuální prohřešky své či svých kolegů, ať v uvítacím proslovu, děkovné zdravici, zahajovacím projevu nebo v neformální předřeči k řečem na téma vážnější. O bouchání se vtipkuje na všech podnikových úrovních, dokonce i mezi lidmi, jako jsou Green a Horace White. Ale Andy Kagle o něm nemá co vtipkovat.

„Andy, já to myslím vážně,“ říkám.

„No a?“ řekne. „Já taky.“

Když Kagle vypadne, zavřu se v kanceláři, zajistím dveře zevnitř, aby ke mně nikdo nemohl, a lámu si hlavu, jak se zachovat po tom rozhovoru u Arthura Barona. Zruším schůzku v polední přestávce a dám si nohy na stůl.

Mám špatné nohy. Mám čím dál horší čelist a co nevidět si budu muset nechat vytahat všechny zuby. Bude to bolet. Mám nešťastnou ženu, kterou musím živit, a

66$

dvě nešťastné děti, o které se musím starat. (Ještě mám třetí dítě s nevyléčitelnou mozkovou vadou, které není ani šťastné, ani nešťastné, a nevím, co s ním bude, až umřeme.) Mám osm nešťastných podřízených, kteří mají problémy a živí další nešťastné děti. Mám úzkost, přemáhám hysterii. Mám hlavu zamotanou z politiky, letních rasových nepokojů, drog, násilí a sexu dospívající mládeže. Všude jsou zvrlíci a úchylové, kteří mi mohou zkazit nebo uškrtit dítě. Mám kolem sebe ulice plné zločinu. Mám před sebou stáří. Můj hoch má teprve devět, ale už má starosti, protože neví, čím bude, až bude veliký. Moje dcera mi lže. Mám nést na svých slabých bedrech úpadek americké civilizace a vinu a neschopnost celé vlády Spojených států.

A zjišťuju, že si mě vyhlédli pro další funkci.

A zjišťuju – bůh mi pomoz – že ji chci.

67$

MÁ ŽENA JE NEŠŤASTNÁ

Má žena je nešťastná. Je to jedna z těch vdaných žen, které se strašně nudí a jsou strašně opuštěné, a nemám nejmenší představu, co bych s tím mohl dělat (ledaže bych se rozvedl a udělal ji ještě nešťastnější. Nedávno jsem byl s jednou vdanou ženou a ta mi říkala, že si někdy připadá tak opuštěná, že je z toho studená jako led a doslova se bojí, že jednou vnitřně zmrzne, a myslím, že vím, co tím myslela).

Má žena je dobrý člověk, fakticky, aspoň bývala, a někdy je mi jí líto. Pije už i ve dne, a na večírcích, na které chodíme, flirtuje nebo se snaží flirtovat, ale ve skutečnosti neví jak. (Flirtuje příšerně, chudák.) Není veselá, jen výjimečně, a to se musí aspoň trochu máznout vínem nebo whiskou. (Nevycházíme spolu dobře.) Myslí si, že stárne a tloustne a že už není tak přitažlivá, jak bývala – a v tom má ovšem pravdu. Myslí si, že mi to vadí, a v tom se mýlí. Myslím, že mi to nevadí. (Kdyby věděla, že mi to nevadí, byla by asi ještě nešťastnější.) Má žena nevypadá špatně: je vysoká, dobře se obléká a má hezkou postavu, a často jsem pyšný, že ji vedle sebe mám. (Myslí si, že ji vedle sebe nesnáším.) Myslí si, že už ji nemiluju, a v tom má asi pravdu taky.

„Dnes jsi byl s Andym Kaglem,“ řekne.

„Jak to můžeš vědět?“

„Protože kulháš.“

Mám totiž takový odporný zvyk přizpůsobovat se druhým lidem. A přizpůsobuju se všem bez rozdílu, i těm, které nemám rád. Když jsem s někým, kdo mluví hlasitě a rychle a sebevědomě, začnu hned mluvit hlasitě a rychle jako on (ale ne vždycky tak sebevědomě). Když jsem s někým, kdo protahuje samohlásky a je z Jihu nebo Západu, protahuju samohlásky taky a mluvím skoro tak, jako bych byl z Jihu nebo Západu, a používám typické krajové výrazy, jako bych je měl v krvi já, a ne on.

Nedělám to úmyslně. Je to slabost, já vím, je to povahová nebo morální vada, ten vtíravý, vlezlý, takřka zo—

68$

tročující pud napodobovat skoro každého, s kým zrovna jsem. Stává se mi to nejen při řeči, ale při tělesném pohybu vůbec, a podle toho pak chodím nebo sedím nebo nakláním hlavu nebo držím ruce. (Často mám strach, že si ten druhý bude myslet, že se po něm schválně opičím, abych ho zesměšnil a urazil. Dělám, co můžu, abych tenhle sklon ovládl.) Dělám to úplně nevědomky (podvědomky?), ať jsem střízlivý nebo opilý (obyčejně mívám šťastnou, příjemnou a legrační opici), prostě se to zapíná samo, přes všechnu moji ostražitost a nevoli, a obyčejně si ani neuvědomuju, že na sebe beru cizí rysy, a poznám to, až je pozdě. (Moje žena říká, že už i v kině, zvlášť při veselohrách, dělám grimasy a gesta jako lidé na plátně, a nejspíš má pravdu.)

Když jdu na oběd nebo po práci na koktejl s Johnnym Brownem (což je přímo ukázkový zuřivec od přírody i jinak), kleju a nadávám a mám řeči a pocity tvrdého a silného chlapa. Když jsem s Arthurem Baronem, mluvím pomalu a tiše a inteligentně a připadám si jako jemný a rafinovaný a důstojný a kultivovaný člověk, nejen při našem setkání, ale i jistý čas po něm. Jeho povaha je mou povahou až do chvíle, kdy narazím na někoho jiného, kdo má výraznější rysy než já, anebo efektnější služební a společenské postavení. (Ale když jsem s Greenem, nepřipadám si ani roztomilý, ani inteligentní, připadám si jako neschopné nemehlo – aspoň než se ho zbavím. Teprve potom si dokážu vymýšlet elegantní bonmoty pro rozhovor s někým jiným.) Často mi není jasné, jakou mám vlastně doopravdy povahu.

Mám vůbec nějakou?

Vždycky chodím dobře oblečen. Ale ať si na sebe vezmu cokoli, vždycky mám znepokojivý pocit, že někoho kopíruju. Vždycky si vzpomenu na někoho známého, kdo se obléká přesně tak. (Dokonce se mi stává, že otevřu skříň a žasnu, co to v ní visí za obleky. Všechny jsou moje, ale v tu chvíli mám pocit, že je vidím poprvé v ži—

69$

votě.) A někdy mám pocit, že ani běháním za ženskými bych neztrácel tolik času a peněz a energie, kdybych se tak často nestýkal s muži, kteří za nimi běhají, nebo to o sobě říkají. Pořád nevím, jestli mě to skutečně baví (ale vím, že mě to dost otravuje). A když to nevím dodnes, vím, že se to nedovím už nikdy.

Když se hádám s někým, kdo silně koktá, je to pro mě šílený problém. Sám totiž někdy trošku koktám, takže hrozí nebezpečí, že debata se beznadějně rozpadne v exploze nic neznamenajících slabik. Strašně se bojím mluvit s lidmi, kteří se zajíkají. Mám přímo smrtelný strach, že se budu chtít zajíkat taky a že mě rozhovor s takovým zajíkavcem nadosmrti poznamená. Když mluvím s člověkem, který zadrhává, málem cítím (pokud to neovládnu), jak se mi v obou rtech soustřeďuje a rozmáhá takové slastné, mučivé tetelení a snaží se propuknout naplno a vymknout se navždycky mé vůli. Necítím se dobře ve společnosti homosexuálů, zřejmě z téhož důvodu (asi mě to svádí, abych je napodobil). Na hony se vyhýbám lidem, kteří mají nějaký tik, škubání ve tváři anebo šilhají. To jsou rysy, které získat nechci. Problém je v tom, že nevím, kdo nebo co vlastně jsem.

Když jsem s lidmi, kteří jsou sprostí, jsem sprostý.

Kdo jsem? (Musel bych třikrát hádat.)

Má dcera není sprostá, ale mluví už sprostě s přáteli a začíná mluvit sprostě s námi. (Já mluvím sprostě taky.) Snaží se před námi cosi prosadit nebo nás k čemusi vyprovokovat, ale má žena ani já nevíme co a k čemu a proč. Zřejmě i ona se chce přizpůsobit svému prostředí a mám strach, že už s ním splývá, ba že se mi v něm před očima rozplývá. Chce být jako ostatní v jejím věku. Není jí rady, není jí pomoci. Něco se s ní stalo, jenže nevím co a kdy. Ještě jí není šestnáct, a už je s ní amen. Ztrácí svou jedinečnost. Jako dítě nám připadala úplně jiná než všechny ostatní děti. Teď už nám jiná nepřipadá.

Kdo je má dcera?

70$

Je to tak nějak depresivně zábavné, vědět, že si od lidí, s kterými mluvím, vypůjčuju přídavná jména, podstatná jména, slovesa i celé slovní obraty, a často se přistihnu, že jsem v jejich menším, méně bohatém slovníku uvízl jako křeček v kleci. Jejich jazyk se stává mým jazykem. Můj vlastní slovník mě nechává na holičkách (pokud je vůbec můj) a jsem bezradný, když mám dosadit i ta nejběžnější synonyma. Než bych hledal vlastní slova, chytám se cizích a odnáším si kradené fráze do dalších rozhovorů (i když ukořistěný dialog není prvotřídní).

Když mluvím s černochem nebo černou držkou (pokud jsem předtím mluvil s nevychovancem, který říká černým držkám černé držky), musím si dávat pozor, nebo hned začnu přebírat nejen jeho slovník (militantního radikála nebo bukolického strýčka Toma), ale i jeho výslovnost. Totéž s newyorskými taxíkáři. Pokud se s taxíkáři vůbec bavím (snažím se s nimi nebavit, protože ukňouranou nevraživost newyorských taxíkářů nesnáším, ledaže by to byli Portorikánci), bavím se s nimi spíš na jejich úrovni než na své. (Nevím, jakou mám úroveň, ha, ha.) A stejně to dopadá, když mluvím se středoškoláky a vysokoškoláky. Odbourávám generační rozdíl. Kopíruju je: švitořím jejich slangem a beru za své jejich záliby a názory, které mi bývají cizí. Dřív jsem si myslel, že to dělám proto, abych byl sympatický, ale dnes vím, že mi nic jiného nezbývá. (Přátelé a zvlášť přítelkyně mé dcery mě mají rádi a váží si mě. Má dcera ne.)

Když jsem s Andym Kaglem, kulhám.

„Dneska jsi byl s Andym Kaglem,“ říká mi žena.

Jsme v kuchyni.

A fakticky jsem s Andym Kaglem byl. Hned přestávám napodobovat Kagleovo kulhání a opatrně přemýšlím, jestli jsem před manželkou nemluvil se španělským přízvukem, protože holky, ke kterým jsme dneska s Kaglem šli, byly jednak Kubánky a jednak nic extra. Byly to prostitutky. Prostitutce dnes nikdo nechce říkat pros—

71$

titutka (já první ne. Jsou to lehké holky, příživnice a call girls), ale tyhle dvě nic jiného nebyly. Než prostitutky. A znovu jsem se ušlechtile zařekl (už když jsem si zapínal zip na kalhotách a natahoval si tričko, které bylo v podpaží cítit celodenním potem), že odedneška nepůjdu do postele s holkou, která mi není sympatická.

Kagle a já jsme už klofli lepší děvky než dneska odpoledne, a taky jsme klofli horší. Ta moje vypadala líp (Kagle vždycky chce, abych si vzal tu, která vypadá líp). Měla vlasy obarvené na zrzavo a u kořínků černé, vzdělaná moc nebyla, ale pleť měla hladkou (žádné uhry, cysty nebo boláky) a šaty elegantní. Povahu měla jemnou, chování něžné. Říkala, že si chce našetřit peníze, aby si mohla otevřít salón krásy. Byla vlídná a ochotná (což každá nebývá) a chtěla mě potěšit.

„Chceš, abych tě trochu potrápila?“ zeptala se mě něžně.

Když Kagle nemůže utéct z domu a z podniku na nějakou služební cestu (například do Denveru, odkud se právě vrátil), utíká k newyorským děvkám do pokoutních hotýlků nebo do laciných činžáků bez výtahu a s tenkými stěnami. Chce, abych šel s ním. Vždycky odmítnu. „Nezdržuj a pojď,“ řekne. A vždycky jdu.

Vůbec se mi to nelíbí. (I když se mi to náramně líbí s každou z těch luxusních, dvousetdolarových call girls, které mi co chvíli dohodí nějaký vděčný dodavatel. Vyprávím o nich Kagleovi. Jen se usmívá. Nevěřím, že chce hezké děvče v krásném bytě. Myslím, že chce děvku.) Připadám si při tom nečistý. (Pokaždé, když si pak navlékám tričko, mě znechutí jeho pach, i když je to můj pach a obyčejně slabý. A když někdy tričko nemám, páchne mi košile, slabě, ale zřetelně, přestože používám dezodorant. Ten pach jsem já a uvědomuju si, že daleko před sebou neuteču.) Vím, že je v tom cosi hříšného a zkaženého a děsně staromódního, když dospělí muži a úspěšní vedoucí pracovníci jako Kagle a já jdeme ve

72$

vlastním městě úplně střízliví k obyčejným děvkám. Myslím, že se to nelíbí ani Kagleovi, protože nikdy jsme nešli ke stejným holkám dvakrát (ale šli jsme dvakrát i víckrát do stejného zaplivaného hotelu).

Platí to vždycky Kagle a v podniku to vyúčtuje jako řádný služební výdaj. (Jestli se mi něco líbí, tak představa, že jste zároveň obšoustli podnik.) Já platím někdy taxík a kupuju láhev whisky, kterou s sebou Kagle rád bere. Jak jsem vevnitř, je mi dobře (dobře tam zapadnu). Ale jak jsem hotov, chci pryč. Obyčejně to zvládnu dřív než on a odcházím sám. Kagle chodí domů děsně nerad (ještě víc nerad než já). Když mu všechno dobře jde (někdy taky ne, protože má vadnou nohu), nechám ho tam i s tou jeho whiskou a děvkou. Fakt se mi s ním nikdy nechce jít. Ale on chce. Tak jdu.

Podobně jsem si začal kousat nehty: poněvadž to po mně chtěli. (Přísahám, že můj nápad to nebyl. Já vůbec netušil, že lidi něco takového dělají. A taky jsem neměl dost fantazie, abych se to naučil sám.) To jsem chodil sotva půl roku do první třídy, bylo mi sedm a už jsem neměl otce. (Otce si moc nepamatuju. Když umřel, ani jsem neplakal. Tvářil jsem se, jako by nezemřel – takže jsem se musel tvářit, jako by nikdy nežil. Nescházel mi, protože jsem si ho nepamatoval, a nikdy jsem na něho moc nemyslel. To až poslední dobou.) Všichni kamarádi v první třídě (já měl v první třídě moře kamarádů, protože jsem se vždycky snažil, abych byl oblíbený, a vždycky se mi to dařilo) si začali kousat nehty, všichni v jednom týdnu a čistě proto, aby naštvali naši učitelku (slečnu Lambovou neboli Beránkovou; v druhé třídě jsme měli slečnu Wolfovou čili Vlkovou. Mám úžasnou paměť na jména a podobné vedlejší detaily) a své rodiče a starší sestry. (Začalo to jako dětské spiknutí.)

„Hele, kousej si nehty,“ řekli mi.

Tak jsem poslechl. Začal jsem si kousat nehty. Za chvíli všichni přestali. Jen já ne. (Vyrostli a odešli a mně zůstal

73$

jejich zlozvyk.) Ani jsem se nesnažil přestat (vím, že jsem se nesnažil, protože jsem nechtěl a protože mi bylo už tenkrát jasné, že bych to nedokázal). A celý život jsem si pak agresivně, zvířecky a pomstychtivě oždiboval a ohryzával konečky prstů a měl jsem z těch malých atentátů obrovský plezír. (Není to ovšem ani tak zvyk jako posedlost, temná, tajemná a často bolestivá, ale mám ji rád. A dnes už bych bez ní asi nemohl žít, a nikdo mi není schopen vysvětlit proč.) A vím, že si budu ožvýkávat nehty a okolní maso až do smrti (nebo až do té doby, kdy mi vytrhají všechny zuby a tím mě zneschopní. Ha, ha.)

Ani mé písmo není moje!

Vypůjčil jsem si je (a nikdy nevrátil). Písmo, které mám, jsem totiž okopíroval od jednoho staršího kluka, který se mnou dělal v kartotéce té havarijní pojišťovny a krátil si přestávky mezi prací tím, že si vymýšlel, zkoušel a zdokonaloval zbrusu nové písmo. (To staré mu nebylo dost dobré.) Jmenoval se Tom nebo Tomy, podle toho, kdo s ním mluvil nebo kdo ho volal. Měl jedenadvacet let a byl vysoký, velice sebevědomý a vyspělý. (Sebevědomý a vyspělý měl být fakticky proč, poněvadž kromě toho, že si vymyslel nové písmo, spával s Marií Jencksovou, tou nejmacatější blondýnou, jaká v naší pojišťovně byla.) Po večerech studoval melancholicky výtvarné umění a přes den si nijak nehonil tričko, protože čekal, kdy ho odvedou do druhé světově války. Mezi běžnou prací a pochůzkami a kouřením na mužském záchodě sedával u stolu vzadu v kartotéce (kde ho nikdo z kolemjdoucích nemohl vidět, protože kartotéka byla klec z hustého drátěného pletiva, která sahala od podlahy až ke stropu a vybíhala přímo doprostřed kanceláře, takže každý, kdo šel kolem, se na nás mohl podívat) a pilně se věnoval svému písmu. U tohoto stolu, schovaného za hradbou kovových zelených registraček s kartotékou havárek (podle jmen) a za předsunutou hradbou vyšších a zelenějších re-74$

gistraček se spisy havárek (podle čísel), jsem sedal vedle něho a učil se a kopíroval a trénoval jeho písmo.

Nebyla to vždycky práce snadná. Tom neúnavně experimentoval s obloučky, sklonem a kudrlinkami velkého R nebo Y nebo H nebo J, téměř nemluvil, dokud stoprocentně nedosáhl zamýšleného efektu, a potom řekl: „Teď je to myslím ono.“ Pokud vzápětí nezavrtěl skromně hlavou a svůj názor nezměnil, přitáhl jsem si jeho papír s konečným produktem blíž a začal jsem si to písmo osvojovat a procvičovat, zatímco on se dal do práce na základech další abecední litery. (Někdy svůj soud o tom či onom písmenu odvolal až po několika týdnech, s nešťastným, zklamaným obličejem je zavrhl a začal na něm pracovat úplně od začátku.) Některá písmena byla jednoduchá, ale některá se ukázala být nepředstavitelně těžká a vyžádala si obrovskou spoustu času. Byli jsme zkrátka dva nadšení mladí kaligrafové (já ovšem jako učeň), pokud jsme tajně a každý zvlášť nespekulovali, jak utišit palčivá muka neodbytné pohlavní touhy, protože Tom stejně jako já (jak jsem pak náhodou zjistil) pálil za jednou z žen (dívek?) z našeho oddělení (a měl přede mnou náskok i v tomhle. Je to neuvěřitelné, ale pekl s macatou, rozkazovačnou Marií Jencksovou, které bylo osmadvacet a byla vdaná, a scházel se s ní, což je stejně neuvěřitelné, dole v archívu. To mě podržte! Když jsem časem zjistil, jak to s námi všemi je, připadalo mi to jako učiněný malström lidských vztahů, a přitom jsem si vůbec neuvědomoval, co si uvědomuju dnes, že totiž to jediné, co na tom bylo nenormálního, jsem byl já). Nakonec přeložili starou Yergerovou přes všechna možná oddělení až do kartotéky, aby nám buď zvedla morálku, nebo s námi vyběhla. (Ale tolik práce tam zas nebylo. Právě Tom mě naučil, že když budu prostě chodit s listem čistého papíru v ruce, nemusím už dělat vůbec nic jiného, a to tak dlouho, jak budu chtít. Jenže já dělal jiných věcí spoustu, nebo se o ně aspoň snažil, a to

75$

u psacího stolu pod nádražními hodinami, vedle Virginie, té vyzývavé a mazané starší dívky, které bylo jedenadvacet a která už tenkrát chodila někdy bez podprsenky, protože věděla, že její bezvadná kulatá prsa vypadají krásně i tak, a ráda se prohýbala dozadu, a pomalu, s ospalým vzdycháním si protahovala ramena, jen aby mi udělala radost a překulila si prsa z jedné strany na druhou anebo je ke mně vystrčila.) Jenže to už jsem měl Tomovo písmo v malíčku a od té doby jím píšu dodnes.

Na to, že Tom peče s Marií Jencksovou, jsem přišel náhodou asi měsíc před tím, než odešel z pojišťovny do armády, (Zároveň s ním jsem odešel na místo do jedné strojírny, kde se mi nelíbilo.) Paní Marie Jencksová (jak bylo psáno na mosazném štítku na jejím stole) dělala v oddělení úrazů a jejím šéfem byl tichý, malý Len Lewis, který se zdvořile, romanticky, sexuálně, idealisticky zamiloval do mé nenapravitelné Virginie. (Povzbuzovala ho v tom.) Byl jsem z toho paf, když jsem to o nás všech zjistil, zvlášť jsem byl paf z Marie a Toma (víc, než když jsem v dávné minulosti našel svého staršího bratra na zemi v dřevěné kůlně na uhlí s tou vyzáblou sestrou Billyho Fostera. Paní Marie Jencksová byla totiž mnohem větší kořist než Fosterovic kostnaté vyžle s králičími zuby). Marie Jencksová byla kořist tak velikánská jako gigantická velryba, a já jenom lapal po dechu.

Od první chvíle jsem v ní viděl splněný sen (i když pro někoho jiného), šťavnatý, ohromný, neodolatelný, úchvatný zázrak. (A musel jsem na ni ustavičně koukat.) Byla vdaná. Byla vysoká a blonďatá a prsatá. Bylo jí skoro osmadvacet. Byla nápadná a přitažlivá (i když ne hezká. Virginie byla hezčí). A dávala šťastnému jedenadvacetiletému Tomu Johnsonovi, kdy se jí zachtělo. (Taková parádní šance pro šťastného jedenadvacetiletého Toma Johnsona! Malý sedmnáctiletý Bob Slocum se měl na co těšit.) Když nebyl Len Lewis přítomen, šéfovala v oddělení úrazů místo něj. Někdy byla přívětivá, ně-

76$

kdy komisní, a jako většina personálu, který s ní musel jednat, jsem se jí trochu bál. Rozkazovala každému, i Tomovi. Když to na ni přišlo, odvelela si ho o poschodí níž, do plesnivého archívu s vyřízenými havárkami. Když si to odbyla, odvelela ho zase nahoru.

Že spolu Tom a Marie pečou, jsem zjistil právě díky tomu archívu, kde pod stropem visely na černých drátech dvě nekryté žárovky jako dva vyjevení pavouci. (Vzal jsem si klíč, poněvadž jsem tam měl rande s Virginií, a on ten klíč potřeboval, poněvadž tam měl rande s Marií.) Dělali to na stole. Nechtěl jsem tomu věřit, přestože se Tom dušoval, že je to pravda, a Virginie taky (když jsme o tom jednou mluvili), a přestože jsem věděl, že to pravda být musí. Jiné místo tam nebylo, leda podlaha, a ta byla vždycky špinavá. Přesto jsem si nedovedl představit, že se to odehrává na stole. Zdálo se mi, že tam pro tak velkou ženskou není dost místa. (Dnes vím, že když lidi opravdu chtějí, je dost místa i v náprstku, a když opravdu nechtějí, je ho málo i na celé planetě.)

K archívu existoval jen jeden klíč (takže to bylo ideální místo pro to, nač nás tolik téměř po celou pracovní dobu myslelo) a já mu ho nechtěl dát. Měl jsem už v hlavě plán na další z těch dvou nebo tříminutových schůzek, při kterých jsem mohl Virginii líbat a osahávat (než znenadání. ztuhla a zmagořila jakýmsi neoblomným, záhadným strachem, který ji vždycky zničehonic přepadl a který jsem nikdy nečekal a nechápal. Zbledla jako stěna, oči jí pohasly a úzkostně těkaly kolem jako vyděšené myšky, odtrhla se ode mě a s tichým, divokým a vzteklým funěním a fňukáním se dala na úprk po schodech nahoru. Když jsem za ní přišel, seděla u svého stolu pod obrovskými hodinami, jako by se nic nestalo, a usmívala se a mrkala na mě právě tak pikantně jako předtím. Dnes vím, že byla citlivější, než jsem si myslel, a aspoň trochu bláznivá. Myslím, že jsem ji miloval, ale byl jsem příliš naivní, abych to poznal. Myslel jsem, že láska vypadá jinak).

77$

„Hele,“ řekl Tom. „Naval klíč.“

„Nemůžu,“ odpověděl jsem.

„Já ho potřebuju.“

„Já taky.“

„Já ho potřebuju teď,“ řekl.

„Já taky.“

„Mám holku,“ vysvětlil.

„Já taky.“ (Zazubil jsem se a zrudl pýchou.)

„Kterou?“ zeptal se a pozorně si mě prohlížel.

„Mám ti to říct?“

„Proč ne? Jsem tvůj trenér, ne? Virginii?“

„Jak to víš?“

„Nejsem slepej. Ani hluchej.“

„Copak je to vidět?“

„Je ti to vidět mezi nohama pokaždý, když se postavíš a začneš s ní mluvit. Občas bys měl vytáhnout ruku z kapsy, abysme měli všichni lepší výhled. To bych teda fakt rád viděl. Měl bys před sebou nosit nějakou složku s havárkou pro případ, že by tě potkala havárka. Páni – to by byla hmotná škoda! Už jsi s ní bouchal?“

„Ještě ne.“

„Víš jak?“

„Snažím se.“

„Ta ti ukáže jak!“

„Jak to víš?“ zeptal jsem se žárlivě.

„To se pozná. Jen neváhej, kdo nic nedělá, nic se nenaučí. Nemysli na to, prostě to tam šoupni. Měl bys jít dolů a omrknout si, jak to koulím.“

„S kým?“

„Kdybych ti to řekl, zařveš na celej barák.“

„Nezařvu.“

„Naval klíč.“

„Řekni mi, kdo to je.“

„Necháš si to pro sebe?“

„Virginie?“ (Znovu mnou projela žárlivost.)

„Marie.“

78$

„Jencksová?“

„A už řveš.“

„Ty boucháš s Marií Jencksovou?“

„Já s ní, ona se mnou. Neotáčej se! Kouká na nás, čeká, kdy mi dáš klíč, tak ho naval – nebo ti ušmikne hlavu. „

„Vždyť je vdaná!“ řekl jsem ohromeně.

„Dáš mi laskavě ten klíč?“

Poslušně jsem mu klíč vydal, z úcty k jeho větším zásluhám. A sotva se za ním (a potom za ní) zavřely dveře, metl jsem celý rozpálený ke starému dřevěnému stolu pod velkými nádražními hodinami, abych odložil své rande s Virginií a zasvětil ji do toho, co jsem právě zjistil. (Byla fakt můj nejlepší kamarád v podniku a možná v celém životě. Když na mě někdy padl nevysvětlitelný smutek a stesk a neměl jsem prachy, poznala to a hned mě začala rozebírat anebo mě nutila, abych si od ní do výplaty vypůjčil pár dolarů, přestože si je musela sama půjčit od nějaké jiné holky.)

„Proč?“ chtěla vědět, když jsem ji požádal, abychom se místo v archívu sešli na schodech.

„Dokážeš udržet tajemství?“

„Se ví,“ odpověděla vesele. „Co se mnou chceš dělat?“

„Nic, jde o Toma. Věřila bys, že Tom Johnson a – “

„Jasně,“ řekla.

„Víš kdo?“

„Se ví, že vím.“

„Právě teď?“

„Čím častěji, tím líp, říkám já.“

„V archívu?“

„Někdy to dělají v bytě na Druhé avenue. Ona tam má rozvedenou kamarádku.“

„Od koho to víš?“ užasl jsem.

„Od ní.“

Div jsem nespadl. Virginii hořely tváře radostí a oči jí vesele mžikaly nad mým ohromením.

79$

„Jak to dělají?“ chtěl jsem vědět.

„No jak. Ona má svou věc, on taky, on vezme tu svou – “

„Myslím v archívu! Na čem leží?“

„Na stole,“ řekla. „To jsi nikdy nezkoušel?“

„Zkusím to, jen co vypadnou.“

„Ale ne se mnou, abys věděl. Já potřebuju velký hotelový pokoj. Abych měla co největší volnost pohybu.“

„V té kánoi na vysoké škole jsi moc velkou volnost pohybu neměla,“ připomněl jsem jí.

„To jsem ještě byla hloupá,“ smála se. „A nevěděla jsem, na co mám nárok. Chceš slyšet tajemství ode mě?“ Ukázala, abych šel blíž. „Pojď sem, ať ti to můžu pošeptat a opřít si o tebe kolena.“

S listem čistého papíru v ruce jsem obešel její stůl a začal se hrabat ve složkách, jako bych hledal nějaký spis. Sotva jsem se k ní přiblížil, sevřela mi nohu mezi kolena a stále víc ji tiskla. Přitom si mě se znaleckým, jakoby výsměšným úsměvem prohlížela.

„Co je to za tajemství?“ zeptal jsem se.

„Vyndej tu ruku z kapsy.“

„Víš, co mi můžeš?“

„Klidně.“

„Na stole?“

„Dělej, že pracuješ.“

„A nedělám? Co to tvé tajemství?“

U vchodu do kartotéky se objevila paní Yergerová (paní Yergerová se u vchodu do kartotéky objevovala pořád) a zlověstně se na mě dívala.

Vyndal jsem ruku z kapsy, zvedl složku s hmotnou škodou a zaštítil jí svůj rozkrok. Virginie to pochopitelně viděla a nahlas se rozesmála, až jí bylo vidět malilinkou špičku jazyka mezi jasně červenými rty a vlhkými bílými zuby. Tváře měla červené taky – poněvadž si je červenila – a měla dolíčky. Táhlo mě to k ní jako spodní proud, ale nějak to nešlo dohromady: bylo jí jedenadva—

80$

cet a mně sedmnáct, a najednou jsem si přál, abych byl starý jako Tom a měl přesnější představu o tom, co s ní dělat.

„Len Lewis,“ řekla mi, „se mnou chodí každý čtvrtek po práci na skleničku a na večeři. Chce mi říct, že se s ním manželka chce rozvést, ale já to nechci slyšet. Říká, že tak jako já ho ještě nikdy nikdo nelíbal.“

I tohle mě překvapilo, ale zároveň vzrušilo. Její sexuální avantýry s jinými muži mě vždycky fascinovaly. (S oblibou nosila průsvitné hedvábné halenky a často jsem měl nutkání položit jí ruce na ramena a jemně ji přes halenku pohladit. Když měla svetr, chtělo se mi strčit ruce pod něj a zmáčknout.)

„Spáváš s ním?“ (Vždycky jsem dychtil po detailech.)

„Bojí se. Celý život byl ženatý a s nikým jiným nic neměl. Je mi ho líto. Nevím, co řeknu, až ho konečně přiměju, aby mi to navrhl. Je mi sympatický. Ale jestli bych chtěla, nevím.“

I mně byl Len Lewis sympatický. A docela jsem věřil, že ho nikdy nikdo nelíbal tak jako Virginie, poněvadž jsem ho viděl na podnikovém vánočním večírku s jeho ženou. Byla malá, neforemná, tichoučká, stejně stará a pokorná jako on, jen daleko vrásčitější a šedivější. Ostatně, mě taky nikdy nikdo nelíbal tak jako Virginie, ani mě tak nehladil a nelaskal, jak to uměla ona při našich schůzkách dole v archívu nebo na schodech mezi poschodími.

Chtěl jsem od ní stále víc a víc, ale nikdy jsem nedostal všechno, co jsem chtěl. Nechtěla, aby bylo po mém, chtěla, aby bylo po jejím. Každý pracovní den jsme se scházeli na schodech a líbali se a mazlili a objímali aspoň pár vteřin, než se jí zazdálo, že slyší někoho přicházet, a než se dala na úprk. Nebo jsme spolu byli tři čtyři minuty dole v archívu, kde taky vždycky náhle zbledla a pádila pryč.

Když mi utekla, nikdy jsem na ni nezuřil, nikdy jsem

81$

si nepřipadal ublížený ani podvedený. Vždycky jsem byl šťastný, že jsem u ní dosáhl aspoň něčeho. (A vždycky mi bylo líto, že se tak vyděsila. Vždycky jsem si přál, abych jí mohl nějak pomoct.) Vyprávěla mi jednou (víckrát než jednou, protože jsem na to pořád zaváděl řeč, abych to slyšel znovu), že když byla v prvním ročníku na vysoké (chodila dva roky na Dukeovu univerzitu, a když její otec spáchal o prázdninách sebevraždu, nechala toho), pomiloval ji v plující kánoi jeden slavný obránce z univerzitního fotbalového manšaftu. Nevěřil jsem jí to. (Myslím, že tenkrát jsem na takové věci nevěřil vůbec, prostě jsem nevěřil, že by kluk jako já mohl vzít tu. svou věc a strčit ji do ní atakdále, i když jsem viděl obrázky a fotky a slyšel košilaté vtipy a historky.) Pořád mi říkala, ať někde zamluvím pokoj. Nevěděl jsem jak. Zeptal jsem se Toma, jak se zamlouvá pokoj v hotelu, a on mi to řekl, ale nebyl jsem z toho chytrý ani potom. Myslel jsem si, že kdybych se někde takový pokoj pro sebe a Virginii pokusil zamluvit, recepční by mě hned v hale začal bít. A neměl jsem na to dost peněz. Byl jsem jen pomocná síla v kartotéce. (Nevěděl jsem ani, jak ji vyvést na večeři!)

Nikdy jsem to s ní nikam nedotáhl (nikdy jsem s ní nebouchal), a je mi to líto. Když jsme s Tomem z podniku odešli, víckrát jsem ji už neviděl, ani neslyšel. A zkoušel jsem to. Je mi to líto. Stýská se mi po ní. Miluju ji. Chci, aby se vrátila. Když si vzpomínám na všechno důležité, co se v mém životě stalo, vidím ji jasně před sebou. Když sedím u stolu v kanceláři a nemám na práci nic zajímavého, často na ni myslím. A myslím na ni často i večer, když sedím doma s ženou a dětmi a služkou a ošetřovatelkou a nemám na práci nic lepšího než se choulit do křesla v obýváku nebo v pracovně a posedle si kousat nehty jako nějaký vyhladovělý hrbáč a přát si, aby se stalo něco zajímavého, co by mi zabránilo usnout dřív, než bude čas jít spát. Líbilo se mi, že byla taková

82$

malá a buclaťoučká (kam člověk sáhl, tam mohl něco plného chytit a ohmatat). Vzpomínám, jakou měla čistou a hebkou a světlou pleť. Když se zasmála, naskočily jí dolíčky. A smála se a usmívala skoro pořád. Ta její veselost mi schází. Dnes už bych věděl, co s ní dělat. A toužím to zkusit, mít ještě jednou šanci. Ale pak si uvědomím, kdo jsem. Uvědomím si, že by i dnes byla o čtyři roky starší než já, malá, tlustá a nejspíš protivná a třeba by nudně žvanila, zkrátka nebyla by to zdaleka ta dívka, po které toužím. (Ta už tady není.) Pak si uvědomím, že je mrtvá.

(Spáchala sebevraždu zrovna jako její otec. Zkoušel jsem jí zavolat, když jsem se vrátil z Evropy. A znovu jsem jí volal pár let po svatbě. Scházela mi už tenkrát. Nebyla tam. Hmotné škody dělal někdo jiný. Mluvil jsem s jedním invalidou z oddělení úrazů, jmenoval se Ben Zack.

„Virginie Markowitzová?“ řekl. „Kdepak. Ta před půldruhým rokem spáchala sebevraždu. Tady už nedělá. Vy jste to nevěděl?“)

Myslím si, že pravý boj začal teprve po válce.

Takže s tou starou kraksnou, průmyslovou revolucí, jsme to dotáhli už tenkrát k třetí největší havarijní pojišťovně na světě, kde byla hrubá, sprostě mluvící vdaná odbarvená blondýna v úrazech (Ú) a koketní bruneta s tlustými brýlemi a silně krátkozrakýma očima v hmotných škodách (HŠ) a všichni jsme se vařili ve smilstvu, až na chudáka starého Lena Lewise, klamaného a vyzbrojeného mladistvými představami o romantické lásce, které se mu nikdy nemohly vyplnit. (Teď už je jistě taky mrtvý. Kromě Virginiiných polibků nezažil nic.) Byla to v té pojišťovně pěkně spletitá (a legrační) (a žalostná) situace a pořádně jsem se o ní začal dovídat až těsně před tím, než vtrhla na scénu paní Yergerová jako vichřice osudu převlečená za novou šéfku kartotéky a na-83$

hnala mi takový strach, že jsem po několika týdnech odešel. Bylo tam tolik šokujících tajemství, že o nich věděli snad všichni, jen já ne. Dnes už myslím není na světě nic, co by mě mohlo nějak podstatně překvapit nebo zklamat. I když náhlá smrt je pro mě šok pořád, zvlášť když potká někoho, kdo byl vždycky zdravý jako řípa. (Například mého bratra.)

Jakmile jsem se dověděl, že Tom peče s Marií Jencksovou, začal jsem dotírat na Virginii ještě víc, ale k ničemu to nevedlo. (Asi jsem nevěděl, co od ní vlastně chci.) Háček byl v tom, že žádná z těch žen (dívek?) (žen) (dívek) nechtěla, abychom se iniciativy ujali my. Měl jsem s Virginií mnohem větší volnost styku než Tom s Marií Jencksovou (a výsledky jsem měl horší). Mohl jsem zajít k jejímu stolu pod velkými hodinami, kdy jsem chtěl, a mluvit s ní necudně, jak jsem chtěl, anebo ji pozvat na rande na schody nebo do archívu. Obyčejně přišla, a někdy mě s nezbedným úsměvem pozvala sama. Ale nikdy mě nenechala, abych ji položil na stůl, i když mě k tomu neustále ponoukala – než se ode mě odtrhla a utekla. (Proč? Čeho se tak bála, když byla se mnou, a čeho se nebála, když byla s tolika staršími kluky a mužskými, kterým, jak tvrdila, vždycky dala?) Myslím, že by nám s Virginií všechno krásně šlo, kdybychom spolu někdy byli v nějakém bytě nebo hotelovém pokoji a měli spoustu času. To by nám šlo úplně nádherně. (No a co?) Naučila by mě nespěchat. Kdybych nespěchal, možná by se nebála. A kdyby se nebála, nechala by mě udělat všechno, a ukázala by mi jak.

No a co?

Dřív nebo pozděj by se to ztratilo zrovna tak, jak se ztratila ona a jak se začínám ztrácet já. (Vybodni se na ni, je mrtvá.) Je to vyřízený případ. Kdyby nespáchala sebevraždu, byla by starší, než jsem dnes já, a jenom na obtíž. Byla by tlustá a vrásčitá a trápily by ji žlučové: kameny, zácpa, klimakterické potíže a oteklé nohy a nej—

84$

spíš bych ji vůbec nechtěl vidět. Všechno pomíjí. (Proto je to snesitelné.)

Ale vzpomínka žije dál (jenže ne dlouho. Ha, ha).

Případ je to vyřízený, ale ne založený. Vzpomínám, jak mě hecovala, abych si narazil Marii Jencksovou, protože viděla, že na tuhle kost mám spadeno jakbysmet. Marie mi totiž ležela v hlavě od té doby, co jsem se dověděl o ní a o Tomovi a o tom stole v archívu. (Několikrát týdně jsem u toho stolu obědval a četl sportovní stránky v Daily News a Mirroru.) Chtěl jsem ji mít taky. A nevěděl jsem, jak ji dostat.

„Nabal ji,“ pobízela mě Virginie. „Klofni ji.“

„Jak?“

„Mákni ji na zadek.“

„Ty jsi cvok.“

„A tvrdě na prsa.“

„Ty šílíš.“

Nezbývalo mi než sledovat Toma a koukat, jak to dělá, aby ji dostal. A Tom nedělal nic. Trénoval si své písmo. (Věděl, že musí čekat a nesmí začít sám.) Někdy seděl klidně celé dny, pracoval se mnou na svém písmu a taktně a trpělivě čekal, až ho zavolá do své kanceláře, bzučákem nebo telefonicky, nebo až řekne někomu jinému z kartotéky (třeba mně), abych k ní Toma poslal.

„Máš nějakou práci?“ zeptala se.

„Nemám,“ odpověděl.

„Tak přines klíč,“ poručila.

A šup s ním dolů do archívu (kde ve skříních práchnivěla stará akta a složky s havárkami).

Virginie a já jsme to jejich šup dolů, šup nahoru (ha, ha) sledovali. Marie byla pro takového mladého šťastlivce parádní sousto do postele (nebo na stůl), i když Virginie se mi líbila víc (a Tomovi ostatně taky). Ta dlouhatánská, jízlivá a často účastná vdaná odbarvená osmadvacetiletá blondýna z oddělení úrazů byla snad dvakrát větší

85$

než Virginie a bylo v ní čtyřikrát nebo osmkrát víc ženského materiálu. Horlivě pečovala o chudinku starého Lena Lewise (který měl těžce nemocné ledviny a spoustu přidružených, nebezpečných chorob a ve skutečnosti se asi vůbec nechtěl rozvést se svou starou malou ženou, s kterou tak dlouho žil a kterou měl zřejmě pořád moc rád) a všemožně mu usnadňovala práci. Měla za manžela revizora účtů se slabým srdcem (které mu asi sama oslabila) a nemilosrdně Toma komandovala, kdykoli se jí zachtělo, aby na ní pracoval dole v archívu, nebo po pracovní době v bytě své rozvedené kamarádky. Dělala to stejně diktátorsky, jako když si ho předvolala a poručila mu zařadit něco do kartotéky.

(Když pro něj poslala, Tom nikdy nevěděl, kterou z těch prací mu uloží, ale byl pevně odhodlán snášet dobré i zlé.)

Sám se ujímal iniciativy nanejvýš tím, že se ukázal v její kanceláři a předstíral, že mu schází nějaký spis. Okamžitě poznala, co mu schází. Někdy se nasupila a Tom hned odpálil, jako by pokračoval v pátrání po havárce. Jindy zareagovala tak, jak doufal, jedovatě se usmála, ne-li ušklíbla, a zeptala se:

„Něco chceš?“

„Jo.“

„Tak přines klíč.“

A šup s ním do archívu.

„Ani nevím, jestli mě má ráda,“ svěřil se mi jednou lhostejně v kartotéce a daleko větší cit při tom vkládal do velkého P a Q, které si právě procvičoval. „Ale vím, že to se mnou ráda dělá.“

Začalo mi vrtat hlavou, jestli by to nedělala ráda taky se mnou.

A tak jsem ji zkusil svést. (A nepochodil jsem.) Zkusil jsem mu ji ukrást – ne doslova, jen si pokud možná přijít na svůj díl té pižmem nasáklé, bujné, neodolatelné, nevyčerpatelně úžasné a smyslné plavé vdané viking—

86$

ské ženy (která byla ve skutečnosti jen přerostlá, hranatá skotsko-irská bruneta z Buffala a měla velké póry). Ale nic z toho nebylo. Virginie mě energicky poštívala nehoráznými radami.

„Jdi a bleskově ji zmáčkni,“ radila mi. „Zrovna teď po tom šíleně touží. To ženská pozná. Vtrhni do její kanceláře a nabal ji.“

„Jak?“

„Bude na tebe hodná.“

„Ale jak?“

„Řekni jí to.“

„Co?“

„Co chceš. Jdi rovnou na věc, to je nejlepší.“

„No jo.“

„Tvrdě na prsa. Pod šaty a – “

„Ona mě zabije.“

„Uvidíš, že nezabije. Hele – pan Lewis tam není. Jdi za ní a řekni, že si to s ní chceš rozdat. „

„Dá mě zavřít.“

„Zamiluje se do tebe. Padne ti k nohám.“

„Rozbije mi hubu. A pošle mě do lapáku.“

„Tobě neodolá. Jsi hezčí kluk než Tommy. A je s tebou větší legrace. Máš krásně kudrnaté vlasy.“

„Řekne to Lenu Lewisovi nebo paní Yergerové, a dostanu padáka.“

„Zvedne sukni, rozhodí ruce a nohy a zazpívá: „Milánku, dělej a buď tak skvělej, jako když jsi byl s Mááám …

„Co kdybys zvedla sukni a zazpívala ty,“ opáčil jsem. „Když jsem tak neodolatelný, rozdám si to s tebou taky.“

„Zamluv pokoj v hotelu.“

„Marie to dělá dole na stole.“

„Marie má velký kulatý zadek.“

„A ty ne?“

„Mám tě ráda, brouku,“ prohlásila zčistajasna a dívala se mi rovnou do očí. (Div jsem nespadl překvapením.)

87$

„Strašně. Fakt mám. I když se usmívám – myslím to vážně. „

Byl jsem z toho tak paf, že jsem se málem nezmohl na odpověď. „Prosím tě, co to říkáš?“ zasupěl jsem.

„Víš, co bych chtěla?“ pokračovala toužebně a málem plačtivě. „Abysme byli starší. A víš co ještě? Abys byl o tolik starší, že bys mi mohl nabančit.“

Popadl mě děs. A málem i běs, jak mě zaskočila a ztrapnila. „Proč to říkáš?“ zeptal jsem se rozhořčeně, ze strachu, že se na mě řítí něco osudného, co nechápu a nedokážu zvládnout. „Proč mi říkáš takové věci tady? Uprostřed kanceláře?“

„Protože nikdo, kdo mě slyší, mi nevěří,“ pokračovala Virginie vesele, aniž ztišila hlas anebo změnila svůj zářivě nevinný výraz. „Ani ty ne. A nikdo by mě nebral vážně, ani kdybych mluvila pořád hlasitěji a hlasitěji, až bych málem křičela“ – přidávala citelně a schválně na hlase, až nakonec fakt málem křičela a všichni kolem na nás pobaveně hleděli – „a náhle bych vykřikla: ,Bobe Slocume, já miluju jenom tebe!‘„

(A zrovna ona se musela zabít. Proč? V havarijní pojišťovně zaměstnaná není, protože brzo po válce spáchala sebevraždu, takže už ji nelze zaměstnávat.)

„Ty seš ale číslo,“ zahuhlal jsem a strojeně jsem se usmál.

„Vidíš?“ řekla normálním hlasem, když se všichni kolem sklonili znovu k práci. „Nikdo mi nevěří. Ani ty ne, viď?“

„Co vlastně chceš?“ zaškemral jsem bezradně. „Řekni mi, co mám dělat. Chápej, Virginie, mně je teprve sedmnáct. A bojím se. Nevím, co by se mi mohlo stát.“

„Jen se neboj,“ odpověděla a hlas jí zněžněl soucitem a láskou. „Brzy spolu budeme sami v hotelovém pokoji a naučím tě něco, co tě ještě žádná nenaučila. To ti slibuju.“ (Nikdy jsme sami v hotelovém pokoji nebyli.

V jednom baru v New Orleansu mi nedávno jedna děvka

88$

slibovala doslova to, co Virginie, a když za mnou potom přišla na pokoj, neuměla nic jiného než všechny ostatní.) „Teď jdi zmáknout Marii.“

„Paní Yergerová se dívá,“ všiml jsem si.

„Nemá mě ráda,“ řekla Virginie.

„Mě taky ne.“

„Nemá mě ráda, protože se s každým ráda pobavím. Zvlášť s tebou.“

„Musím si najít nějakou práci.“

„Už jsem ti ji našla. Tumáš!“ Virginie napsala na papír číslo jakési složky. „Najdi mi tuhle havárku,“ poručila mi. „Je to případ s velkou hmotnou škodou a třemi úrazy. Nejspíš ti pomůže Marie Jencksová,“ dodala šibalsky.

„Ano, slečno Maukowitzová,“ odpověděl jsem tak snaživě, aby mě slyšela paní Yergerová, a bleskově jsem odstartoval.

„A Bobby! Nezapomeň – “ S důležitým obličejem kývla, abych se vrátil k jejímu stolu. A tlumeně mě instruovala: „Tvrdě na prsa.“

Tak jsem se na Virginiino naléhání vypravil svést Marii Jencksovou. Zkusil jsem to tím jediným způsobem, jakého jsem byl schopen: poflakováním. Poflakoval jsem se kolem ní asi tak dvě tři minuty pokaždé, když Len Lewis odešel od svého stolu a když jsem viděl, že v kanceláří sedí sama. Ustavičně jsem před ní postával a popocházel, dělal, že hledám složky s havárkami, a doufal, že se na mě jednou podívá a v náhlém osvícení si všimne, že mám černé kudrnaté vlasy a že jsem hezčí kluk než Tom Johnson a daleko zábavnější a že mi řekne:

„Máš něco na práci? Tak přines klíč.“

Nikdy jsem se k ní ani nepřiblížil. Maximálně jsem dosáhl toho, že řekla: „To tady chceš stát do smrti?“ nebo: „Co na mě pořád vejráš jak náměsíčný tele?“ nebo rafinovaně (protože dobře věděla, oč mi jde, ta krysa

89$

mazaná): „Něco ode mě potřebuješ?“ nebo zcela nepřátelsky:

„Vypadni vocaď. Pošli sem Toma.“

A Tom šup s ní dolů do archívu, a zbylo po něm v kartotéce jen to písmo. Takže jsem si je o samotě procvičoval a zůstalo mi dodnes. (Komu zůstala Marie, nevím.) Spoléhal, že kdyby ho hledala paní Yergerová nebo někdo, budu ho krýt. A já ho kryl.

(„Tome.“

Ticho.

„Tome.“

Zase ticho.

„To jsem zvědavá, kde ten mládenec je.“

„Dole v archívu, paní Yergerová, bouchá na stole s Marií Jencksovou,“ odpovídal jsem v duchu.)

Musím říct, že to byla pěkná fuška, soustředit se na Tomovo písmo a vědět přitom, že je s ní dole v archívu. Moje fantazie tam obyčejně odlétala hned s ním (a místo písmen jsem si radši kreslil neslušné obrázky těch dvou). Na randění tam bylo pěkně dusno, v tom ponurém, tichém, špinavém mauzoleu na mrtvá a hnijící akta. Někdy tam někdo z podniku skutečně šel vyhledat nějakou starou havárku, a taktak že se tam nesrazil s Tomem nebo se mnou a nezpůsobil novou. Bylo to jen o patro níž, ale sejít po schodech z vyššího patra do plesnivého archívu bylo jako prchnout před slídivými pohledy do tmavého, chladného, ne nepříjemného podsvětí, do bezpečného a uklidňujícího soukromí hlubokého, sklepa nebo zaprášené, dřevěné kůlny na uhlí. Často jsem tam chodil s požitkem, třeba jen sníst si tam o samotě obložené chleby a přečíst si Mirror a Daily News, nebo se tam dopoledne nebo odpoledne zašít a beze spěchu si zakouřit a přemýšlet, který mančaft vyhraje v sobotu univerzitní fotbalový pohár nebo co mě a mou matku a bratra a sestru v životě čeká. (Bratr už je po smrti: jednoho krásného dne na něho v čekárně jeho kanceláře zaútočilo

90$

vlastní srdce a během několika vteřin to měl za sebou. Matka je po smrti taky. Sestra žije pořád. Někdy spolu telefonujeme.) Když jsme Virginie, Tom, Marie a já odešli, paní Yergerová, které nic neušlo, asi archív pořádně vyvětrala.

Vzpomínám taky na to znásilnění, ke kterému málem došlo jedlou v polední přestávce, když Virginie osaměla se mnou (a dvěma staršími kluky, kteří dělali v kartotéce s námi. Nechtěli ji pustit ven. Přehnala totiž to svoje vtipkování a vychloubání, a najednou řekli, že ji nepustí, dokud nás všechny tři „neobslouží“. Virginie okamžitě znervózněla. Všichni jsme posedle mluvili a vtipkovali dál, jako by se nic zvláštního nedělo. Jeden z těch kluků jí položil zezadu ruce kolem ramen, jako by ji chtěl z legrace obejmout, ale ve skutečnosti ji sevřel tak, že byla skoro bezmocná, a snažil se ji položit na zem. Druhý se jí hned začal hrabat pod sukní, poněvadž jí chtěl odepnout punčochy a stáhnout kalhotky. Já na to jen koukal, zděšeně, a zároveň nedočkavě. Všichni jsme funěli (včetně mě, ačkoli jsem jen koukal.) Úporně, pitvorně, odhodlaně jsme se usmívali a mezi rychlými poznámkami jsme ze sebe vytlačovali chraptivý smích, abychom co nejdéle zachovali zdání, že je to vlastně fraška. Ale bylo vidět, že to fraška není. Virginie byla od počátku vyděšená. Jak se jim snažila vytrhnout, měla obličej bledý jako stěna a celý roztřesený. (Nikdy jsem nesnášel pohled na vyděšené lidi, nikdy, ani na ty, které nenávidím.) S němou hrůzou a prosbou ke mně obrátila oči. Zasáhl jsem a vyprostil jsem ji. Když jsem se postavil proti těm dvěma starším klukům a chtěl po nich, aby ji pustili, byl jsem právě tak vyděšený jako ona.

„Pusťte ji,“ řekl jsem váhavě.

„Chce tě,“ řekl jeden z nich.

„Pusťte ji!“ zařval jsem se zaťatými pěstmi.

Když Virginie utekla, zavrtěli nevěřícně a pohrdavě hlavou a řekli mi, že jsem udělal pěknou blbost, když

91$

jsem pustil holku, která už se chystala, že nám všem třem dá.

Udělal jsem blbost?

(Vím, že když jsme vyšli nahoru, byla už zase klidná a veselá a že mi nebyla zdaleka tak vděčná, jak jsem čekal. A k těm drahým dvěma vůbec neochladla. Vtipkovala a koketovala s nimi jako dřív, dokonce s jakýmsi lichotivým respektem, jako by si jich teď mnohem víc vážila. Nemohl jsem to pochopit. A nechápu to dodnes. Ale stejně bych rád věděl, co by se mezi ní a mnou změnilo, kdybych tenkrát držel hubu a nutil ji s ostatními, aby nám byla po vůli. Vážila by si víc i mě? A proč? Ale kdoví. Říkávala mi, že chce mít na pomníku napsáno:

„Zde spí Virginie Markowitzová. Výborně se s ní spávalo, přestože byla židovka.“

Určitě to tam napsáno nemá.

Určitě jsem udělal blbost.

(Nikdy jsem s ní nespal. A měl jsem. Určitě jsem chtěl. Chtěl bych i dnes. Chtěl bych, aby se nezabila a žila dál, takže bych jí mohl zavolat a pomilovat se s ní, říct jí, že mi na ní záleží a co všechno pro mě znamená. Ale jsem rád, že nežije, protože nevím, jestli bych ji ještě chtěl. Nevím, co chci.

Vím, že díky Virginii, Tomovi a Marii Jencksové jsem hleděl do budoucnosti s důvěrou. Bylo povzbudivé vědět, že spolu tolik lidí spává, že je to činnost skutečně velmi rozšířená. Bylo to dobré znamení. Tom měl jedenadvacet let a měl macatou, vdanou, skoro osmadvacetiletou blondýnu, která se od něho nechávala pomilovat. Považoval jsem za samozřejmé, že až mi bude jedenadvacet, budu mít takovou macatou, vdanou, osmadvacetiletou blondýnu, která se nechá pomilovat na stole, i já. Myslel jsem, že takové ženy potkává člověk automaticky.

Samozřejmě se to nikdy nestalo.

Když jsem měl jedenadvacet, žádnou Marii Jenckso—

92$

vou jsem nedostal. Jediné, co jsem v jedenadvaceti dostal, bylo volební právo, A když jsem se konečně vyspal s osmadvacetiletou ženou, byla to moje manželka a bylo mi dvaatřicet a byla za mě už provdaná a vůbec to nebylo takové, jak jsem o tom snil.

Když mám něco s osmadvacetiletou ženou dnes, ukáže se obyčejně, že to není žena, ale dívka a často přímo dívenka. Je svobodná a nešťastná, anebo vdaná a opuštěná. A není to už takové, jaké by to bylo, kdybych ji měl a bylo mi teprve sedmnáct. Někdy je to příjemné, někdy smutné. Nikdy to není tak moc příjemné, aby to nakonec nebylo smutné (a nepohodlné, aspoň pro mě. Často mi chtějí být věrnější, než po nich chci. Pevné vztahy mě dusí). Bývá v tom cosi opilého (což je asi má chyba – rád piju a nalévám i jim), cosi beznadějného a patologického (zřejmě na obou stranách). Rády hodně mluví a rády poslouchají a chtějí, aby s nimi člověk mluvil vážně. (Jako by si nejvíc ze všeho potřebovaly s někým promluvit.) Znám jednu nebo dvě nebo tři dívky, kterým táhne na třicítku, a jsme skutečně výborní přátelé. S žádnou se nescházím moc často, protože naše schůzky jsou nezajímavé (aspoň pro mě) a brzy nudné. Scházím se s mnoha dívkami, s kterými je mi chvíli báječně, a cítím, že bych dokázal milovat věrně až do smrti, kdybych nevěděl předem, že by mě to brzy nudilo. Té Kubánce dnes odpoledne bylo šestadvacet nebo osmadvacet, a když o ní uvažuju, nebyla tak špatná. Nebyla bez půvabu. Byla by to úžasná milenka, kdybych byl sedmnáctiletý kluk a věděl, že ji můžu mít, kdy se mi zachce, a bez placení. Má prý malé dítě, ale dala je kamsi do výchovy. Potřebuje peníze, aby si mohla vzít dítě k sobě a otevřít si několik salónů krásy.

„Chceš, abych tě trochu potrápila?“ zeptala se něžně. A když jsem přikývl, řekla: „To chce každý.“

Když o tom tak uvažuju, nebyla vůbec špatná.

93$

Nevím, co se stalo s Tomem (možná padl, možná ne, na tom nezáleží). Zůstalo mi po něm to písmo a dodnes jím píšu, jak v podniku, tak doma. Nevím, co se nakonec stalo s Marií Jencksovou. A nikdy jsem nezjistil, co se stalo se mnou.

Paní Yergerová je tam pořád, o tom jsem přesvědčen. (Jméno se změnilo, ale charakter je nezničitelný.) Tyhle Yergerky přežijí všechno, protože nikdy neudělají žádnou hloupost a nepředloženost, a zrovna tak jejich nasupení Yergeři, pokud nějaké mají (Yergerky je nepotřebují), kteří se od nich liší jedině pohlavím a oblečením. Z Yergerek se stávají nejen vedoucí kartoték, ale i starostové, soudci, prokurátoři, plukovníci, členové odvodních komisí, pohlaváři svazu veteránů, ministři spravedlnosti, prezidenti Spojených států amerických a vedoucí pododdělení v podnicích, jako je můj. Tak jako Green a Black a Horace White si občas před podřízenými hraju na diktátora a často si na něj hraju i doma před manželkou a dcerou a synem a někdy dokonce před naším malým idiotem, který z toho není moudrý o nic víc než oni.

(„Jak mu tak můžeš říkat?“ vrhne se na mě rozhořčeně žena. „Jak o něm můžeš tak mluvit? Vždyť je to naše krev!“

„Definice říká,“ poučím ji klidně, „že idiot je každý, kdo ustrne na mentální úrovni tří nebo čtyřletého dítěte, a to i v případě, že je to má krev.“)

Rychle přestanu kulhat jako Kagle a začnu jí šmejdit za zády a po očku ji ostře sledovat, abych zjistil, jak ostře mě (po očku) sledovala ona. Nemá na sobě bokovku (což bývá spolehlivé znamení, že má dobrou náladu). Shrbená barevná služka (mirv2-rmr), kterou teď máme, se schovává v odlehlém koutě naší obrovské kuchyně a neslyšně pracuje nad černou dřevěnou salátovou mísou,

94$

kterou jsme koupili od jiné shrbené barevné ženy na Jamajce, když jsme tam byli na dovolené. Bojí se mě (myslím, a já se bojím jí). Má žena stojí u sporáku a leje červené víno do pánve s jakýmsi tmavým masem, snad s kuřecími játry nebo kousky hovězího. Láhev vína je už víc než poloprázdná (nebo méně než poloplná. Ha. ha). Za ženinými zády si beru sklenici a trochu ledu (ale když si vzpomenu na svou Kubánku, chce se mi křiknout Olé!) a ze všech sil se snažím rozpomenout, v jaké atmosféře jsme se ráno rozešli anebo večer ukládali, abych věděl, jestli se na mě ještě zlobí kvůli něčemu, co jsem řekl nebo neřekl nebo udělal nebo neudělal a na co jsem už zapomněl.

Je naštvaná nebo není? Nemůžu si vzpomenout. A nedokážu to poznat. Proto zůstávám ve střehu. Maličko se k ní nakloním s louskáčkem a ančovičkou, a najednou vidím, že není ani naštvaná, ani nenaštvaná. To, jestli jsme se rozešli v dobrém nebo ve zlém, na ni nemá absolutně žádný vliv, protože už to zapomněla taky.

Zase pila, a z jejího sklopeného pohledu, kterým zakrývá svou nejistotu, poznávám, že i ona se snaží rozpomenout, jestli jsme byli večer zadobře nebo ne. (Jsem naštvaný, nebo nejsem?) Čeká, že to dám něčím najevo. (Jsem na ni naštvaný kvůli něčemu, co špatně řekla nebo udělala, nebo jsem s ní zadobře, protože nic takového neřekla a neudělala?) Nevím, proč se mě bojí, když se bojím já jí. Míchá bublající maso a je ve střehu, napjatá jako luk, na tváři už má kajícný výraz (ale proč? To ví bůh) a doufá, že se na ni nezlobím kvůli něčemu, co řekla nebo neřekla nebo udělala nebo neudělala a na co už zapomněla. Člověka by to skoro rozesmálo.

„Máš pravdu,“ řeknu, abych něco řekl.

„V čem?“

„V tom, že jsem byl s Kaglem,“ řeknu a na okamžik zakulhám jako Kagle. „Zašli jsme si na pár drinků.“

„To jsem ráda. Aspoň máš dobrou náladu.

95$

Služka se dívá jinam, ale všechno zlověstně registruje. Když se mé obavy rozptýlí, přitočím se k ženě a zlehka ji políbím na tvář. Nedůvěřivě se na mě podívá, jako by stále nevěděla, na čem je. Je z ní cítit víno a drahý parfém.

„Máš hlad?“ zeptá se.

„Mám. Když to tak slibně vypadá.“

„Doufejme.“

Služka se salátovou mísou kolem nás proklouzne do jídelny.

„Jak se ti osvědčuje tahle?“ zeptám se.

„Dobře,“ řekne má žena. „Lokla jsem si trochu vína,“ dodá rychle. „Dávala jsem je do kuřecích jater. Tak jsem chtěla ochutnat, jestli je skutečně dobré.“

„Ujde.“ Usměje se. „Mám ti nalít?“

„Dám si kapku bourbonské.“

„Já zůstanu u vína.“

„Děti jsou v pořádku?“

„Ano.“

Vidím, že start se mi povedl, a třeba se z toho vyklube příjemný večer v rodinném kruhu. Má žena je mírně v defenzívě (což nám oběma usnadní situaci). Děti (bohudík) na mě nechrlí své stížnosti a požadavky. Dcera je ve svém pokoji a telefonuje. Chlapec je ve svém pokoji a kouká na televizi. (Má ji puštěnou naplno, takže ji slyším.) Nijak s nimi nehnulo, že jsem tady, že tatínek je doma (a jejich lhostejnost mě trochu žere. I pes by mě přivítal s větší láskou). Služka zatím poslušně otročí a nedává najevo žádnou počínající černou revoluci. (Dobře jí platíme a slušně s ní jednáme a možná se přede mnou cítí líp než já před ní. Služky mě deprimují.) Nikde poblíž nevřeští, nekňučí a nepokouší se mluvit Derek, a ošetřovatelka (nebo chůva), kterou jsme k němu najali, nestojí a nekouká na nás, jako bychom za něj mohli, jako bychom ho takového mít chtěli. (Jejím úkolem není ošetřo-96$

vat a chovat, ale nechodit nám na oči a zajistit, aby nám co nejméně chodil na oči on, i když vidět ho nebo mít u sebe, když si tiše hraje s nějakou pestrobarevnou knížkou nebo dětským tintítkem, není nic nepříjemného.) Nechávají mě žít. Piju svou whisky. Žena pije své víno.

„Co jsi dnes dělala?“ zeptám se ze zvyku (než se může zeptat ona mě).

„Nic,“ pokrčí rameny a je to přiznání prohry, kajícné doznání, že promarnila další den. „Byla jsem doma. Nakupovala. Odpočívala. Spala.“

„Někdo tu byl?“

„Ne.“

Pokud říká pravdu, je to dobré, protože to znamená, že pila jen víno a zřejmě jen po troškách, protože z většího množství jí bývá zle. Věřím, že říká pravdu, protože nevěřím, že by mi uměla lhát. (Moje žena neumí flirtovat a neumí mi lhát.) Když chce něco zatajit, mlčí o tom a doufá, že se nebudu ptát. (Když se zeptám, vždycky mi to poví. Nerada lže.) Když cítím, že má tajemství, které si chce nechat pro sebe, kooperativně z ní nic nepáčím. Snažím se neplést do ničeho, co mi tají (nebo si myslím, že tají). Mám pocit, že stejně si počíná ona vůči mně (mám pocit, že o mně ví mnohem víc, než dává najevo). Proto spolu většinou mluvíme o ničem a často rezervovaně.

„Brzy nashle,“ řeknu a vykročím za jejími zády ke dveřím. „Chci si přečíst poštu.“

Přikývne. Cestou ji poplácám po zadku. Potěšeně a vděčně mi přitiskne zadnici (bez bokovky) k ruce a necudně a podnapile na mě mrkne.

„Večer?“ řekne. „Doufám, že máš náladu.“

„Znáš mě,“ zasměju se.

Je mi jí líto. (Taková nebývala.) Asi už ji nemiluju, ale strašně dlouho ji znám. Vůbec se mi nechce křičet Olé.

97$

Je mi líto, že má žena pije už i odpoledne a že si dá zřejmě pár skleniček taky dopoledne. Snažím se jí o tom nic neříkat. Bylo by to pokořující a nechci, aby se bála, že ji chci pérovat i kvůli tomu. Obyčejně mi klidně přizná, že odpoledne něco málo vypila: byla se sestrou nebo s něčí ženou na obědě nebo koupit látku, a než se vrátila, dala si koktejl nebo dvojitou skotskou, nebo, jako dnes, podlévala maso vínem. Někdy mi to chce říct, ale dlouho to odkládá a neřekne, a mám potom pocit, že se uvnitř klepe strachem a nejistotou, jestli jsem to nepoznal a nebudu jí to vyčítat. (Má žena se mě bojí. Nijak zvlášť o to nestojím, ale usnadňuje to situaci.) Někdy ji lituju.

Ve dne se nikdy neopije (opíjí se až na večírcích a báječně se pak baví – ale nikdy ne na večírku, který pořádáme my. Moje žena je vynikající hostitelka) a naše děti (se nikdy nezmínily, že by doma přes den pila, takže to před nimi asi tají. Ale pamatuju doby, kdy nepila vůbec. Pamatuju doby, kdy vůbec neflirtovala. (A vůbec nemluvila sprostě.) A je pořád zbožná. Skoro každou neděli chodí do kostela a nutí nás, abychom chodili taky. (Nikomu z nás se nechce. Jednou za čas jdeme, poněvadž si řeknu, že ji tak můžeme bez velké námahy potěšit, jak se na manžela a děti sluší. Kněz, kterého teď máme, se jí příliš nelíbí a mně taky ne.)

Ke všemu se má žena začíná učit sprostá slova (stejně sebevědomě jako jiné ženy začínají ve zralém věku malovat nebo externě studovat psychologii, dějiny umění nebo Jeana Paula Sartra). Moc jí to ale nejde. Sakra a hergot říká s přehnaným důrazem, i když do prdele už říká tak, že to zní přirozeně. Není tak přesvědčivá jako ostatní muži a ženy v našich společenských kruzích, kde vůči sprosťárnám předstíráme všichni znuděnou lhostejnost. Moje patnáctiletá dcera už říká taková slova mnohem líp než má žena. Bez zábran před námi mluví sprostě, aby nám dokázala, jak je inteligentní. Často mluví

98$

sprostě přímo s námi (zvlášť s mojí ženou) a ověřuje si tak, co všechno jí projde. (U mě jí toho moc neprojde.) A můj hoch, jak vidím, sbírá odvahu, aby si doma občas zasprosťačil, aspoň experimentálně. (Neví přesně, co je to šukat, ale ví, že je to něco neslušného. Domníval se, že se tak označuje pohlavní styk, ale řekl jsem mu, že obvykle ne.)

Je trapné pamatovat, jaká má žena byla, vědět, jaký člověk bývala a vždycky být chtěla, a vidět, co se s ní stalo, je to pro mě právě tak trapné jako vidět chátrat někoho, kdo mi byl vždycky milý (nebo dokonce blízký), třeba i náhodné známé nebo lidi úplně neznámé. (Lidé po mrtvici na mě působí strašně, a stačí, abych uviděl i jinak ochrnutou tvář nebo nohu, a všechno ve mně ztuhne odporem. Musím se dívat jinam. Je mi protivné, když vidím na ulici slepé lidi, jsem na ně naštvaný, že jsou slepí a ohrožení provozem, a zoufale se rozhlížím, jestli k nim někdo nepřistoupí dřív, než to budu muset udělat já, a nepřevede je bezpečně přes křižovatku nebo kolem nenadálé překážky na chodníku, kvůli níž ztrácejí tak rychle a srdceryvně hlavu. S takovým lidským neštěstím se nehodlám vyrovnávat, takovou skutečnost odmítám akceptovat. Okamžitě ji šoupnu do svého podvědomí a sedím na ní, jak nejpevněji můžu. Když už musí ven, tak jenom v těžkých snech. Na ty beztak zapomenu, jen co se probudím.) Marta, ta mladá nehezká písařka z naší kanceláře, která má nepěknou pleť a pomalu, ale jistě cvokatí, je pro mě naprosto cizí člověk a byla poloviční cvok, už když ji k nám z osobního poslali (aby se z ní stal cvok celý). Za to nenesu žádnou odpovědnost: neznám ji, ani její matku v Iowě, která se podruhé vdala a nechce ji k sobě, ani jejího otce (má-li ještě jakého), ani další z těch mnoha lidí, kteří by jí na tomto světě mohli být blízcí. A přece, kdybych se nebránil, puklo by mi srdce nad tím, jak ta holka cvokatí. Nikdy jí neříkám, jak mi je (nebo jak by mi mohlo být). Ale vždycky s ní mlu-99$

vím vlídně. Chovám se neutrálně. Snažím se, aby nepoznala, že vidím, co se s ní děje (kdyby věděla, že to vím, třeba by mě požádala o pomoc) a snažím se to nevidět. Snažím se, aby nepoznala, že to vím. (Třeba to ještě neví.) Třeba by ji to rozrušilo, kdyby věděla, že všichni kolem vědí, že cvokatí.

A tak neříkám nic Martě a z téhož propletence soucitu a sobectví neříkám nic své ženě o tom, jak pije a flirtuje a sprostě mluví, stejně jako jsem neříkal nic své matce, když byla po první mozkové mrtvici, a jako neříkám nic nikomu známému, u koho začnu pozorovat první příznaky nezadržitelného fyzického chátrání a blížící se nemoci a smrti. (Takové lidi rychle odepisuju.

V mé evidenci konci jako vyřízené případy dávno před tím, než se ztratí, už při prvních náznacích, že se začínají ztrácet.) Jak vidím, že je na pomoc pozdě, nikomu nic o ničem špatném neříkám. Neřekl jsem nic matce o její mozkové mrtvici, přestože jsem byl u ní, když se to stalo, a nakonec jsem musel zavolat doktora. Nechtěl jsem, aby věděla, že má mozkovou mrtvici, a když se to dověděla, nechtěl jsem, aby věděla, že to vím.

Chodil jsem za ní každý týden do bytu, kde žila sama, a když jí jednou – zničehonic – začal rachotit jazyk o patro, dělal jsem, že neslyším. Znovu a znovu se ozývala jediná odštěpená slabika, kterou nemohla vykoktat. Zamaskoval jsem své překvapení a utajil svůj úlek. Poprvé se jí to s rozpačitým, skoro pobaveným obličejem podařilo překonat. Potom se omluvně pousmála a chtěla dopovědět, co začala. Stalo se to znovu. A znovu. A znovu. Potom to zkusila ještě jednou, ale dost nuceně. Jako by věděla předem, že je to marné. Jinak byla v pořádku. Ale když jsem navrhl, abychom zavolali doktora, přikývla. A když jsem telefonoval, sedla si chudák a se zdrceným, uslzeným, bezradným pokrčením ramen se bezmocně vzdala. (Měla strach. A styděla se.)

Doktor pak trpělivě vysvětloval, že to patrně není em—

100$

bolie, ale jen spazma (mrtvice prý vlastně neexistuje, pouze krvácení, embolie a spazma) v nějaké maličké mozkové cévce. (Kdyby byla postižená céva větší, ochrnula by matka na půl těla a možná i ztratila paměť.) Ale do smrti už nepromluvila, i když se pořád zapomínala a zkoušela to (zřejmě spíš ze zvyku než z optimismu). Když dostala další spazma (nebo mrtvici), přestala to zkoušet úplně. Chodil jsem za ní do domova (který nenáviděla), obstarával jsem veškerou řeč sám, a ona jen poslouchala a ukazovala mi, co chce podat, anebo vstávala z křesla nebo z postele (dokud ještě mohla vstát) a chodila si pro to sama. Někdy mi své přání napsala na kus papíru. Nikdy jsem před ní nemluvil o mrtvici ani o jiných potížích, které ji nelítostně a čím dál víc ochromovaly (zvlášť záněty kloubů a hluboká fyzická a mentální netečnost, která nakonec přešla v chorobnou apatii). Sedal jsem při návštěvách u její postele, a protože jsem brzy vyčerpal všechno, co se dalo říct o mně, mé ženě, dětech a práci, vyprávěl jsem jí o příjemných věcech, které by ji mohly potěšit. Nikdy se nedověděla, že Derek se narodil s těžkou mozkovou vadou. Věděla jenom, že se narodil, a vždycky jsem jí říkal, že je v pořádku. (Což jsem jí říkal o každém.) O Derekovi jsme to ostatně nevěděli ani my, teprve když měl čtyři roky, a to už bylo pozdě, to už se stal. (Teď bych se ho nejradši zbavil, ale nemám odvahu říct to nahlas. Myslím, že stejný pocit máme doma všichni. Snad jen kromě mého hocha, který si asi říká, že kdybychom se zbavili Dereka, dokázali bychom se zbavit i jeho, a už se bojí, že se k tomu tajně chystáme. Můj hoch sleduje a vstřebává všechno, co se týká nás a Dereka, jako by ho zajímalo, jak ho nakonec odklidíme, a cítí, že dřív nebo pozděj to budeme muset udělat.)

Mé hovory nebyly matce nic platné, a moje návštěvy taky ne. Tím, že jsem o její nemoci nemluvil, jsem vlastně předstíral ve svém zájmu i v jejím (spíš ve svém než

101$

v jejím), že není vážně nemocná a že neleží v domově, který nenávidí, že není zmrzačená a den ode dne starší a zmrzačenější. Nechtěl jsem, aby věděla (ale věděla to, a já věděl, že ví, a dokonce dřív než já), že pomalu a postupně umírá, že jí jeden orgán po druhém přestává fungovat a síly čím dál víc slábnou. Nosil jsem jí jídlo (které ke konci, když přestala skoro úplně myslet a jen s potížemi a na chvíli se rozpomněla, kdo jsem, svírala ve scvrklých prstech a chamtivě hltala přímo z papíru jako nějaké vyhladovělé, uvězněné, seschlé, šedivé zvíře – má matka). Tvářil jsem se, že je v nejlepším pořádku, a o jejím skutečném stavu jsem jí neříkal nic, až nakonec zemřela. Nebyl jsem jí nic platný (leda tím, že jsem jí nosil jídlo), tak jako nejsem nic platný naší písařce, která mi před očima cvokatí, a jako nejsem nic platný své ženě, která pije a flirtuje a všelijak jinak se snaží být spontánní a veselá, jenže to neumí. (Poslední dobou, když ležím sám na cizí posteli v hotelu nebo motelu a snažím se usnout, mívám pocit, že na mě útočí odporné hordy bodavých blech nebo štěnic, a jsem úplně bezmocný, protože je při své háklivosti nesnáším a přitom nemám kam utéct.) Nechci, aby se moje žena někdy dověděla, že na večírcích moc pije a hrozně se chová a dělá vrcholně špatný dojem, když si myslí, že dělá výborný! Kdyby se to dověděla (kdyby jen maličko tušila, jak je někdy nemožná a arogantní), děsně by ji to zdrtilo (byla by zničená), a zdeptaná už je stejně dost.

Doma pije přes den jen víno. Večer, před večeří nebo po večeři, pije někdy skotskou, když piju i já. Často nepijeme večer vůbec. Whiska jí moc nechutná (ale začíná přicházet na chuť martini a oceňovat ten útlumově povzbudivý efekt, který tenhle nápoj rychle a milosrdně vyvolává) a koktejly míchat neumí. Poslední dobou pije na večírcích to, co jí dají hned u dveří, a snaží se co nejrychleji dostat do povznesené nálady. U toho nápoje pak celý večer zůstává. Když jsme spolu zrovna za-102$

dobře a má pocit jistoty, baví se hlučně, vesele a družně se mnou a se všemi, až se opije (pokud se opije) nebo dostane závrať a je jí špatně, tak že se celkem nic nestane. Ale bývala to tichá, skromná dívka, trochu plachá a vyběravá, skoro stydlivá, vždycky velice taktní a způsobná.

Když zrovna zadobře nejsme, když je nešťastná ze mě, z mé dcery nebo ze sebe, agresivně flirtuje. Muže, s kterým (nebo s kterými) flirtuje, obyčejně zastraší (skoro nikdy u ní nevydrží tak dlouho, aby jí mohli flirtování oplatit), protože flirtovat neumí. Její výzvy jsou hrozivé, její nabídky ostře útočné, a když rychle nezasáhnu, je z toho málem scéna. Vždycky si vybere nějakého známého muže, u kterého má pocit absolutní jistoty (myslím, že v podstatě ani flirtovat nechce), a obyčejně takového, který se dobře baví a nikoho neobtěžuje. (Takže vypadá téměř nespolečenský.) Je to pro mě smutný pohled. Nechci, aby ji lidi přestali mít rádi.

Zaútočí na vyhlédnutého muže zcela nepokrytě (někdy přímo před jeho ženou) nějakou jednoznačnou narážkou nebo vábničkou, stojícího drsně pohladí po lopatce, sedícímu stiskne stehno, a potom, jako by ji už odmítl, se výsměšně, nenávistně a pohrdavě odvrátí dřív, než stačí dotyčný zareagovat. Než může dojít k nejhoršímu, taktně a rychle se k ní přitočím, abych ji zachránil a s nějakým žertem a úsměvem odvedl elegantně pryč. Nikdy ji nekárám (i když často zuřím a stydím se). Točím se kolem ní, chválím ji, lichotím jí. Chci, aby si o sobě myslela to nejlepší. (Nevím proč.)

„Ty prostě žárlíš,“ vyčte mi vzpurně, když ji odvádím.

„Přímo šíleně,“ odpovím s nuceným smíchem a někdy na ni důvěrně sáhnu, aby věřila, že skutečně žárlím.

„Máš proč,“ spočine na mně triumfálním pohledem.

Bývalo nám spolu líp, mé ženě a mně, než je nám teď. Ale to už se myslím nevrátí.

103$

Za chvíli bude večeře hotová, říká má žena. Mám dohrou náladu (často se mi stává, že když jsem doma s rodinou, byl bych radši někde jinde) a velkoryse si umiňuju, že dnes večer (aspoň dnes) udělám všechno pro to, aby byli šťastní.

(„Ahoj,“ řeknu, když přicházejí děti.

„Hoj,“ řekne má dcera.

„Hoj,“ řekne můj syn.

„Něco ti je?“ zeptám se dcery.

„Nic.“

„Že se tak tváříš.“

„Netvářím.“

„Tváříš.“

„Řekla jsem ti ahoj, nebo ne?“ opáčí a jízlivě ztlumí hlas do lhostejně nevinného tónu. „Tak co ode mě chceš?“

(Doprdele, medituju pesimisticky a propadám depresi, co tu holku zas žere?)

„Jestli se něco stalo,“ naléhám tolerantně (a cítím, jak začínám zuřit), „tak mi to řekni.“

Zaskřípe zuby. „Nic se nestalo.“

„Můžeme večeřet,“ řekne má žena.

„Já nechci,“ řekne můj hoch.

„Co se jí stalo?“ ptám se nahlas své ženy, když jdeme do jídelny.

„Nic. Nevím. To já nevím nikdy. Posaďme se a dnes večer se nehádejme. Schválně, jestli aspoň jedenkrát dokážeme, aby u stolu nikdo nekřičel a neječel a nezuřil. To by tak těžké být nemělo, nemyslíte?“

„Mně by to vyhovovalo,“ řekne má dcera významně, aby naznačila, že někomu (mně) by to možná nevyhovovalo. (Ještě se mi dnes nepodívala do očí.)

„Já jsem pro,“ řeknu.

„Já nechci,“ řekne můj hoch.

„Co to znamená?“ zeptám se.

„Že chci jen párek.“

104$

„Aspoň to ochutnej,“ přemlouvá ho žena.

„Co?“ zeptá se dcera.

„Nemůžeš jíst celý život párky.“

„Když je chceš, tak je dostaneš,“ slibuju synovi. „Spokojen?“

„Spokojen.“

„Spokojena?“ zeptám se ženy. „Bez hádání?“

„Dobře.“

„Amen,“ oddechnu si.

„Co to znamená?“ zeptá se mě můj hoch.

„Olé,“ odpovím v legraci.

„Co to znamená?“

„To znamená fajn. Jasné?“

„Odkdy?“ ozve se má dcera.

„Olé,“ odpoví můj hoch.

„To tedy neznamená,“ řekne má dcera tichým, unaveným, monotónním hlasem, aniž zvedne oči. Chce se hádat (to je mi jasné). „Olé přece neznamená fajn.“

„Kdybys měla lepší náladu,“ dobírám si ji, „tak bych tě za tohle uškrtil.“

„Já špatnou náladu nemám,“ odpoví. „Tak proč mě neuškrtíš?“

„Protože bys nechápala, že dělám legraci, a myslela by sis, že ti chci skutečně ublížit.“

”Pch.“

„Copak se nemůžeme v klidu najíst?“ řekne prosebně má žena. „To by nemělo být tak těžké, nemyslíte?“

(Teď zaskřípu zuby já.)

„Bylo by to daleko snadnější,“ řeknu jí vlídně, „kdybys o tom pořád nemluvila.“

„Promiň,“ odpoví má žena. „Promiň, že žiju.“

„Kruci, já – “

„To je nejlepší,“ řekne má žena. „Začít nadávat.“

„Já to tak nemyslel,“ odseknu (a samozřejmě lžu, protože jsem to tak myslel). „Čestné slovo, že ne. Hele, všichni jsme si slíbili, že se dnes večer nebudeme hádat, je to tak?“

105$

„Já jsem pro,“ řekne má dcera.

„Tak se nehádejme. Fajn?“

„Pokud nebudeš řvát,“ řekne má dcera.

„Olé,“ řekne můj hoch a všichni se usmějeme.

(Konečně jsme v něčem zajedno.) Když jsme zajedno, že se uvolníme, jsme všichni děsně napjatí. (Začínám litovat, že jsem doma – i když můj hoch se mi líbí. Radši bych byl s třemi sympatickými dívkami, které už léta znám – Penny, Jill a Rosemary – anebo s jednou novou mladou z našeho výtvarného oddělení, s Janinkou, s kterou jsem teď klidně mohl večeřet a sosat, kdybych si dal tu práci a pozval ji.) Nikdo u stolu si zřejmě netroufá promluvit.

„Co takhle vzdát bohu díky?“ nadhodím žertovně, abych uvolnil atmosféru.

„Díky,“ řekne můj hoch místo modlitby před jídlem.

Je to starý rodinný žert, ale líbí se jen mému hochovi. Má dcera se schválně tváří pohrdavě. A dělá otrávenou tak dlouho, dokud si toho nevšimnu. Dělám, že si toho nevšímám. Snažím se, aby mě to nenaštvalo (vím, že někdy své dceři připadám jako malý kluk, a právě to mě štve. Mám děsnou chuť napomenout ji, okřiknout ji, natáhnout ruku a udeřit ji, kopnout ji pod stolem do nohy. Často mám nutkání zmlátit celou svou rodinu včetně dětí za to, že mě uráží nebo využívá. Někdy vidím, že někdo z nich dělá něco nepatřičného nebo se dopouští chyby, kterou mu mohu právem vytknout, ale místo abych zasáhl a pomohl mu nebo ho opravil, s potěšením se stáhnu a dívám se a čekám, jako bych sledoval z dálky nějakou nechutnou scénu v těžkém snu, a s radostí cítím, že se blíží chvíle, kdy je budu moci napomenout a pokárat a chtít po nich vysvětlení a omluvu. Děsí mě to: jako bych se díval, jak nebezpečně couvají k otevřenému oknu nebo k propasti, a nevaroval je, že se mohou zranit nebo zabít. Je to kruté a snažím se to překonat. Kdesi ve mně žije a tyje jakési plazivé zvíře, které se sna-106$

žím ukrýt a které chce mermomocí ven, a nevím, co to je a koho chce zničit. Vím, že je plné bradavic. Třeba jsem to já. Třeba chce zničit právě mě), a když zdusím vztek pod vlídným úsměvem, řeknu:

„Podala bys mi chleba, broučku?“

Má dcera poslechne.

Žena sedí proti mně, v čele (nebo na konci) stolu, syn po mé levici, dcera po pravici. Služka se beze slova šourá sem tam a nosí z kuchyně mísy s jídlem. Žena naloží na každý talíř velikou porci a pošle jej dál. Neříkáme nic. Před barevnými služkami už si volně konverzovat netroufáme. (Ani nevím, jak se tahle jmenuje. Dlouho u nás ve službě nezůstávají.)

„Ten salát je dobrý, Sáro,“ řekne má žena.

„Udělala jsem ho, jak jste řekla.“

Vadí mi, že u nás doma nosí jídlo na stůl služka (vadí to i mým dětem), a nebudu to trpět (i když vím, že má žerna si to nedá vymluvit, protože to bývalo zvykem u nich doma, když byla dítě, a protože vidí v televizi a v kině, že ve slušných rodinách je to zvykem dodnes, a myslí si, že je to zvykem i v anglickém královském paláci a v Bílém domě). Vadí mi, když mě obsluhují služky kdekoli, zvlášť v cizích rodinách (kde nikdy nevím, kolik jídla si mám nabrat a jak manipulovat servírovacími vidličkami a lžícemi zboku, a pořád se hrozím, že ramenem nebo loktem vrazím do podnosů s masem a zeleninou a vysypu je na zem. Samozřejmě se to nikdy nestalo – zatím.) Vadí mi to, i když se jedná o bílé (myslím služky, ne přátele. Černé přátele nemám a asi nikdy mít nebudu, i když se poslední dobou scházím s mnoha a mnoha černými děvčaty, protože mě vzrušují. Ale odedneška je s nimi konec, ledaže by to byly Kubánky nebo Portorikánky).

„Myslím, že je dobrý,“ říká má žena. „Aspoň doufám.“

„Já ho nechci,“ řekne můj hoch.

„Už toho mám dost,“ řeknu mu.

107$

„Tak jo,“ ustoupí rychle. Nesnáší, když se na něho zlobím.

„Co je to?“ zeptá se má dcera.

„Kuřecí játra s nudlemi a tou vínovou omáčkou, co vám tak chutná s hovězím. Myslím, že si pochutnáte.“

„Já nechci,“ zahučí můj hoch.

„Aspoň ochutnej.“

„Já játra nerad.“

„To nejsou játra. To je kuře.“

„Jsou to kuřecí játra.“

„Prosím tě, ochutnej.“

„Ochutnám,“ odpoví. „Ale potom chci párek.“

„Já dostanu taky?“

Má žena a já se zatajeným dechem sledujeme, jak se má dcera důstojně, téměř smutečně dloubá v mase a potom kousíček ochutná.

„Je to dobré,“ řekne bez nadšení a dá se do jídla.

Má žena a já (si oddechneme.

(Moje dcera má trochu přes míru a přes váhu a měla by držet dietu, ale moje žena, která jí dietu neustále připomíná, vaří takové věci jako nudle a nakládá velké porce, a holka si dává nášup.)

„Je to pochutnáníčko,“ řeknu.

„Dostanu ten párek?“

„Sáro, ohřejte mu párek.“

„Podal bys mi ten chleba?“

Podávám dceři chleba.

„Mám pro vás dobrou zprávu,“ začnu a všichni se na mě podívají. Ještě zářím nadšením (a samolibostí) po rozhovoru s Arthurem Baronem. A náhle mě zaplaví láska, láska ke všem třem (jsou přece má rodina a já k nim patřím) a rozhodnu se, že se s nimi o svou radost rozdělím. „Ano, myslím, že je to zpráva, která je pro nás všechny velice významná.“

Všichni tři na mě hledí tak napjatě a zvědavě, že se chtě nechtě musím odmlčet.

108$

„Jaká?“ zeptá se kdosi.

„I když přísně vzato,“ zaváhám, „tak významná zase není. Když se to uváží, není vlastně významná vůbec. A zajímavá taky ne.“

„Tak proč o tom vůbec mluvíš?“ chce vědět má dcera.

„Abych vám připravil Tantalova muka,“ žertuju.

„Šmarja, co to je?“ zeptá se můj hoch.

„Vážně něco máš?“ zeptá se má žena.

„Možná že jo,“ trápím ji vesele, „možná že ne.“

„Aby nás potrápil, křikne má dcera posměšně a otráveně na mého hocha.

(Díky jí si znovu připadám jako blbec. A znovu mám tu silnou, náhlou, nenávistnou chuť ublížit jí, hluboce ji ranit nějakou ostrou odpovědí, nahnout se přes jídelní stůl a vlepit jí facku, až by to mlasklo, nebo ji pod stolem surově nakopnout. Ale nezbývá mi než ji ignorovat a zachovávat fasádu dobrosrdečného otcovského humoru.)

„Tak proč nám to neřekneš?“ ptá se má žena. „Zvlášť když je to dobrá zpráva.“

„Řeknu,“ odpovím. „Chci vám říct,“ oznámím a znovu je nepokrytě trápím a mučím, protože jsem se odmlčel a mažu si kousek chleba máslem a ukusuju z něho, „že asi budu muset znovu hrát golf.“

Všichni zamyšleně, rozpačitě, téměř vzpurně mlčí a každý se snaží první uhádnout, co jim tak čtverácky tajím a zároveň prozrazuju.

„Golf?“ zeptá se můj devítiletý hoch, který ještě neví, jestli je golf slušná hra nebo neslušná.

„Ano.“

„Proč golf?“ zeptá se udiveně má žena. (Ví, že tuhle hru nenávidím.)

„Golf,“ opakuju.

„Ale ty nemáš golf rád.“

„Přímo ho nenávidím. Ale asi budu muset.“

„Proč?“

„O co, že ho povýšili!“ uhádne má dcera. (Často je z nás nejchytřejší a nejvíc se mýlí.)

109$

„Povýšili tě?“ zeptá se má žena.

„Může být.“

„A co budeš v nové funkci dělat?“ reaguje má žena podezíravě, téměř nevrle. Vím, že si už léta tajně myslí, že toužím dělat něco jiného a častěji jezdit na služební cesty.

„Odbyt.“

„Odbyt čeho?“ zeptá se můj hoch.

„Odbyt odbytu.“

Na chvíli je tou hádankou zaražen, téměř ohromen. Pak mu dojde, že jsem to myslel jako vtip, a začne se smát. Oči mu jiskří a obličej vesele září. (Mého hocha má každý rád.)

„To myslíš vážně?“ sonduje má žena a prohlíží si mě. Pořád neví, jestli má být ráda nebo nerada.

„Už to tak vypadá.“

„Budeš muset častěji na služební cesty?“

„Ne. Spíš naopak.“

„Budeš vydělávat víc peněz?“ zeptá se má dcera.

„Ano. Možná mnohem víc.“

„Budeme bohatí?“

„Ne.“

„Budeme vůbec někdy bohatí?“

„Ne.“

„Nechci, abys jezdil častěji na služební cesty,“ bručí můj hoch.

„Nebudu jezdit častěji,“ opakuju otráveně. „Budu jezdit míň.“ (Začínám litovat, že jsem na to zavedl řeč. Zasypávají mě otázkami. Cítím, jak mé sebevědomí klesá, jak se mobilizuje celá armáda a útočí na mé nervy tak rychle, že ji nestačím sledovat a odrážet. Začínám koktat.)

„Zase budeš mluvit sám se sebou?“ neodolá můj hoch, aby do mě zlomyslně narýpl.

„Já sám se sebou nikdy nemluvil,“ prohlašuju rozhodně.

110$

„Ale mluvil,“ řekne tiše má dcera.

„Například loni,“ pokračuje můj hoch.

„Nikdy jsem sám se sebou nemluvil,“ opakuju důrazně. „Jen jsem si zkoušel svůj referát.“

„Ale sám se sebou,“ prohlásí můj hoch.

„Letos ti referát povolí?“ zeptá se má dcera. „Na podnikové konferenci?“

„To víš, že povolí,“ odpovím s úsměvem.

„A dlouhý?“

„To víš, že dlouhý. Letos mě zřejmě nechají na konferenci mluvit, jak budu chtít.“

„Tvým šéfem teď bude Andy Kagle?“ zeptá se má žena.

„Tak nějak,“ koktám vyhýbavě. (Rodinný kvíz přestává být zábavný a v duchu se tluču do hlavy, že jsem s tím začal.) Nervózně se zasměju. „Zatím to není definitivní. A ještě dlouho nebude. Možná jsem vám to vůbec neměl říkat.“

„To jsem ráda, že tvým šéfem bude Andy Kagle,“ prohlásí má žerna. ,;Greena nesnáším.“

„Já neříkal, že mým šéfem bude Kagle.“

„Greenovi nevěřím.“

„Slyšíš, co říkám?“

„Proč se na mě utrhuješ?“

„A proč máš dělat odbyt? Já nechci, abys byl cesťák!“ vykřikne náhle má dcera lítostivě a div se nerozbrečí. „Já nechci, abys obcházel otce druhých děcek a prosil je, ať od tebe něco koupí.“

„Já přece žádný cesťák nebudu,“ bráním se netrpělivě. „Lidi, proč o tom pořád melete? Ještě jsem to místo nedostal a vůbec nevím, jestli je vezmu.“

„Nemusíš na ni křičet,“ řekne má žena.

„Já nekřičím.“

„Ale křičíš,“ řekne. „Ty se neslyšíš?“

„Promiň, že jsem křičel.“

„A nemusíš se na každého utrhovat.“

111$

„Promiň, že jsem se utrhoval.“

Tentokrát má moje žena pravdu. Aniž jsem si to uvědomil, přešel jsem z optimistické samolibosti do špatné nálady. A aniž jsem o tom věděl, zvýšil jsem vztekle hlas a začal na ně zase řvát. Teď všichni u stolu mlčíme. Děti sedí s očima sklopenýma, jako by se bály pohnout. A vinen jsem já. Čelo mi hoří (napětím. Brzo mě začne bolet hlava). Propadám se hanbou. Připadám si děsně bezmocný. Kdyby aspoň někdo něco řekl a ukázal mi, jak najít nějakou snadnou omluvu. (Jsem úplně bezradný.). Ale nikdo nic neříká.

Chytím se energického nápadu. Znenadání se otočím k synovi, vystřelím po něm ukazovákem a zeptám se:

„Jsi naštvaný, nebo nejsi?“

„Nejsem!“ vykřikne se smíchem a radostně, když mu dojde, že znovu žertuju a už nezuřím.

Obrátím se k dceři a vystřelím ukazovákem po ní.

„Jsi naštvaná, nebo nejsi?“ zazubím se.

„Prosím tě, tati,“ odpoví. „Vždycky když někoho otrávíš, chceš to napravit tím, že se chováš jako malý kluk.“

„Doprdele,“ řeknu tiše, zasažen jejím odmítnutím.

„Musíš před nimi tak mluvit?“ zeptá se má žena.

„Oni tak mluví před námi,“ opáčím. Otočím se k dceři. „Řekni doprdele.“

„Doprdele,“ řekne dcera. .

„A teď ty,“ poručím synovi.

Nabírá moldánky.

(Instinktivně se mi chce natáhnout ruku a utěšit ho a utišit a počechrat mu měkké vlasy žluté jako písek. Mám svého hocha děsně rád, ale dceru – to už tak jistě nevím.)

.“Promiň,“ řeknu mu rychle. (Mám trapné, hrozné tušení, že kdybych natáhl ruku a chtěl ho pohladit, reflexívně by se skrčil, jako bych ho chtěl uhodit. S bolestí tomu pomyšlení uhýbám.) Obracím se k dceři. „Promiň,“ řeknu upřímně i jí. „Máš pravdu a omlouvám se.

112$

Chovám se fakticky jako malý kluk.“ Teď sklopím oči já. „Mám chuť ještě na skleničku,“ vysvětluju omluvně a vstávám. Jíst už nebudu, ale vy klidně jezte. Počkám

V obýváku. Nezlobte se.“

Když odejdu, jedí dál a mluví tišeji.

Takové věci jim dělám, i když nechci, já vím. Ale před ženou a dětmi to nemůžu přiznat. Má žena by tomu nerozuměla. Nemůžu jí říct: „Promiň.“ Myslela by si, že se omlouvám. Má žena a já už vážně nejsme schopni mluvit oba o jednom. Ale někdy se zapomenu a začnu. Nejsme si už dost blízcí na upřímný rozhovor (ale na častý pohlavní styk ano). Opáčí mi něco tak nesmyslného a deprimujícího a odporného jako „A co ty?“ nebo „Nemusíš se na každého utrhovat“ nebo „Nemusíš na mě tak řvát“. Jako by s daným problémem nějak souviselo, že se na ni utrhuju, anebo ona na mě (protože ona se utrhuje taky). Takhle mi odpoví a já zmlknu, jako bych dostal facku. Jsem z toho paf, znovu si připadám ztracený a opuštěný a znovu se potápím a schovávám do hustých, jemných vln své melancholie. Je mi smutno a znovu si musím přiznat, že na celém světě nemám nikoho, komu bych mohl věřit nebo říct o pomoc. Schází mi matka (a otec?) a nebožtík bratr, a znovu toužím po tom, abych pracoval v nějakém jiném podniku, který by mě posílal častěj na služební cesty, daleko od rodiny. Možná není daleko den, kdy na nás někdo začne shazovat bomby. Zakřičím:

„Padá nebe! Shazují bomby! Lidi hoří! Všechno se rozpadá! Začíná konec světa!“

A moje žena odpoví:

„Nemusíš na mě tak řvát.“

Co se to s námi stalo? Něco se stalo. Kdysi jsem býval hoch a ona dívka a oba jsme byli noví. Teď jsme muž a žena a nic už nám nové nepřipadá. Všechno se nám zdá staré. Myslím, že jsme se mívali rádi. A že nám

113$

spolu bývalo dobře. Teď mi to aspoň tak připadá, i když jsme se věčně o něco rvali. Já se věčně rval o to, abych z ní stáhl šaty, a ona se věčně rvala, aby si je nechala. Na takové věci se nezapomíná. Vzpomínám, jak jsem jí mockrát musel vyhrnout šaty a stáhnout kalhotky, protože se nerada milovala venku a zrovna tak uvnitř, když byl někdo třeba jen vzdáleně nablízku: v tomtéž domě nebo bytě, ve vedlejším pokoji (dokonce v hotelech! Jak uslyšela, že se za stěnou něco hnulo, celá ztuhla), dokonce v sousedním bytě a v sousedním domě! Pamatuji si, že jsem jí skoro všude rozpínal halenku, abych se jí dostal k podprsence a k ňadrům. (Bledě modré podprsenky mě dodnes vzrušují víc než černé. Mívala bledě modré.) Věčně se bála, že nás někdo uvidí. Mně to bylo jedno (ale nebylo by mi to asi jedno, kdyby nás někdo opravdu viděl). Věčně jsem z ní rval domácí šaty nebo plavky nebo tenisové šortky a házel si je kamsi za záda, protože kdykoli byla příležitost, šel jsem tvrdě a rychle po ní. Býval jsem děsně divoký kluk. Bylo mi fuk, jestli se jí to líbí nebo ne, hlavně že jsem si přišel na své. Věčně jsem na ni lezl. Tenkrát s námi byli skoro pořád její rodiče a mladší sestra, a sotva vypadli, už jsem se na ni sápal, abych si bouchl, než se někdo z nich vrátí. V létě na venkově nebo u moře jsem ji po setmění lákal z najatého domu ven a dělal to s ní na verandě nebo přímo na zemi nebo na písku (i když písek v šatech a ve vlasech mi potom vadil – a jí vadila zem, protože si na ní otlačila zadek do modra). Věčně jsem ji tahal za knoflíky a zipy a chmatal jí po patentkách a gumičkách na prádle. Když byla holka a já kluk, byl jsem do ní absolutně blázen, úplně jsem šílel vilností. Ve dne v noci jsem měl bouchačku v pohotovosti a chtěl jsem jen bouchat, bouchat, bouchat. Přepadl jsem ji bez výstrahy, takže neměla čas uvažovat nebo diskutovat nebo hledat nebo najít nějakou výmluvu, a častokrát si uvědomila, co se děje, až když jsem ji napůl svlékl a ležel na ní, celý rozpálený

114$

a absolutně hluchý ke všem jejím námitkám a varováním, a když už mě nemohla zastavit. (Někdy jsem u rodinné večeře myslel celou dobu jen na ni a spekuloval, kde a jak na ni při nejbližší příležitosti skočím, a vymýšlel, jakým trikem ji tentokrát dostanu.) Ať jsem ji dopadl, popadl a nakonec přemohl kdekoli (to jest kdekoli mimo naši zamknutou ložnici, ale často i tam, za pečlivě zajištěnými dveřmi), vždycky pode mnou rezignovaně ležela a vzdychala, oči vytřeštěné blyštivým strachem, a rychle a nešťastně těkala pohledem ze strany na stranu, aby se ujistila, že nás nikdo neslyší a nevidí. (Dnes si myslím, že se mi její zděšení a moje násilnictví asi líbilo.) Pokud jsem ji mohl mít, kdy jsem chtěl a jak jsem chtěl, bylo mi fuk, že šmejdí vykulenýma očima sem tam a že její nejsilnější pocit není touha po mně. Zřejmě to mělo svůj půvab, mít palčivý, vítězoslavný pocit šíleného rizika, mít možnost někoho ovládat a nejenom přesvědčovat. Často si přeju, aby mě taková hektická směs naprosto slepé vášně, spěchu a napětí poháněla i dnes. (Zřejmě by to mělo větší půvab.) Možná právě to mi schází. Spávám teď s dívkami, které jsou tak mladé jako tenkrát ona a daleko čilejší, prostopášnější a ochotnější, ale není to tak spontánní a vzrušující a obyčejně ani uspokojivé. (Nekladou žádný odpor.) Jsem teď jistější a zralejší a umím s nimi chladnokrevně a obratně manipulovat, abych z nich měl co nejvíc, ale zdaleka se mi to nelíbí tak jako tenkrát s ní, ,a když si vzpomenu, jací jsme bývali, zasteskne se mi po ní a mám nás oba děsně rád. Mám k dispozici velké pokoje s velkými postelemi a tolik soukromí a času, kolik potřebuju. Buď jsou to byty těch dívek, nebo byt Reda Parkera, když jsem v New Yorku, a hotelové pokoje a apartmá, když jsem na služební cestě. Ale je to teď všechno jaksi krotké, předvídatelné a věcné, i s dívkou, s kterou jsem poprvé (a často se divím, dokonce i při tom, proč to vlastně dělám. Sotva jsem uvnitř, už myslím na to, jak se dostat ven. Sotva si přijdu na své, chci si jít po svém).

115$

„Pojďme do ložnice,“ řeknu (nebo řeknou).

„Dobře.“

S mou ženou jsme to zamlada dělali jinak, a to bylo lepší. „Rychle, rychle,“ naléhala, prosila, vzdychala, žadonila, šeptala a posedle škemrala, když se pode mnou zmítala a dělala všechno, co uměla, abych byl hotov dřív, než nás někdo uvidí. A já na ní pracoval ostošest (dokonce s úsměvem – když na mě neviděla) a v životě už jsem si tak neužil.

Takový to býval požitek. Byl to požitek (spíš pro mě než pro ni) tenkrát a je to požitek pro nás oba dnes, když na to vzpomínáme a smějeme se (pokud se smějeme). Často rádi vzpomínáme, jak jsem ji někdy dostal v tu nejnemožnější dobu a na tom nejnemožnějším místě. Má žena vzpomíná na mládí ještě radši než já a má lepší paměť na detaily.

„Vzpomínáš tehdy na hausbótu, když můj otec – “ „A tvoje sestra si celé léto užívala – “

„Snad jí nezávidíš.“

„Určitě si užila víc než já.“

„Tenkrát ti to nevadilo.“

„Vadilo mi to, když jsem se to na ni dověděl.” „Měl jsi na ni chuť?“

„Až když jsem se to dověděl.“

„A teď na ni chuť máš?“

„Nebuď směšná. Teď je to odporná, hnusná reakcionářka.“

„Proč jí někdy neřekneš, že – “

„Copak s ní někdy mluvím?“ „Vzpomínáš tenkrát na jezeře v loďce?“ „Aby ne!“

Vzpomínám, jak jsem se o to jednou pokusil na dně loďky daleko od jezerního břehu. (Taky vzpomínám na nebožku Virginii z té staré havarijní pojišťovny a vsadím se, že dnes bych v kánoi zmákl i takovou lehkomyslnou mladou studentku, jako byla ona, ale asi už by se mi

116$

nechtělo, v mém věku rozhodně ne a v kánoi taky ne.) A málem se mi to podařilo, přímo v té loďce, kde mě pořád odháněla a líbala a odstrkovala a objímala a odkopávala, ale když přišlo na svlékání, zhrozila se, že by nás lidi z domů na břehu mohli vidět, a málem se usedavě rozbrečela, takže jsem musel přestat. Zuřivě jsem vesloval dál, k jednomu ostrůvku (tenkrát jsem myslím překonal všechny veslařské rekordy), a položil jsem ji tam hned na kraji lesíka na zem. Házela hlavou ze strany na stranu, oči jí hořely úzkostí a strachem, a zoufale mě prosila, abych přestal, anebo si pospíšil, než se mezi stromy někdo přištrachá a uvidí nás. To už jsme byli svoji.

Býval to fakt požitek, i když jsme se kvůli tomu často porafali: ona plakala a já zuřil, kdykoli jsem si u ní v tomhle nebo v něčem jiném nepřišel na své. (Byl jsem snadno zranitelný.) Chtěl jsem ji mít všude. A dnes jsme oba rádi, že to tak bylo. Věčně jsem z ní stahoval podprsenku nebo jí vykasával halenky a svetry, a jako vyhladovělý jsem jí šel po ňadrech a rtech, jak jsem v srdci a v hlavě a v ústech a v hrdle a v dlaních cítil mučivou, nutkavou potřebu a radost. (Už tenkrát jsem byl pěkný cvok.) „Teď ne,“ říkala, nebo „Miluješ mě?“ ptala se. A já říkal všechno možné, nebo jsem neříkal nic, a dorážel na ni dál. Tenkrát mě dokázala vzrušit i maličkost, často už pohled na ni, anebo když jsem byl pryč, pouhé pomyšlení, že s ní zas brzo budu. (Tenkrát jsem věděl, co je to být nadržený, tenkrát jo.) Když jsme byli doma sami a věděli, že není spěch, býval jsem jiný a ona taky. Ale většinou jsme sami nebyli (a potíž byla v tom, že se má žena nechtěla milovat nikde venku. Nechtěla ani v parku, ani na pláži, ani v křoví, ani vstoje u zdi, u dveří nebo u stromů (a já chtěl). Nechtěla na zadním sedadle v autě (ani na předním), a vždycky jsem ji musel nutit. (Často jsme žádné lepší místo neměli, a pokud měli, nechtěl jsem čekat.) Má žena se tenkrát chovala jako dáma, a to se mi na ní líbilo (víc než dnes její pití a flir-117$

tování nebo její drsný hlas, když se na večírcích dobře baví). Jenže právě tak se mi líbilo bouchání. Jedno celé léto u jezera se mnou nechtěla nic mít, protože tam s námi bydleli její matka a otec a sestra, a někdo z nich byl pořád nablízku. Pamatuju se, že to bylo to léto, kdy její sestra přišla před koncem prázdnin do jiného stavu a její matka a otec málem zešíleli, než ji přemluvili, aby si dala udělat potrat (ne že by chtěla dítě, ale bála se, že potrat bude bolet), i když se jí to mohlo zrovna tak stát hned po prázdninách na vysoké. Má žena a já už jsme byli svoji, a bylo jasné (aspoň mně), že její sestřička si celé léto bez problémů užívala, zatímco já měl problémů ažaž. Divil jsem se, proč jsem skoro celé léto promarnil tím, že jsem dotíral na tu nesprávnou sestru, totiž na svou ženu. Sotva jsem se to o její sestře dověděl, dostal jsem na ni chuť taky, i když se mi vůbec nelíbila.

Když jsme časem získali vlastní byt, nechtěla se má žena milovat, dokud se nepřesvědčila, že všechny děti tvrdě spí a že dveře do ložnice jsou zamknuté a dveře do bytu na dva západy. (Ví bůh, kdo se podle ní mohl vplížit dovnitř a uvidět nás. Zloději?) Ale ani ve vlastním bytě se mnou dlouho, dlouho nechtěla nic mít ve dne, i když jsme ještě neměli děti a nikdo jiný tam nebyl. (Dnes to se mnou dělá kdekoli a kdykoli, zvlášť když má něco vypito.) Potřebovala tmu, dokonce i v noci. Chtěla se schovat. Musely se zhasnout lampy, stáhnout rolety, zavřít dveře, i dveře od skříní. Nechtěla, abych viděl, jak se svléká, a abych se na ni díval, když jde nahatá k posteli. Když se v koupelně nebo v šatně tajně svlékla, přišla si často lehnout už v noční košili, přestože věděla, že ji z ní okamžitě stáhnu. Ale pokud byly maximálně vhodné podmínky a měla jistotu, že ji nikdo nemůže vyrušit ani vidět, a všechno kolem bylo tak, jak si přála, bývala v každém směru perfektní a po tom i při tom pyšná jak na sebe, tak na mě. A nebyla špatná ani jindy, když jsem ji musel nutit a museli jsme spěchat (rychle pochopila,

118$

že čím snaživěji mi dá, co chci, tím dřív to bude odbyto), ale tak dobrá jako ta kubánská děvka dnes odpoledne nebyla v osmadvaceti nikdy. („Chceš, abych tě potrápila?“ vrněla a slyším to vrnění pořád. To se ví, že chci. Možná jsem své ženě nedopřál nikdy dost času, aby mě mohla potrápit, nebo se to aspoň naučit.)

Dnes je má žena mnohem lepší. Dnes bere sex úplně jinak. Ale já taky. Dnes je roztoužená snad pořád a neváhá využít příležitostí, které děsí i mě. Sotva přijdu domů, hned poznám, že na to myslí, protože má takový drzý, tázavý, odhodlaný pohled a pobavený, samolibý, trošku křivý úsměv. Když na sobě nemá bokovku, vidím, že se nemýlím. (Dnes večer ji na sobě nemá. Pamatuju doby, kdy bokovku nepotřebovala a nenosila. Teď bez ní málem nevyjde z domu, ačkoli ji ještě nepotřebuje.) Když je v náladě, stačí ji vzít za loket nebo ji jemně dostrkat ke gauči nebo k posteli a můžu ji mít, kdy chci, a prakticky, kde chci. Anebo za mnou přijde sama. Je v náladě vždycky, když pije (ledaže by jí nebylo dobře), a pije teď skoro denně. Stačí, abych kolem ní prošel v kuchyni, když vaří, nebo ji náhodou potkal na chodbě, a okamžitě se ke mně tiskne a je ochotna namístě lehnout (jednou mě k tomu donutila přímo v kuchyni na zemi), ať je tma nebo bílý den. Zvedne si sukni a netrpělivě mi škube kalhotami, když se nesvlékám dost rychle. (Nevím jistě, jestli se mi to líbí, i když tenkrát by se mi to líbilo, ale tak jistě to zas nevím. Fakt nevím, jestli chci, aby má žena byla tak smyslná a povolná, jako jsou Kagleovy děvky nebo moje dívky, ale vím, že mi vadí, když není.)

„Vážně máš naději, že tě povýší?“ zeptá se mě večer v ložnici.

„Zdá se.“

„Polepšil by sis?“

„A jak.“

„Ty kluku,“ odpoví.

A nezadržitelně se po mně plazí a obepíná mě ruka—

119$

ma a nohama a ústy, přestože dveře ložnice zůstaly otevřeny a děti asi ještě nespí. A teď ji ze sebe střásám já a vylézám z postele, abych zavřel dveře a zhasl stropní světlo.

„Ty jsi ale holka,“ říkám jí obdivně po dlouhém, hlubokém objetí, při kterém oba v podstatě mlčíme.

„Za to můžeš ty,“ přisvědčí pohotově a s pyšným smíchem, sedá si na mě a houpe se dopředu dozadu. „Takovou jsi mě udělal.“

Nevěřím, že jsem to všechno zavinil já.

120$

MÁ DCERA JE NEŠŤASTNÁ

Obě naše děti jsou nešťastné, každé svým způsobem, a zřejmě i to jsem zavinil já (i když nevím jak a proč). Na Dereka už jako na naše dítě nemyslím. Ani jako na své. Snažím se nemyslet na něho vůbec, a je to stále snadnější, dokonce i doma, když je nablízku a chrastí nějakým chrastítkem nebo vydává nesrozumitelné zvuky ve snaze promluvit. Teď už se mi nelíbí ani jeho jméno. A naše děti se o něho nestarají jakbysmet. Vlastně se o něho nestará nikdo, ani ošetřovatelky, které platíme za to, aby se o něho staraly a předstíraly, že ho mají rády. Většinou jsou to staré panny, kterým je ke čtyřicítce i víc. Bývají pěkně drahé a zpočátku obvykle předstírají, že ho milují. Prvních pár týdnů ho zbožňují a žárlivě chrání, a potom ho zanedbávají ,a drze nás obviňují. My jim to oplácíme a ony odcházejí. Buď dají výpověď samy, nebo ji dostanou od nás. V dávání výpovědi se s manželkou střídáme. Jsou mi protivné už od chvíle, kdy u nás nastoupí. Nemají mě rády. Tu, kterou máme teď, nenávidím a mám z ní strach. Je starší než já, pověrčivá a vždycky musí mít pravdu. Připomíná mi paní Yergerovou. Chce se mi na ni sprostě řvát za všechna ponížení, kterým mě paní Yergerová vystavila. Každá starší žena, ze které mám strach, mi připomíná Yergerku. Každá slabá starší žena matku. Každá dívka, která raní mou ješitnost, mi připomíná mou dceru. Nikdo mi nepřipomíná otce, což je myslím v pořádku, poněvadž otce si nepamatuju, takže mi ho nikdo nemůže připomínat. Leda Arthur Baron. Myslím, že k Arthuru Baronovi mám trošku podobný vztah, jaký bych měl k otci, kdyby žil o něco déle a byl na mě hodný. Doufám, že tahle ošetřovatelka dá brzy výpověď. Chci se jí zbavit. Pokud výpověď brzy nedá, bude ji muset dostat od mé ženy nebo ode mě, což zřejmě žádnou ošetřovatelku nerozruší tak, jak to rozruší nás, nebo jak by mě rozrušilo, kdybych dostal výpověď já. Až odejde, zavládne u nás na chvíli smutek a dezorganizace. Než se najde nová ošetřovatelka,

121$

odjedu na služební cestu. Tyhle věci přenechávám své ženě a její sestře. V tom je na její sestru spolehnutí. Když musíme hledat novou ošetřovatelku nebo se stěhujeme, vždycky radši někam jedu. Když se děje něco nepříjemného, jsem radši někde jinde. Až ji nakonec vystrnadíme, budeme rádi, že jsme se jí zbavili, jenže za každou starou musí přijít nová. Vždycky musíme najít nějakou další, jinak budeme muset Dereka poslat do domova pro retardované a víckrát ho neuvidíme. Vymažeme ho, vyškrtneme ho, vyřadíme ho z evidence – a i když ho první rok třikrát nebo čtyřikrát navštívíme a druhý rok jednou nebo dvakrát a potom už asi vůbec ne, v podstatě ho víckrát neuvidíme. Sejde nám z očí a časem i z mysli. Možná bude navštěvovat on nás. Ve snu.

„Jakpak se asi má,“ vzpomenem si možná občas, pokud se nebudeme bát odpovědi.

A po letech:

„Co se s ním vlastně stalo? S tím dítětem, co jsme mívali? Pamatujete? Myslím, že se jmenoval Derek. A měl nějakou vadu. Ví se o něm ještě něco?“

Moje žena a já ho nedokážeme dát pryč už teď. Je zatím moc malý. Ale je to beznadějné. Je to děsná přítěž. Prostě se nám nepovedl. Potřebuje, aby se o něho někdo soustavně staral, a to nikdo nechce, rozhodně ne jeho otec, jeho matka, jeho sestra a jeho bratr. Nikdo si s ním už nechceme hrát. Ale střídavě předstíráme, že ano.

Má dcera, které je patnáct pryč, je nespokojená samotářka. (Je mnohem víc než nespokojená, já vím. Je nešťastná. Ale jde o to, jakou formou to dává najevo, jakým způsobem svou kritiku a své stížnosti prezentuje. Právě kvůli tomu se nejčastěji hádáme. Nevadilo by mi, kdyby byla nešťastná a příjemná. Jako můj syn. Usnadnilo by mi to situaci. I když jemu to asi situaci neusnadňuje.) Je nespokojená s námi a je nespokojená se sebou. Je to chytrá, přemýšlivá, zlomyslná dívka, a když není nevrlá a hrubá, je nesmírně citlivá a půvabná. Často

122$

je sprostá, často deprimovaná. Děsně nesnáší mě a mou ženu a často nám dává najevo, že bychom se měli odstěhovat nebo zemřít. (Vlastně nám to přímo říká.) Ještě štěstí, že moje žena a já jsme rozumní a navzájem si vysvětlíme, že to tak nemyslí. (Ale já vím, že to tak často myslí a v hloubi duše si asi přeje, aby zemřela taky a abychom jí plakali nad hrobem.) Vím, že to tak myslí aspoň ve chvíli, kdy to říká, a možná že podvědomě to v sobě nosí pořád. Třeba si skutečně přeje, abychom má žena nebo já brzy zemřeli. Nebylo by to nic nenormálního a docela bych to chápal (copak jsem takové ohavné přání neměl taky, když matka onemocněla, a možná už dřív, když začala stárnout a já už ji nepotřeboval, kdežto ona mě ano? Nemohl jsem se dočkat, kdy umře. A říkal jsem si, že to pro ni bude lepší). Když se má dcera ovládá, když se samolibým obličejem a strojeným, záměrně padoušským pousmáním říká mé ženě nebo mně, že by jí celkem nevadilo, kdybychom oba (nebo jeden) onemocněli nebo zemřeli (nebo onemocněli a potom zemřeli), vím, že to nemyslí tak, jak to říká. Všechno to hraje, protože nezrale a posedle vyhledává bolestný, ponižující konflikt s rodiči (tak říkajíc sadistický rodinný potlach) a jitří citlivou starou ránu, protože instinktivně ví, že rána se otevře a začne bolestivě krvácet. (Má dcera nás ráda zraňuje. Někdy prohlašuje, že ji pak hryže svědomí, ale dává nám najevo, že to nebolí.) Ale když to z ní ječivě vychrstne nebo se to trhaně vypotácí v dusivých, hysterických vzlycích, nelze nevidět, že její vášnivá nenávist a bezedné neštěstí jsou naprosto upřímné. Jak říkám, není šťastná. (V takových chvílích je dojemná. Být to dcera někoho jiného, puklo by mi nad ní srdce.)

V obličeji je moc hezká, ale nevěří tomu. (Má to, čemu se myslím říká nízké – nebo nedostatečné – sebehodnocení.) A má žena a já jí nemůžeme nijak pomoct. Uvědomuju si, že na její otázky a komentáře neodpoví-

123$

dám vždycky, jak bych měl. Když mi řekne, že by chtěla umřít, odpovím jí, že dřív nebo pozděj se dočká. Když mi řekne, že život jo prázdný a fádní a že patrně nemá žádný smysl, odpovím jí, že takový pocit má občas každý člověk, zvlášť v jejím věku, a že má asi pravdu. Když mi slavnostně sdělila, že si chce najít milence, ještě než jí bude osmnáct, a několik let s ním žít, přestože se nikdy nechce vdát, souhlasně jsem přikývl a vtipně poznamenal: „Doufám, že ho najdeš.“ A užasl jsem, když zbledla šokem a málem se rozbrečela. Když se mě zeptá, jestli jsem v mládí pomýšlel na sebevraždu, odpovím, že ano. A když mi poprvé přišla říct, že není šťastná, řekl jsem jí, že já taky ne a že nikde není psáno, že člověk má být šťastný. Teď už spoustu mých jízlivých odpovědí předvídá a napodobuje má slova dřív, než je řeknu. Někdy mě to zlobí, někdy mě to baví – ale proč reaguju tak různě, nevím. Asi dělám chybu v tom, že s ní vždycky mluvím jako s dospělým člověkem, zatímco ona nechce nic jiného, než abych s ní mluvil jako s dítětem.

Prostě se nedokážu ovládnout, abych jí neříkal věci, které bych jí, jak vím, říkat neměl. Někdy mi taková slova ujedou dřív, než je mohu uvážit, dokonce dřív, než si uvědomím, že mi vyskočila z mozku a že už je můj jazyk a patro formují na cestě z úst. A ohromeně slyším své hrubé nebo kousavé odpovědi, jako by pocházely od někoho jiného a měly ranit nejen ji, ale i mě, jako by pramenily v nějakém temném a hrůzném koutě mé duše, který není v mé moci. To je ten temný, ukrutný, zlověstný kout, který mě znovu a znovu ponouká, abych kopl Kaglea do jeho chromé nohy a nakopl nebo udeřil svou dceru (nikdy nejsem v pokušení udeřit svou ženu nebo svého hocha, a nikdy jsem je neudeřil ani nekopl. Pokud vím. Svou dceru taky ne), kout, který ve mně neustále živí palčivou touhu říkat kruté věci lidem, které mám rád a kteří jsou v úzkých a věří mi a prosí mě o pochopení nebo pomoc. Nedokážu jim prominout jejich sla-124$

bost. Nedokážu jim odpustit, že jsou v nouzi. Mám z toho vyloženou radost a s požitkem ji přemáhám. Jsem rád, když vidím, že jsem na tom líp než někdo druhý. Dějí se ve mně věci, které nedokážu ovlivnit a na které nejsem vůbec pyšný.

Má dcera se už ani moc nesměje (má nesmírně ráda mého hocha, ale často do něho škodolibě ryje) a má málo zájmů a zálib. (Totéž zřejmě platí o jejích kamarádkách a kamarádech. Mají rádi hudbu, ale ne moc, ne tolik, jak by patrně chtěli. Nikdo z nich není veselý. Všichni jsou naštvaní a nemluvní. Jde z nich hrůza. Doufám, že z toho vyrostou. Nevím, jak s nimi mluvit.) Sedí celé hodiny sama ve svém pokoji a nedělá absolutně nic, jen přemýšlí (sedím celé hodiny sám ve své pracovně a nedělám absolutně nic jiného než ona). Nejradši přemýšlí o sobě, nejvíc se zajímá o sebe, nejčastěji se zabývá sebou, nejradši mluví o sobě. V tom se ode mě moc neliší. Ale myslím si, že když jsem byl mladý, byl jsem šťastnější než ona a že všichni kluci a holky, s kterými jsem vyrůstal a chodil do školy, byli také daleko šťastnější než ona a její přátelé. Aspoň bych si to myslet chtěl. Ale neznal jsem ty kluky a holky tak dobře, jak znám ji. A možná nebyli tak šťastní, jak si myslím. A já možná taky ne. Přišel jsem s nimi do styku jen ve škole a na ulici, jinak moc ne. Nevěděl jsem, jací byli doma, a když byli sami. A nevěřím už, že mé vzpomínky na dětství jsou tak neomylné, jak jsem si vždycky myslel. Dokonce si myslím, že jsem byl v mládí nešťastnější, než je má dcera, a že mě má bezvýchodná osamocenost tísnila ještě víc. V mé minulosti jsou velké mezery, dodnes temné a nepochopitelné. Vychází z nich tajemné dunění, ale žádné povědomé záblesky. Jsou černé jako noc a vždycky budou, a všechno, čím jsem tenkrát byl a v co jsem se měnil a co se se mnou dělo, mi zůstane utajeno, ledaže bych to vypátral. Já, nebo nikdo. Kde to všechno je? Kde jsou ty rozváté kousky rozpadlého chlapce a vyjeveného mláden-125$

ce, z kterého, jsem se vyklubal? Někdy mám pocit, jako bych tenkrát celé dny a měsíce prostě nebyl. Kam se poděly všechny ty významné věci, které patřily k mé minulosti a které si nepamatuju já ani nikdo jiný? Nikdo už si na ně nevzpomene. Na to, abych se posbíral a znovu dal dohromady, je pozdě. Proto můj život není tak zcela věrohodný. Těžko mu můžu věřit. Věřím, že jsem byl s Virginií v archívu havarijní pojišťovny a že jsem se při líbánkách miloval se svou ženou a že teď znuděně a melancholicky přemýšlím ve své kanceláři v podniku nebo v pracovně doma, ale nevěřím (i když vím, že je to pravda), že jsem kdysi nadšeně zpíval pitomé vojenské písně, když jsme mašírovali v zasviněných uniformách, a třídil v pojišťovně havárky a evidoval složky a hrál o pár šupů v kostky a karty a měl uspokojivé erotické sny a byl za ně vděčný a onanoval a byl za to taky vděčný a četl obrázkové seriály a sportovní stránku v Daily News a Alirroru, s kterým už je bohužel amen – za chvíli nezbude vůbec nic – a pět dnů v týdnu říkal ráno matce sbohem, pokud jsem si vzpomněl, že mám na rozloučenou něco říct, a nosil si na Manhattan svačinový sáček s jablkem a dvěma obloženými chleby se salámem, vajíčkem nebo nakládaným lososem a jako dítě se doma fanaticky a zmateně hádal s matkou nebo sestrou a usedavě plakal nad věcmi, které jsem nemohl pochopit nebo vysvětlit, a dlouhá léta byl přísným a energickým vůdcem skautského oddílu a onanoval i jako skaut a jezdil o každém pracovním dni do pojišťovny a zpátky v zatuchlém voze podzemní dráhy, přecpaném utahanými, nedůtklivými, upatlanými dospělými, kteří se potili, mračili, hekali a chrápali. To byl někdo jiný, ne já – na tom trvám. Zůstalo mi to v paměti, ale to je všechno, je to prostě báchorka na hony vzdálená konkrétním zážitkům člověka, jakým jsem byl a jsem, a nikdy se to nestalo – na tom fakticky trvám – aspoň ne mně. Bezpečně vím, že takhle jsem své síly nemarnil, takže tu musel být ještě někdo jiný, kdo vyrůs-126$

tal vedle mě (nebo ve mně) a zaskakoval za mě, když bylo třeba prožít něco, s čím jsem nechtěl nic mít. A možná tu byl dokonce někdo třetí, koho jen tuším a o kom nevím nic než to, že je. A uvědomuju si, že je tu někdo čtvrtý, koho si vůbec neuvědomuju, a ten se na všechno, i na mě, lišácky dívá z nějakého bezpečného úkrytu v mém mozku, kde si neviditelně a inkognito žije, a přísně, nelítostně všechno soudí. I mě. Skoro nikdy nespí. Souvisle si pamatuju jen své služební funkce a své milenky a své nevěry, a ty nejsou důležité. Žádná z nich není důležitější než ty před ní nebo po ní. Ale dávají mi pocit ucelené minulosti.

Komu záleží na tom, jestli se dostanu nebo nedostanu na Kagleovo místo? Nebo jestli se do vánoc dostanu Janince z výtvarného do kalhotek, nebo že jsem nikdy neměl na to, abych položil starší dívku Virginii na stůl v archívu havarijní pojišťovny nebo do postele v hotelu, ačkoli jsem jí mockrát stiskl ta ukázková prsa a mockrát hmátl mezi kolínka?

Mně na tom záleží. Chci mít peníze. Chci mít prestiž. Chci, aby mě chválili a blahopřáli mi. A záleží na tom Kagleovi. A záleží na tom Greenovi a záleží na tom Johnnymu Brownovi, tomu dokonce tak, že až se to doví, mohl by mi rozbít hubu, a vím už teď, že si musím pořádně promyslet, jak s ním v budoucnu vyjít nebo jak se ho zbavit, přestože je schopný. Ale záleží na tom? Změní se tím něco? Ne. Chci to? Ano. (Měl bych to chtít? Neměl. Ale chci, kruci, chci.)

A jisté je i to, že má dcera upřímně touží po větší volnosti, jakou mají její kamarádky a kamarádi, kteří ztratili otce nebo matku při havárii nebo následkem nemoci nebo jejichž rodiče se rozvedli nebo spolu. nežijí. (I když se nezdá, že by z toho měli radost. Zdá se jen, že mají větší volnost.)

„Kdo by se o tebe, sakra, staral, kdybychom se rozvedli nebo se zabili v letadle nebo v autě?“ snažím se jí

127$

tolerantně vysvětlit při jedné „upřímné“ (a hlavně urážlivé) večerní diskusi, do které mě soustavně a umíněně zatahuje, když vidí, že jsem si zalezl do pracovny a chci si pracovat nebo číst nějaký časopis. „Sama bys žít nemohla. To přece víš. Kdo by tě živil a uklízel po tobě a radil ti, co si máš obléct, a připomínal ti, že si máš vyčistit zuby, a pomáhal ti zhubnout? S někým bys žít musela. Tak proč ne s námi? Uvědom si, že naší zásluhou se máš jako prase v žitě.“

„Já nechci,“ říká má žena, „abys před dětmi mluvil sprostě. A abys pořád křičel. Nevidíš, jak je vyděšená?“ „Nemůžeš jí říct, ať si nás nevšímá?“ řekne mi znechuceně dcera. Myslí tím mou ženu.

„A já chci,“ odpovím své ženě –

„Ona musí věčně do něčeho mluvit.“ – s hrozivým zavrčením.

Ale co chci, nevím (vím jenom, že bych děsně chtěl být někde jinde), takže jen zaskřípu zuby a větu nedokončím. (V rozčilení, frustraci nebo ohrožení se mi zesiluje hlas. A když chci říct v silném rozrušení nějakou dlouhou větu, koktám jako divý.)

Chci, abych věděl, co mám chtít.

Chci, aby si má dcera přestala naříkat, jaký má těžký život, a začala se dívat na věci z té lepší stránky. Na nás moc nemyslí. Je nervózní, vzteklá, nasupená a mstivá. Bude mít šestnáct, těch krásných šestnáct, kouří a oba nás děsně nenávidí, aspoň někdy (když ne pořád). Nevím, co jsme jí udělali nebo neudělali, nevím, co proti nám má, ale něco proti nám má. (Sám jsem někdy nasupený a vzteklý, že ji nedovedu potěšit, že se nám nedaří, aby byla šťastná. A často jí to rafinovaně, zlomyslně oplácím. Oplácím jí to rád. Pomsta je sladká i na vlastní dceři. A ještě jí není šestnáct. Někdy se přistihnu, že chci, aby utekla z domu a usnadnila mi situaci.) Vím, že nás nenávidí, protože nám to netají. Buď nás nenávidí každého zvlášť, nebo oba dohromady. Je to šikulka, ta

128$

moje holčička, aspoň na tohle je obrovsky nadaná. Úplně klidně nás dokáže nenávidět všechny tři najednou, včetně mého syna, nebo nenávidět z nejasných důvodů jen jeho a nás ignorovat, nebo nenávidět Dereka, jeho ošetřovatelku, náš dům, naši čtvrť. Samozřejmě umí nenávidět i sebe. S neobyčejnou vynalézavostí nás dokáže přestat nenávidět, ale jen na chvilinku, aby nás zmátla a ošálila pocitem, že všechno je v pořádku, takže se přestaneme mít na pozoru a jsme bezbranní proti jejímu dalšímu tvrdému útoku. Je krutá a je na to pyšná. Má dcera se nemůže (nebo nechce) naučit chemii, gramatiku nebo elementární geometrii, ale už v útlém věku se naučila kouřit cigarety (dokonce šlukovat, jak se chlubí. I marihuanu, dodává, aniž jsme se ptali) a říkat sprostá slova tak nenuceně, jako by je před námi prohazovala od narození. A také se nás naučila nenávidět a říkat kruté věci, které mě drásají a mou ženu přivádějí k hořkým slzám. Moje žena a já jsme potřebovali deset nebo patnáct let nepřetržitého manželství a tvrdého, systematického tréninku, abychom se naučili jeden druhého nenávidět s nefalšovaným, zdravým gustem a elánem (pokud se nenávidíme. Nedá se říct, že bychom se nenáviděli pořád), ale moje předčasně vyspělá dcera se to naučila hned. Možná má talent, nějakou vrozenou schopnost (a jestli ano, je to jediný talent, jaký má. Často mě dohání k zuřivosti, ale nechci jí udělat tu radost a dát to najevo. Na oplátku ji jízlivě doháním k zoufalství. Taky často).

Mou ženu nenávidí mnohem víc a mnohem častěj než mě, což je ironie a nespravedlnost, protože má žena ji bezmezně a bezvýhradně miluje a obskakuje a dala by za ni život. (Kdežto já ne.) Ale zkrátka nepřijdu. (Má dost nenávisti pro všechny.)

Teď už mi dceřina nenávist ani tolik nevadí. Počítám s ní, jsem na ni zvyklý a jsem ochoten respektovat její tvrzení, že k ní má důvod, i když nevím jaký (leda snad

129$

ten, že jsem si na její nenávist zvykl, což je jistě důvod dostatečný).

Obyčejně přijde do mé pracovny, aniž ji volám, a vyruší mě, když pracuju nebo čtu časopis (nebo dělám, že pracuju nebo čtu), a řekne mi (napjatým, tenkým, dětským hláskem, který udatně nutí do pevného a sebejistého tónu), že dospěla k závěru (nikdy nedošla, ale vždycky dospěla), že k mé ženě už nic necítí, že si své matky a mě vlastně neváží a že nás tedy nemůže respektovat a dokonce už nás ani nemá ráda. A i když ví, že to zní krutě, a přiznává, že by se měla za takové pocity stydět (ale nestydí), určitě by jí nebylo líto, kdyby maminka (má žena) zahynula při automobilové nehodě jako matka Alice Harmonové – vždyť ani Alici Harmonové to není líto – nebo kdybych onemocněl a zemřel na mozkový nádor jako otec Betsy Andersonové. Neměla by z toho sice radost, to nezapírá, nic takového si nepřeje, to ať si nemyslím, a možná by jí to i trochu líto bylo, tak jako by jí bylo líto, kdyby se to stalo někomu jinému, koho zná, ale má pocit, že by pro ni nebyla žádná tragédie, kdybych umřel na mrtvici nebo mozkový nádor, pokud bych umřel rychle a nepotřeboval, aby se o mě někdo dlouho staral, jako někteří, co po mrtvici nebo nádoru vegetují dál, a neříká to proto, aby se se mnou hádala nebo aby mě rozladila, ale protože to tak momentálně skutečně cítí a ví, že chci její pocity znát – nebo nechci? – protože jsem její otec a ona je moje dcera. A potom, pokud ji nechám mluvit tak dlouho (někdy ji nevrle zarazím a vyrazím hned na začátku), mi s týmž nuceným výrazem nenuceného zadumání (přičemž se stále úporně snaží, aby se jí netřásl hlásek a aby nesahala rozklepanými prsty na všechno kolem) podá další nevyžádanou informaci: kdybychom prý se má žena a já někdy rozvedli – ví, že jsme o tom uvažovali, a myslí si, že bychom o tom měli uvažovat dál, protože spolu stejně nejsme šťastní – nechtěla by žít ani s jedním, ani s dru-130$

hým, ale chtěla by jít do internátní školy jako Christine Murrayová, která je velice šťastná, protože nemusí žít s žádným ze svých rodičů, nebo třeba do nějaké školy ve Švýcarsku, kde by se jí určitě líbilo. Dospěla totiž k závěru, že by pro ni bylo mnohem lepší žít někde jinde než my, a to i kdybychom se nerozvedli, a že také nám by se žilo líp bez ní, protože ví, že ji tu vlastně nechceme. Nebo chceme?

Někdy ji (ze zlomyslně zištných důvodů) vyslechnu s hrobovým mlčením až do konce, nechám ji v tomto duchu pokračovat, dokud jí síly stačí, neříkám absolutně nic a celou tu dobu na ni hledím s vážným obličejem, ze kterého se nedá. nic vyčíst, a nutím ji, aby stále zaraženěji a zmateněji pokračovala (přestože se na ni dívám, neví jistě, jestli ji poslouchám a slyším), až jí z toho samolibého, škodolibého klidu, s jakým přišla, zbude jen hrozné tušení, a nakonec přede mnou stojí a hloupě mlčí, celá roztřesená a vyčerpaná, a z jejího sebevědomí a odhodlání nezbývá vůbec nic. (Pokaždé ji převezu.) A potom (když se ze všeho vypovídala a vidí, že jsem ji převezl) mlčím dál, a dál ji deptám tupým, vážným, netečným pohledem, takže se naposledy, zoufale a marně pokusí o vzpouru a zakoktá:

„Já jen chtěla být upřímná.“

A když mám vítězství na dosah, rozhodnu se promluvit. Rozhodnu se obratně přejít do útoku a nasadit samolibě klidný obličej, kterým ji posměšně napodobím.

„Ne,“ řeknu tajemně.

(A to ji vyvede z konceptu.)

„Co ne?“ musí se zeptat.

„Ne, nechceš.“

„Co nechci?“ nezbývá jí než zeptat se bázlivě a podezíravě. „Co tím myslíš?“

„To, že nechceš být upřímná. Ty chceš být všechno jen ne upřímná, takže tím laskavě neomlouvej svou špatnou povahu.“

131$

„Jak to myslíš?“

„Je to tak?“

„Já nevím. Co tím myslíš?“

„Ty nevíš, co myslím?“ zeptám se chladně a stále mstivěji. Zavrtí hlavou. „To, že nechceš být upřímná, ale že mi chceš říkat ty nejotřesnější a nejurážlivější věci, jaké tě napadnou, jen abys mě ranila a naštvala.“

„Proč bych to dělala?“

„Abych začal křičet a potrestal tě.“

„Proč bych to dělala?“

„Protože jsi taková.“

„Proč bych chtěla, abys mě potrestal?“

„Protože jsi prostě taková. Nechápeš? A tyhle pocity ve mně chceš vyprovokovat. Chápeš? Nechápeš, že jsem tě prokoukl?“

„Jak to myslíš?“

„Tak, jak to říkám.“

„Tvoje pocity,“ opáčí povzneseně, „jsou mi totálně lhostejné.“

„Tak proč se obtěžuješ,“ napodobuju její povznesenost, „a vůbec se mnou mluvíš?“

„Co tím myslíš?“

„To, že když jsou ti mé pocity skutečně totálně lhostejné, nevím, proč se obtěžuješ a vůbec se mnou mluvíš.“

„A co mám dělat?“

„Nejspíš ode mě něco chceš.“

„A ty se divíš, že si koušu nehty a špatně spím a přejídám se.“

„Svoje přejídání mi nevyčítej.“

„A to ostatní?“

„Já se taky přejídám.“

„Moc dobrého si o mně nemyslíš,“ prohlásí. „Viď?“

„Momentálně ne. Co si o sobě myslíš ty?“

„Já jen chtěla být fér.“

„Kecáš.“

„Chceš, abych byla fér, ne?“

132$

„Ne.“

„Nechceš?“

„Jasně že nechci. Proč bych to měl chtít?“

Taková nečekaná odpověď ji vždycky převeze a na chvíli umlčí. Začne koktat a čím dál víc litovat, že byla tak zbrklá a šla si to se mnou do pracovny rozdat. Pokud v zápase pokračuje, začne nesměle a téměř neslyšitelně huhlat (dělám, že ji neslyším, a nutím ji každou větu opakovat), anebo náhle vybuchne, nesrozumitelně a dramaticky cosi zaštěká a definitivně poražena se dá na útěk, přičemž vráží do nábytku anebo práskne dveřmi. (Pokaždé ji hladce převezu.) Ale nikdy se z toho nepoučí (nebo poučí a cosi sebeničivého ji nutí, aby tyhle neslavné porážky znovu a znovu podstupovala), takže donekonečna opakujeme ty otravné, zbytečné, ponižující (posmívá se mi, že tloustnu. A že plešatím. A oplácím jí to tím, že pohotověji, chytřeji a poučeněji odpovídám), „upřímné“ a „fér“ hádky (vždycky je vyhraju, ale někdy si potom připadám jako raněný) kvůli penězům, kouření, sexu, marihuaně, pozdním návratům, neslušným slovům, domácím úkolům, drogám, černochům, svobodě (její), křičení, tyranizování a urážlivému chování vůči mé ženě.

„Co bys dělal,“ ptá se, aby mě vyprovokovala, „kdybych si přivedla domů přítele a byl to černoch?“

Tohle je její obzvlášť důmyslný úder, který vyžaduje bleskovou pohotovost protivníka a kterým obyčejně zmátne a porazí mou ženu. Je to bezvýchodná situace a jsem v pokušení přiznat, že vyhrála: když řeknu, že by mi to vadilo, jsem rasista, a když řeknu, že by mi to nevadilo, vůbec mi na ní nezáleží. Má žena prohrává tím, že ji bere vážně. Já vyváznu, protože past obejdu.

„I potom bych trval na tom, aby sis uklidila pokoj,“ odpovím chytře. „A abys mi nečetla poštu a neukazovala přátelům výpisy z mého konta.“

To se ví, že jsem rasista! Ona taky. Kdo sakra není?

133$

„Neodpovídáš na mou otázku,“ pozná inteligentně a nasupí se. „A víš to.“

„Přiveď nějakého a uvidíme,“ vyzvu ji s úšklebkem, protože vím, že jít na nás takhle zatím nedokáže.

Chce, abych jí slíbil, že bude mít své auto. Je ochotna slíbit, že na oplátku přestane kouřit. Původně jsem jí zakazoval kouřit kvůli rakovině, ale handrkovat se s ní na tohle téma mě časem tak unavilo, že mi to začalo být jedno, rakovina nerakovina. (Jako odpovědný rodič jsem určitou dobu dělal, co bylo v mých silách. A k ničemu to nebylo.) Takže teď kouří pravidelně (prý) a víc než dvacítku denně (prý), ale nevěřím jí to, protože je možné, že mi lže i v tomhle. (Lže ve všem. Lže i svým učitelům.) Ale doma kouřit nesmí, což mé ženě a mně umožňuje předstírat, že nekouří vůbec. A možná nekouří. (Ostatně komu na tom záleží? Mně ne. A nemám rád, když musím něco předstírat. Kdyby nám nic neříkala, nemusel bych nic předstírat.)

„Já fakticky kouřím. Dokonce šlukuju. Už jsem si na to úplně zvykla. Teď bych nemohla kouření nechat, ani kdybych chtěla.“

„Tvoje zdraví – tvoje starost,“ odpovím klidně.

„Víc než dvacítku denně, někdy i dvě. Vím, že bys nechtěl, abych takové věci pokrytecky tajila. Nebo chtěl?“ „Jo.“

„Co?“

„Ano.“

„Ty bys chtěl?“

„Jistě.“

„Abych je tajila?“

„Jo.“

„Jak to myslíš?“ Oči se jí zamží nejistotou a ústa roztřesou. Znovu jsem ji převezl.

„Tak, jak to říkám: abys mi takové věci tajila,“ pokračuju vesele a chystám se vyhodit bombu. „Kouření a všechna ta neslušná, skutečně velmi vulgární slova, která přede mnou tak ráda říkáš.“

134$

„Ty je říkáš taky.“

„Já jsem dospělý. A muž.“

„Máma je říká taky.“

„Ta slova, co ty, neříká.“

„Máma je stydlivka.“

„Ty jsi dítě.“

„Mám šestnáct let.“

„Patnáct a půl.“

„Skoro šestnáct.“

„Jo?“

„Nic jiného mi říct neumíš?“

„Co například?“

„Když se hádáme, s oblibou odpovídáš jednoslabičně. Myslíš si, že je to dobrý trik.“

„Je.“

„Jsi děsně jízlivý.“

„Můžeš přede mnou tajit všechno,“ odpovím jízlivě. „A neříkám to jako jízlivost. Všem nám to usnadní život. Radím ti to jako kamarád, jako upřímně milující otec mladé dcery. Když chceš kouřit nebo čichat ty své smrady nebo dělat něco, o čem nemám vědět, jdi tajně na verandu nebo do garáže. A když ve svém pokoji telefonuješ, zavři si dveře, ať nemusíme poslouchat, jak si na nás všem známým stěžuješ, a ať nevidíme ty pitomé sexy romány, které čteš místo povinné četby. Takhle ti toho mnohem víc projde. Když to dobře utajíš. Zkrátka se snaž, abych se o tom nedověděl. Protože když se o tom dovím, budu s tím muset něco udělat. Budu ti to muset zakázat a zlobit se a trestat tě a podobně a budeme z toho nešťastní oba.“

„Proč bys byl nešťastný ty?“ chce vědět.

„Protože jsi moje dcera. A nelíbí se mi, když jsi nešťastná.“

„Fakt?“

„Fakt.“

„Pch.“

135$

„A protože nechci ztrácet tolik času hádkami a křikem, když mám na práci jiné věci.“

„Například co?“

„Cokoli.“

„Ale co máš na práci konkrétně?”

„Práci. Čtení časopisu.“

„Proč mi to musíš říkat? Proč musíš být takový?“ (Nevím.) „Jaký?“

„Ty víš.“

„Nevím.“ (Vím.)

„Proč mi nemůžeš říct něco pěkného, abys to hned nějak nepokazil?“

„Co pěkného?“

„Ty musíš mít vždycky poslední slovo, viď?“

„Ne.“

„No prosím!“

„Už neřeknu ani slovo.“

„Teď chceš obrátit všechno v obrovskou legraci, že?“ řekne vyčítavě. „Jako vždycky, viď?“

(Kaju se. Trochu se stydím. Ale snažím se, aby to nepoznala.)

„Nech mě už pracovat,“ řeknu jí tiše.

„Potřebuju s tebou mluvit.“

„Prosím tě. Vytrhlas mě z práce.“

„Četl sis časopis.“

„To patří k mé práci. A musím připravovat podnikovou konferenci a napsat dva referáty.“

„Kde má být? Ta konference.“

„Zase v Portoriku.“

„Můžu ti s referáty pomoct?“

„To sotva. Teď ne.“

„Je to důležitější než já?“

„Je to práce, kterou chci dnes dokončit.“

„Ale já s tebou potřebuju mluvit.“

„Teď ne.“

„Proč?“

136$

„Říkám, že ne.“

„Proč ne?“

”Ne“

„Nikdy se mnou nechceš mluvit.“

„Prosím tě, vypadni už.“

(Dnes vím, že si s dětmi moc nerozumím, ani s vlastními ne, a že se s nimi nerad dlouho bavím. Děti mě baví nanejvýš pár minut. Je to těžké, zajímat se o to, co říkají, a vymýšlet něco, co by zajímalo je. A tak už se ani nesnažím.) Když má moje dcera výbornou náladu (náhodou) a cítí se výjimečně silná a sebejistá, odvážně mi vpadne do pracovny, bez nejmenšího vysvětlení nebo omluvy, a jako bychom byli nejlepší kamarádi, posadí se vladařsky na můj gauč jako k nějaké dlouhé, vrcholně důležité poradě, a začne si mi stěžovat na mou ženu. Naprosto chybně totiž odhaduje mou reakci, protože se mylně domnívá, že když se má žena a já tolik hádáme, uvítám v ní svou spojenkyni. (Mluvit neuctivě o mé ženě jí nedovolím. To už by měla vědět.) Dělávala to, když byla malá, a vypadala při tom tak šibalsky a vyspěle, že jsem ji pobízel, aby mou ženu kritizovala (líbilo se to i mé ženě, protože má dcera byla fakticky moc chytrá a legrační), což je možná jeden z důvodů, proč to teď tak často opakuje. Jenže teď už se mi to nelíbí. A hájím svou ženu (i když jsou dceřiny stížnosti a nelichotivé komentáře přesné a oprávněné). Nebo ji stroze okřiknu, sotva začne, a s přísným pokáráním ji vyhodím. Moje dcera mě odhadla správně: někdy s ní prostě nechci mluvit. (Je hádavá a deprimuje mě. Líp se dá vyjít s mým hochem – to říká každý. Je prostší a ohleduplnější a daleko příjemnější. Na rozdíl od mé dcery a mě ho nikdy netěší cizí neštěstí. Když se setká s něčím smutným a bolestným, zvážní a znervózní, protože se snaží zjistit, jestli neovladatelný vír událostí kolem něj neohrožuje nějak jeho existenci.) Někdy jí prostě mám plné zuby a plný žaludek a nechci od ní znovu slyšet, že nejsem dobrý

137$

otec a že má žena není dobrá matka, že náš domov není dobrý domov a naše rodina dobrá rodina a že Derek (naše slabomyslné dítě) a my všichni jí kazíme život, i když je to asi pravda.

No a co? I kdyby to všechno pravda byla, tak co má být? (Moje matka nebyla o moc lepší. A můj otec byl mnohem horší. Ten se doma vůbec neukázal – když zemřel. Ha, ha.) Možná za to opravdu můžu! já, že se tak špatně učí a že si nevěří a kouše si nehty a špatně spí, možná můžu i za to, že se přejídá a nudí a užírá. Ale co má být? (I já si dovedu najít omluvu.) Co je jí platné, že to ví? I kdybych uznal (a často to uznávám, abych ji zmátl a zdeptal), že jí to neuškodí, rozhodně jí to ani trochu nepomůže. Tak proč s tím nedá pokoj? Je to už nudné – k ničemu to nevede – je to tak děsně nudné, že bych zuřil (a to je asi taky všechno, co si od toho slibuje a co momentálně od života čeká: že mě bezohledně dožene k zuřivé a nenávistné nesnášenlivosti, kdy koktám, plivám, řvu a chrlím ze sebe ryčné výhrůžky, které se nedají dopovědět bez nedůstojných gramatických chyb a při kterých se jí mazané oči odporně, nezadržitelně rozsvěcují neblahým uspokojením).

(Co ode mě chce?)

„Víš, co si myslím?“ začne zdánlivě klidně. „Že už si s mámou nerozumím. A ty taky ne. Nevím, proč s ní pořád žiješ. Vím, že jste úplné protipóly.“

(Přitom neví, co to protipóly jsou.)

Když ji (k jejímu obrovskému údivu a roztrpčení) hned zarazím a z pracovny vyrazím, je docela možné, že půjde rovnou za mou ženou (obratem jsou kamarádky) a začne si stěžovat jí na měl (Ona, která chce vždycky být tak fér!) A moje žena, která se od ní nechá až příliš snadno zmanipulovat, mi potom vtrhne do pracovny a nic zlého netuše (netušíc) ji chce bránit, jsa (jsouc, já vím) zcela ve vleku svého milosrdenství. Má dcera se potají usmívá, číhá vzadu a s vyloženým požit-138$

kem čeká, kdy se do sebe s manželkou pustíme. (Naproti tomu můj hoch se našich hádek hrozí, jako by mu z nich bylo úzko a zle.) A právě dceřina nestydatá nedočkavost mě vždycky rozběsní ze všeho nejvíc a vybičuje mou pomstychtivost.

„Prý jsi ji právě vyhodil z pracovny,“ řekne má žena. „Prý s tebou potřebovala mluvit a tys ji nechtěl vyslechnout. Vyhnal jsi ji, než mohla říct jediné slovo.“ Na pár vteřin zadržím dech a dělám, že přemýšlím. „Tak?“ zeptám se.

„Ano.“

„Mhm.“

„Nebo jsi ji nevyhodil?“

„Vyhodil mě.“

„Mhm.“

„Vyhodil tě?“

„Proč bych to říkala?“

„Mhm.“

„Tak co?“

„Co tak co?“

„Je to tak.“

„Jak?“

„Slyšíš ji, ne? Vyhodils ji z pracovny.“

„Je to tak?“ zeptám se ledově své dcery a zmrazím ji opovržlivým pohledem.

„A není?“

„Neřekla ti taky náhodou,“ řeknu své ženě, „o čem se mnou chtěla mluvit?“

„To není fér!“ vyhrkne polekaně má dcera. Úzkostně pohlédne ke dveřím, jako by chtěla zdrhnout.

„Ne.“

„Tak vidíš!“

„O co jde?“

„To jsem si mohl myslet. Že ti to zapomene říct. Přišla si promluvit o tom, že by jí celkem nevadilo, kdybys například onemocněla a umřela. To ti neřekla?“

139$

„To není pravda!“ vykřikne má dcera.

„Nebo že by ji nijak zvlášť nerozházelo, kdybychom se ty nebo já zabili v autě nebo v letadle jako matka Alice jaksesakrajmenuje nebo umřeli na mrtvici nebo na mozkový nádor.“

„To jsem neřekla!“

„Ale klidně bys to řekla.“

„Ne.“

„Ano.“

„O tom jsem mluvit nechtěla!“

„Já vím. Chtěla se mnou mluvit o tom, že ty a já se k sobě nehodíme a že nechápe, proč to s tebou táhnu a nepožádám o rozvod. Je to tak?“

„Nenechals mě domluvit.“

„Ne? Tak to dopověz. To jsem zvědavý, o čem jsi se mnou vlastně chtěla mluvit.“

„Na tom nezáleží,“ zahuhlá schlíple má dcera a sklopí oči.

„Ale záleží,“ vedu svou. „Já o tom mluvit chci. Říkáš, že s tebou nikdy nechci mluvit, tak teď máš možnost.“

„Já nevím, proč jí nemůžeš dát chvíli pokoj,“ ozve se má žena.

„Chce nás rozeštvat, miláčku. Ty to nechápeš?“

„Proč na sebe nemůžeme být milí?“ přemýšlí nahlas má nešťastná žena, která je dobrák od narození.

„Takové fráze mám poslouchat?“

„Co je na tom špatného?“ odštěkne má žena. „Co je na tom špatného, když chci, abychom se jednou za čas snášeli a pořád do sebe neryli?“

„Pořád do sebe neryjeme,“ přeruší ji povýšeně má dcera otráveným, pohrdavým hlasem (protože se mi chce vlichotit a táhnout se mnou proti mé ženě). Tuhle její taktiku znám jako své boty. Loupne po mně očima, aby se přesvědčila, jestli jsem při ní.

Já na její sbližovačky nereaguju.

(To má moje žena za to, že je dobrák od narození.)

140$

„Bolí mě hlava,“ řeknu a přehnaně vzdychnu.

„Protože moc piješ, než – “

„Bolí mě hlava,“ přeruším ji zvýšeným hlasem, abych ji přehlušil, „protože mi pořád říkáš, že moc piju, než přijdu domů, a protože tahleta mi pořád opakuje, jak jsme ty a já zlí a jak mě nenávidí. Tohle já nemám zapotřebí. Ať si mě nenávidí. Když chceš a myslíš si, že se tím tvoje problémy vyřeší, klidně mě můžeš nenávidět. Já ti to povoluju. Mně je to jedno, že mě nenávidí. Ale není mi, sakra, jedno, že mi to chodí říkat pokaždé, když si tady sednu a chci si něco pracovat.“

„Četl sis časopis.“

„To je moje práce.“

„Není pravda, že tě nenávidí!“ prohlásí má žena.

„A co má být?“ odpovím. „Její pocity jsou mi totálně lhostejné.“

„A to si říkáš inteligent?“ vykřikne má žena.

„Co tím chceš říct?“

„Chce, aby ses jí jednou za čas věnoval. Copak to nechápeš? A to si říkáš inteligent.“

„Přestaň s tím, ano?“

„Ty si myslíš, že ti to úžasně myslí, viď?“

„Přestaň.“

„Tak dobře. Ale kdyby ses na ni jednou za čas milostivě podíval a vyslechl ji, nemohl by sis myslet, že tě nenávidí. Ona tě miluje. Jenže ty to nechceš vidět.“

„Dobře.“

„Chceš, aby měla pocit, že tě obtěžuje.“

„Řekl jsem dobře.“

„Ale není pravda, že tě nenávidí.“

„Dobře!“

„Dobře.“

Zkoumavě si začnu prohlížet svou dceru. Tvářím se pořád přísně a pohrdavě a bojovně (bráním se, dokud nemám jistotu, že se nepřestala bránit ona). Stojí, ani nehlesne, jako by pokorně čekala na rozsudek. Čekám, že

141$

něco naznačí. Tváří se zkroušeně a kajícně. Je sama jako kůl v plotě. Sklopené oči má vážné a vlhké a popelavé rty pevně sevřené a roztřesené, jako by se přes všechnu sílu, kterou zmobilizovala, aby své chatrné já dala dohromady, měla každou chvíli zhroutit a bezmocně, pokořeně rozplakat. Je napjatá. Když si prohlížím její bledý, skleslý, zranitelný obličej, jihnu pocitem jakési nenahraditelné ztráty (čehosi drahocenného a navždy pozbytého, čehosi drahého a zničeného). I já jsem napjatý. Nejsem schopen nic říct (možná ji přece jen miluju) a na vteřinu mi bleskne hlavou, že moje žena má pravdu, že mě má dcera asi miluje a potřebuje, abych to věděl (a taky asi potřebuje vědět, že to s ní myslím dobře). A začínám mít pocit, že mi ani trochu není lhostejné, jestli mě nenávidí nebo ne! (Nechci, aby mě nenáviděla!) Určitě mi na ní záleží, protože nad jejím slzavým trápením málem podléhám bolesti a lítosti (nejradši bych se rozplakal) a chce se mi vzít ji za ramena a jemně držet a utěšit a přiznat se jí a omluvit (i když mám silné tušení, že je to všechno obyčejný trik, že ve chvíli, kdy k ní konejšivě vztáhnu ruku, se ode mě výsměšně, vítězně a potupně odtáhne a nechá mě stát s rukama směšně nataženýma do prázdna, pokořeného a rozzuřeného). Rozhodnu se to risknout – vypadá tak dojemně a opuštěně: vím, že eventuální odmítnutí přežiju. S něžným úsměvem k ní kajícně vykročím a otevřu náruč, abych ji objal, omluvil se a dobrácky ji k sobě přitiskl.

S jedovatým úšklebkem se ode mě odtáhne.

A stojím tam jako blbec s rukama nataženýma do prázdna, ponížený a znemožněný.

A v tom vykřikne má žena:

„Ona nenávidí mě! Ne tebe! To mě nemůže vystát!“

A já se otočím a vyjeveně na ni zírám. (Zapomněl jsem, že tu vůbec je.)

„Copak jsi ji nikdy neslyšel?“ pokračuje má žena ječivě a rozběhne se k mé dceři, jako by jí chtěla dát facku.

142$

Dcera sebou škubne, ale neustoupí, urážlivě, zpupně hledí mé ženě do očí a chladným pousmáním ji provokuje. „Co jsem ti kdy udělala?“ křičí na ni má žena. „Co jsem jí kdy udělala, že mě tak nenávidí? Jen se na ni podívej! Nevidíš, jak se na mě dívá?“

„Ale ano, kruci!“ zakřičím na svou ženu já. „O čem jiném jsem tady, sakra, mluvil? Proč si myslíš, že jsem ji vyhodil?“

„A ty – ty nejsi o nic lepší!“ napadne mě má žena. „Tobě je to prostě jedno, viď?“

„Ježíšikriste!“ zaúpím.

„V téhle rodině na mně nikomu nezáleží,“ hořekuje má žena. „Nikdo mě nemá rád. A nikdy neměl. Ani moje matka. To jsem tak hrozná? Co jsem vám komu kdy udělala, že mě všichni tak strašně nenávidíte? Co dělám tak hrozného, že se mnou všichni tak zacházíte? Řekni.“

„Doprdele,“ zasténám otráveně.

„Takhle se mnou nemluv.“

„To mám celý život poslouchat takové pitomé řeči?“

„Co je na mně pitomého?“

„Nic.“

„Co dělám tak hrozného?“

A najednou se znovu v duchu ptám, proč krucihergot takový schopný, sečtělý, inteligentní, citlivý, vzhledný, úspěšný nižší vedoucí jako já, v dobrém zdravotním stavu (až na zuby), sršící vtipem, plný mužné síly a stále přitažlivý pro mnoho přístupných dam v mém věku i mladších, ztrácí čas tak nedůstojnou a nesmyslnou hádkou s takovými lidmi (dětmi), jako jsou tyhle dvě, moje povrchní, melancholická, podnapilá, sebelítosti propadající žena (často se snažím rozpomenout, co jsem v ní vlastně v těch dávných dobách viděl, že jsem si do ní připadal tak zamilovaný a že jsem s ní chtěl celý život žít. Asi jen to hezké a ochotné tělo, které je pořád ucházející a teď dokonce ještě ochotnější. Fakt je, že celkem vzato a dlouhodobě se mi sex s vlastní ženou líbí víc než se všemi

143$

ostatními, i když ty, s kterými jsem dvakrát nebo víckrát, bývají tlaky docela dobré a někdy mě velice překvapivě překvapují, aspoň krátkodobě. S Janinkou z výtvarného bude nuda – to cítím už teď. Je naivní a nezkušená a ráda mluví. Pleť bude mít tak čistou a hebkou, že mi bude v prstech jen šustit, ale je ještě moc mladá a roztomilá nebo prostomyslná, aby pro mě něco znamenala. Některé dívky se příliš hlasitě smějí skoro každé mé vtipné poznámce, a když zjistím, že se tak snaživě smějí a moc mluví, můžu v posteli při každém mezičase zešílet. Přesně takováhle bude ta mladá, líbezná, roztomilá Janinka. To vím předem. Ale taky vím, že na nejbližším podnikovém večírku nebo i dřív po ní tvrdě půjdu. A že až ji dostanu, nebudu asi chtít, aby se mnou dál dělala v jednom podniku: Janinka je dárek, který si chci dát k letošním vánocům, případně dřív, a už jsem ji začal balit) a moje depresívní, egocentrická, sebelítosti propadající dcera, když bych se mnohem radši soustředil na něco jiného, na ty dva referáty, které si chci začít promýšlet (do významných věcí se dávám rád s předstihem, rozuměj do dlouhého referátu pro podnikovou konferenci, kdybych do té doby postoupil do Kagleovy funkce a formálně za celou věc odpovídal, a do své obvyklé, fádní, tříminutové zprávy o plánech a činnosti mého oddělení, kdybych do Kagleovy funkce nepostoupil a za šéfa měl pořád Greena, který mě zřejmě nenechá vystoupit ani tentokrát. Nenávidím Greena a nikdy mu neodpustím a nezapomenu, jak mi ublížil, když mi nedovolil přednést na konferenci referát. Ne že bych funkci Andyho Kaglea skutečně chtěl – nikdy jsem nechtěl dělat takovou práci ani mít moc nad tolika lidmi – ale jestli mi ji teď nedají, budu děsně nešťastný: bude mi to připadat jako zrada a potupa a bude se mi chtít zalézt někam do kouta a brečet a víckrát nevylézt. Jsem moc slabý, abych takovou funkci odmítl, a moc ješitný, aby mi na takové cti nezáleželo. O větší plat mi nejde, ten

144$

ani nepotřebuju), a na seznam změn, které budu chtít prosadit, až mě povýší do Kagleovy funkce. (Budu chtít dokázat Arthuru Baronovi a Horáci Whiteovi, že si povýšení zasloužím. Téměř na všech našich pracovištích jsou lidé, kterých se budu chtít zbavit. Greena bych se nejradši zbavil už teď, ale nevím, kdo by mohl přijít místo něj.)

„Řekni mi,“ opakuje má žena ječivě, „co dělám?“

„Děsně mě nasíráš,“ odpovídám. „Obě mě nasíráte!“ dodám důrazně a podívám se dlouze, varovně na svou dceru, aby nebylo nejmenších pochyb, že tentokrát se vztahuje můj hněv i na ni, a abych uhasil to skelné, poťouchlé světlo, kterým se jí rozzáří oči pokaždé, když začnu být na manželku sprostý.

„Nekřič na mě,“ odsekne má žena.

„Já nekřičím,“ vysvětluju. „Jen důrazně mluvím.“ „Křičet umím taky, víš?“

„To teda umíš.“

„A neříkej mi takové věci před dětmi. Nikdy. Jak se mnou mluvíš, když jsme sami, to je mi jedno.“

„Jaké věci?“

„To, co jsi řekl.“

„Tak taková nebuď.“

„Ty jsi ohromně chytrý.“

„Já vím.“

„Není divu, že oba tak sprostě mluví, když to slyší od tebe. Není divu, že si na mě tak troufají.“

„Přestaň už.“

„Já si vyprošuju, abys se mnou mluvil tak neuctivě,“ pokračuje rozhorleně má žena. „To musí přestat. I když budeme sami. Tohle trpět nebudu. Slyšíš?“

„Víte, kam můžete obě jít?“ řeknu klidně.

To moji ženu raní. Vyhrknou jí slzy. (Vzápětí lituju, že jsem to řekl. Připadám si jako malý kluk a stydím se.)

„Za tohle bych tě zabila,“ řekne mi tiše.

145$

„Zabij,“ provokuju.

„Škoda že nemám ke komu odejít.“

„Někoho ti najdu.“

„A že nemám svoje peníze.“

„Dám ti je.“

„Takhle mluví otec s patnáctiletým dítětem?“ špitne drze má dcera.

„Ty jdi – “ začnu (a zarazím se, abych zakryl úsměv, protože její výčitka je vtipná a roztomilá a mám chuť zasmát se a pochválit ji), – do internátní školy.“

„Ráda.“

„Klidně.“

„To bys mě musel nechat.“

„Nechám. A takhle,“ zakřičím, „mluví patnáctileté dítě se svým otcem?“

„Já nechtěla – “

„Chtěla – “

„Nech mě domluvit – “

„ – a dobře to víš. Něco ti řeknu, holčičko. Vsadím se, že bys ani za milión let neuhádla, jak mi při těch upřímných a čestných debatách, do kterých mě pořád zatahuješ, je.“

„Blbě.“

„Tos teda uhádla!“ prohlásím a doufám, že ji tím rozesměju. „Div mi nepraskne hlava,“ pokračuju (teatrálně, když se mi ji rozesmát nepodaří, protože cítím, jak ve mně velkolepě a proti mé vůli sílí vzrušující pocit potupy. Jsem málem v extázi nad svým bolem a plnou parou se rozjíždím za sladkou pomstou). „Ano, div mi nepraskne hlava z těch mozkových nádorů a mrtvic, které mi pořád vnucuješ. A div mi nepraskne srdce ze všech těch infarktů, které by ti na mně, jak pořád slyším, vůbec nevadily. Jenže mně by vadily! A stačil by jeden! Abyste věděly, z těch vašich ustavičných nářků, jak jste nešťastné, jsem už nešťastný taky.“ Má žena a dcera mlčí a submisívně se krčí (a moji palčivou ukřivděnost zaplavuje a

146$

blaží pocit samolibého zadostiučinění. Zmocňuje se mě taková sebelítost, že je to téměř nesnesitelná rozkoš. A zároveň cítím svou moc: cítím se silný a schopný a v koutku duše si přeju, aby Green nebo někdo, na koho toužím udělat dojem, třeba Janinka nebo Horace White nebo nějaká děsně bohatá a slavná kráska s fantastickými ňadry a lesklými vlasy, slyšeli a viděli, jak plynně mluvím a jakou mám autoritu). „Je mi zle,“ prohlásím skomírajícím hlasem, abych je zmátl a na chvíli napjal. „Ano, je mi zle z toho, jak mi sem obě lezete, kdy se vám zachce, jen abyste mi řekly, jaký jsem podle vás mizerný manžel a otec.“

„Četl sis časopis,“ ohradí se má žena.

„Už i ty?“ ušklíbám se.

„Půjdeme.“

„Tohle je moje pracovna,“ připomenu jí jedovatě (a zoufale), když se chystá odejít, ba skoro to zařvu. „Nebo není? Takže co tady, kruci, děláte vy dvě – v mé pracovně – zrovna když mám na práci tolik důležitých věcí?“

„Co je důležitější?“ zeptá se nepředloženě má žena. „Tvoje žena a dcera, nebo ty ostatní důležité věci?“

„Prosím tě, vypadni,“ odpovím. „A takové otázky mi už nikdy nedávej.“

„Dobře. Půjdeme.“

„Tak běžte.“

„Pojď.“

„Ne, buďte tady!“ křiknu na ně znenadání.

„Jdeme.“

„Buďte tady!“ žádám.

„A nejsme?“

(Náhle je pro mě děsně důležité – důležitější než všechno na světě – aby tady zůstaly a abych byl vyhnán já. Ze své vlastní pracovny. Oči mám plné slz. Nevím proč. Nejsou to slzy hněvu, ale uražené pýchy. Ztrácím nervy a nesmím se tomu bránit.)

147$

„Půjdu já,“ zakřičím a obě na mě vytřeští oči. Se slzami mučednického žalu vykročím ke dveřím. „A netahej mi sem židle, které sem nepatří,“ dodám téměř se vzlykem.

„Cože?“

„Víš dobře, co myslím. A všichni mi odtud berete tužky a nikdy je nevrátíte.“

„Já ti nerozumím.“

„Pokaždé, když malujeme. Tenhle odporný dům. Mi sem nacpeš židle. Jako bych to nevěděl.“

Má žena je z toho tumpachová. A já mám radost. (S rozkoší vychutnávám svůj záchvat. Jsem pořád malý hoch. Jsem opuštěný hošík, o kterém vím, že nikdy nezestárne a nikdy se nezmění: jen odchází a zase přichází. Je celý potlučený a nikoho nemá. Je hubený. Když si na něj vzpomenu, je mi vždycky smutno. Žije dál, ale nezávisle na mně. K tomu jedinému dospěl. Nikdy neodejde daleko a vždycky se vrací. Nemohu mu pomoci. Mezi námi je propast. Vždycky je nablízku.) A když se prudce otočím, abych vítězoslavně vyběhl a nechal svou oněmělou a mravně poníženou ženu a dceru v pracovně, která je moje, vidím, že ze dveří to všechno sleduje můj syn. A než se můžu zastavit, zakopnu o něj.

„Au!“ zaúpí.

„Proboha!“ vydechnu.

Tajně tam čekal a všechno slyšel a viděl.

„To nic!“ ujišťuje mě bez dechu.

„Neublížil jsem ti?“

„To nic.“

„Takže jsem ti ublížil? Promiň.“

„To nic! Fakt. To nebolí!“

„Já na tebe nechtěl šlápnout. Tak proč si mneš kotník?“

„Protože mě trochu bolel. Předtím. Ale už nebolí. Fakt. Vážně to nic není.“ (Úzkostně žadoní, abych uvěřil, že mu nic není, a prosí tak, abych ho přestal ničit drtivou tí-

148$

hou své neodbytné starostlivosti. „Dej mi pokoj – prosím tě!“ křičí na mě v duchu, a když si to uvědomím a přiznám, rve mi to srdce. O krůček ustoupím.) „Vidíš?“ zeptá se bázlivě a názorně to předvede.

Položí nohu na zem a nesměle na ni zkusí došlápnout, aby mi dokázal, že může stát bez držení. Vidím, že na kůži má odřeninku, nepatrné bílé škrábnutí, jak jsem o něj zavadil střevícem, trhlinku v kožní tkáni na kotníku, nic vážného. (Je to jediný člověk na světě, pro kterého bych udělal snad všechno, jen aby ho nic nebolelo a nikdo mu neubližoval. A přece se mi to stále nedaří. Jako bych mu nepomáhal. Jako bych mu ubližoval. Co chvíli ho potká něco, na co nemám vliv a co si často uvědomím, až když se to stane a nějak ho to poškodí. Někdy mám sen, že je ve smrtelném nebezpečí a že se k němu nemůžu dostat a zachránit ho. Má stehna váží tuny. Chodidla mi přirůstají k zemi. Zahyne, ale tragédie je v takovém snu vždycky moje. Ve skutečnosti ho už trápí tajná muka, o kterých nechce mluvit, a mnoho dalších, která neumí pochopit ani popsat. Bojí se války a zločinu. Každá uniforma mu nahání strach. Bojí se krádeží: bojí se krást a bojí se, že okradou jeho.) Jako bez dechu a žlutý strachem stojí přede mnou a dívá se, jak stojím a dívám se na něj (jemné měsíčky pod očima má chorobně modré), a jak čeká, že něco udělám, klepe se tak vyděšeně, že bych ho měl okamžitě vzít a podržet, nebo se určitě rozsype na tisíc malých kousků. (Ale nehnu ani prstem. Znovu mám to deprimující, instinktivní tušení, že kdybych k němu vztáhl ruku, bude si myslet, že ho chci udeřit, a polekaně uskočí. Nevím, proč má tak často pocit, že ho chci udeřit, když ho nikdy neudeřím. Nikdy jsem to neudělal. Nevím, proč on i má dcera jsou přesvědčeni, že jsem je v dětství hodně bil, když jsem přesvědčen, že jsem je nikdy ani neuhodil. Můj hoch mě zraňuje tolika způsoby, že si to ani neuvědomuje, a jsem proti tomu bezbranný. Nebo si to možná uvědomu-149$

je. A dělá to úmyslně. Když přemýšlím o něm, přemýšlím o sobě.) A vím, proč se teď třese a kroutí a roztržitě a nervózně ohmatává v rozkroku, jako by se potřeboval vyčurat. Vím, že když jsem se vztekle otočil a chtěl vyběhnout a poslepu na něj šlápl, připadal jsem mu děsně veliký. Připadal jsem mu nelidský a obrovský jako ten obludný, temný, chlupatý tyran s roztaženýma nohama, kterého představuje jedna inkoustová skvrna v Rorschachově psychologickém testu: typický otec.

„Tak proč se tváříš tak nešťastně?“ zeptám se bázlivě. „Když to nebolí.“

„Protože tak křičíš.“

„Já nekřičím.“

„Ale křičels. Předtím.“

„Teď nekřičím. A nekřičel jsem na tebe,“ hádám se s komickou vervou, abych ho uklidnil. Chci, aby se usmíval. (Nesnáším pohled na jeho zděšení, zvlášť když jsem ho vyděsil já. Musím se přemáhat, abych na něho nezuřil, když není s životem a se mnou tak spokojen, jak bych chtěl.) „Je to tak?“

„Ano,“ odpoví bez váhání a znovu se celý zkroutí (jako by se chtěl vší silou odlepit od podlahy a odletět) a křečovitě si klepe do kolenou roztřesenými dlaněmi. „Ale budeš na mě křičet,“ hádá opatrně a oči mu prorocky svítí. „Je to tak?“

„Nenene,“ ujišťuju ho. „Na tebe křičet nebudu.“

„Budeš. Víš, že budeš.“

„Nebudu. Proč bych na tebe křičel?“

„Vidíš? Já to říkal!“

„Co má být?“

„Už křičíš.“

„Nekřičím!“

„Křičí, nebo nekřičí?“

„Vůbec neví, co dělá.“

„To je výborné,“ blahopřeju jízlivě své ženě. „Tím všechno krásně urovnáš.“

150$

„Víš, že jsi nemožný?“ odpoví má žena. „Vždycky, když takhle začneš.“

„Jsem možný.“

„Je možný,“ zasténá nešťastně má dcera.

„Budeš na mě ještě křičet?“ zeptá se můj hoch.

„Vůbec ne,“ odpovím. „Jen jsem hlasitě mluvil, abych zdůraznil, co říkám,“ vysvětluju mu téměř šeptem, nutím se do úsměvu a úzkostlivě se snažím mluvit co nejklidněji a nejkonejšivěji. Spouštím se před ním do dřepu, takže naše obličeje jsou téměř na stejné úrovni a nabádavě se mu dívám do očí. Beru ho za ruce a on se nebrání. Cítím, že tkáň v dlaních mu pulsuje a těká jako malé rybičky. (Všichni v mé rodině se doma třesou – kromě mě – a to i ve chvílích, kdy to nechci. Trápím se tím a bručím a skučím a nejradši bych nebyl doma. Já se třesu jinde. V podniku. Ve spánku. Na letištích, když jsem sám a čekám na letadlo. V nevlídných hotelových pokojích ve městech, která se mi nelíbí: pokud se nezpiju nebo nemám nějakou snesitelnou dívku nebo ženu, která se mnou může zůstat přes noc. V noci nejsem rád sám, a když musím, vždycky si nechávám svítit lampičku. Nepomáhá mi ani největší únava. Naopak, když jsem vyčerpaný, je to horší, poněvadž nespím o nic líp a nemám dost sil, abych se bránil ohavným myšlenkám, které mi zaplavují mozek jako proudy blech nebo jiného, švábovitě hnědého, kousavého hmyzu nebo zvířectva, a nestačím je odhánět a vytlačovat tam, odkud přišly. Někdy si představuju, že existuje takové zvíře, co vylézá v noci, když mám zavřené oči, a požírá mou tvář – ale to je další dětská báchorka. Mé sny jsou demoralizující. Radši je tajím. Mám strach z vykleštění. A zdá se mi o tom. Jednou se mi zdálo, že mé matce rostly na nohou černé mušle, a vím už, co to znamená.) „Prosím tě, neboj se mě,“ domlouvám mu něžně, téměř prosebně. „Já ti neublížím ani tě nepolekám. Ani teď, ani jindy.“

151$

„Tak jo,“ řekne, aby mě potěšil.

„Můžeš mi věřit. Copak na tebe křičím? Mluvím potichu. Je to tak?“

Nedůvěřivě přikývne (a mám chuť zvýšit hlas a začít na něho řvát, abych ho přesvědčil, že na něho nikdy neřvu. Ale neudělám to. Nechci ho znovu vystrašit. Nechci vyděsit ani svou dceru a ženu, a když je vyděsím, vždycky toho lituju a jsem si odporný. Skoro vždycky. Ale napřed je musím pořádně seřvat, a když je pořádně neseřvu, jsem nesvůj. A jsem vyděšený. Teď lituju, že jsem je všechny tak vylekal. A tím, co říkám svému hochovi, se omlouvám také své ženě a své dceři. Chci, aby viděly, že toho lituju, ale nahlas to říct nechci. Chci, aby mi všichni odpustili).

„Proč se tak tváříš?“ ptám se ho ustaraně a trochu rozmrzele (a prosím ho tak, aby se uklidnil a cítil se vedle mě volný a bezpečný a šťastný). „Proč se tváříš tak utrápeně?“

„To nic.“

„Mě se bát nemusíš,“ slibuju.

„Jen tak vypadám.“

„A nekřičel jsem na tebe ani předtím,“ pokračuju neovladatelně. „Někdy člověk zvýší hlas a mluví hlasitěj ne proto, že by na tebe řval nebo měl vztek, ale protože tě chce přesvědčit o tom, co říká. Dělá to kvůli… důrazu. Chce se vyjádřit… důrazně. Důraz, to znamená zesílený přízvuk.“ Otráveně se odmlčím, když vidím, že můj hoch na okamžik zachytil pohled mé dcery a s okázale znuděným výrazem obrátil oči ke stropu (což dělají obě mé děti, kdykoli jim někdo z nás obšírně vyčítá, že udělali něco, co považujeme za hazard, nebo když je zasypáváme zbytečnými připomínkami a stále stejnými otázkami. Ale je lepší, když se se mnou nudí a dělá si legraci, než kdyby měl panický strach. A tak pokračuju pokojně a domlouvavě, místo abych ho ostře pokáral, přestože na okamžik byla má důstojnost opravdu

152$

uražena). „A právě to jsem udělal, když jsem trochu zvýšil hlas,“ vysvětluju dál. „Mluvil jsem … důrazně. Chtěl jsem tě přesvědčit, že na tebe nechci řvát a že se na tebe nezlobím. Právě tak jsem mluvil s nimi,“ lžu. „Ale rozhodně jsem na ně nekřičel.“

„Já vím,“ řekne. „Už vím.“

„A nekřičím na tebe ani teď. Nebo křičím?“

„Ne.“

„Takže jsem měl pravdu, neměl?“

„Měl. To je jasné.“

„To je dobře. Jsem rád, že si rozumíme. A právě proto … končím suše a s úsměvem – a tuším, že můj načatý vtip uhádne a skočí mi do řeči a dokončí ho místo mě. Udělám pauzu a dávám mu příležitost.

„… jsi na mě křičel!“ řekne.

„Správně!“ zařehtám se.

(Máme dost podobnou povahu, můj hoch a já: podobný humor a podobná tušení.)

„A já,“ odváží se, povzbuzen svým úspěchem, a pohlédne po očku na mou ženu, která září jako snaživý diblík, „já tě taky nasírám?“

„Proboha!“ vykřiknu. (Nejdřív se tomu chci zasmát, ale vzápětí si uvědomím, že ho musím chránit před svou ženou, která by ho mohla svatouškovsky zpérovat za to, že neslušně mluví. Zašaškuju a se smíchem a přehnaně zděšenou grimasou vykřiknu dřív, než může má žena zareagovat:) „Teď na tebe bude křičet ona!“ „Nebude!“

„Uvidíš!“

„Budeš, mami?“

Ale má žena se nezlobí a s úlevou se radostně rozesměje (protože vidí, že se taky nezlobím a že se už nezlobím ani na ni a na dceru).

„Nebudu, ale jsi lotr a rošťák,“ vyčítá mu láskyplně. „Protože jsi věděl, že když to slovo řekneš teď, nebudu na tebe křičet.“

153$

„Jaké slovo?“ předstírá můj hoch, že je v tom nevinně. „Nasírat?“

„Neopakuj to!“

„Nasírat?“

„Nemysli si, že to řeknu taky!“

„Co? Nasírat?“ přidá se rozjařeně má dcera.

„Já se vzdávám,“ rozhodí má žena ruce s veselou zlostí. „Co s nimi mám dělat?“

„Řekni nasírat,“ poradím jí.

„Nasírat!“ zasyčí má žena poslušně a natáhne k dětem hlavu, jako by to byl sloní chobot. „Nasírat, nasírat, nasírat, nasírat!“

Všichni tři se teď hystericky smějí.

Z bujaré radosti, že nečekaně a beztrestně vyvázla z krvavého konfliktu, který zosnovala a který se tak rychle obrátil proti ní, ztratí má dcera rovnováhu a rozjásaně se skácí na mého hocha. S nesmírným gustem se obejmou a rozpustile se kymácejí po mé pracovně, vrážejí do nás a do sebe a do nadbytečných židlí, které mi sem žena pořád tahá, když neví, kam je dát jinam. Můj hoch je na sebe obrovsky pyšný, je bez sebe radostí a nadšením, že pohotově a vynalézavě uplatnil své sprosté slovo, že mu to prošlo a že divokou nenávist, s jakou jsme se tu rafali, proměnil v hřejivou atmosféru úžasné pohody. Náhle jsme k sobě vlídní, přátelští, uctiví a neformální. Děti do sebe vrážejí a objímají se a na celé kolo smějí. Dívám se na ně s láskou (a připadám si jako šťastný a dobrý otec). Jsem rád, že jsou moje.

„Přece jen jsou to hodné děti,“ zaševelí mi žena do ucha, abych to slyšel jen já.

Přikývnu a pocítím touhu a pýchu (na sebe i na ni). Vezmu ji kolem pasu a táhnu ji k sobě. Ochotně se přesune a poslušně přitiskne poddajné tělo k mému boku. Dostávám na ni chuť. (Kdybychom byli sami, hned bych ji položil. A ona mě.) Přejedu jí dlaní po zadku a zajedu dost hluboko. Odtáhne se.

154$

„Až potom,“ varuje obezřele.

„Ne, hned,“ dobírám si ji.

„Šílíš?“

„Potom už mi to třeba nepůjde.“

„Ale půjde. Musí,“ směje se. „To bych se na to podívala.“

Směju se s ní.

A to je ta potřebná služba, kterou nám pravidelně a bezelstně poskytuje můj andělský hošíček. („On snad ani není člověk,“ stěžuje si mi na něj závistivě dcera. „Nikdy není zlý. Nikdy nezuří.“) Sám na tom není o nic líp než my ostatní (ba možná je na tom daleko hůř, protože je mu teprve devět a už má strach skoro ze všeho, z výšky a z únosu, ze žraloků, krabů, opilců, zevlujících dospělých, neupravených nádeníků, z válek, z Italů a ze mě. Strašidel se tolik nebojí, protože strašidla jsou hloupá. Bojí se lidí. Utíká před mrzáky. Vítá existenci policajtů, protože má jakousi matnou naději, že by ho ochránili před všemi ostatními včetně mě). Smiřuje nás tím, že nám připomene, kdo jsme a co o sobě navzájem víme. Připomene nám tu velikou potřebu a schopnost vzájemné lásky, kterou v sobě máme kdesi hluboko ukrytou jako otevřenou ránu, lásky k němu a možná i k ostatním, a tak nás tři včas zastaví a donutí, abychom se přestali záměrně, brutálně, nenapravitelně, s promyšlenou nenávistí a rozkoší mrzačit, pokud už jsme se nadobro nezmrzačili. Jsem přesvědčen, že nás jako rodinu drží pohromadě. (Často pomýšlím – a vždycky jsem pomýšlel – na to, že bych od rodiny odešel. A moje dcera se nemůže dočkat, až půjde z domu, aspoň to říká.) Myslím, že až můj hoch vyroste a odstěhuje se, naše rodina se rozpadne. (Miluju ho tak šíleně, že mi určitě umře.)

„Máš ho radši než mě,“ říká má dcera.

„Nemám,“ odpovídám a lžu, protože ji nechci pokaždé převézt a protože mi její život připadá někdy tak zou—

155$

fale beznadějný, že začnu zničehonic truchlit s ní, jako nad otevřenou rakví nebo nad hrobem, kde leží její budoucnost jako mrtvola. (Není jí ještě šestnáct, těch krásných šestnáct, a oba už míváme pocit, že jí ujely všechny vlaky. Kdy?) „Ale musíš uznat, děvenko, že je spousta věcí, kvůli kterým ho mít rád musím.“

„Já vím.“

Dokud tyhle korozívní rodinné hádky, zlomyslně vyprovokované mou dcerou, trvají, příliš zábavné nám nepřipadají, a také pokaždé nekončí radostným smíchem dětí a tím, že si s manželkou dáme rande v ložnici. Bývají zoufalé, zvlášť pro mou dceru. Udělala by líp, kdyby si místo nich psala deník četby nebo sestavovala komplikované skládačky z tisíce kousků – když má tolik času a neví, co s ním. (Nebo kdyby se zamilovala nebo něco.)

Jenomže ona nemůže přestat.

(Je to její obsese.)

Musí znovu a znovu dotírat, jako nějaké záhadné a náladové podzemní zvíře, které pudově hrabe a podkopává a ničí. Nevím (nevíme), co od nás chce a čeká (chce být krásná, štíhlá, oslňující, slavná, bohatá a talentovaná – a kdo jí to může zazlívat? I my bychom chtěli, aby byla taková. Možná to ví. Ale netrváme na tom), a ona nám to neříká. Neví. Někdy se nám neagresivně, nezáludně svěří. Přizná se. Apaticky před námi stojí, s hanbou sklání hlavu a ze slov, která jí tryskají z duše a tiše, teskně, monotónně splývají ze rtů, složí větu:

„Nemám co dělat.“

Mé ženě rve srdce, že moje dcera nemá co dělat.

Já si srdce rvát nedám.

Moje dcera si kouše nehty, a za to asi můžu taky. (Aspoň má co dělat. Můj hoch má špatné držení těla a já taky.) Kouše si nehty asi od pěti let. Můj hoch si ve spánku cucal palec, až si z něho vypěstoval naběhlý

156$

bílý pahýlek (v barvě houby nebo sloupané, odumřelé kůže), který mu vadil při hraní a celý den ho provázel jako stigma, protože mu připomínal, jak k němu přišel. Nemohli jsme ho to odnaučit. Večer jsme mu balili palec do odporně páchnoucích obvazů, ale cucal si ho dál. Zkusili jsme i příšerně nechutnou vodičku, kterou jsme kdysi marně zastrašovali naši dceru, aby si neokusovala nehty. Okusuje si je dodnes. Jak s tím přestal, nevím. Nemám představu, jak se mohl odnaučit dělat něco, co dělal ve spánku. (Často, když chci, aby se mi přestal zdát nepříjemný sen, musím okamžitě a úplně procitnout hned při prvních zlověstných náznacích, jako bych reagoval na nějaké známé, prastaré nebezpečí – tak jako dobrý cenzor nebo filmový režisér zakřičím „Střih!“ při první známce, že v mém snovém scénáři něco nehraje, a nutím svůj sen, aby začal znovu a vyvíjel se jinak. Ve skutečnosti na sebe nekřičím „Střih!“, ale „Ne! To ne!“ – a ostražitě pak bdím nad svým dřímajícím rozumem, dokud se mé sny samy nepřepíší do scén a námětů, které víc vyhovují mému vkusu. Teprve potom se bez obav uvolním, znovu usnu a povolím jim otěže. Takové nevítané sny dokážu zastavit, jen když začnou včas, dokud se do spánku nepropadnu celý a dokud se ovládám. Často se mi to nepodaří. Ležím ve tmě jako beznohé, bezruké děcko a sny se přese mne bezohledně valí svou cestou, jako bych byl duševní mrzák anebo to děcko bez končetin, uvězněné ještě v kolébce nebo v matce. Takové sny nesnáším. Zapomínám na ně. Zanechávají stopy. Mívám je často. Můžu je mít, kdy chci.)

(Vím tolik věcí, které se bojím poznat.)

Moje dcera spí špatně a kromě krátkých, neopodstatněných chvil euforické veselosti a cílevědomosti (které vzplanou tak prudce a výstředně, že jsou téměř horečné) se na své možnosti dívá tragicky. Snadno zpanikaří a Často je hysterická. Patrně je panna. (Kdyby nebyla, řekla by mi to. Pokud není, řekne mi to – představuji si tu ne—

157$

odvratnou chvíli nerad, ale stále častěji – á chmurně hledím do budoucnosti, k tomu dni nebo večeru, kdy vpochoduje do mé pracovny, aby mě ztrapnila tímhle. Co jí na to mám říct? Samozřejmě se tomu budu smát a bagatelizovat to, abych ji nedohnal k promiskuitě a perverzi, nebo naopak k frigiditě a abstinenci. Pěkné dilema.

,.No, jiné dívky v tvém věku to asi dělají taky, děvenko,“ slyším se, jak říkám s elegantní nonšalancí a oklepávám při tom bílý popel z doutníku, který nekouřím. „Myslím, že nejsi první. Je to tak?“

Jak mi ale bude doopravdy?) Nevěří si a tak jako můj hoch (a já) se bojí neznámých lidí a je nesvá před těmi, s kterými se právě seznámila. (To já spím někdy dobře – i když říkám, že ne – zvlášť když spím doma se svou ženou, ale to chodívám spát, až když se nemůžu spánku ubránit. Ha, ha. Když spím se svou ženou jinde než doma, hned první nebo druhou noc se mi zdá strašný sen, a skoro vždycky stejný: nějaký cizí chlap vchází potají dveřmi, které jsem zamkl, a blíží se, snad je to lupič, násilník, únosce nebo vrah, vypadá jako černoch, ale mění se, myslím, že má v ruce nůž, snažím se zakřičet, ale nevydám ze sebe ani hlásek. Tenhle ohavný sen mívám často i doma, přestože před spaním pečlivě zamykám všechny dveře. Měl jsem ho snad už stokrát a mívám ho pořád. Přestože ve snu se marně snažím zakřičet, nějaký hluk asi dělám, protože má žena se tím rámusem probudí a zavolá na mě jménem a probudí mě a řekne mi, jako bych to nevěděl, že mám zlý sen. Někdy, i když trpím jako pes a nebezpečný vetřelec se čím dál víc blíží k mé posteli, se na tenhle zážitek naladí nějaká má vševědoucí součástka a zjistí a ujistí mě, že je to jen zlý sen, a klidně a poťouchle se zpovzdáli dívá a napjatě, s radostí čeká, kdy se má žena mým povykem probudí a zavolá na mě jménem a zatřese mi ramenem, aby mě probudila a oznámila mi, že jsem měl zlý sen. Myslím si, že lidé mají víc mozků než jeden. Líbí se mi představa, že

158$

Svými zlými sny můžu děsit manželku. Někdy, když má zlý sen ona, se jí mstím a schválně ji nebudím, ať si ji mučí, jak dlouho chce, a jen se opírám o loket a zpovzdáli na to klidně a poťouchle koukám. Mívám taky počurávací sny, ale ty jsou legrační. Aspoň si myslím. Když nespím ani doma, ani se svou ženou, často se bojím, že budu mít tenhle zlý sen, nebo nějaký jiný, právě tak děsivý. Kdo mě probudí? A přežiju to, když mě nikdo neprobudí? Když jsem sám, tenhle sen nemívám. Budu se stydět a omlouvat, až mě probudí někdo z vedlejšího pokoje nebo z téže postele? Co chvíli se mi teď stává, že na mě přijde těžká nespavost, jen co večer položím hlavu na polštář, a celou noc sebou házím jako divý. Tělo – zvlášť nohy, ramena a lokty – mám těžké a neskladné. Nemám je kam dát. Duši mám křehkou a tak tenkou, že do ní bez potíží pronikají různé city a představy. Nemůžu nic dělat. V hlavě se mi honí plno nesouvislých myšlenek. Teď už takovou bouřlivou nespavost poznám hned v prvních vteřinách a nesnažím se ji přemáhat. Je to zbytečné. Zdeptaně před ní kapituluju. Ležím a odevzdaně čekám, podřizuju se, oči zavřené, protože tak je to snazší, a bezmocně čekám, až mě zachrání ráno nebo až se po několika hodinách nepozorovaně přikrade spánek a vytrhne mě z těch bušících vodopádů fantazie, vzteku, vzpomínek a spekulací – zcela neplodných – které mi zběsile proudí hlavou. Já chudák. Kdoví, jestli vůbec kdy dobře spím, i když po obědě a pohlavním styku usínám bez potíží. Žasnu, když se ráno po záchvatu nespavosti probudím a uvědomím si, že jsem spal. Častokrát se zděsím, když si po zdravém, bezesném spánku uvědomím, jak nesmírně jsem byl vzdálen životu a jak jsem byl v té dálce bezbranný. Možná se bojím tmy. Jako má dcera. A můj hoch. Jako v dětství. A pozděj. Co kdybych se z ní nevrátil? Když spím, jsou sny, i ty zlé a strašidelné, moje jediné spojení s realitou. Proto je chci mít a noční bolení hlavy vítám: jinak přestávám

159$

existovat. Ale kde jsem, když nejsem? Vyřazen z evidence? Poslední dobou mě to zneklidňuje, jako mě to zneklidňovalo, když jsem byl malý. Všechno, co mě zneklidňuje teď, mě tenkrát zneklidňovalo ještě víc. Co kdyby mě někdy museli operovat? Protivné je už to, že by se do mě pustili nožem, kladívky, pilkami a jehlami, ale ještě odpudivější je představa, že by mi narkózou totálně otupili mozek. Kde budu v té bezedné, bezměrné pauze mezi chvílí, kdy mi přiloží na nos a ústní masku, jako když mi v dětství řezali mandle a po svatbě trhali dva vzpříčené zuby moudrosti, a chvílí, kdy se mi v mozku vzkřísí první myšlenka a zázračně vstanu z mrtvých jako Ježíš z jeskyně nebo Lazar z hrobu? Mám pocit, že pokaždé, když procitám ze spánku, děje se ve vesmíru učiněný zázrak. Co se mnou bylo, když jsem o sobě nevěděl? Kam se ztrácím? Kde jsem byl? Kdo nade mnou bdí a zaručuje, že se vrátím? Jestli v narkóze umřu, budu určitě ten poslední, kdo se to doví. Když cítím, že neusnu, a myslím si, že by mi pomohly prášky, beru si ženina sedativa. Prášky na spaní nechci. Připomínají mi výjevy a vůně ze staromódních pohřebních ústavů, zubařských ordinací a voskové ovoce. Před mnoha lety, když byla má dcera malá, se v nejhlubší noci zjevila v naší ložnici nebo ve dveřích obývacího pokoje, pokud jsme tam ještě někdo seděli, prostě tam najednou byla. A vydávala takové slabé, zvláštní, šustivé zvuky, které bylo sotva slyšet – spíš jsme je cítili než slyšeli – až nás přiměla, abychom zvedli hlavu a všimli si jí. Nemohla mluvit, ústa jako by jí oněměla. Na otázky, které jsme na ni vychrlili, odpovídala jen ospalým, nesouvislým bručením, a když jsme ji odvedli do jejího pokoje a ráno ji vyslýchali znova, nic si nepamatovala. Nebo to aspoň tvrdila. Z bezradnosti jsme tyhle příhody přičítali tomu, že byla na operaci s mandlemi, ale začaly ještě předtím a s operací nebyly žádné komplikace, ve špitále ani doma, předtím ani potom. Prostě byla zklamaná.

160$

Čekala něco jiného. Brzy to přestalo. A my na to brzy přestali myslet, protože se nám zdálo, že se z toho dostala. Když vzali mandle mému hochovi, utíkal ze svého pokoje taky. Řekli nám, že operace proběhla bez komplikací. Ale nějakou dobu po ní se nám každou noc vkradl do ložnice a stočil se do klubíčka na koberci u naší postele. Nechtěl být sám. Když přišel brzy a my ještě nespali, poslali jsme ho zpátky do jeho pokoje a řekli mu, ať si nechá svítit lampičku. Někdy jsme na něj křičeli. Ale vždycky se vrátil nebo pokusil vrátit. Ať jsme křičeli sebevíc, znovu a znovu se nám co nejtišeji a nejlstivěji vkrádal do ložnice jako nějaké tesknící novorozeně a na zemi u postele se stočil do klubíčka. Našli jsme ho, až když jsme se vzbudili: ležel na boku jako dobře vyvinutý plod a cucal si palec. Bylo to děsivé a deprimující, probrat se ze spánku a denně hned po ránu utrpět šok z hrůzného pocitu, že je s námi v ložnici někdo třetí. Když jsme dveře do ložnice zamkli, aby nemohl dovnitř, spal stočený do klubíčka za dveřmi. A když jsme v noci museli někdo z ložnice, nečekaně jsme o jeho tělo zakopli a zařvali hrůzou. Když jsme šli potmě, báli jsme se, že na něho šlápneme. Jistě, mohli jsme ho vzít k sobě do postele. Chtěli jsme. Ale doktor řekl ne. Milé nám to nebylo. Nechtěli jsme ho vyhánět. Teď toho lituju. Myslím, že ten doktor měl pravdu. Nevím, co jsme tenkrát měli dělat.) Je velice nedůtklivá a defenzívní a sebenejmírnější narážky si vykládá jako tvrdé osobní útoky. Často se neprávem podceňuje a hádá se s námi, když ji hájíme nebo chválíme. Někdy se dá do pláče, jako bychom ji znevažovali my. Na to, aby mě takhle sužovala, má nadání přímo od boha. Není tak dlouhá a tlustá, jak si myslí, nemá tak mastnou kůži, jak se bojí, a v obličeji je mnohem, mnohem hezčí, než je ochotna připustit. Je fakticky docela půvabná. Ale nevěří svým očím ani našemu ujišťování.

Všem známým dívkám něco závidí (jedné postavu,

161$

druhé vlasy, třetí potíže, čtvrté inteligenci nebo nadání) a neví, s kterou by měla soutěžit. (Teď je na svůj věk vysoká a připadá si jako neohrabaný mamut. Když byla menší než její kamarádky, byla přesvědčena, že krásné mohou být jen dlouhatánské dívky. Když byla štíhlá, připadala si plochá a bezpohlavní. Teď, když má trochu přes váhu a rostou jí velká prsa, tvrdí, že je šeredná a že kluci se zamilovávají jen do děvčat, která jsou hubená a mají ploché břicho.) Bylo by to k smíchu, kdyby to nebrala tak vážně. Například se nemůže rozhodnout, jestli chce mít větší ňadra nebo menší. (I to by bylo k smíchu, kdyby nad tím truchlivě, dlouze a mlčky nemeditovala a nebyla duchem úplně nepřítomná. Někdy s námi sedí a je jako na jiné planetě.

„Koupím tvé myšlenky,“ říkával jsem jí.

Teď už mi na tenhle gambit vůbec neodpovídá. Jen se na mě pohrdavě podívá.)

Má pocit, že v ničem nevyniká. A skutečně nevyniká. Ale komu to vadí? Komu vadí, že není nadprůměrně schopná, nadaná, krásná, nebo společenská? Jí to vadí. (A možná mně. A mé ženě. A možná jí to dávám najevo. Kdybychom jí řekli, že nám na takových věcech nezáleží, řekla by, že nám na ní nezáleží vůbec. Ta se doběhnout nedá. Jak mám své dceři říkat, že je nejúžasnější, nejkrásnější dívenka na světě, když oba víme, že není? Co jí mám odpovědět, když se mě zeptá, jak vypadá vedle jiných dívek, které ji tak či onak zastiňují?) Moc jí to vadí. (A mně asi taky.)

„Zklamala jsem tě moc?“ ptá se mě pravidelně.

„Vůbec ne,“ odpovídám. „Proč bys mě měla zklamat?“

Má spoustu známých a připadá si opuštěná a skoro nikdy se nebaví. (To, že tak zatvrzele odmítá být šťastná a veselá, nás děsně štve, i když se snažíme, abychom to tak nebrali. Ale někdy mě tak žere, že nemá co dělat, že bych ji nejradši drapl za ramena, tu svoji drahou holčičku, a třásl s ní a zběsile ji tloukl oběma pěstmi do obličeje a do ramen a řval na ni:

162$

„Buď šťastná – krucifix! Ty mrcho sobecká! Nevidíš, že je to pro nás životně důležité?“

Samozřejmě jsem to nikdy neudělal, ani jsem se s tím nesvěřil své ženě, protože by jí to připadalo hnusné, brutální, nenormální a nemorální – i když vím, že přesně tohle brutální a nenormální nutkání mívá i ona. A k jejímu nekonečnému handrkování s mou dcerou jsem se vyjádřil takhle:

„Doufám, že je ti jasné, že ti jde o tvoje štěstí, a ne o její.“

„To není pravda,“ popřela to neoblomně má žena. „Copak nechci, aby byla šťastná? Jde mi o ni!“

„Prd,“ odpověděl jsem, nebo jsem odpovědět chtěl. Vím totiž, že dohnala mou dceru k hysterickému pláči, když jí zničehonic navrhla, aby si uspořádala večírek na oslavu svých krásných šestnáctých narozenin. Jako bychom všichni tajně nevěděli, že kamarádů a kamarádek, které má moje dcera ráda a kteří mají rádi ji, není nikdy tolik, aby se z nich dal sezvat oslavný večírek, a že právě tohle je jeden z nejbolestnějších důvodů jejího neštěstí. Myslí si, že je neoblíbená. Snadno si kamarádky získává a bezohledně je opouští. Hochů se ještě trochu bojí. (Zřejmě už měla aspoň jeden špatný sexuální zážitek a se strachem se těší na další.) Když jsem doma, je před hochy nesvá. Navrhla jí to má žena bezelstně, anebo z poťouchlé a možná neuvědomělé krutosti? Asi bezelstně, protože ráda nostalgicky vzpomíná na krásné chvíle dívčích let. Oslavě svých krásných šestnáctých narozenin, kterou připravila její matka, vévodila jako princezna, nebo si to myslí. (Možná si tenkrát naposled mohla připadat důležitá.) Moje žena patří k těm srdečným, citově založeným lidem, kteří musejí najít v každém něco dobrého (když jí v tom nebráním) a vidět minulost v těch nejrůžovějších barvách, takže její vzpomínky bývají dost často nepřesné. Ráda si myslí, že svou matku milovala, ale ví, že ji nenáviděla. Mládí měla nešťastné,

163$

ne šťastné. Nenávidí a vždycky nenáviděla svou mladší sestru. (To já začal svou matku nenávidět, teprve když mi byla na obtíž. Dodnes se mi o ní zdají smutné, tesklivé sny, ve kterých jsem mladý, a ona odchází. A když otevřu oči, mám v koutcích zaschlé slzy.)

Moje dcera své kamarádky a kamarády moc ráda nemá (projevuje jim a odpírá svou přízeň, jak ji napadne) a já taky ne, až na jednu její spolužačku, která je o rok starší a štíhlá a hezká a trochu záhadná a skoro bych přísahal, že se mnou koketuje a svádí mě. (Já jí nebráním, naopak.) Od dcery vím, že už není panna. Má zkušený, zkoumavý výraz, kterým se nápadně liší od ostatních. Když jsem nablízku, upřeně na mě kouká a já koukám upřeně na ni. Kdo z nás s tím začal, nevím. Asi já. (Možná v sobě oba vidíme totéž a ona si myslí, že s ní koketuju já, což může být pravda, ale jestli s ní koketuju, tak jen žertem. Doufám, že žertem.) V šestnácti je ještě moc mladá i na mě. (Nebo není? Někdo s tou vyzývavou, hezkou holčičkou v přiléhavých šortkách bude stejně co nevidět spávat, pokud s ní už nespává, tak proč bych to nemohl být já místo nějakého otrlého, arogantního, moudrého mládence, kterému je osmnáct nebo jedenadvacet a který by ji tak neocenil ani neopojil kouzlem lichotek a drobných pozorností, natož aby vychutnal celou tu pikantní dekadentnost tak jako já. I když nevím, jestli bych se zrovna touhle někomu pochlubil.) Ne, v šestnácti je na mě moc mladá (tak mladá, že by mohla být mou dcerou, ha, ha), a zlobím se pokaždé, když za námi má dcera přijde ze svého pokoje a má na sobě jen noční košili nebo župan, který si někdy nahoře nebo dole nezapne. (Nevím, kam s očima.) Buď okamžitě a bez vysvětlení odejdu (zlostí div neprasknu, ale neříkám nic), nebo jí ostře a popuzeně přikážu, aby si, jestli tu chce zůstat, vzala župan a seděla s nohama u sebe, anebo zapnula župan, který na sobě má. Můj výbuch ji vždycky ohromí. Hledí na mě telecíma očima. (Jako by nechápa-164$

la, proč mi to vadí. Nedokážu jí to vysvětlit, a nedokážu to vysvětlit ani své ženě. Nechce se mi věřit, že je má dcera skutečně tak naivní. Ale dá se to vyložit jinak?) Potom se na sebe zlobím, že jsem reagoval tak prudce. (Ale co mám říct na svou omluvu? Kam se mám dívat, když si má dlouhá a utěšeně rozpučelá dcera přijde se mnou popovídat, a nemá na sobě skoro nic, načež se ležérně rozvalí s koleny od sebe a županem rozhaleným? Jaké mám mít pocity? To mi ještě nikdo neprozradil.) V pochmurné společenské skupině adolescentů, mezi které má dcera patří, jsou si všichni morbidně podobní, hoši i dívky (tím, jak nejsou šťastní), daleko podobnější než hoši a dívky a ženy a muži, s kterými dělám v podniku (i když těmhle bychom asi všichni připadali stejní). Jsou všichni nepřizpůsobiví. (Já přizpůsobivý jsem, ale to asi pro přizpůsobivost není to nejlepší doporučení, co?) Jsou nepokrytě vzpurní, nespokojení, unavení a lhostejní. Obyčejně nemají co dělat. Nevědí, čím by chtěli být, až budou velcí. Nemají žádné vzory. (Já taky ne. Nevím o nikom, kým bych chtěl být radši než sebou – i když se v podstatě nemám rád a vlastně vůbec, nevím, kdo jsem.) Necítí se dobře vedle dospělých (vedle mě). Když jsou s námi, pózují, předvádějí se a mermomocí se snaží být nemluvní a samotářští jako krtci. Nechtějí, abychom slyšeli, o čem spolu mluví. Dřív jsem byl přesvědčen, že to hrají, ale teď jsem přesvědčen, ze jsou skutečně tak cyničtí a otrávení, jak dělají. Nechtějí být lékaři, ani letci, ani mistry světa v těžké váze. Nechtějí být ani právníky. Nikdo z nich se nechce stát prezidentem Spojených států, náčelníkem štábu, předsedou správní rady u firmy du Pont de Nemours a spol. anebo mnou. (Proč taky? Na takovou práci je dost jiných lidí. Například já. A dělám ji, protože už nic jiného dělat nemůžu.) Řekl bych, že ke svému pesimismu mají dobrý důvod. Škoda že na něj přišli tak brzy.

Někteří se zdají spokojenější než ostatní, ale to trvá

165$

jen chvilku. I moje dcera se občas bujaře vyhoupne nad hladinu a plná života poletuje kolem, dokud se něco nestane (někdy je to „něco“ tak nepostižitelné, že se vůbec nedá definovat – prostě jí náhle dojde zásoba radosti, jako dochází autu benzín), něco, co jí zkazí náladu a vezme sebedůvěru, takže netečně a bezpečně zapadne do svého obvyklého močálu sebelítosti. Někteří hoši, s kterými se stýká, se vytahují a naparují o poznání víc než ostatní, jenže světácké sebevědomí, které předstírají, je průhledně nereálné. Kdyby nebylo, kdyby byli skutečně tak cyničtí a egoističtí a panovační a amorální, jak dělají, byli by pro mě nepřijatelní a nesnesitelní, poněvadž jsem s nimi viděl svou dceru v přeplněném autě a to, co jsem viděl, nebo si domýšlel, se mi ani dost málo nelíbilo. (Ale záleží na tom?)

Co vlastně záleží na tom, jestli se mi líbí nebo nelíbí, co dělá s těmi hochy a možná i dívkami (skoro všechny dívky, s kterými to dnes dělám, se chlubí, že to dělaly s jinými dívkami) v přeplněných autech, ve kterých jezdí na diskotéky s hlučnou hudbou (obyčejně se mi jejich hudba nelíbí, ale někdy dělám, že se mi líbí, abych svou dceru potěšil) nebo na večírky s neméně hlučnou hudbou v cizích setmělých domech – pokud nejedou neopatrně a nezabijí se nebo nezmrzačí při havárce?

(Co už dnes záleží na tom, kdo s kým bouchá?) Na všechno ostatní je pozdě. Je myslím pozdě na to, abych ji zastavil nebo změnil, a taky už bych nevěděl jak. S oběma mými dětmi se stalo něco, co neumím vysvětlit a napravit. Jako bych jim nemohl pomoci, ani když chci.

„Poslyšte,“ říkám jim oběma s úzkostí a ve skutečnosti je prosím, aby si nechali poradit. „Čím chcete být, až budete velcí? Povězte mi to. Co chcete dělat?“

„Nechci se nikdy vdát,“ zahučí otráveně má dcera, „a mít děti.“

„Dělat u benzínové pumpy,“ odpoví můj hoch.

„No, to už je trochu lepší,“ přikývnu pochvalně. Proč

166$

ne? Mít svou živnost? To není marné. Výhodné koncese: Exxon, Texaco, Sunoco, Shell, Gulf? Jistě. To je něco. Do začátku. Fajn. „Proč?“

„Líbí se mi, jak voní benzín.“

Ježíšikriste!

„Hele, Jacku, ty máš děcka,“ obrátím se v práci téměř zoufale na Greena. „A starší než já. Kluka máš na vysoké, ne? Čím chce být, až vystuduje?“

„Sebevrahem.“

„Já to myslím vážně.“

„A já ne? Mám na vysoké i holku. Měla potraty. Mezitím se pokoušela o sebevraždu. Spává s pobudy. Nechce se jim žít. Chtěla se oddělat už třikrát. Pokud vím. Jednou nožem, dvakrát drogami. Hotoví národní hrdinové, co? Fetuje on, fetuje ona. Má nová žena šílí. A její matka taky. A moje taky. Mě už se to netýká.“

„Promiň. Já nevěděl.“

„Jdi pracovat. Tebe se to taky netýká.“

Odepsal své děti, vyřadil je z evidence, zavřel je jako vyřízený případ, který se ho už netýká. Ale já své děti ještě mám a chci je zahrnout láskou a chránit před každou maličkostí. (Chci, aby věřili, že je miluju.)

„Poslyšte,“ křičím na ně posedle, „vy přece nemusíte dělat, co dělá každý. Vy můžete být, čím chcete. Já vám pomůžu. Nemusíte chodit do skautu, ani hrát baseball, ani chodit do kostela, dokonce ani na vysokou. Co chcete dělat?“

„Chodit do skautu a hrát baseball,“ řekne můj hoch.

„Jít do svého pokoje a poslouchat si desky,“ řekne má dcera.

Panebože – to už se to s nimi stalo? Je jim to fuk. Anebo nevědí. Kdy se to stalo? Kde? Kde jsem byl, když se rozhodlo, že on bude chtít chodit do skautu a hrát baseball a ona jen ležet ve svém pokoji a telefonovat a poslouchat gramofon? Je skutečně už pozdě?

Je myslím pozdě na to, abych ji zachránil nebo jí jen

167$

pomohl, a fakticky nevím, jestli bych věděl, co dělat jiného (než apaticky sedět a dívat se, jak jde svou nešťastnou cestou dál). Chtít ji změnit teď by bylo stejně zbytečné jako dřív, když byla důvěřivější a poddajnější. Zkoušel jsem to: popichoval, přemlouval, křičel, kňučel, káral, lichotil, podlézal, a vůbec to nepomáhalo, jen škodilo, až jsem si jednoho dne přiznal, že je to nejenom pokrytecké, ale i marné, a tedy hloupé. Takže jsem toho nechal. (Teď to dělám čistě formálně, aby se neřeklo. Taky jsem si v duchu přiznal, že mi vlastně nevadily její nedostatky a chyby, ani to, jak si pod sebou podřezává větev do budoucna. Jedinou katastrofu jsem viděl v její neposlušnosti a nedůvěře. Dnes mě ohrožuje jedině její vzpurnost a neuctivost.) Nač jsem se měl dál snažit a chtít ji ovlivnit? Jaký by to mělo smysl (jiný než ten, že bych si někdy – dnes – mohl říct, že jsem se snažil)? Vím, že už nad ní nemám žádnou moc. (Kdybych věděl, že se z ní má stát narkomanka nebo obyčejná prostitutka, nevěděl bych, co dělat, abych tomu zabránil. Takže bych se ani nesnažil.) Ale ona to ještě neví. Že nad ní nemám žádnou moc. A tak blafuju a momentálně (jak jinak) máme jakýsi modus vivendi. (Jediné, co je ještě v mé moci, je zmrzačit ji.) Copak bylo morální, odpovědné a rozumné pokoušet se z ní udělat člověka, jaký se mi nelíbí a jaký by se z ní asi stejně nestal? Vím, kde to skončí (a nelíbí se mi to. Nelíbí se mi, že to vím. Ale co můžu dělat? Nic. To vím taky). Je už taková, jaká je, je na cestě k tomu, aby byla taková, jak je jí souzeno, dobrá a (nebo) zlá, a myslím si, že v současné době už jí nemůže pomoci nebo ji změnit nic a nikdo, ani já. Stane se z ní nešťastná, nervózní moderní žena. (Na to, aby byla hloupá, je moc chytrá.) Je mnohem chytřejší než má žena, což mimo jiné znamená, že (na rozdíl od mé ženy, aspoň zatím) bude spávat s manželi jiných žen (a že nebude dlouho okouzlena svým vlastním). Tomu zabránit nemůžu. Nemůžu zbourat a vymazat celou civilizaci,

168$

prostředí, epochu, minulost (zvlášť když je to zároveň moje minulost a moje prostředí a když její minulost a prostředí představuju z větší části já). Sám se tomu všemu nechutně přizpůsobuju. Proč by měla být jiná než ostatní dívky a ženy, které znám a které se mi líbí? (Až na to, že nejsou šťastné.) (Ale kdo je šťastný?) Když nevykouří dvacítku cigaret denně letos, vykouří ji napřesrok. A pokud s nějakým kamarádem nebo kamarády ještě nespává, bude s nimi spávat a provádět běžné sexuální kejkle tak jako tak.

„Tohle by otec o své dceři říkat neměl,“ řekne znechuceně má žena.

„Ani když je to pravda?“

„Ne.“

(Ale kdyby to naše dcera nebyla, říkali bychom to o ní oba, protože má žena a já rádi pomlouváme dcery svých přátel a známých, které jsou stejně staré a mladší.)

Není to už otázka mravních zásad nebo vůle, je to čistě otázka času. (A moje žena, která lpí romanticky na tom, jak by co být mělo, nebere na vědomí svou minulost. Radši zapomíná, že jsme to spolu za svobodna dělali taky.)

A proč se tvářit, že ne? Kam to s mou dcerou spěje, vím podle dívek, které už tam dospěly. Nebude chodit do kostela jako má žena. (Teď chodí každou třetí nebo čtvrtou neděli, aby uklidnila mou ženu a zavázala si ji citovým dluhem, který bude vymáhat s přemrštěnými úroky. V kostele si dělá z bohoslužby šoufky a po očku na sebe dělají obličeje s mým hochem, kterému tak neobvyklý rituál připadá trochu hloupý.) Místo toho bude chvíli pít whisky, pak přestane a po několika letech manželství ji začne pít znovu a pravidelně jako má žena. Bude mít dvě nebo tři děti, rozvede se (na rozdíl od mé ženy), a pokud bude ještě mladá a děti taky, vdá se podruhé. Bude kouřit marihuanu (kdo ji nekouří? Kouří ji i hoši z nejlepších univerzit, kteří pracují v našem podniku na

169$

úrovni vedoucích. A já taky. Když mi ji nabídnou na nějakém večírku, kde jsem bez manželky), pokud už ji nekouří teď. Jestli ještě nefetovala na střední škole, bude fetovat, až ji dám na vysokou. Všichni zajímaví lidé, které zná, už fetují. Bude bouchat. (S tím se musí člověk jedině smířit. A nemůže jí v tom směru přát nic lepšího, než aby se jí to hned od začátku opravdu líbilo. I když je těžké přát jí zrovna tohle. A doufám, že se mi s tím nikdy nebude svěřovat.) Chvíli bude řádit (a myslet si, že je konečně svobodný člověk), chodit na celonoční flámy a diskuse, kritizovat učitele a přednášky, pohrdat svým studijním oborem a zajímat se jedině o to, jak projít bez námahy u zkoušek, pokud nenechá studia úplně, čiré netečnosti a otupělosti (kterou si zkrášlí do nějaké mystické a exaltované podoby na způsob vyšší inteligence). Bude experimentovat s excitačními prášky (pro povzbuzení), barbituráty (pro uklidnění), s meskalinem a LSD, pokud ještě bude LSD v módě, zkusí skupinový sex (aspoň jednou), bude se kamarádit s homosexuály, básníky, snoby, nihilisty a megalomany, oblékat se jako jiné dívky, mít potrat (aspoň jeden nebo to aspoň tvrdit. Skoro každá dívka, kterou dnes potkám, měla aspoň jeden potrat nebo to tvrdí a neodpustí si, aby se tím přede mnou nechlubila) a chvíli spávat s černochy, i když se jí možná nic z toho nebude líbit a vlastně to ani chtít dělat nebude. (Má silnou vůli, která je příliš slabá, aby odolala módnímu trendu.) Když nebude pěstovat jeden typ sebeničení a sebepokořování, určitě bude pěstovat jiný. A bude-li mít štěstí, vyjde z toho dvouapůl až čtyřatříčtvrtročního období bujaré prostopášnosti a nekompromisní seberealizace s pocitem úzkosti, méněcennosti, vyčerpanosti a viny, s vědomím, že všude hledala a nic nenašla, že neví, kdo je, a že si touží vzít jednoho jediného, hodného, spolehlivého, zajímavého muže (jako jsem já), s kterým by žila šťastně až do smrti. Zatouží mít děti. (Muže podle svého přání sa-170$

mozřejmě nenajde, protože tak ideální nejsme.) Doufám, že si příliš nezvykne na návykové dávky, takže jim snadno odvykne, až bude potřebovat. Doufám, že neotěhotní a nebude muset mít ten potrat. Doufám, že mi o tom nebude chtít vyprávět. (Doufám, že nikdy nebude mít tak velké trable, abych se o tom musel dovědět. Doufám, že se nezabije při autohavárii.)

Znám tenhle hrbolatý terén až moc dobře a vím, že už po něm nadskakuje a pádí hlava nehlava s takovým odhodlaným a rozjezdem, že ji nic nezastaví. Snad se ani nerozhodla tak úplně dobrovolně (i když si myslí, že ano). Kostky jsou vrženy (iacta alea est), jen nevím, kdy k tomu vrhu došlo a kdo jejími kostkami hodil. (Vím, že já ne.) Vím, že jsem jí asi v dětství nějak strašně ublížil, ale nemůžu si vzpomenout čím a kdy. (Přísahám, že jsem nechtěl. Někdy jsem ji chtěl ranit, to přiznávám, ale přísahám, že nikdy ne vážně, nikdy ne tak, aby to mělo trvalé následky.) Moje dcera už se řítí z kopce do své složité budoucnosti, otlouká ji jedna překážka za druhou a já nemůžu její sešup zastavit, tak jako nemůžu zachytit balvan, který padá s lavinou. (Kdybych se o to pokusil, zničilo by to i mě. Dala se svou cestou, už není má.) Dostává smyk a letí střemhlav, naprosto bezmocně do let pustého, nepochopitelného zmatku, na kterém může být slibné a lákavé jedině to, že v něm bude dělat něco jiného než teď a že se nás zbaví. „Uvažuj logicky,“ nutím ji uštěpačně. „Čím chceš být? Co chceš dělat?“ Kdybych takové otázky dostal já, neuměl bych na ně odpovědět taky. Spáchat sebevraždu? Proč ne? Je něco lepšího? Benzínová pumpa? Ne. Ale nač ten spěch? Kdybych neměl dost ženských, s kterými se můžu rozptýlit, a doma tolik vážných problémů, které musím řešit, asi bych se, můj drahý ukřižovaný Ježíši, z té své posrané práce zbláznil.

A tak začínám mít pocit, že jsme dospěli k tiché dohodě, k našemu modu vivendi, k oboustrannému pochopení, že jsme se navzájem odepsali, že už k sobě nepatří-

171$

me a oba to jen hrajeme a stýkáme se čistě formálně (jako jsem odepsal svou matku dávno předtím, než jsem ji pochoval, a jako určitě odepsala ona mě. Myslím si, že do mě viděla, přestože byla skoro slepá a stará a nemohla mluvit, a jednala se mnou jako s dítětem, protože mě nechala, abych s ní jednal taky jako s dítětem, když chřadla v domově a já ji v těch posledních měsících nemotorně navštěvoval a nedělal nic užitečnějšího, než jí nosil silně kořeněné pamlsky a skoro hodinu sedel u její postele a potají koukal na hodinky a vesele blábolil vyložené nesmysly, které ji ani nezajímaly. To byla veškerá útěcha, jakou jsem dokázal poskytnout jí i sobě v těch posledních chvilkách, které jsme spolu z celé věčnosti prožili. Takovou příležitost jsem měl, jsme měli. A nic jsem neřekl. Dnes bych se vsadil, že ty nepohodlné, neproduktivní návštěvy pro ni nebyly o nic příjemnější než pro mě. Chodil jsem tam, protože byla moje matka, a myslím, že to snášela, protože jsem byl její syn. Vždycky byla vnímavá a viděla do mě). Pro formu předstíráme, má dcera a já, že jsme dosud příbuzní, a oba čekáme na svou chvíli. Bydlí s námi, dodržuje jisté zvyklosti a večeří s námi. Mluvím s ní, kupuju jí věci a budu tvrdit, že se o ni zajímám, dokud nebude dost stará, aby mohla odejít na vysokou nebo se přestěhovat někam jinam, jak si přeje a stále zdůrazňuje.

„Co nejdřív,“ říká, „možná už letos o prázdninách, bych chtěla bydlet sama. V samostatném bytě nebo ateliéru. V centru. Sama nebo nanejvýš s kamarádkou. A po prázdninách bych chtěla do internátní školy. Kamarádky, které mám tady, nemám ráda.“

„Pomůžu ti,“ říkám neurčitě (a hned si uvědomím, že je to chyba. Tentokrát jsem zlý být nechtěl. Ale už v pouhých slovech je tolik kousavosti, že mě z toho hryže svědomí), „Vážně. Pomůžu ti najít slušný, solidní byt a dám ti peníze, abys tam mohla žít.“

„Já to myslím vážně. „

172$

„Já taky.“

„Děláš si legraci.“

„Budeš potřebovat, abych ti pomohl. Abych podepsal nájemní smlouvu. Jsi moc mladá.“

„Chci žít svůj vlastní život.“

„Kdo ti brání?“ opáčím. (A vidím, že už jsme zase v sobě a svádíme další krvavou slovní bitvu.) „Teď snad můžeš – když jsem ti to dovolil a když ti na to dám.“

Skoro vždycky ji převezu. A hravě.

(I když nechci. Nedokážu mlčet.) Nevím, co bych měl udělat jiného, když spolu takhle boxujeme a ona mi chce dokázat, že je tak dobrá jako já. (Není. Mám ji nechat vyhrát?) Ona raní mě, já raním ji. Udeří mě a já jí to vrátím. Tvrdě si vynucuje, abychom jí kupovali drahé věci, které pro ni ztrácejí cenu, sotva je má (to je jedna z jejích metod, jak si na nás ověřovat svou moc). Bez odporu, bez komentáře a bez výčitek jí vyhovím (to je zase moje metoda, jak ji převézt. A z dlouhodobého hlediska je pro mě výhodnější obětovat celkem bezvýznamné peněžní částky než se s ní kvůli nim hádat v dalších a dalších vzrušených diskusích, možná nekonečných. Zjistil jsem, že nad ní vítězím, kdykoli kapituluju před jejími nepříjemnými požadavky). Myslí si o mně, že jsem duševně nevyzrálý. Žere mě, když to od ní slyším (přestože to říká pochvalně a ve chvíli, kdy se mi ji podaří rozesmát, štve mě, když od ní slyším, že jsem nikdy úplně nedospěl a že jsem pořád tak hravý a dětinský jako malý kluk. Můj hoch často těžce trpí, když je chci oba rozesmát před lidmi, když zpívám, směšně pajdám nebo vykřikuju nečekané vtípky ve výtahu, v bufetu nebo v supermarketu), a někdy, po těch nejničivějších hádkách, když sedím a užírám se nenávistnou nespokojeností a nesmírnou sebelítostí, mě trpce (a s lítostí) napadá, proč mi neudělá tu radost a neuteče někam daleko z domova jako tolik nešťastných děvčat v jejím věku (kdyby utekla, asi by mě to mrzelo. Nescházela by mi, to ne, protože

173$

tolik už spolu do styku nepřijdeme, ale musel bych jí pracně a vlekle hledat a trapně o tom říkat mnoha jiným lidem) a proč mi konečně nedá pokoj a neusnadní mi život. A v takové chvíli mě zarazí kdo? Moje žena. Když bych běsnil a vraždil, když šílím vztekem a dusím se příšernou touhou po pomstě, přinutí mě, abych se zamyslel. Řekne něco, co do té situace vnese trochu světla a dokonce naděje, a připomene mi, nač bych neměl nikdy zapomínat. Řekne mi, že jsem hloupý. Řekne mi, že jsem strašný, že jsem nenormální a že myslím jenom na sobe. Že nejsem „k ničemu „ (a znovu pak lituju, že jsem jí svěřil, co se mi matka pokoušela říct, když v domově naposled promluvila). Moje žena, sentimentální, bojácná, omílající pořád jedno, často hloupoučká, pomlouvaná mou dcerou a na oplátku ji deptající, mi s žalem a lítostí vyčiní a pronese překvapivou větu, kterou znovu soustředí veškerou pozornost na moji dceru. Se slzami, s tichým pláčem (ženy, které pláčou, nemůžu už ani vidět, a moje žena to ví a snaží se neplakat) mě odsoudí a na její obranu řekne:

„Vždyť je to ještě dítě.“

Takže má dcera je ještě dítě a já se ji snažím V hádce převézt. (Přestože nechci.) Mluvím s ní, jako bych mluvil s dospělým, s Kaglem, Greenem, Janinkou nebo svou ženou, inteligentně, přesvědčivě, elegantně, kousavě. Na její nepříjemné nálady reaguju, jako bych reagoval na urážky od lidí stejně starých a starších. V diskusi se ji snažím zmást a porazit. Když spolu ironicky vtipkujeme, chci mít vždycky vrch a obyčejně se mi to podaří. (Když nemůžu být vtipnější, vždycky můžu být rozezlenější, a tím vyhrávám.) Stydím se. Zapomínám před ní, že je ještě dítě. Je pro mě děsně důležité, abych ji v každém našem souboji porazil. Ať mluvíme o čemkoli, nejinteligentnější názor musím mít vždycky já. (Soutěžím s ní.) Když mě má dcera kritizuje nebo si na mě stěžuje nebo

174$

na mě udělá neuctivý vtip (i když směšný a dobrosrdečný), uráží mě to, zraňuje a denervuje zrovna tak jako neurvalý rýpanec od Greena. (Před oběma své pocity tajím, ale mám podezření, že Green mi vidí do lebky a ví o všem, co se tam odehrává. Někdy je mi z toho do pláče.) Kazí mi to náladu (jako by moje dcera byla dospělá a já dítě). Vyměnili jsme si role a je na tom cosi strašidelného. (Jsem na ní závislý. Hledal jsem v ní jistotu, a nenašel ji. Místo toho mě otravuje svými problémy. Zabírá mi čas. Trochu jistoty mi dává můj hoch – zatím. „Koho máš rád?“ vychrlím na něho co chvíli s úsměvem. „Tatínka !“ vykřikne radostně a vrhne se ke mně a obejme mě tak snaživě, že je nám to oběma trapné. Ale bojí se pavouků a včel – já taky – a zlomeniny kotníku, a cítím, že to ani on, ani já nebudeme mít lehké. Když mi umřel přítel nebo příbuzný nebo odjel na dalekou cestu někdo, koho jsem měl rád nebo snad dokonce miloval, nikdy jsem necítil jen smutek. Vždycky to bylo výrazně podbarveno jakousi úlevou, pocitem vysvobození, nepokrytým oddechnutím „Aspoň to mám za sebou“. Rád bych věděl, jaké pocity bych měl při smrti dítěte.) Moje dcera mě dodnes dokáže zranit. Já ji taky (takže jsme se možná přece jen tak úplně neodepsali. Má žena mě zranit nedokáže. Má dcera ano). Nechci ji zraňovat. Nechci, aby zraňovala mě. (Chci, aby mě Green měl rád a aby mě měli rádi všichni lidé, které potkám, kromě těch, které jsem už potkal, vyzkoušel, nemohl upotřebit a pustil z hlavy.) Chci, aby mě poslouchala a obdivovala (a krutě se jí mstím, když je hubatá a neuctivá). Nesnesu, aby mi odporoval někdo z mé rodiny (nebo číšníci a jiní veřejní zaměstnanci, kteří mají být vždycky úslužní, i když těmhletěm nikdy nic nevyčítám a utržené rány si hojím tajně.) Od své dcery čekám úctu a stálou vlídnost. A nemůžu se dočkat.

„Není pravda, že tě nemá ráda,“ říká mi má žena, když za ní někdy přijdu, aby mi pomohla a poradila. „Přímo tě zbožňuje. Copak to nevidíš?“

175$

„Nikdy mi to neřekne.“

„Ty jí taky ne.“

„Já se nezbožňuju.“

„Víš dobře, co myslím. Proč si děláš legraci, když tě to trápí?“

„Je věčně naštvaná,“ stěžuju si. „I když naštvaná není, přijde za mnou a dělá, že naštvaná je, a nakonec se naštve. Tobě to dělá taky.“

„Protože je jí líto, že jsi na ni naštvaný nebo že se jí nevěnuješ nebo že na ni nemáš pro samou práci čas, když za tebou přijde do pracovny, aby si s tebou popovídala.“

„O čem? Vždyť nemá o čem.“

„Neví o čem.“

„Se mnou?“

„Neví, co by tě zajímalo.“

„Tak proč se mnou mluví?“

„Chce, abys to ocenil.“

„To je zbytečné.“

„Tak proč s tebou mluví? Vždycky myslíš na něco jiného. Vždycky s ní jednáš, jako by tě rušila a jako bys radši byl někde jinde. Zrovna jako když za tebou přijdu já.“

„Prosím tě, přestaň s tím aspoň teď, ano? Nemluvíme o tobě. Nebo budu litovat, že nejsem někde jinde.“

„Promiň. O tom jsem mluvit nechtěla.“

„Ale chtěla. Jinak bys to neřekla.“

„Chceš se hádat?“

„Víš, co dělá? Jde za tebou a řekne ti, že mě nesnáší, a potom jde do pracovny za mnou a řekne mi, že nesnáší tebe, a začne se kvůli něčemu hádat.“

„Neví, co ti má říct jiného.“

„A co jí mám říct já?“

„Stydí se.“

„Přede mnou?“

„Proto za tebou tak často do pracovny chodí a ruší tě. Chce, aby sis jí všiml a řekl jí, že je hezká.“

176$

„Když mi říká takové věci, moc hezká není.“

„Tobě se nezdá, že je hezká?“

„A tobě?“

„Mohla by být. Mohla by být moc hezká, kdyby trochu ubrala a líp si udržovala obličej a vlasy.“

„Tak proč děláš taková tučná jídla a kupuješ zákusky a bonbóny a zmrzlinu?“

„Já vím. Já nevím. Vždycky zapomenu.“

„Nikdo to nechápeme, jen ty. A ona.“

„Víckrát už to neudělám.“

„Nevím, co jí mám říct.“

„A ona neví, co má říct tobě.“

„Nevím, jak s ní mám mluvit, když mi řekne, že si myslí, že je tlustá a ošklivá, nebo když chce, abych jí upřímně řekl, jestli by se mi líbila, kdyby nebyla má dcera. Myslel bych si, že je hezká? Není tlustá a není ošklivá a ví to. Tak co jí mám říct?“

„Neví, co ti má říct jiného. A kdyby věděla, bála by se. Já taky nevím, co ti mám říct. A s ní se mi mluví těžko taky.“

„Co to povídáš?“

„Ani ona, ani já nevím, co ti máme říct. Vždycky jsi tak podrážděný. A vždycky se naštveš.

„Jen si posluž.“

„Je to pravda. Připadáme si před tebou úplně pitomé. A o to ti jde.“

„Takový netvor snad nejsem.“

„Možná bys měl chodit domů dřív anebo nespat tak často ve městě.“

„Jak to souvisí s tím, o čem mluvíme? Jsem v práci až do noci.“

„Nebo bys neměl chodit domů tak často. Když tu nejsi, rozumíme si někdy líp.“

„Možná bych neměl chodit domů vůbec.“

„To neříkám.“

„Chceš, abychom se rozvedli?“

177$

„Nechci. A ty to víš. Proč se toho hned chytáš?“

„Co proti mně máš?“

„Nic. Promiň, že jsem to řekla. Já nevím. Nevím proč. Rozhodně jsem to tak nemyslela.“

„Ale myslela. Jinak bys to neřekla. Co si kdo myslí, to říká.“

„Ty určitě. Myslí si o tobě, že ji nenávidíš.“

„To není pravda. Jen někdy. Když mě naštve.“ „Říká, že se na ni nikdy nepodíváš.“

„Co tím, sakra, myslí?“

„Že se na ni nedíváš, ani když s ní mluvíš. Vždycky prý se díváš někam jinam. A takových věcí si všímá. Myslí si, že je ti tak protivná, že už se na ni nemůžeš ani podívat.“

„Je pitomá. To není pravda,“

„Díváš se na ni?“

„To se ví, že dívám. Nevím. Asi dívám. Proč bych se nedíval?“

„Myslí si, že ji nemáš rád.“

„To není pravda.“

„Miluješ ji?“

„To je jasné, že miluju. Ty ne?“

„Víš dobře, že ano.“

„Věčně ji kritizuješ. Víc než já.“

„Má strach.“

„Z čeho?“

„Z tebe.“

„Kuš.“

„Nikdy nevíme, jakou máš náladu.“

„To je ohromné.“

„Nikdy nevíme, co před tebou můžeme říct.“

„Strach mám já.“

„Z čeho?“

„Z čeho tak asi? Z tebe. Z vás všech. Pane na nebi! Věčně abych se třásl, jak jste všichni citliví a vystrašení. Ty si myslíš, že chci, abyste ze mě měli strach? Nikdy

178$

nevím, co tady můžu říct, abych snad někoho neranil. To je horší než s Greenem nebo Arthurem Baronem nebo Horacem Whitem. Ve vlastním domě se musím bát! Pak se nediv, že tolik řvu. Řvu moc?“

„Poslední dobou pořád.“

„Pokaždé to tak nemyslím.“

„Jsi pořád podrážděný.“

„To poslední dobou. Jsem pořád unavený.“ „Asi máš moc práce.“

„Práce ne. Ale starostí.“

„Třeba bys měl přejít na jiné místo.“

„Na tom právě pracuju.“

„Měl bys tam víc práce nebo míň?“

„Asi míň. Větší odpovědnost, ale menší nervy. Větší plat. Větší starosti. Nevím.“

„Nechají tě mluvit?“

„Co tím myslíš?”

„Víš dobře co. Ty referáty.“ „A jo. To víš, že jo.“

„Já Jacka Greena nenávidím,“ řekne.

„Proč?“ odseknu podezíravě.

„Protože je to hnusný darebák!“ prohlásí rozlíceně. „Nikdy mu nezapomenu, co ti udělal.“

„Co?“ zeptám se. Obličej mi náhle hoří a v sebeobraně tuhnu vztekem.

„Že tě na loňské konferenci nenechal, abys mluvil jako všichni ostatní. Vsaď se, že na tebe žárlí, proto to udělal. Divím se, že mu Arthur Baron nic neřekl.“

„O tolik zase nešlo.“

„Vím, co ti to dalo práce. Vím, jak tě to pokořilo.“

„To říkáš schválně?“

„A nepokořilo?“

„Ne víc, než když mi to připomínáš.“

„Vidíš?“ řekne. „Jsi na takové věci citlivý. Kdybys měl mít na novém místě víc práce a starostí, radši je neber.“

„Asi je nevezmu. Kašlu na peníze a na prestiž a na úspěch.“

179$

„A víš, co si myslím? Že bys neměl tolik jezdit na služební cesty. „

„A víš, co si myslím já? Že se ani minutu nedokážeš soustředit na jedno téma.“

„Vidíš, jak se mnou mluvíš? A takhle mluvíš s ní.“

„Teď mluvím s tebou. A nechtěj se hádat. Kvůli tomu jsem dnes nepřišel. Pohádat se můžeme zítra.“

„Já se hádat nechci.“

„Tak do mě přestaň rýpat jako kudlanka nábožná. Nebo jako do nějakého blbečka, který nepozná, o co ti jde. Po tom referátu ti vůbec nic není. Proč o tom, kruci, pořád mluvíš, když tě to tak žere? Začínáš s tím, jen abys mi to připomněla.“

„A vůbec se mě nedotklo, co jsi o mně řekl. Že se nedovedu soustředit. Já totiž vím, že pro tebe jsem ta nejblbější na světě. A o to se teď hádat nechci. Ale víš, jakým jsi to řekl tónem? Takové věci říkáš jí. A zrovna takovým tónem. Až s ní budeš mluvit, laskavě si uvědom, že je jí teprve patnáct a půl.“

Moje žena má pravdu.

Nemluvím s dcerou, jak se má mluvit s dětmi a jak bych s ní mluvil, kdyby byla dítě někoho jiného. Nejsem na ni vlídný. Když něco vyvede můj hoch, jednám s ním něžně jako s neopatrným, nezbedným nebo příliš unaveným hošíkem, který potřebuje políbení a pohlazení a co nejmírnější napomenutí. Udělal normální, přirozenou a milou chybu a já ho tolerantně, téměř uctivě opravím. Když udělá něco špatného moje dcera, je to vždycky špatné: je to urážlivý, záměrný, neomluvitelný útok proti mé osobě a zasluhuje okamžité a přísné potrestání. (Nejednám s oběma stejně.) Nevím proč. Protože je má dcera? Nebo první dítě, od kterého jsem si tolik sliboval a které mě proto zklamalo? Anebo protože už dospívá a odcizuje se mi, uniká mé autoritě, chystá se žít beze mě, napadnout nelítostně moji moudrost, moji morálku a moje schopnosti, a když to půjde, svrhnout mě z vratkého

180$

trůnu mé diktátorské samolibosti? Budu muset snášet a odrážet tytéž útoky a vzpoury, až dospěje můj hoch? Doufám, že ne, protože z jeho porážky bych (myslím) neměl žádnou radost. (Díky bohu je moje třetí dítě idiot: to ovšem nemyslím vážně. Myslím to tak, že díky bohu budu aspoň v jeho případě ušetřen další vzpoury. Vím, co to pro mě bude znamenat, až Derek zemře nebo až ho jednou dáme pryč: úlevu a vysvobození. Z hloubi srdce si oddechnu a řeknu, možná i nahlas, když bude nablízku někdo důvěryhodný:

„Konečně to mám za sebou.“)

Vzpomínám, kdy tahle rivalita mezi mou dcerou a mnou začala. Nemůžu si vzpomenout. Někdy mám pocit, že je to mezi námi takové odjakživa, že jsme spolu nikdy nevycházeli líp nebo nějak jinak. Kdybych mohl, rád bych své nešťastné dceři pomohl, aby byla šťastnější a daleko spokojenější sama se sebou. Nevím jak. (Rád ji doháním k bezohlednosti a ke lži, aby se mi musela omluvit.)

„Potřebuje vědět, že ji miluješ,“ říká má žena. „Myslí si, že ji nemiluješ.“

„Ale miluju. A dobře to ví.“

„Jak to má poznat?“

„Vím, že ji miluju.“

„Podle toho, jak s ní jednáš? Nikdy jí to neřekneš.“

„To není pravda.“

„Kdy?“

„Je to má dcera. A své dceři přece nemůžu říkat ,Miluju tě.

„Proč ne?“

„Zní to jako incest.“

„Leda tobě. Myslí si, že tě zklamala.“

„Zklamala tebe. A určitě jsi jí to dala najevo.“

„Jedině proto, že vím, že může být lepší. Kdyby něco pořádně dělala, když byla mladší, mohla z ní dnes být dobrá baletka nebo herečka nebo klavíristka. Byla tak

181$

nadaná. Balet nebo herectví by mohla studovat ještě dnes.“

„Tak vidíš. A nedávej mi vinu i za tohle.“

„Vím, jak to dopadlo se mnou. Dnes lituju, že jsem něco nedělala pořádně. Jak chtěla má matka. Lituju, že se do toho otec pletl a nenechal matku, aby mě nutila víc cvičit. Dnes ze mě mohlo něco být.“

„Francouzská královna.“

„Jsem tvoje žena. A nikdy mi neřekneš ,Miluju tě‘.“ „Když jsi má žena, nemusím.“

„Neříkám to pro legraci.“

„Už zase mluvíme o tobě?“

„O tom teď mluvit nechci. Nevím, o čem mám mluvit, nevím, co se sebou, nevím, jak zabít čas. Co mám s tím časem dělat, i když nevím, jak ho zabít?“

„Nalej si.“

„Naleju. Ale chápeš to?“

„Jistě. Nevím, co mám dělat se svou dcerou.“

„Já taky ne,“ zasténá má žena vzdáleným, dutým hlasem. „Ta holka mi rve srdce,“ dodá popuzeně. „Když mě chce ranit, dovede být odporná.“

„Já vím.“

„A ty taky. Jsi hnusný. Někdy úplně příšerně. Když s tebou mluví, aspoň se snaž být milý. I když tě štve.“ „Snažím se. A štve mě.“

„Proto to dělá. Ví, že jinak by sis jí nevšiml.“

„A proč mě štveš ty?“

„Možná taky proto. Ale už mi nezbývá ani to. Vím, že je ti úplně jedno, jestli jsem odporná nebo ne. Prostě je ti to buřt.“

(Asi má pravdu.)

Moje žena mi dokáže sáhnout do svědomí (když ji nechám), ale ranit mě už nedokáže (proto se u ní asi cítím v bezpečí, proto jsem si ji možná dokonce vzal). A jak ráda by mě ranila! Chtěla by mít pocit, že pro mě znamená víc, než si myslí, chtěla by věřit, že ji potřebuju. (Ne—

182$

potřebuju. Nemyslím si, že ji potřebuju, a neříkám jí, že ji potřebuju.) Chce, abych jí řekl, že ji miluju, i když se mě na to přestala ptát. (Na svatého Valentina, k svátku zamilovaných, jí každoročně dávám bonboniéru a ona má radost, že ji dostala, i když oba víme, že je to jenom bonboniéra. Ale je to aspoň bonboniéra, a bonbóny u nás mají rádi všichni kromě mě.) Stejně tak je moc pyšná (nebo rozumná), aby pátrala, proč. tak často nespím doma, nebo aby naznačovala, že asi spím s jinými ženami (jak často soudí o jiných ženatých mužích, které známe. Kdyby mezi námi někdy vyhupslo na povrch tohle, jako ta myška, které jsem se kdysi bál ve starém bytě, musela by s tím tentokrát udělat něco ona, musela by jednat – a to nechce. Tak jako já dává přednost tomu, abychom spolu zůstali, dokud to půjde nebo dokud budeme na světě). Vím, že nechci, aby z mé dcery vyrostla taková dívka, jako jsou ty, za kterými dnes běhám (ani ty mě nedokážou zranit. Proto si je vybírám a proto je pouštím k vodě, ještě než si s nimi něco začnu), ale jakou dívku bych z ní chtěl mít, nevím. (Francouzská královna nebude ani z ní.) Mezi hvězdy baletu to nedotáhne. Chvíli bude chodit s jedním hochem, potom s druhým, a nakonec z ní bude nešťastná manželka a matka, která si se svými dětmi nebude rozumět o nic líp než já se svými, a nevím, co by z ní mohlo být jiného nebo co lepšího bych jí mohl poradit. Nejspíš nic. (Je toho skutečně tak málo, co se nám v životě může stát, tak malý výběr, čím se můžeme stát, jenže má žena ani má dcera to ještě nevědí.)

„Ty se mnou nerad mluvíš, viď?“ řekne mi má dcera tiše a vážně. Tentokrát to nehraje.

„To není pravda,“ odpovím a provinile se vyhnu jejímu pohledu. (Ve své upřímnosti je zranitelná. Nechci ji zranit.)

„Nerad se na mě díváš.“

„Copak se na tebe nedívám?“

183$

„Protože jsem ti to řekla. Předtím ses mi díval přes rameno jako vždycky. Než jsem ti to řekla.“

„Díval jsem se na mouchu. Zdálo se mi, že je tam moucha. Když se na tebe dívám, chceš vědět, proč na tebe hledím. Totéž říkáš mámě. A nekřič.“

„Když si s tebou přijdu popovídat, vždycky se tváříš otráveně, že tě ruším, i když zrovna nic neděláš, jen si čteš časopis nebo čmáráš po podložce.“

„Někdy mi říkáš dobrou noc celou hodinu nebo dvě, a pořád se vracíš a začínáš o dalších a dalších věcech. Pětkrát nebo šestkrát. Myslím, že už jsi v posteli a že se konečně můžu soustředit, ale ty se pořád vracíš a vyrušuješ mě. Někdy mám dojem, že to děláš schválně, jen abys mě mohla rušit.“

„To ne, ale napadají mě další a další věci.“

„A vždycky se otráveně netvářím.“

„Jsem jediná, kdo sem chodí.“

„Tvářím?“

„Všichni ostatní se bojí.“

„Kromě služky,“ pokusím se zavtipkovat.

„Tu nepočítám.“

„Já chodím do pracovny pracovat, anebo si od vás na chvíli oddechnout a pustit všechno z hlavy. Nevím, proč se mě tady všichni bojí, když nikdy nikomu neubližuju ani nevyhrožuju. Protože chci být někdy sám? Rozhodně nemám dojem, že by se někdo bál přijít mi do pracovny a rušit mě, kdy ho napadne, nebo podobně. Chodíte mi sem všichni.“

„Protože tady věčně sedíš. Když s tebou chceme mluvit, musíme jít sem.“

„Mám spoustu práce. Vydělávám spoustu peněz. I když si to asi nemyslíš. Má práce je těžká.“

„Pořád říkáš, že je lehká.“

„Někdy je těžká. Víš dobře, že často musím pracovat i doma. I když to vypadá, že si čmárám po podložce nebo čtu, ve skutečnosti přemýšlím nebo si dělám práci,

184$

kterou budu potřebovat další den. V podniku všechno nestihnu.“

„Když někdy řekneš, že se mnou chceš mluvit, tak jedině proto, že mě chceš kritizovat něho mě napomínat nebo na mě křičet kvůli něčemu, co si myslíš, že jsem udělala.“

„To není pravda.“

„Je.“

„Je?“

„Do mého pokoje nepřijdeš nikdy.“

„Ne?“

„Kdy?“

„Řekla jsi nám, ať tam nechodíme. Nechceš mě tam. Máš věčně zavřené dveře, a když zaklepu a vejdu, řekneš mi, ať jdu laskavě pryč.“

„Protože tam nikdy nechodíš.“

„To nedává smysl, nemyslíš?“

„Ale dává. Máma by mi rozuměla hned. Prostě přijít nechceš.“

„Já myslel, že mámu nemáš ráda.“

„Někdy mám. Protože rozumí tomu, co říkám. Ty přijdeš do mého pokoje a neřekneš nic jiného, než abych si otevřela okno a uklidila šaty.“

„Někdo ti to říct musí.“

„Říká mi to máma.“

„A přesto je máš pokaždé rozházené po zemi.“

„Nakonec si je vždycky uklidím, neuklidím? Neřekla bych, že je to tak důležité. Že je to ta nejdůležitější věc, o které bychom spolu měli mluvit. Nemyslíš?“

„Dám si pozor, abych ti to víckrát neřekl. Co je důležité?“

„Mám na stěně plakáty a na lampách legrační stínidla, které jsem sama malovala, a různé koláže, které jsem si udělala z vystřižených reklam. A čtu knihu od D. H. Lawrence, která se mi nesmírně líbí. Nic lepšího jsem ještě nečetla.“

185$

„To všechno mě zajímá,“ říkám jí. „Ty plakáty a legrační stínidla a koláže. Jak se ta Lawrenceova kniha jmenuje?“

„Nemáš D. H. Lawrence rád.“

„Nemám moc dobrý vkus. Ale rád bych viděl, jak sis pokoj vyzdobila.“

„Teď?“

„Když dovolíš.“

Zavrtí hlavou. „Nechceš. Chvíli bys dělal, že se rozhlížíš, a potom bys mi řekl, ať si posbírám šaty.“

„A leží na zemi?“

„Vidíš. Tebe zajímají jen vtipy. Co dělám, to tě nezajímá. Zajímáš se jen o sebe. O mě ne.“

„Ty se nezajímáš o mě,“ oplatím jí to mírně. „Když se tě začnu ptát, co děláš, myslíš si, že se ti pletu do věcí, do kterých mi nic není, nebo že tě nutím, abys lhala, nebo něco podobného.“

„A není to tak?“

„Vždycky ne. Lžeš sama. Děláš věci, které musíš tajit.“ „Nic mě utajit nenecháš. Všechno chceš vědět. A máma taky.“

„Někdy jsou to věci, které bychom vědět měli.“ „Někdy jsou to věci, do kterých ti nic není.“

„Jak to mám poznat, dokud nezjistím, které to jsou?“ „Mohl bys mi věřit.“

„Nemůžu. To víš.“

„To je úžasná poklona.“

„Protože moc lžeš.“

„Nerad se mnou mluvíš. Nikdy se mnou nechceš nic probrat nebo mi něco říct. Leda když chceš, abych si udělala úkol. Máma se mnou mluví víc než ty.“

„Tak proč ji nemáš víc ráda?“

„Nelíbí se mi, co mi říká.“

„To není fér. Když ti chci povědět něco o podniku nebo o své práci, šklebíš se a máš blbé poznámky. Myslíš si, že práce, kterou dělám, není důležitá,“

186$

„Ty si to myslíš taky. Děláš ji jen pro peníze.“

„Vydělávat peníze pro tebe a pro celou rodinu je snad důležité. A dělat svou práci dobře, abych se za sebe nemusel stydět, je taky důležité, i když ta práce důležitá není. Abys věděla, není mi vždycky příjemné, když ty a tvůj bratr zesměšňujete práci, kterou v podniku dělám. Věnuju jí podstatnou část svého života.“

(Proč musím tu hádku vyhrát? A proč kvůli tomu musím kňučet o soucit? Proč se před ní musím předvádět a vytahovat se svou bezvadnou logikou a lepší znalostí jazyka a detailů – v slovním souboji s patnáctiletým dítětem, svým dítětem? Klidně bych mohl říct: „Máš pravdu. Promiň. Odpusť mi to, prosím tě.“ Přestože pravdu mám já a nevím, co by mi měla odpouštět. Přesto bych to mohl říct. Ale nedokážu to. A skutečně vyhraju, protože její odhodlaný výraz slábne, její pochyby rostou a očima teď nejistě uhýbá ona. Samolibě si oddechnu a na okamžik svým slabším soupeřem, svou nedospělou dcerou, pohrdám. Jsem hajzl. Ale úspěšný.)

Má dcera odpoví omluvně. „Já se o tvou práci zajímám, „ brání se. „Někdy se tě vyptávám.“

„A já ti vždycky odpovídám.“

„Nějakým vtipem.“

„Protože vím, že se budeš šklebit.“

„Kdyby sis ty vtipy nechal, asi bych se nešklebila.“

„Slibuji ti, že víckrát vtipkovat nebudu,“ zavtipkuju.

„A už vtipkuješ,“ řekne. (Je bystrá a mám z její chytrosti radost.)

„To bych řekl,“ odpovím (než se stačím ovládnout, protože si myslím, že jí musím dokázat, že nejsem o nic horší).

Má dcera můj úsměv neopětuje. „Vidíš? Zase se usmíváš,“ zaútočí tichým, vyčítavým hlasem. „Obracíš to v legraci. I teď, když spolu máme mluvit vážně.“

Uhnu očima a nervózně se jí dívám přes rameno na poličku na stěně. „Promiň. Chtěl jsem tě jen rozebrat. Chtěl jsem tě rozesmát.“

187$

„Nevím, co je tu k smíchu.“

„Nic. Promiň, já to tak nemyslel.“

„Všechno obracíš v legraci.“

„Neobracím. A nebuď na mě hubatá. Ať nemusím být hubatý taky.“

„Zase si ze mě děláš legraci. Nikdy s námi nechceš mluvit vážně.“

„To není pravda. A říkám ti to už potřetí.“

„Každý vážný problém se snažíš odbýt smíchem a vtipem.“

„Počtvrté.“

„Nebo se naštveš a začneš komandovat a řvát jako teď.“

„Promiň,“ řeknu a ztiším hlas. „Asi už mám takovou povahu. A nervy. Na tohle zrovna pyšný nejsem. Musíš si, děvenko, uvědomit, co si tu zřejmě nikdo neuvědomuje: že i já mám své starosti a bolesti hlavy a že vždycky nedokážu ovládnout svou náladu, i když to vypadá, že se ovládám. Ani já nejsem vždycky šťastný. Můžeš pokračovat.“

„Proč?“

„Ty se mnou nechceš mluvit?“

„Já ano, ale ty ne.“

„Já chci.“

„Teď?“

„Ano. Pověz mi, co chceš. Prosím tě. Ať to vím a nemusím se nic domýšlet.“

„Derek se takový už narodil?“

„Ano. Jistě. Myslíme si to.“

„Nebo to zavinil někdo z nás?“

„Takový se narodil.“

„Proč?“

„To nikdo neví. Všichni si myslíme, že je takový od narození. To je ten problém. Nikdo neví, co se mu stalo.“

„Třeba bych to mohla studovat na vysoké. Antropologii.“

188$

„Genetiku.“

„Musíš mě opravovat?“

„Chceš se učit, ne?“

„Pořád ne.“

„Myslel jsem, že když se zmýlíš, chceš vědět v čem.“

„Ale ne teď. Dobře víš, jak to myslím. Nemusíš mě přerušovat jen proto, abys mi ukázal, že jsi chytřejší. Je to tak?“

„Chytrá jsi víc než dost. A bystrá a inteligentní. Možná bys měla jít na práva. To ti říkám jako kompliment. A na komplimenty si nepotrpím.“

„To teda ne.“

„Ráda zaháníš lidi do úzkých. Já taky.“

„Zřejmě se ti chci podobat.“

„Já jsem býval šťastnější.“

„Zklamal jsi své rodiče?“

„Nepamatuju si. A ty?“

„Nevím.“

„Matku asi ano. Ale až pozděj, když už jsem nebyl dítě. Když jsem byl starší a odstěhoval se.“

„Nikdy mi nedáš pusu,“ řekne má dcera. „Ani mě k sobě nepřitiskneš. Ani se mnou neděláš legraci. Jako jiní tátové.“

Velké černé stíny pod očima jí náhle naběhnou, změknou a zrudnou. V životě jsem neviděl nikoho tak nešťastného. (Nejradši bych se na ni nedíval.)

„Dával jsem ti pusu, ale přestalo se ti to líbit,“ vysvětluju tiše a něžně a je mi jí děsně líto. (Sebe taky. Když mi někoho začne být líto, hned je mi líto taky sebe.) „Dával jsem ti pusu a tiskl tě k sobě. Potom ses ode mě začala odtahovat a šklebila ses a znechuceně bručela. A smála ses. Nejdřív jsem si myslel, že děláš legraci. Ale potom se z toho stal zvyk a dělalas to pokaždé, když jsem ti chtěl dát pusu.“

„Takže už se o to ani nepokoušíš.“

„Nebylo to nic příjemného, dát se takhle urážet.“

189$

„Ranilo tě to?“ rozzáří se až příliš dychtivě. „Byl jsi z toho nešťastný?“

„Ano.“ Začíná to být jednotvárné. (Nevzpomínám si, kdy mě to vlastně začalo zraňovat, ta její výsměšná nechuť vůči mým projevům něhy. A taky si nevzpomínám, kdy mi to přestalo vadit.) „Byl jsem velice nešťastný. Ponižovalo mě to.“

„Nikdy jsi nic neřekl.“

„Nechtěl jsem ti udělat tu radost.“

„To jsem ještě byla malá.“

„Bolelo mě to i tak.“

„Vždyť jsem byla malá holka. Nemohl ses aspoň kapku pokořit, abys mi udělal radost, když jsem to tak potřebovala?“

„Nemohl.“

„Teď taky ne?“

„Ne.“ .

„Nechceš?“

„Ne. Myslím, že ne. Tímhle způsobem ti asi neudělám radost nikdy.“

„Zřejmě jsem tě moc zklamala, viď?“

„Proč?“

„To je mi jasné. Tebe i mámu.“

„Ale čím?“

„Vím, že mámu jsem zklamala. Protože nic neumím.“

„Já taky ne. Mluv konkrétně.“

„Mám mastné vlasy a mastnou kůži. A uhry. Nejsem hezká.“

„Ale jsi.“

„Jsem moc vysoká a tlustá.“

„Jak to?“

„Ani nevím, čím chci být. Nevím, co bych dělala, i kdybych něco uměla.“

„Například.“

„Například neumím malovat ani modelovat. Nejsem moc inteligentní. Nejde mi klavír. Nechodím do baletu.“

190$

„Já taky ne.“

„Nedělám si legraci!“

„Já si ji taky nedělal.“ (Dělal.) „Tohle všechno neumíme ani my.“

„Nejsem bohatá.“

„To je moje chyba, ne tvoje.“

„Aspoň to kdybych byla. Mohla bych na to být pyšná. My nikdy nebudeme? Myslím bohatí, jako je otec Jean nebo Grace.“

„Ne. Leda bys zbohatla ty.“

„Já nic neumím. Mám se stydět?“

„Za co?“

„Za to, že jsme chudí.“

„Nejsme chudí.“

„Za tebe.“

„Aspoň jsi upřímná.“

„Mám?“

„Co čekáš, že ti řeknu?“

„Pravdu.“

„Jestli se za mě máš stydět? To snad ne. Buď se stydíš, nebo nestydíš, ale ne proto, že bys měla nebo neměla. Jean se stydí za svého otce, protože je lakomý a hloupý a myslí si, že já jsem lepší. Je to tak? A Grace taky. Myslím, že Grace mě má mnohem radši než svého otce.“

„Nikdy ničím nebudu.“

„Každý je něčím.“

„Víš, jak to myslím.“

„Jak?“

„Že nebudu slavná.“

„To je málokdo,“

„Já se vám nedivím. Nedivím se, že jsem vás zklamala.“

„Ale nezklamala. Ty si myslíš, že bys nás zklamala tím, že nic neumíš?“

„Takže jste ode mě nikdy nic nečekali, co?“ napadne mě tak divoce a náhle, že mě to zaskočí.

„To od tebe není fér!“ prohlásím.

191$

„To není žádná legrace.“

„Děvenko, já – “

Ale už je pryč. Nesmiřitelně a s žalostně nenávistným obličejem zmizela, sotva jsem k ní zvedl ruce, abych ji ukonejšil (a zůstal jsem sám, prázdné ruce natažené do vzduchu, jako bych chtěl zachytit něco, co tu není).

Ublížil jsem jí (nebo ubližuju) něčím, co mi nechce odpustit, a nevím, co to něco je (dokonce ani nevím, jestli tím ubližuju jí. Vím, že ji rozčiluje a uráží, když jsem opilý nebo jen trošku v náladě. Taky nemá ráda, když koketuju s jejími kamarádkami). Snažím se rozpomenout, kdy to začalo, to deptavé, otupující truchlení, do kterého se tak často zakutává. Vím, že to nezačalo ničím, co se stalo letos, protože loni nebyla o moc jiná, a že se to nestalo ani loni, protože loni nebyla o moc jiná než předloni. (V patnácti není o moc jiná, než byla ve dvanácti, a ve dvanácti nebyla o moc jiná než v pěti.) Co pamatuju, byla v podstatě taková, jaká je teď, jen bývala menší. A přece musel někde nastat zlom, konec a začátek, nějaký kritický úsek v jejím vývoji, ohraničený a změřitelný, který si nepamatuju nebo který mi ušel (tak jako někde musela mít začátek i moje metamorfóza, jenže ten mi taky ušel a taky si ho nepamatuju), protože kdysi byla mimino (fakticky byla, to si pamatuju), hravé, buclaté, rozzářené, zvědavé, čilé, chichotavé, aktivní děcko, které se dalo snadno potěšit, rychle zaujmout a krásně zabavit. (Co se s tím batoletem stalo? Kam se ztratilo? Kde je teď? A jak se tam dostalo? Něco takového přece nezmizí ze dne na den? Nebo zmizí? Co se stalo s tím rozkošným drobkem, kterým jsem kdysi byl? Některé věci mi z něj utkvěly v paměti a vím, že skutečně existoval.) Co se stalo s jejím raným dětstvím, s tou neznámou pustinou mezi miminem, které jsme měli, a dcerou, kterou máme a jakžtakž známe? (Kde je? Kde bylo? Kdy se konalo? Mám její život v malíčku a nevím. Vím jenom tohle: byla kdysi v mém domě maličká hol-192$

čička na vysoké židli, s chutí jedla, s chutí pila a uměla se spontánně, nadšeně smát, ale už není, a jako by se po ní země slehla. A taky vím jistě tohle: byl kdysi jeden chlapeček a ten jednou překvapil svého staršího bratra s jednou holčičkou v kůlně a dostal ránu kusem uhlí, a jednou otevřel dveře a viděl, jak se jeho rodiče objímají v posteli, nebo si to aspoň myslí. Rodiče jsou mrtví a malý chlapeček zmizel. Nevím, odkud přišel, nevím, kam jsem odešel, nevím, co se mnou potom bylo. Stýská se mi po něm. Moc rád bych věděl, kde je.) Kde v jejím životě proběhlo to legendárně šťastné dětství, o kterém jsem tolik slyšel (ty bezstarostné dny plné radosti a slunce, ha, ha, na které má každé dítě nárok) a které by měla plným právem prožívat dodnes (se všemi těmi chátrajícími, otrávenými, nanicovatými dětmi, s kterými se kamarádí), aby na ně mohla vzpomínat beze strachu a s upřímnou, posilující radostí (jako moje žena, jejíž dětství byla učiněná poušť, dokud jsem nevpadl na scénu já a nepřenesl ji z té mizérie do jejího nynějšího, na věky věků blaženého života. Ha, ha), až bude stará, vetchá (zuby vypadané, prsty na nohou otlačené, kotníky rozbolené, obratle taky, žádné boty dost pohodlné), vyschlá a zatrpklá? Kde je to slastné dětství, o kterém si myslíme, že je měli všichni, jen my ne? Vím, že já jsem je neměl (i když jsem si asi myslel, že mám, a kdybych si myslel, že nemám, věděl bych asi proč ne). Když jsem byl nešťastný, vždycky jsem si mohl říct, že je to tím, že mi zemřel otec. Když je nešťastná má dcera, říká si asi, že je to tím, že její otec žije.

(Freud neFreud, nikdy jsem si nedokázal vyjasnit, jaký mám vlastně vztah k matce, jestli ji mám rád nebo nemám nebo jestli k ní vůbec něco cítím. Myslím, že jsem necítil nic. Pocit, že nic necítím, jsem míval i ve vztahu k jiným příbuzným a ke svému nejlepšímu příteli, s kterým se už příliš nepřátelím. Začali jsme si jít na nervy, a teď mám pokoj. Potřeboval

193$

peníze, a šlechetně mu je dát jsem dokázal jen jednou. Nikdy mi nebylo jasné, jestli je na světě někdo, na kom mi fakticky záleží. Kromě mě a mého hocha. Ale ty bolestiplné sny o matce se mi zdají dodnes. Něco ve mně – jenže nevím co – je s ní pořád spojeno jakýmsi neviditelným, pulsujícím drátem. Nechce to s ní zemřít a bude to ve mně žít asi až do smrti. I kdybych žil milión let, v předsmrtném komatu se přestanu ovládat a v poslední chvíli zasténám: „Ma. Mama. Mama.“ Moje poslední slova budou stejná jako ta první. Někdy jsem rád, že se nepamatuju na otce, že zemřel dřív, než se mi mohl vtisknout do paměti, protože jinak by se mi zdálo i o něm. Pokud se mi o něm už nezdá. Kdyby žil, kazil by mi možná život ještě víc, tak jako ho zřejmě kazím já všem kolem sebe. I když nechci. Přísahám, že jsem nikdy vědomě nechtěl. Možná už se mi o něm zlé sny zdají, a jenom to nevím. Až umřu, nikdo si na něj nevzpomene. A až umřou mé děti, nevzpomene si nikdo na mě.)

Jestli si vzpomínám přesně, šťastné dětství jsem neměl, a neměla je ani má žena (která, pokud ji neopravím, vzpomíná radši nepřesně), a můj hoch, ať se sebevíc směje a vtipkuje, má těžký život už v devíti letech, i když se všemožně snažím, abych mu ho usnadnil. (U dcery jsem to vzdal. Tu lze asi utěšit jedině tak, že ji necháme, aby na nás vydírala drahé věci a těšila se z těch drobných, dočasných vítězství svého egoismu, která se vzápětí rozplynou, takže je znovu tam, kde byla, v prázdnotě a temnotě svého soužení, své bezradnosti, co dělat dál, a všechno se opakuje. Je pro mě jednodušší vyhodit osm nebo osmdesát dolarů než se s ní hádat, proč je vyhodit nechci.) Hrabu se ve vzpomínkách, abych zjistil, kdy byla má dcera jiná, než je teď, a musím se vrátit hodně daleko do minulosti, abych ji viděl rozzářenou na vysoké židli (byla senzační, děsně roztomilé dítě, a když si na to vzpomenu, puká mi srdce láskou a lítostí) při oslavě svých druhých nebo třetích narozenin. (Jaký je rozdíl

194$

mezí dítětem a tím, co se z něho stane!) Je to náš jedináček. Přišli příbuzní z obou stran. Moje žena a já jsme mladší. Ještě žije má matka. Sešla se spousta lidí. Je u nás rušno. Nevíme, kam dřív. Každý si hledíme svého a malé holčičky si nikdo nevšímá, až najednou udeří do prkýnka své vysoké židle růžovou lžičkou z umělé hmoty, kterou svírá v dolíčkovaté pěstičce, a jasně a vítězoslavně vykřikne:

„Hóóódná, bábi!“

Chviličku nechápeme. A když pochopíme, jakoby všichni najednou, řveme smíchy a nadšeně tleskáme a gratulujeme jí i sobě (a má dcera nad tím nespoutaným veselím, které vyvolala, nadskakuje radostí a houpe se na vysoké židli s takovým gustem, že máme strach, aby se nepřevrátila), protože má matka (ještě ne zcela šedivá a seschlá a vrásčitá) pouze zvedla sklenku k ústům a napila se z ní jahodového punče. Ale má dcera ji sledovala. A když má holčička, zvyklá, že moje žena a já vděčně tleskáme a voláme „Hóóódná!“ pokaždé, kdy se napije, viděla, že se teď, napila má matka, bouchla radostně a pochvalně do židle a vykřikla:

„Hóóódná, bábi!“

(Netrvalo dlouho a moje matka se nedokázala napít, pokud jí někdo nepřidržel sklenici u rtů.)

Byla to jen drobnost, jen takové maličké překvapení, ale zaplavilo to pokoj příbojem obrovské radosti a srdečnosti. (Tak šťastní a družní jsme už nikdy potom nebyli.) Všichni jsme jásali a vesele chválili mou dceru a prorokovali jí tu nejkrásnější budoucnost, a už jen intenzívní pocit všeobecné pohody ji rozjařil natolik, že zazpívala „Hóóódná bábi!“ ještě dvakrát nebo třikrát (už ne spontánně, ale z vypočítavosti) a nadskakovala a houpala se na svém vysokém trůně a srdečně se chichotala a vychutnávala svůj triumf a obdivné pohledy a výkřiky. (Pochopila. A pamatuju se, jak jsem na ni byl tenkrát pyšný. Jakou jsem z ní měl radost. Jak jsem ji chtěl zahr-195$

nout láskou a něhou.) Všichni jsme žasli nad její vtipností a krásou (byla náš zázrak) a předpovídali jí oslnivé úspěchy. Dokonce i má matka, která se každé pověrčivosti posmívala, prohlásila, že má dcera se určitě narodila ve znamení té nejšťastnější hvězdy a bude mít skvělou, spokojenou, bezvadnou budoucnost. Má dcera byla skutečně dítě k zulíbání a každý ji měl rád, i já.

Tenkrát jsem ji myslím viděl naposled tak šťastnou. I svou matku jsem tenkrát viděl naposled šťastnou. Brzy potom jsem se rozhodl, že jí neřeknu, aby bydlela s námi, což znamenalo, že bude bydlet do konce života sama. Slov nebylo zapotřebí. Stačilo nic neříct, a všechno bylo nad slunce jasnější. (Nikdy se neptala, nikdy mě nenutila, abych to řekl. Usnadnila mi situaci. Byla ke mně velmi ohleduplná.) Ale každý druhý týden a o příslušných rodinných svátcích jsem s ní obědval, buď u ní, nebo u nás. (Dokonce jsem ji odvážel domů. Nikdo z nás ji nechtěl, ani má žena, ani má dcera, ani má sestra, ani já.) Zanedlouho ji postihlo první z ochromujících mozkových spazmat, která ji na počátku připravila o řeč a na konci o paměť a schopnost myslet. (Na jedné straně se ztrácela má nemluvící matka, na druhé se objevoval náš nemluvící Derek.) A takhle vypadá moje tragická kronika nepřetržité lidské zkušenosti, toho velkého řetězu života a smutného dědictví bolesti a lhostejnosti, které jedna generace Slocumů předává druhé, aspoň za mých časů. (Málo jsem dostal. Ještě míň vracím.) Zůstává mi v paměti ten neblednoucí obrázek (ten objektivní záběr, ha, ha), který nemůže nic změnit (podobně zřetelný je obrázek, kde se moje ruka poprvé dotýká plného, volně spoutaného ňadra Virginie anebo úžasně hebké kůže nad jejími koleny, když mi to konečně dovolila), momentka z rodinné oslavy dcerčiných narozenin, kde se moje stará matka a moje maličká dcera snad naposled společně radují. A já jsem tam mezi nimi, statný, mladý,

196$

úspěšný, mužný (zkamenělý a uvězněný mezi nimi jako kniha mezi deskami, aniž vím, jak jsem se tam dostal a jak se dostanu ven), už zavalený drtivou odpovědností za jejich štěstí a za štěstí dalších lidí, ale od počátku neschopný dělat cokoli jiného než držet hlavu rovně, abych se díval životu do očí a nedělal si z něho poťouchlé vtipy nebo nebrečel o pomoc. Kdo mě tam strčil? Jak se dostanu na svobodu? Poštěstí se mi to někdy? Kdo mě vsadil právě do téhle mezery? (Jak může, kruci, někoho napadnout, že tady rozhoduju já a že můžu být jiný, než jsem? Nerozhoduju ani o svých snech. Virginiino ňadro je pro mě teď zrovna tak důležité jako celý život a smrt mé matky. Obě jsou mrtvé. My ostatní jdem za nimi. Už slyším svou ženu nebo svou druhou ženu, budu-li ji někdy mít, nebo někoho jiného, jak říká:

„Nepřevezete pana Slocuma ze stínu na sluníčko? Vypadá, jako by mu bylo trochu zima.“

Vysavač, který dobře funguje, pro mě má větší význam než atomová bomba, a každému, koho znám, je úplně fuk, jestli se Země točí kolem Slunce nebo naopak nebo Měsíc kolem Země, i když měření přílivu a odlivu má asi nějaký smysl pro námořníky a lovce ústřic, ale komu na nich záleží? Můj nadřízený Green je pro mě důležitější než bůh. A zrovna tak Kagle a ten, kdo mi chemicky čistí šaty, a tranzistor puštěný moc nahlas je pro mě větší katastrofa než další zemětřesení v Mexiku. „Jednou“, – napadlo jistě mou matku aspoň jedenkrát, když jsem ji zapřel a zavrhl, vždyť byla jen člověk – „jednou se to stane tobě.“ Jen byla tak velkorysá, že mi to neřekla. Ale vím, že napadnout ji to muselo.)

„Hrál sis se mnou někdy, když jsem byla malá?“ ptá se má dcera.

„Jistěže hrál,“ odpovídám. „Co si myslíš?“ Při její otázce mnou projede jakési varovné zachvění a kůži mám jako led.

„Zvedl jsi mě někdy a vyhodil do vzduchu?“ chce vě-

197$

dět. „Vozil jsi mě na zádech nebo povídal mi před spaním pohádku nebo nosil mě v náruči a šišlal se mnou a říkal mi legrácky?“

„Pořád,“ odpovídám. „To je samozřejmé.“ Její pochybovačný výraz mě šokuje. „Za jakou nestvůru mě máš?“

„Teď nic takového neděláš.“

„Teď jsi velká. Když přijdu domů, zavolám vždycky ahoj – nezavolám? – a ty mi ani neodpovíš.“

„Oslavovaly se moje narozeniny, když jsem byla malá?“

„Jistěže oslavovaly. A jak krásně. Máma si na tom dala vždycky náramně záležet.“

„Vůbec se na to nepamatuju.“

„Ale pamatuješ. Sama to někdy připomínáš.“

„Myslím, když jsem byla ještě mimino. A přišli všichni naši příbuzní a točili se kolem mě a dávali mi drahé dárky?“

„Ano. Hrával jsem si s tebou hodně. Sotva jsem přišel z práce, už jsem běžel za tebou. Na tebe jsem se těšil nejvíc. Pořád jsem si s tebou hrál.“

„Máma říkala. Ale já jí to nevěřila.“

„Kdo si myslíš, že jsem?“

„Nikdy nejsi stejný. Pořád se měníš. Udělám něco jednou, a směješ se tomu, udělám to jindy, a zlobíš se a zuříš a posíláš mě pryč. Nelíbí se mi, když piješ. Nikdy nevím, co od tebe můžu čekat.“

„Ty jsi taky taková.“

„Ty jsi otec.“

„To není nic lehkého.“

„Však to taky neumíš. Být otcem.“

„Snažím se. Snažím se, jak můžu. I teď se snažím. Hrával jsem si s tebou každý večer, sotva jsem přišel z práce,“ chrlím ze sebe snaživě a slova se valí v proudu ctnostných vzpomínek, jak se chápu příležitosti, abych jí to jednou provždycky vysvětlil a na věčné časy se očistil ze vší viny a nedbalosti, kterou mi přičítá. „Dokonce

198$

jsem s tebou hrál baseball s míčkem a pálkou z umělé hmoty, když jsi ještě byla malá a nevěděla, že je to chlapecká hra, a naučil jsem tě plavat, ano, já. Řekl jsem ti, aby sis lehla na vodu tváří dolů a dala se nést, a ujistil jsem tě, že se ti nic zlého nestane, když mi budeš věřit, a tys mi věřila. Tenkrát jsi ke mně měla důvěru a nebála ses. A takhle jsem tě učil. Každý den, když jsem přišel z práce, to jsi ještě byla maličká a bydleli jsme ve městě, jsem sundal klobouk, tenkrát jsem nosil klobouk, takový legrační s prohnutým okrajem, jaký se nosí ještě dnes, a sklonil jsem k tobě hlavu a tys mě tahala za vlasy. Měla jsi to děsně ráda. Možná proto, že jsem tenkrát měl mnohem víc vlasů, ha, ha. Byla jsi ještě mimino a neuměla jsi stát ani chodit. Když jsem přišel, dal jsem mámě pusu na tvář a už jsem běžel za tebou, den co den, sotva jsem se vrátil z práce. Sehnul jsem se a tys mě oběma ručičkama popadla za vlasy a tahala a smála se a házela sebou a křičela a kopala nohama tak zběsile, že jsme se báli, že spadneš z postele nebo vyletíš z postýlky. Ha, ha. Chichtala ses jako blázen. A máma se dívala a smála se taky. Tohle jsme dělali den co den, sotva jsem přišel domů z práce. A když jsi byla starší,“ vzpomínám posedle, zuřivě dál, „a vzali ti mandle a vrátila ses z nemocnice, večer co večer jsem ti před spaním vyprávěl pohádku, jinak bys vůbec neusnula. To bylo tvoje. Tvoje právo, ha, ha, slyšet ode mě pohádku. Večer co večer a většinou jsi chtěla tu stejnou. Nové jsi neměla ráda. Nejdřív to byla Popelka a potom zase Paleček, protože jsi ho viděla v televizi. Musel jsem ti Palečka hrát. Prostě jsi mě donutila. Večer co večer jsem si div nepřerazil nohy, jak jsem skákal z gauče na zem a dělal, že lítám. Ha, ha. Potom to byl Péťa a vlk a potom Siegfried – jednou jsem ti tu pohádku přečetl a tebe tak dojala, že ses nad tím hloupým bambulou Siegfriedem“ rozplakala lítostí, tak už jsem ti ji víckrát nečetl – a potom o králíčkovi a kominíčkovi a nějakou dobu jsem ti vyprávěl o pastýři,

199$

který volal ,Pomoc vlk!‘, ale to se ti nelíbilo, protože nakonec ho myslím vlk sežere, a tak jsme se vrátili k Palečkovi a Popelce. A vždycky, když jsme v Popelce došli k místu, kde princ požádá Popelku o ruku, skočila jsi mi do řeči a odpověděla: ,Jistěže, princi!’ Nevzpomínáš si? Máma si to pamatuje. ,Jistěže, princi!’ vykřiklas, ha, ha, a oba jsme se smáli. A máma stála ve dveřích a poslouchala a smála se taky. Když jsem byl na služební cestě, volal jsem domů, než jsi šla spát, a vyprávěl jsem ti pohádku meziměstsky. A každou jsem ti musel vyprávět slovo od slova stejně. Prostě jsi mě donutila, ha, ha. Když jsem něco změnit nebo vynechal, abych pohádku zkrátil, hned jsi mě přísně opravila a musel jsem to říct tak, jak jsi chtěla. Pane, tys byla přísná a umíněná! Jako nějaká přísná princeznička. Ha, ha. Všechny pohádky jsi znala nazpaměť a jediné slovo jsem nesměl změnit. Večer co večer. Ha, ha. Nevzpomínáš si?“

Ale nevěří mi.

A je mi to jedno.

200$

MŮJ HOŠÍČEK MÁ POTÍŽE

Můj hošíček má letos potíže ve škole, v tělocviku, V matice a v předmětech, kde se klade důraz na mluvený projev. A má je snad všude. (Doma se mnou. S mou ženou. S mou dcerou. Na začátku školního roku mívá potíže vždycky, ale je to rok od roku horší a horší. Bojím se, že mě začíná „zklamávat“.)

Tělocvik a mluvený projev nenávidí. Tělocvik míval rád. (Mluvený projev neměl rád nikdy.) Teď má z tělocviku přímo hrůzu, protože tam ustavičně dělají cviky, které mu nejdou: shyby, kliky, šplh na laně a přemety. Ze šplhu a shybů a kliků má takový vítr, že div neztratí řeč (člověk skoro vidí, jak mu v krku roste olověný knedlík), když o nich má jen promluvit (jako by jediným slůvkem o své nenávisti k těm směšným cvikům mohl porušit nějaké tajemné tabu, kterým jsou obestřeny, a za trest je pak musel nešikovně a uboze předvádět, znovu a přede všemi). Můj hoch nenávidí Forgiona, podsaditého, opici podobného tělocvikáře s hrudníkem jako sud a pralesem černých, tvrdých, kudrnatých chlupů po celém těle kromě hlavy (prolézají mu i tkanivem bílého trička), který by mě, kdyby chtěl, mohl holýma rukama přerazit na dva kusy, a který se snaží mému vystrašenému hošíčkovi pomáhat a dodávat odvahy svým bezohledným, panovačným, primitivním způsobem, takže mu nahání ještě víc strachu.

„Nemá v sobě žádnou bojovnost,“ stěžuje si Forgione. „Schází mu vůle zvítězit.“

„Já taky ne, pane učiteli,“ odpovím krotce, abych na něho udělal dobrý dojem. „Asi to má po mně.“

„Vyloučeno, pane Slocume,“ říká Forgione. „Bojovnost v sobě má každý.“

„Tak jak to, že ji nemá on?“

„O tom právě mluvím,“ řekne Forgione.

Když se můj hoch ráno probudí a má ten den mít tělocvik nebo nějaký ústní referát, ztuhne a zezelená jako žába a oznámí nám, že mu není dobře a že asi bude zvracet.

201$

Jako by prý měl v prsou prázdno a ruce a nohy so mu úplně odhmotnily (pokud mu dobře rozumím. Má pocit, že kdyby se postavil, spadne, prostě splaskne a složí se na podlahu, jako by z něho vypustili vzduch a neměl žádnou kostru). Ústní referáty nemá rád.

(„Je to pro něj dobrá průprava,“ říká škola. Ze své skrovné řečnické zkušenosti vím, že to žádná průprava není.)

Někdy naznačuje, že své písemné úkoly nedělá tak dobře, jak by mohl, protože nechce, aby je musel číst před třídou nahlas jako ukázku vzorné práce. (Schází mu vůle zvítězit.) Nikdy nechce být vyvolán, dokud nemá jistotu, že zná správnou odpověď. (Jeho učitelé nám říkají, že se nikdy sám nehlásí.) Je nadaný, pilný žák. Je plachý. Rychle, intuitivně se učí. Bojí se udělat chybu. Působí dojmem, že ví o všem daleko víc, než je ochoten přiznat. (Hodně přemýšlí. Někdy z něj nejsem moudrý.) S vážným, nepřítomným výrazem hloubá. Trápí se. (Nebo se tak tváří. Někdy se ho zeptám, co ho trápí, že se tak tváří, a on se na mě užasle podívá a řekne, že nic. Nevím, jestli mi lže nebo ne. Trápím se strachem, aby ho něco netrápilo.)

Dnes už se vůbec nedá poznat, jestli chodí do školy rád nebo nerad (chodíval tam rád. Nebo se tak tvářil), i když obyčejně se novým lidem a požadavkům nového školního roku přizpůsobí a je potom ohromně spokojený. Chvíli mu to trvá a musí se na to pořádně vyzbrojit. K lidem, kteří se mu nelíbí, je odměřený, se spolužáky, kteří se mu líbí, se rychle sblíží. (Je od přírody tak mazaný, že dobře a uctivě vychází s hulváty a rafany.) Má mnoho kamarádů. (Začíná přede mnou mít tajnosti, a to se mi nelíbí. Tahám z něho podrobnosti. Nechává si je pro sebe. To nechci. Chci, aby mi věřil.)

Jakmile si ve škole najde kamarády a šikovně se přizpůsobí všemu, co nový systém moci a vzájemných vztahů žádá, je to s ním na dobré cestě (nebo zatím

202$

bývalo. Musím to zaklepat. Ha, ha), vede se mu dobře, daří se mu přežít a oslavuje své zázračné přežití halasným, optimistickým šaškováním a pilnou prací, pokud něco, třeba jen jediná věc, na které mu záleží, drasticky nezaskřípe (letos je to zatím tělocvik a Forgione s kliky, přemety, shyby a šplhem po svislém laně k vysokému stropu tělocvičny, včetně teoretického rizika, že při šplhu se člověk může leknout, dostat závrať a spadnout anebo v půli cesty nahoru nebo dolů ztuhnout strachem, i když jsem o takovém případě ještě neslyšel. Říká, že někteří kluci v jeho věku vyšplhají skoro do poloviny, aniž se lana drží nohama. Jako opice. Tohle nebude umět nikdy, tak jako to neumím já – nedokáže se dostat výš než jeden sáh nad uzel, kterým to tlusté, zježené lano dole začíná – jenže já už nikdy po laně šplhat nebudu, ale on ano. A mluvený projev. V tomhle roce škola rozhodla, že bude klást důraz na mluvený projev v nižších třídách. Proč? To nikdo nevysvětlil. Že by spolu mluvený projev a fyzická zdatnost nějak souvisely? Připomíná mi to mé tajemné, otřepané sny o velkém nebezpečí – určitě je má každý – kdy nemůžu hnout jediným svalem a říct ani zakřičet, ani zašeptat to jediné slovo, které ze sebe potřebuju dostat, Pomoc, a nevydám ze sebe jediný zvuk kromě těch, které se mi proderou hrdlem samy a probudí mou ženu, takže mě zaleje neskonalé blaho, když si uvědomím, že na mě volá a třese mi ramenem a budí mě. Někdy ji asi šíleně nenávidím. Když mi dojde, že už nespím, chvíli se tvářím, že ještě spím, a dál nesrozumitelně sténám, aby mě musela budit znovu. Líbí se mi její znepokojivý hlas. Má žena si myslí, že za moje zlé sny může ona, a já jsem rád, nijak jí to nerozmlouvám a myslím si, že za ně asi opravdu může. Aspoň ji mám za co trestat. Pořád odbíhám k sobě. Pořád odbíhám od sebe. Chtěl bych, aby má žena měla větší prsa. Chtěl bych, aby má žena měla menší prsa. Ale myslím si, že svého hocha mám fakticky rád, jak se na otce sluší.

203$

Aspoň mám ten pocit), a potom schází jen maličko, aby se totálně rozložil, aby se zhroutil jako křehký, neživý raneček dětských šatů anebo citově rozsypal jako sáček s nějakou drtí – se smaženými brambůrkami nebo pilinami nebo pískem – a propadl bezmezné melancholické úzkosti, která je ochromující a otřesná (pro nás i pro něj. Má žena a já šílíme hrůzou při nejmenším náznaku, že by s některým naším dítětem mohlo být něco v nepořádku. Díky Derekovi. Má žena nechce, aby z mého hocha vyrostl homouš, a tajně se trápí, že vyroste. Vím, že se tím trápí, protože se tím často trápím taky, ale ne tak často jako ona. Nechci, aby můj hoch byl homouš. Zatím k takovým obavám nemám žádný důvod, ale prostě nechci).

Můj hoch má teprve devět let a neumí se ještě vyrovnat s určitými překážkami a neúspěchy tak jako dospělý člověk (a my ještě všechny druhy jeho překážek a neúspěchů neznáme. Často máme pocit, že se o to ani nesnaží: odolávat je pro něho věc tak marná a vyčerpávající, že mu to někdy ani nestojí za námahu, a radši by se vzdal bez boje. Jako by svou ztrápenou, znavenou rezignovaností dával najevo, že by bylo daleko snadnější a rozumnější kapitulovat a nebránit se: ať ho ty nejhorší věci, které předvídá, přemohou, zmučí a zničí, aspoň to bude mít jednou provždycky za sebou. Dřív míval strach, že mu zpod postele vyleze něco strašidelného. Teď má asi pocit, že by bylo lepší, kdyby to všechno vylezlo hned, než kdyby měl pořád čekat, kdy se to stane, a stát se to jednou stejně musí, i kdyby se proti tomu dělalo všechno možné, je to prostě nevyhnutelné, tak proč žít v ustavičné nejistotě a věčně napínat uši, jestli už se ta smrtelná pohroma neblíží – beztak se blíží téměř neslyšitelně. Myslím si, že takový pocit ze sebe asi má, protože já mám takový pocit z nás obou).

(Vím, jaký je to pocit mít takovýhle pocit.)

(Není to vůbec příjemný pocit.)

204$

Vím, jaký je to pocit muset už týdny před koncem prázdnin a začátkem školního roku s hrůzou přemýšlet o nesčíslných mukách, která se na něho valí. (Vím, jaký je to pocit, když se člověk doví, že se v podniku svolává schůze, a nemá tušení kvůli čemu. Vím, jak mě žere a deptá nejistota, jestli budu smět na letošní podnikové konferenci v Portoriku přednést aspoň tříminutový referát, nemluvě o tom, kdybych do té doby nastoupil do Kagleovy funkce a odpovídal za celý program. Měl bych úspěch? Takový úspěch, jaký by měl můj tříminutový referát loni, kdyby mě ho Green nechal přednést? Myslím si, že toho darebáka Greena nenávidím i já, ale před ženou to radši neříkám. Proč bych měl před někým říkat, že nenávidím člověka, pod kterým pracuju, a bojím se ho, a přesto pod ním pracuju dál? Proč bych se měl užírat kvůli něčemu, co by i v optimálním případě bylo jen tříminutovým vtipným referátem? Nebe padá, řítí se nám všem na hlavu, a já sedím a brečím nad bolavým škrábancem, který utrpěla má křehoučká ješitnost. Problémy, které má můj hoch, jsou aspoň skutečné. Existují v prostoru. Visí ze stropu tělocvičny a šklebí se na něj z temného a ďábelského obličeje jeho tělocvikáře.) Jeho mladému, praktickému mozku připadá nesmyslné, že se má rok co rok složitě přizpůsobovat různým mladým, starým, dobrým, neutrálním a zlým lidem a s koncem jara a počátkem léta všechny ty vztahy zpřetrhat (pro něj a teď už i pro mě začíná rok v září a končí v červnu. Léto je mezičas. V létě děláme inventuru, bilancujeme a válíme si koule) a na podzim se znovu bolestně přizpůsobovat novým vztahům, které, jak od počátku ví, vezmou s dalším jarem za své (tak systematicky a nelogicky jako roční doby a zrovna tak neúčelně. Roční doby se nemění proto, že bychom chtěli), takže znovu přijde o útočiště (domov zřejmě nestačí), kde by se mohl bezpečně orientovat a mít jakousi jistotu, že to chvíli vydrží a že se smysl věcí a jejich směr náhle bez vy-205$

světlení nezamlží a nezmění. (Má vůbec někdo, orientační systém, který by pokryl aspoň vzdálenost k obzoru čili pouhých padesát kilometrů?) Můj hoch si tím láme hlavu. („Jak daleko je obzor?“

„Padesát kilometrů ve výši mořské hladiny,“ odpovídám rychle. „Nebo jen čtyřicet. Už jsem zapomněl.“

„Proč ve výši mořské hladiny?“

„Nevím. Kdybys byl výš, možná bys viděl dál.“)

Láme si takovými věcmi hlavu předčasně (i když je neformuluje tak jako já. Je mu teprve devět a schází mu moje slovní zásoba. Kde jsem byl, když mi bylo devět? Zrovna tak sám mezi kamarády v základní Škole, kde jsem si dvakrát ročně musel dát povinně prohlédnout a spravit zuby a jednou nebo dvakrát do roka nechat odborně prohlédnout hlavu se všemi ostatními dětmi, bílými, černými, židovskými, italskými: kvůli hnidám. Nikdy nám nikdo nevysvětlil, co to hnidy jsou, ale tón, jakým se o nich mluvilo, nevěstil nic dobrého. Touhle zkouškou jsem prošel pokaždé úspěšně. Kdybych někdy neprošel, nevím, jak bych to přežil. Jedna holka se jednou při zeměpisné písemce v lavici počurala a všichni to věděli. Jak to mohla přežít, nevím. Kdybych se někdy při zeměpisné písemce v lavici počural, asi bych to nepřežil).

Když si můj hoch něčím předčasně láme hlavu, je to obyčejně něco nepochopitelného nebo mučivého. (Od života nečeká většinou nic dobrého. Má svá přání, ale ta se mu nikdy nesplní, i když ví, že mu slíbím a dám téměř všechno, o co si řekne, a všechno, co podle mého soudu potřebuje a mít má. Když se náhodou těší na něco příjemného, brzy se těšit přestane: začne se bát, že z toho sejde. Ztrácí to dřív, než to má. Zkušenost ho, zrovna jako naše odbytáře a mě, nutí, aby čekal a – přál si – to nejhorší, jen aby už to měl za sebou.) Kazí si tím prázdniny. (První půlku každých prázdnin mu zkazí to, že se musí přizpůsobovat novému prostředí v místě, kde si v tom kterém roce pronajmeme dům u vody. Do tábo-206$

ra jet nechce a moje dcera taky ne, ale být s námi se jim nelíbí. Nikdy nevíme, co s Derekem. Je trapné schovávat ho a zrovna tak trapné netajit se s ním. Druhou půlku prázdnin mu zničí to, že se blíží školní rok. K mému i jeho roztrpčení se někdy starosti první půlky překrývají se starostmi druhé půlky, takže když jedny přestanou, druhé už jsou tady a berou mu klid. Někdy se na mě nakrkne, takže i mě potom všechno trápí, včetně nepřátelských pocitů vůči němu, které ve mně začínají kvasit. Bojím se, že ho přestávám mít rád.)

Vím (a štve mě), že celé týdny před koncem prázdnin se malomyslně užírá tím, jaká muka na něho čekají: učení, cviky, které po něm bude chtít tělocvikář (má rád hry, při kterých se běhá a kličkuje, protože je rychlý, pohotový a mazaný), noví učitelé, staří učitelé, ředitel, zástupce ředitele, učitel pracovní výchovy a učitel fyziky (z učitelů pracovní výchovy a učitelů fyziky má odjakživa nahnáno. Možná proto, že to bývají muži), učitelka hudební výchovy (poručí mu i tahle, ať vstane a sólově zazpívá několik tónů, aby mu mohla přidělit hlas ve sboru, který musí vystupovat na týdenních školních shromážděních?), dozorem pověření žáci z vyšších tříd (hoši vyšší a silnější než on, kteří ho smějí komandovat, a starší, vyšší dívky s odznaky a páskami na rukávě a zárodky ňader, která začínají tajemně a hrozivě pučet přímo proti němu. Pamatuju se, jaké to bylo, když jsem byl malý) a hoši a dívky, které zná z předešlého školního roku a kteří už v jeho třídě nebudou. Oplakává své známé, i ty, které nemá rád, všechny, kteří se přestěhovali jinam nebo které rodiče přemístili do soukromých škol (čím dál častěji přemisťujeme své děti do soukromých škol, které jsou drahé a nevalné, takže je pak přemisťujeme do jiných soukromých škol, které nejsou o moc lepší. Nelíbí se nám jejich ředitelé. Čím dál víc věcí se rozpadá a za chvíli nezbude nic. Nebudou už noviny, nebudou časopisy, nebudou obchody. Nebudou kina. Jen su-207$

permarkety, kde se dá nakoupit se slevou, a drogy. Čím dál víc přibývá lidí – nejsem sám – kterým je jedno, co se stane s jejich dětmi, pokud se to nestane v dohledné době), nebo těch několik, kteří se o prázdninách utopili nebo byli přejeti autem (každoroční nehodovost mezi známými dětmi zlověstně koresponduje s nehodovostí mezi známými dospělými v podniku. Marta z našeho oddělení pomalu, ale jistě cvokatí), a také ty, s kterými se v důsledku neúprosných a nevyzpytatelných procesů probíhajících v administrativě (když dospělí horlivě manipulují s evidencí živých dětí, na papíře mrtvých) bude muset rozloučit (jako se musíme rozloučit s dětskými zuby a mandlemi), protože budou přeloženi do jiných tříd. Zoufale nerad ztrácí učitele, kteří na něj byli hodní.

(„Co tě trápí?“ zeptám se, když už nevydržím mlčet a trápit se, že ho něco trápí.

„Nic,“ odpoví.

Kdybych mu tak mohl pomoci. Kdyby mě nechal.)

„Co tě trápí?“ zeptám se znovu.

„Nic,“ odpoví a chvíli na mě překvapeně hledí.

„Proč se tváříš tak tragicky?“

„Přemýšlel jsem.“

„O čem jsi přemýšlel,“ pokračuju s úsměvem, „že ses tvářil tak ztrápeně?“

„Nevím. Už jsem zapomněl.“

„Tvářil ses tak tragicky!“

„Co je to tragicky?“

„Smutně.“

„Nejsem smutný.“

„Unavený?“

„Možná jsem ospalý.“

„Špatně spíš?“

„Někdy nemůžu usnout.“

Někdy nevím, jestli se skutečně trápí tolik, jak si myslím. Někdy si myslím, že se trápí víc. Je to takové

208$

úzkostlivé dítě (nebo tak vypadá. Vím, že se kvůli němu trápím a počítám s tím nejhorším. Moje žena taky. Když byla má dcera malá, trápil jsem se kvůli ní, ale teď je jí patnáct pryč a k nejhoršímu nedošlo. Co je vlastně nejhorší? Nevím). Možná že k nejhoršímu už došlo a my jsme nic nepoznali, protože co pamatuju, můj hoch to neměl nikdy lehké (a moje dcera to teď má setsakra těžké, pokud to nehraje i ona. Nebylo by legrační, kdyby oba hráli, že jsou nešťastnější, než fakticky jsou, jen aby nás namíchli a vystrašili? Ha, ha. Mně by to legrační nepřipadalo. Už jako batole v ohrádce se do všeho kolem vpíjel velkýma, tajemnýma, inteligentníma očima, všechno si napřed prozkoumal a teprve potom se rozhodl a reagoval – i tehdy, když reagoval spontánně, když se náhle usmál nebo zahihňal, se zdálo, že nejdřív váhá a přemýšlí, třebas jen nepatrnou chvilku, a během té chvilky se rozhoduje. I ve chvíli, kdy mu nabízím peníze nebo zmrzlinu, se na okamžik vážně zamyslí, a teprve potom nabídku přijme. Často s ním ztrácím trpělivost. Někdy na něj křičím a nadávám mu – načež popírám, že jsem křičel, a snažím se ho přesvědčit, že jsem jen důrazně mluvil. Takhle se důvěra nezískává. Snažím se mu to vynahradit tím, že jsem velkorysý a kamarádský.

„Řekni ano nebo ne,“ vysvětluju mu. „Co záleží na tom, že se zmýlíš? Co tím ztratíš, když uděláš chybu?“

Neví kudy kam.

Bojí se udělat chybu.

A dělá ji už tím, jak je nerozhodný).

Vím, že v duchu už se určitě ptá, proč to musí mít v životě pořád tak těžké (proč na něj tolik křičím nebo tak vypadám, proč přinejmenším zvyšuji hlas) nebo dočká-li se někdy klidné a šťastné doby, kdy na něj nebudou tajně čekat žádní nesmiřitelní démoni, kteří se pohnou a připraví ke skoku těsně před tím, než je zahlédne. (Vím, že tyhle otázky si kladu za něho. Kdy už se konečně uklidní a přestane bát, abych se mohl uklidnit a přestat bát i já?)

209$

„Řekni mi, co bys chtěl dělat?“ ptám se ho už pokolikáté, abych zaplašil své smutné obavy. „Čím bys chtěl být?“

„Jednou bych se chtěl naučit řídit auto.“

„To umí každý. „

„Jen jestli se to naučím. Myslíš, že ano?“

Líbí se mu, jak voní benzín, a bojí se ohně, výšky a rychlosti (ale ne když je v letadle);

Jak unavený už je (asi) těmi útoky a příkořími, jako nějaký vyčerpaný a ošlehaný stařec (homunkulus) nebo nějaká rezignovaná, na smrt čekající bělovlasá stařena, s úlevou vítající svůj konec. Někdy, když v něm zřejmě hlodá něco zvlášť ničivého, se mu křehký, jemný obličej propadne ohromením, náhlým, ochromujícím úžasem, jako by ho hluboce trápilo to, že se vůbec trápí.

Uvolnit se dokáže snad jen doma, i když s lidmi, které zná, se vždycky výborně baví. Dělá vtipy. Má talent na lehké, originální žerty. Většinou jsou slovní, vždycky neškodné a obyčejně tak či onak úspěšné. Hledá v humoru bezpečí a neviditelnost. (Já taky. Nalézám ji v sexu, který je rovněž humorný.) A dělá všechno proto, aby se obklopil (jako dítě v matce) atmosférou soucitu a dobromyslnosti a žil v ní navěky (jako mé pravé já, rafinovaně svinuté v mém kokonu a ukryté v liščím doupěti, o kterém nikdo neví) jako v přestrojení, z něhož by co chvíli vykoukl (jako já), aby se přesvědčil (jako já), že vnější ochranná slupka zůstává neporušena (a my s ní), a rychle se stáhl (a s hrůzou hledal nějakou nezatarasenou únikovou cestu, a s hrůzou zjišťoval, že hledá marně), kdykoli zvětří nebo si bude myslet, že mu třeba jen vzdáleně hrozí píchnutí, splasknutí a zhroucení. (Děsí ho košíková a nechápe proč.) Má pudovou potřebu zalíbit se. Nechce mít nepřátele, nemá rád neshody a nelíbí se mu řevnivost. Nejméně ohrožen se cítí, když jsou všichni kolem něho šťastní a vrcholně spokojení (když ho necháme, dělá, že Derek je mu naprosto lho-210$

stejný, a pracně předstírá, že ho ignoruje). Nejvíc ohrožen se cítí v blízkosti někoho rozmrzelého nebo zjevně rozezleného, zvlášť mě. (Jsem přesvědčen, že někdy se mě bojí tak jako nějakého neznámého a zamračeného člověka v bufetu nebo dokonce jako Forgiona nebo Forgionova zástupce, kteří po něm chtějí, aby šplhal po laně, dělal shyby, kliky a hrál košíkovou, což všechno můj hošíček neumí a vůbec nechápe.) Je v mé rodině jediný, kdo se bojí za mnou do pracovny a vyrušit mě. (Dokonce má strach jít mi dát dobrou noc, i když ho o to prosím a ujišťuju ho, že mi to nebude vadit.

„Dobrou noc,“ volá na mě z chodby, schválně z takové dálky, abych ho neviděl, a vyplašeně utíká zpátky do svého pokoje, pokud nezavolám:

„Dobrou noc. Pojď na chvilku za mnou. Nechceš?“

Pokud ho nedonutím. A když ho donutím, aby do pracovny vstoupil a povídal si se mnou, nemáme si celkem co říct. Schovává se za bariéru: Nebo za ni zalezu já. Ale povídat si s ním chci. Nemáme si o čem povídat. Musím si vymýšlet otázky. Nereaguje. Nutí mě, abych ho vyslýchal, a odpovídá jednoslabičně. Zřejmě ví, že jeho odpovědi mě ve skutečnosti nezajímají. Jako by ho znechucovalo a popuzovalo, že se vůbec snažím.

Leká se neznámých mužů s hrubým, zlověstným výrazem a mužů a žen s roztěkanýma očima, kteří na ulici mluví sami se sebou. (Na ty si dává vždycky pozor. Mnoho jich mluví strašně sprostě.) Denervuje ho každá odchylka od normálního chování (i od mého, když jsem opilý (nebo dělám legraci před cizími lidmi nebo před jeho kamarády. Je radši, když se na veřejnosti chovám důstojně). Když si vyjedu na svou ženu nebo dceru nebo když některá z nich začne křičet na mě, můj hoch se našimi prudkými gesty a krutými výhrůžkami a obviněními trápí dávno potom, co hádka skončila, a všichni jsme se usmířili. Má žena a já se teď snažíme, abychom se před dětmi nehádali, hlavně proto, jak neblaze to působí

211$

na něho (a jak blahodárně na mou dceru. Ta je našimi hádkami nadšená. Dychtivě zavětří, kdykoli cítí, že se schyluje k manželské hádce, a často schválně a prohnaně utrousí poznámku, která působí jako rozbuška, přestože někdy zbledne a prchá strachem, když vidí, že výbuch, který tak nedočkavě rozněcovala a do kterého se tak dychtivě chtěla zapojit, je strašnější a zhoubnější, než vůbec mohla tušit. Někdy, v obrovských, hlučných, přeplněných automatech nebo restauracích u sportovních stadiónů, cirkusů nebo nákupních středisek, nebo v hotelových halách nebo na nádražích nebo v jiných prostorách uzavřených stropem a podobných jeskyni, ucítil můj hoch, že na něj někdo upírá oči žhavé vztekem a ledové nenávistí a chce mu ublížit. Řekl mi to a někdy toho člověka popsal a označil, ale nikdy už se na něj nepodivil znovu, neměl tu odvahu. Když jsem potom dotyčnému rychle pohlédl do očí, nikdy jsem nemohl s jistotou tvrdit, že se můj hoch mýlí. Ale vždycky jsem řekl, že se mu to jen zdá. Abych ho uklidnil). Mívá ve zvyku dlouho a trpělivě přemílat v hlavě, co zažil, mlčky pátrat po klíčích k tajným záhadám, a často mi není vůbec jasné, jestli skutečně zabředl do něčeho drásavého a tísnivého, anebo prostě odpočívá a já si jen představuju, že má potíže. (Dívám se na něho jako na sfingu. Nechci, aby se můj hoch trápil kvůli věcem, o kterých nechce mluvit, i kdybych mezi věcmi, kvůli kterým se trápí, zaujímal přední místo. Nechci, aby přede mnou něco tajil. Rád bych měl pocit, že mi důvěřuje. Rád bych měl jistotu, že mi touží pravdivě odpovědět na všechny otázky, i kdyby to mohly být odpovědi zcela neatraktivní a nezajímavé pro něho i pro mě. Jak mám vědět, že myslí na něco nudného, dokud se nedovím, nač myslí? Chtěl bych, aby mi chtěl říct o všem, nač myslí, ještě dřív, než mi vůbec napadne, abych se ho zeptal. Vždyť je to můj jediný syn a měl by chápat, jak velice ho potřebuju.)

212$

Je to hezoučký syn, milý a zvídavý a všichni ho mají rádi (nebo se tak tváří. U lidí člověk nikdy neví. Ale on ví. A já vím, že vím taky). Má hezké vlasy, žluté jako písek, smysl pro nezbedný a inteligentní humor a bledá, útlá ramena a ruce. Není silný. Je štíhlý. Je zdravý. (Máme z něho radost. Má z něho radost už i má dcera, přestože na něj žárlívala a trápila ho, a všichni o něm rádi vyprávíme ostatním.) Když z něho chci dostat, co mu je, je to tak pracné, jako bych mu trhal zub. (Obyčejně si myslíme, že je šťastný, a jeho občasnou neposlušnost, vzpurnost nebo nespokojenost si vykládáme jako příznaky únavy nebo bolesti v krku a horečky nebo jako normální projev snesitelné dětské nezvedenosti.) Je to hodný chlapeček a vždycky byl. Je – jak někdy s manželkou pyšně uvažujeme nahlas – až moc hodný na to, aby to byla pravda (a není! Něco tu není v pořádku a myslím, že jsem to vždycky věděl, i když jsem si to nikdy netroufl říct, ba ani pomyslet, aniž bych tu myšlenku okamžitě nezapudil. Má žena se bojí jen toho, aby se z něho nestal homosexuál, i když k tomu nemá nejmenší důvod. Toho se bojím ze všeho nejmíň.

„Je hodný jen proto, aby mě naštval!“ prohlašuje před ním impulzivně má dcera při hravých nebo bouřlivých hádkách, které ustavičně jeden nebo druhý vyvolávají, někdy s humorem, někdy škodolibě. „Být pořád tak hodný je nelidské.“

„Lesbo,“ usadí ji.

A všichni se musíme láskyplně, uznale zachechtat, i když má žena si není jista, jestli je správné, aby děti říkaly taková slova před námi nebo před někým jiným, nebo aby je vůbec znaly).

Ale něco je myslím v nepořádku, i když si svoje děsivé pochyby nechávám pořád pro sebe (jako by se každá hrozící nepříjemnost dala zahnat tím, že ji člověk nebere, na vědomí. Někteří lidé věří, že si tímhle způsobem vyléčí i rakovinu. Moje žena. Stane se mu něco zlého. Dnes

213$

už to vím. Vím, že se to stane. A když jemu, mně taky. Možná už se to děje. Začalo to dávno) a bláhově, beze slov se modlím, aby se to (spíš v mém zájmu než v jeho) postupně napravilo a já s tím neměl žádné nervy a potíže, nebo aby to aspoň bylo latentní a nikdo to nepoznal dřív, než si odžiju svou přidělenou kopu let plus deset v radosti, blahobytu a plné spokojenosti (ha, ha, a umřu přirozenou smrtí), takže se mě už nedotkne žádná tragédie, která by ho mohla tvrdě skřípnout a zmrzačit (nesnáším bolest) nebo nadobro vyřídit. Velkou naději asi nemám, protože vidím, že lidé se dospíváním moc nemění, a myslím si, že v každém, ať je to pruďas nebo kliďas, je někde uvnitř ukryto vyvinuté, a přece nedokončené dítě, kterým kdysi býval a které zůstává pořád stejné, je uvězněno ve své minulosti a marně doufá, že se někdy dostane ven, nenasytně touží po společnosti, zoufale prahne po tom, aby konečně nastala doba, kdy bude bezpečné a rozumné a možné vyběhnout radostně ven, roztáhnout ruce, konečně se beze strachu nadechnout čerstvého vzduchu a zavolat:

„Hej! Tady jsem. Tys mě nemohl najít? Teď už budem spolu, viď?“

A kdesi ve mně se skrývá, vím to (cítím ho v sobě. Cítím ho zcela jistě), bázlivý hošík, který je zrovna takový jako můj syn a chtěl by být jeho nejlepším kamarádem a dostat se ven a hrát si.

Dobré je, že se přestává bát včel, pavouků, housenek, krabů a medúz. Aspoň to říká a moc rád bych mu věřil.

„Fakt se nebojím,“ trvá na svém. „Tuhle jsem viděl včelu a vůbec mě nenapadlo, abych utíkal.“

„Ale bál ses?“ vyptávám se ho podrobně. „Přiletěla až k tobě?“

„Bylo nás tam víc,“ přizná.

Jde mu fantasticky matika a dobře fyzika, ale nemá už zájem, aby v nich exceloval (k nevoli učitelů, kteří

214$

se netají svým oklamáním. Nechápe, proč je to pobuřuje). Je mi jasné, že do všech jeho zmatků je zamíchán i nevyřešený oidipovský komplex obrovských rozměrů a strach z kastrace (samozřejmě můj), ale zatím je moc mladý, ha, ha, aby si lámal šišku i s tímhle.

Myslí si (myslím si), že je mnohem menší, než ve skutečnosti je. Myslím si, že si myslí, že vypadá směšně a ne tak, jak bychom chtěli, a že se ho chceme zbavit, někam daleko ho odvézt a nechat ho tam. Proč bychom to dělali, neví. Neříká. (Možná si myslí, že se ho chceme zbavit proto, že nám připadá moc malý. Není malý. Je průměrně vysoký a malý se zdá jen vedle stejně starých hochů, kteří jsou vyšší. Trošku malý je a nemá smysl, abychom mu říkali, že není.)

Když jsme ho vzali někam, kde nikdy nebyl, nebo i tam, kde už byl, do cizího domu nebo na nějaké liduprázdné nebo hlučné a přelidněné místo (světlé nebo temné, to bylo jedno. Neměl rád davy lidí, neměl rád liduprázdno. Nebo nechtěl, abychom ho tam brali. Abychom ho brali kamkoli. Když s námi jel, nevěřil, že jedeme tam, kam říkáme, dokud jsme tam nepřijeli, a když jsme lam byli, nevěřil, že si ho chceme odvézt zpátky), rafinovaně se opíral ramenem nebo rukou o mou ženu nebo o mě a snažil se s námi udržet tělesný kontakt, aspoň dokud dokonale neprosondoval své okolí a nás a nezjistil, že ten den zatím nenastal (že jeho dnům není ještě konec. Rozsudek už byl vynesen. Ale datum popravy nebylo dosud stanoveno). Chce se pevně držet toho, co má (i když s tím, co má, není ani zdaleka spokojen). Nechce nás ztratit. Nechce být sám ani doma a dveře od svého pokoje si obyčejně nechává otevřené. Ve svém pokoji se moc nezdržuje. (Zneklidní, kdykoli přijde k jiným dveřím v domě a zjistí, že jsou zavřené. Dveře do pokoje mé dcery jsou zavřené vždycky, jako by tím manifestovala svůj vzdor. Naše jsou buď otevřené, nebo

215$

zavřené. A večer a ráno, když se má žena a já milujeme nebo si myslíme, že bychom se milovat mohli, jsou zavřené. Netoužíme po tom, aby nás někdo viděl. Skupinovému sexu holdovat nikdy nebudeme.) Nechce být s lidmi, kterým nedůvěřuje, a nedůvěřuje nikomu, koho dlouho nezná. Někdy ani nám. (Tak kdo mu zbývá?) Držel se nás za ruku a nechtěl se pustit. Kolikrát nám to bylo trapné. Nutili jsme ho, ať se pustí.

„Pusť,“ přemlouvali jsme ho. „Pusť mi ruku. Prosím tě, pusť se už.“

Z tváří a rtů se mu ztratila veškerá krev (takže mu začaly modrat. Při každém napětí dostaly jeho rty modravý nádech). Třásl se, polykal a dusil se, zvlášť když jsme ho přinutili, aby se nás nejenom pustil, ale šel si někam sám hrát, nebo když jsme mu řekli, ať si někam sedne, a sami šli někam, kde nás nemohl vidět. Kdykoli jsme mu řekli, ať si jde někam hrát, zůstal chvíli stát a nešťastně, prosebně se díval. Takže jsme toho nechali. (Nechtěl, aby někdo viděl, jak trapně se bojí, i když před námi se s tím netajil. Přestali jsme ho brát tam, kam nechtěl. Může si vybrat a zůstat doma bez nás. Moje dcera má teď tolik starostí, že jí na něj nezbývá čas.) Vždycky ho rozesmutní a rozladí, když od nás odchází další černá služka nebo bílá ošetřovatelka (i když ji třeba neměl rád. Obyčejně je rád nemá a mluví s nimi, jen když musí). Má pocit, že právě tak se hodláme zbavit jeho.

„Chcete se zbavit Dereka?“ zeptá se.

„Ne,“ zalžu.

„Chcete se zbavit mě?“

„Ne. Proč bychom to dělali?“

„A někoho jiného se zbavit chceš?“

„Ne.“

„Svých podřízených?“

„Ne. Jen jednoho. Proč bychom se tě chtěli zbavit, když jsi tak hodný?“

„A kdybych nebyl?“

216$

„I tak bys byl hodný až moc.“

„Někdy,“ přizná zkroušeně se slabým (možná lstivým) úsměvem, „mám v noci sen, že jsem kdesi sám a nevím, kam jít. A pláču. Když se probudím, mám mokré oči. Někdy,” pokračuje pokorně, když už začal, „se mi to zdá, i když nespím. „

Když dopoví, zesmutní. S pátravým, vědoucím pohledem tiše čeká, co odpovím.

(Nevím už, jestli mi takové věci říká, protože jsou pravdivé, nebo protože si všiml, jak silně na mě působí. Můj vztah k němu začíná kalit trpkost a nedůvěra. Stále častěji mám nutkání reagovat svárlivě a řevnivě, tak jako na svou dceru. Přemáhám to.

„Zlobíš se?“ zeptá se.

„Ne,“ zalžu.)

Nebo co se nás zeptal jednou, když jsme ho nastrojili do košile s pletenou vázankou a do saka a chtěli ho vzít do cirkusu (skutečně do cirkusu, i když tomu zřejmě nevěřil, a vypadal tenkrát tak roztomile, tak zdravě a elegantně v té růžové košili, kterou jsme mu koupili v chlapeckém oddělení u Brooksů, a miniaturním modrém blejzru, který jsme mu koupili taky u Brooksů, a s lesklými, hebkými vlasy – ty měl svoje, ne od Brooksů, ha, ha, – čistými, vlhkými a učesanými na pěšinku.

„Jsem dost čistý?“ zeptal se před vysokým zrcadlem, když se vydrhl a osušil a oblékl.

„Čistý jako sklo,“ ujistil jsem ho.

„Přímo nablýskaný,“ přidala se má žena):

„Strčíte mě do taxíku a necháte mě tam?“

„To víš, že ne!“ odseknu zlostně, vylekaně. „Proč bychom to, proboha, dělali?“

Skromně pokrčí rameny a odpoví: „Já nevím.“

Ale zřejmě ví.

„Děláš si ze mě dobrý den?“ chci vědět. „Nebo to myslíš vážně? Ty si vážně myslíš, že bychom tě nechali v taxíku? Co by si taxíkář řekl!“

217$

„Můžu se tě na něco zeptat?“ ozve se pokorně.

„Na co?“

„Na něco, co bych rád věděl.“

„Já se zlobit nebudu.“

„Už se zlobíš.“

„Víc než teď se zlobit nebudu.“

„Tak se zeptej,” řekne má žena.

„Až se mě budete chtít zbavit – jak to uděláte?“

„S něhou a láskou,“ odpovím popuzeně. „Kazíš nám celý den. Takový jsi hezký chlapec v té růžové košili, vázance a saku, a tak blbě kecáš. A to tě chceme vzít na oběd do jedné krásné restaurace.”

„Já nechci.“

„Ale chceš.“

„Bude se ti tam líbit.“

„Já nechci ani do cirkusu.“

„Ale chceš.“

„Bude se ti tam líbit.“

Nemám rád podzemní dráhu. (Mívám děsivé představy, že se můj hoch v podzemce ztratil nebo jede, kam nemá, ale nikdy nemám představy nebo sny o tom, že bych ho někde nechal schválně, nebo na to jen pomýšlel. Než stihneme oba nastoupit nebo vystoupit, zavřou se mezi námi dveře a oddělí nás. Nebo jsme spolu na procházce a na chvíli otočím hlavu, a když ji obrátím zpátky, můj hoch je pryč. Nebo na něho zapomenu: vypadne mi z hlavy a vzpomenu si na něj, až když tam není, až když z mého snu beze stopy zmizí, ačkoli má být se mnou. Nemám tušení, kam se poděl. Zbylo jen prázdno. Tak samotnému je mi smutno, a není jasné, kdo z nás dvou se vlastně ztratil. Připadám si ztracený roky.)

Nesnáší zápachy (snad mu připomínají hnilobu, jedovatý plyn nebo udušení. Nechce nikdy letět na Měsíc a já taky ne) a leká se nenadálých, silných zvuků (nebo tlumených, tajemných, kradmých. Já taky a antilopy konečně taky. Obvykle si myslí, že takové věci vnímá jen on a

218$

že nebezpečí necítí nikdo kromě něj). Nechápe, proč jsou na světě války, přepady, včely, matika, pavouci, košíková, šplh na laně, bolesti břicha, krvelační, nebezpeční muži (skuteční i domnělí) a mluvený projev, když mu to všechno tak komplikuje život, proč to na něj nepokrytě číhá, proč to páchne a je to nevyhnutelné, neodstranitelné a neúprosné (a upřímně řečeno to nechápu ani já, ale celkem nic proti tomu nemůžu dělat a nevím, kdo může. Je to zvyk), proč se od něho čeká, že se bude v matice víc snažit a víc učit a přikládat jí větší důležitost jen proto, že mu jde dobře, a proč jeho třídní učitelky, které ho dřív tak chválily za předčasnou počtářskou vyspělost, jsou teď zklamané, že ho matika pro matiku nezajímá, a proč mu svou nelibost dávají najevo (mají pocit, že je opustil. Že se na ně vybodl), nebo proč se musí snažit vyniknout, být lepší než ostatní hoši v házené, odbíjené, kopané, strkané, šoupané, ťukané a bouchané. (Z tolika her aby se takový klouček ubouchal, ne?) Nejvíc nenávidí košíkovou. Neví, co má dělat (a nenechá si to ode mě vysvětlit. Zeptá se na jednu konkrétní věc a chce, abych mu odpověděl jenom na ni a dost. Když chci pokračovat, stroze mě přeruší. Okřikne mě). Nikdy neví, kdy má střílet a kdy přihrát, ale je příliš hrdý a stydlivý, než aby své problémy přiznal a zeptal se. V košíkové ještě nikdy nedal koš. Bojí se to zkusit. Střílí, až když na něho všichni z jeho družstva řvou: „Střílej! Střílej!“ Střelí a netrefí se. Nedokáže si v hlavě srovnat, kdy má blokovat a bránit a kdy chytit, přihrát, spolupracovat a střílet. Spoléhá se na svůj instinkt a jeho instinkt není spolehlivý. V panickém rozpadu soudnosti přestává mít přehled, kteří hoši hrají s ním a kteří proti němu, takže mu splývají v divokou změť, která se hemží a míhá kolem něj (jako dlouhá napřažená chapadla velkého pavouka. Tak si to aspoň představuju. Sám o tom nikdy nemluví). Přihraje míč soupeřům a dělá jiné nápadné chyby, takže do něho strkají a řvou na něj (a

219$

často ani neví proč. Neučí se ze svých chyb, protože neví, jaké udělal. Riziko, že by je mohl udělat znovu, mu zamotá šišku a zvyšuje pravděpodobnost, že je udělá). Forgione znechuceně vrtí hlavou. Můj hoch si to všechno zabírá. (I tohle si představuju a srdce mi jihne soucitem.) Můj hoch by chtěl umět bodovat i bezvadně přihrávat a driblovat. (Nestřílí, protože má strach, že se netrefí.) Bojí se košíkovou hrát a nejradši by ji nehrál.

Končí to tím, že nechce chodit do školy, když mají tělocvik. (Nebo mluvený projev. Nebo když ví, že bude muset mít ústní referát nebo přečíst písemný.) Tělocvik mají třikrát týdně a tři ze zbývajících čtyř dnů se tím trápí. (V sobotu si oddechne. Jednodenní svátky pro něho nejsou žádná úleva. Pokud nepřipadají na den, kdy mají tělocvik. To je radostí bez sebe.) Bojí se Forgiona a připadá si jako vyvrhel. Bojí se Forgionova zástupce (ale neví, jak se jmenuje, a neví to zřejmě nikdo. Nikdy mi ho nepopíše, takže nemám tušení, jak je starý nebo velký), což znamená, že musí odvracet další strašlivé nebezpečí. (Jak by se líbilo vám, kdybyste byli plachý, stydlivý, neagresivní devítiletý chlapec, který má trošku pod míru a pod váhu, a třikrát týdně, každé pondělí, středu a pátek, tak pravidelně a nezvratně, jak zapadá slunce a tmavne obloha a zeměkoule mizí v mrtvé, přízračné tmě bez jediného hřejivého náznaku, že se ještě někdy někde někdo probudí, vás strčili do bezútěšné, železné kurately k někomu, kdo se jmenuje Forgione, je starší, širší a mnohem vyšší než vy, je strašný, mocný, ramenatý, chlupatý, má tvrdé svaly a hrudník jako sud a nosí sněhobílé přiléhavé tričko, tak pevné a neoblomné jako maso a kosti, které jsou do něj napěchovány jako do formy, má krvežíznivé, černé oči, do kterých si nikdy netroufáte pohlédnout, a zástupce, na jehož jméno jste se nezeptali nebo je zapomněli, a nemá vás rád nebo vám nepřeje? Mohl by si s vámi dělat, co by chtěl. Mohl by si se mnou dělat, co by chtěl.)

220$

„Vůbec se nesnaží vyhrát,“ prohlásí přede mnou vyčítavě Forgione o mém hochovi, když už to dál nedokážu s klidným svědomím odkládat a přijdu do školy, abych se syna osobně zastal.

(Má žena do mě pořád hučí, abych si s Forgionem promluvil nebo si na něj stěžoval řediteli, což se zdráhám, protože by to bylo zákeřné a možná zbytečné a možná by to mělo katastrofální následky.

„Je to přece tvoje dítě, ne?“

Ano, je to moje dítě a skutečně už nemám to svědomí – nebo mám? – abych ho nechal s železnou pravidelností třikrát týdně hned po ránu trpět jako psa, i když se asi ukáže, že mu v téhle té situaci nemůžu být nic platný, ledaže bych udělal obrovský kravál, a na to já nejsem. Ale něco asi udělat můžu. Mám zahanbující pocit, že jiní otcové by něco dělali.)

„Jistě dělá, co může.“

„Vůbec se nesnaží toho druhého porazit.”

„Asi už má takovou povahu,“ huhlám omluvně.

„Ne takovou povahu nemá, pane Slocume,“ pokračuje karatelsky Forgione. „S takovou povahou se nenarodil.”

„Tak ji získal.”

„Nemá v sobě tu pravou bojovnost. Nesnaží se vyhrát za každou cenu. Schází mu vůle zvítězit.”

„Výčitkami mu ji, pane učiteli, nevštípíte,” odvážím se bázlivě tím nejmírnějším tónem, jakého jsem schopen.

„Já mu, pane Slocume, nic nevyčítám,” brání se snaživě Forgione. „Já se mu snažím pomoci.”

„Má z vás, pane učiteli, strach. Míval tělocvik rád a hry ho docela bavily. Když byl malý, vždycky si rád hrál. Teď ne. Teď nechce do tělocviku vůbec chodit.” „Chodit sem musí. Ledaže by měl lékařské potvrzení.” „Budu mu je muset opatřit.”

„Doufám, že mi to nevyčítáte,” brání se Forgione. „Nevyčítám to nikomu.” Cítím, že jsem náhle ve

221$

výhodě, a pokračuju sebejistěji. „Snažím se, abych mu situaci ve škole nějak usnadnil.“

„Jaký je doma?“

„Dobrý. Pokud se nemusí bát školy.“

„Neměl byste mu usnadňovat život víc, než je zdrávo.“

„Víc, než je zdrávo, mu život usnadňovat nechci.“

„Musí se naučit bojovat.“

„S čím? Se šplhem na laně?“

„Šplhat se naučit musí. Bude to potřebovat i jinde.“

„Kde?“

„Na střední škole. Možná i v armádě. Chce-li uspět, musí dělat spoustu věcí, které dělat nechce.“

„Nechci se s vámi hádat.“

„Já se nehádám.“

„Rád bych mu pomohl, aby to všechno nějak překonal.“

„Já mu pomáhám,“ tvrdí Forgione. „Já ho, pane Slocume, povzbuzuji, já mu vštěpuji vůli zvítězit. Ta mu schází. Víte, co dělá, když se v závodě družstev dostane do čela? Začne se smát. Ano, smát. A potom zpomalí a čeká, až ho ostatní dohoní. Chápete to? Tohle se chlapcům z jeho družstva nelíbí. Tak se, pane Slocume, závodit nedá. Vy si myslíte, že tak se závodit dá?“

„Ne.“ Zavrtím hlavou a snažím se zakrýt úsměv. (Výborně, chlapče, chce se mi zakřičet na plné kolo. Jenže tak výborně na tom můj hoch není.) „Asi ne.“

Musím se uchechtnout (i Forgione se usměje a uchechtne a spokojeně kývá ostříhanou snědou hlavou, poněvadž se mylně domnívá, že jsem se uchechtl na znamení souhlasu). V duchu totiž vidím svého hocha, jak běží v závodě družstev daleko vpředu, směje se tím hlubokým, halasným, nespoutaným smíchem, který z něj někdy vyletí, a vesele se kymácí, jak v běhu velkoryse mává na ostatní, aby ho dohonili a smáli se s ním a pokračovali společně ve hře (je to přece jen hra). Ta představa mi dělá dobře, jsem jí nadšený, ale vím, že před Forgionem

222$

to nesmím dát najevo (ani se tvářit ironicky nebo nadřazeně), protože Forgione nad ním má třikrát týdně neomezenou moc a může se mi klidně pomstít tím, že jeho zahrne všemi možnými výhrůžkami a tresty (zatímco já budu sedět v bezpečí na svém výborném místečku v podniku, dusit se pod přibývajícími hodinami, stárnout a umírat otupující nudou nebo se nesnesitelně třást potlačovanou hysterií, anebo se ambiciózně zabývat něčím nesmyslným nebo smyslným. Kdo si dovede představit všechny ty ohavné zločiny a ukrutné nehody, které mohou potkat mého hocha nebo mou ženu nebo mou dceru nebo Dereka, zatímco si okusuju za pracovním stolem nehty nebo vykonávám malou potřebu nebo se vyhýbám Greenovi nebo ohmatávám Bettynino, Lauřino nebo Mildredino ňadro v bytě Reda Parkera nebo flirtuju s Janinkou v úzké chodbě za výtvarným oddělením? Dovedu si je představit všechny a donekonečna si vymýšlet další. Katastrofy se mi hrnou do hlavy bez pozvání a ohlášení jako nezávislí členové přízračné karavany z pekla nebo nějakého jiného nechutného a trapného místa. Když si prohlížím podniková hlášení, vidím kostlivce v polorozpadlých vlajících rubáších, a ti se neusmívají. Cítím divný prach. S odporem se otřásám. Často sebou pohrdám za to, že si takové katastrofy představuju. Je to nedůstojné, a když se při tom přistihnu, často se posměšně pokárám a rychle se nutím do nějaké práce, abych unikl deprimujícímu pocitu v prsou a hustě rozvětvené třesavce, která se ve mně probouzí jako proutěný košík vyplašených ještěrek. Nebo jako bouře bezbarvých můr bijících křídly. Nebo volám domů, abych se ujistil, že jsou všichni v pořádku, pokud to ten, kdo vezme telefon, ví. Ale vždycky se dovím nanejvýš to, že momentálně se nic zlého neděje. I kdybych si dal tu fantastickou práci a denně obtelefonovával všechny členy své rodiny, neměl bych stoprocentní jistotu, že než domluvím s posledním, nepotká nějaká tragédie prvního. Mohl bych ovšem volat ze tří

223$

nebo čtyr telefonů a mít je na drátě všechny najednou. Tak bych aspoň měl jistotu – než bych zavěsil. Dost na tom, že když volám domů, nezvedne sluchátko policista nebo saniťák, a jsem za to vděčný. Vždycky říkám, že v takové situaci jsou žádné zprávy dobré zprávy. Dokud nepřijdou špatné. Ha, ha. Tohle jsem ještě nikdy neřekl, fakticky. Až teď. Takže znovu ha, ha). Proto si dávám pozor, abych Forgiona neurazil nebo nenaštval: kvůli svému hochovi (a nakonec i kvůli sobě. Jeho potíže jsou moje potíže). Takže jsem skromný, pokorný, uctivý.

„Musí závodit?“ zeptám se. Mluvím s Forgionem tak poníženě, že ho odzbrojuju. Potlačuju svou nutkavou jízlivost. Mám pocit převahy a bojím se. Vím, že jsem lepší než on a že jsem slabší. „Nemohli by dělat něco jiného? Nebo on?“

„Život je těžký, pane Slocume,“ filozofuje Forgione (a nejradši bych mu řekl, ať si to svoje filozofování strčí do prdele). „Musí se naučit, že musí být lepší než ten druhý. Co se dnes ve škole naučí, zítra jako když najde.“

„Tím hůř pro toho druhého.“

„Ha, ha.“

„Kdo je ten druhý? Nějaký chudáček.“

„Ha, ha.“

„Co když ten druhý je můj syn?“

„Právě proto mu dávám průpravu už dnes. Přece byste nechtěl, aby ho něco takového potkalo. Přece byste nechtěl, aby z něho byl ten druhý, který je horší než všichni ostatní. Nebo chtěl?“

„Ne. Pro mě už takový je. A protože mi na něm záleží, přišel jsem za vámi do školy.“

„Možná jsem na něj trochu přísný. Ale to mu jen prospěje. Velká přísnost je lepší než velká povolnost. Někdy.“

„Pane učiteli, jistě máte děti,“ argumentuju o něco rozhodněji (protože mě zatím svou kovářskou pěstí nezabil a ustoupil do sebeobrany). „Víte, že se na to nemůžu

224$

dívat jinak a nechat své dítě, aby sem chodilo, když je z toho tak nešťastné nebo když si myslí, že na něm sedíte. Vy byste to udělal?“

„Já na něm nesedím, pane Slocume,“ namítne Forgione rychle a jak nervózně polkne, zakmitá mu ohryzek. „On vám to říkal?“

„Neříkal. Ale myslím si, že má takový pocit.“

„Já se mu snažím pomáhat. Já po něm nejedu. To jeho kamarádi. Ti po něm jedou všichni. Dopálí se a začnou na něho křičet, když zpomalí a začne se smát a nesnaží se vyhrát. Nebo když schválně přihraje – a vím, že to dělá schválně, pane Slocume, za to vám ručím. Pro legraci. Vyloženě zahodí míč – někomu z druhého družstva, aby mu dal šanci anebo překvapil chlapce z vlastního družstva. Čistě pro legraci. To je úžasná legrace, viďte? Když na něj někdo zaútočí, zahodí míč. Dostane strach. To jeho kamarádi se na něj dopálí a začnou křičet – ne já. Já ho učím dělat všechno pořádně, aby na něho nekřičeli. Protože potom dostanou zlost a vrhnou se na něj a on začne nešťastně koukat a natahovat moldánky a říkat, že je mu špatně nebo že ho bolí v krku a chce jít k lékaři a domů. Chová se jako malé dítě. Celý zezelená. Nerad to říkám, pane Slocume, ale někdy se chová jako dítě.“

(Za tohle bych Forgiona zabil. Na místě bych ho zabil, protože to, co říká, je pravda, a nechci, aby to někdo věděl.) „Vždyť to taky dítě je.“ Nasadím shovívavý úsměv. „Má devět let.“

„To není žádné stáří. „

„Je dost starý, aby se učil odpovědnosti a kázni.“ „Nechci se s vámi hádat.“

„Já se nehádám. Jen vám to říkám, pane Slocume. Musí se naučit brát věci vážně.“

„Snaží se. Moc se snaží.“

„Potom ho v družstvu nechtějí. Stěžují si mi a říkají, že když se nebude snažit, tak ho v družstvu mít

225$

nechtějí. Nijak se s tím netají. Říkají to před ním. Prý s ním nebudou hrát, protože není k ničemu. Pro chlapce, kteří dávají do hry celé srdce, aby vyhráli, to žádná legrace není. A co mám potom dělat? Na čí stranu se mám přidat? Vy něco dělat nemůžete?”

„Proto jsem přišel. Abych se pokusil.“

„Co kdybyste s ním, pane Slocume promluvil vy? A pokusil se mu vysvětlit, proč by se měl chovat tak, jak by se chovat měl. Bylo by to lepší pro něho, ne pro mě.“ To jistě. Snadno si dovedu představit, jak před ním můj hoch zelená strachem, protože přesně tak zelená přede mnou, když jsme na nějakém neznámém místě a myslí si, že ho tam nechám nebo že ho budu nutit, aby skočil ze skokanského můstku. Jak mám Forgionovi vysvětlit, že mám svého hocha rád takového, jaký je (Mám? Nevím), že mi nevadí, že není bojovný, agresívní nebo vynikající, i když musím přiznat, že někdy bych rád, aby byl. To, když se na něho zlobím, že není. A kdyby byl, asi bych na něj byl pyšnější. A myslím si, že to určitě ví.

Zatím neví, že jsem šel za Forgionem a pokoušel se ho obměkčit, a ani nechci, aby se to dověděl. Myslím, že by ho to tak zahanbilo, tak drásavě ponížilo, že by už nikdy nedokázal před Forgiona předstoupit. A vím, že až ze školy odejdu, budu na něj napruzený, že jsem tam kvůli němu musel jít (a zkazil si dopoledne i předešlý večer, když jsem se rozhodl, že s Forgionem jednou provždycky promluvím, a potom svého rozhodnutí litoval), a že bych těm uštěkaným, uvrceným hošíčkům nejradši nakopal do zadku a natloukl jim ty smradlavé, usoplené, bojovné hlavičky za to, že se proti němu spřáhli. (A že jsem kvůli nim musel něco udělat. Ach, doprdele – někdy si myslím, že bych byl nejšťastnější, kdybych byl sám, ale vím, že bych nebyl.)

„Nemohl byste ho na nějakou dobu omluvit? Kdyby vás o to požádal?”

„On chce?”

226$

„Asi. Ale asi vám to neřekne. Rozhodně s ním promluvím. Ale nic mu neříkejte.“

„Když chce, tak jistě. Já proti němu nic nemám, pane Slocume.“

„Třeba by mu to trochu zvedlo sebedůvěru. Aspoň na pár dní.“

„Rád mu pomohu.“

„Řekněte mu, že vypadá nějak unaveně nebo něco takového.“

„Pošlete ho za mnou s nějakou omluvou. Ať trochu kulhá nebo ať mi od vás přinese lístek, že mu není dobře. Aby se to ostatní nedověděli a nesmáli se mu.“

„Nebyla by to žádná lež. V ty dny, kdy má tělocvik, mu skutečně není dobře a chce se mu zvracet. Nesnídá. Jde do školy s prázdným žaludkem.“

„To jsem nevěděl. Říká něco o mně?“

„Málokdy. Ale nic špatného. Že se bojí a že mu některé věci nejdou. O to, abych sem šel, mě nežádal.“

„Když ho nutím, aby byl lepší a měl větší snahu, dělám to jen pro jeho dobro. Chci, aby ze sebe dostal maximum, aby se snažil co nejvíc a měl daleko lepší výsledky než teď. Měl byste mu říct, že jsem vám to říkal.“

„Nechci, aby věděl, že jsem za vámi byl. Pár dní ho nechejte dělat kliky nebo něco a uvidíte, co to udělá, když stress poleví. Ano?“

„Kliky mu taky nejdou. Ani shyby, zvedy do sedu, šplh a přemety. Vlastně bych vašemu synovi nemohl dát dobrou známku z ničeho, pane Slocume. Jen z běhu. Běhá dost rychle. Ale někdy se nesnaží. Dělá si legraci.“

(Musím potlačit další úsměv.) „Možná je to dědičné,“ říkám. „Já jsem taky nikdy v ničem nevynikal.“

„Co vás nemá, pane Slocume,“ opraví mě Forgione se smíchem. „Tělesně může být na výši každý, kdo na sobě soustavně a cílevědomě pracuje.“

„To je možné,“ ustupuju diplomaticky. „Vím, že jsem chodíval často do cvičení,“ lžu. „Ale moc mi to nepomáhalo.“

227$

„Jistě dobře stavěný. To vidím. Z vašeho hocha by mohl být výborný atlet, pane Slocume, jen kdyby si dal víc záležet. Utíká jako lasička a má rychlé reflexy. Měl byste vidět, jak sebou cukne, když si myslí, že ode mě dostane vynadáno. Nebo od nějakého kamaráda.“

„Možná se vám to bude bát říct. I když mu dám omluvenku.“

„Vím, co mám dělat.“

„Asi se bude stydět. A neříkejte mu, že jsem s vámi mluvil. Nechci, aby to věděl.“

„Jistě. Neřeknu.“

„A nebudete se mu mstít, viďte? Za to, že jsem si s vámi přišel promluvit?“

„Samozřejmě že ne,“ vykřikne pohoršeně Forgione. „Proč bych to dělal?“ (Protože jsi člověk, myslím si.) „Za jakého člověka mě máte?“

„Za cromagnonského,“ odpovím pohotově.

(Ale to říkám samozřejmě jen v duchu. Navenek se tiše, jakoby přátelsky směju. Rád bych věděl, jestli se někdy stane, že nevědomky a aniž si té změny všimnu, začnu říkat nahlas, co si zatím jen myslím nebo říkám v duchu, a jestli se tak ze mě stane psychotik nebo jeden z těch – většinou jsou to ženy – co na ulici a v autobuse mluví sami se sebou. Jestli se to stane, promíchá se mi vnitřní svět s vnějším a nevyznám se pak v žádném. Budu dojemný. Už teď se mi těžko poznává, který je který a který je ten pravý. Děsně mě trápí každá porucha sebeovládání. Možná už sám se sebou mluvím – mé děti se mi smějí, že jsem tak mluvil, když jsem si zkoušel referát, který jsem nesměl přednést na loňské konferenci – například v opilosti nebo když se pilně zaberu do práce nebo do myšlenek. V podniku i doma si někdy uvědomím, že šeptám slova, která se chystám napsat, anebo říct na nějaké schůzce. Ještě že si to vždycky včas uvědomím. Ale kdoví. Někdy už možná ne. Vím, že když se připravuju na nějaký rozhovor, gestikuluju rukama a

228$

hlavou, ale to je víceméně zkouška, o které vím. Mám z těch samomluv takový strach, že si připadám, jako bych je už vedl. Lidé se mi budou smát. Nebo koukat jinam a dělat, že tam nejsem. Často mám bolesti v prsou, protože se bojím, že je jednou dostanu a umřu na infarkt. Můj bratr umřel na infarkt, když čekal na cosi v čekárně před svou kanceláří, a můj otec umřel na nějakou jinou nemoc, když jsem byl malý kluk, a moje matka, jak pořád nemůžu zapomenout, měla ve stáří četné, vlastně nesčetné, protože při své miniaturnosti a nenápadnosti někdy nespočitatelné cerebrovaskulární příhody, jak se jim eufemisticky říká – zní to líp než mrtvice – které jí rachotily jazykem, kdykoli chtěla promluvit, a zbytek těla jí postupně měnily v bezkrevnou kaši. Bože, jak děsně jsem ten pohled nesnášel! A chtělo se mi plakat láskou, soucitem a sebelítostí, ale potlačil jsem to. Ovládl jsem se. Byl jsem silný. Když jde o někoho jiného, dokážu být silný a nepodléhat emocím. Těch samomluv se asi bojím zrovna tak jako koktavosti. Kdoví jestli někdy nemívám homosexuální sny. A jestli bych už při pomyšlení, že jsem homosexuál, nezačal nevyléčitelně koktat. Nevím, proč mi takové sny dělají starosti. Mívám přece i sny heterosexuální a vím proč. Proháním v nich děvčata a vždycky je užuž mám, užuž jsem tam, ale nikdy z toho nic není. Nikdy to nezmáknu do konce. Souvisí to nějak s mou matkou? Taky vím, že můj život v bdělém stavu je plný zábran proti věcem, které si ani neuvědomuju a které bych těžko vysvětloval. Proč se mi chce tak často plakat a proč si to pokaždé zakážu? Potom lituju, že jsem neplakal. Dřív mi po hádkách s dcerou bývalo často do pláče. Dokážu zachovat klid, ale pyšný už na to nejsem. Jen aby se můj hošíček nikdy nedověděl, že jsem teplý: pokud bych byl. Ale kdyby se tou možností začala užírat má žena, myslím, že by mi to udělalo škodolibou radost. Jen abych se vždycky ovládal. Zatím jsem se ovládal vždycky, i s děvčaty. Potom

229$

je mi to líto. Ale jsem rád. Jen abych nikdy nedostal mrtvici, po které bych koktal nebo ochrnul nebo ztratil řeč. Jen abych nikdy nedostal infarkt. Jen abych nikdy nebyl senilní a nedělal si do kalhot a nechtěl obtěžovat děti. Kdoví co by se ze mě vyklubalo, kdybych se někdy zbavil všech zábran najednou? Kdo je ten, co ve mně vězí jako džin v láhvi? Líbil by se mi? Asi ne. Nejspíš jich v sobě mám víc. A ne jenom jedno id. To vím. Kdybych někdy uviděl svoje id vcelku, třeba bych se s ním sžil. Sčuchli bychom se a povídali si sprosťačinky. Třeba jsem někde hluboko uvnitř báječný. Hluboko uvnitř. Ale asi nejsem. Doufám, že se nedočkám toho, aby ze mě vyšlo mé skutečné já. Třeba by říkalo věci, které by mi byly trapné, a těžce by si zkomplikovalo život. Doufám, že až se to stane, budu po smrti a pod zemí. Ha, ha.)

„Ha, ha, pane učiteli,“ říkám ve skutečnosti, abych Forgionovi dokázal, že jsem svůj dotaz nemyslel vážně. „To je dobré. To je fakt dobré, pane učiteli.“

”Co?“ „Že mi rozumíte. Děkuju vám.“

„Nemáte zač, pane Slocume. Udělal bych to pro každého žáka.“

„Jste velice laskav. Teď jsem daleko klidnější.“

Horlivě mu podávám ruku, a když se rozloučíme, cítím, že jsem daleko neklidnější.

Šel jsem tam připraven na bitvu, na to, že bude-li třeba, vytáhnu proti všem. Vyhrál jsem příliš snadno a odcházím s pocitem, že jsem prohrál. Jsem v depresi. Proboha! řeknu si náhle, když se vracím vlakem do kanceláře, co jsem to svému hošíčkovi ubohému udělal? A začnu zuřit na svou ženu, že mě tam pořád posílala. Co když je Forgione pomstychtivý? Nechci, abych musel hledat nějakou soukromou školu, do které bych mohl svého hošíčka přemístit, aspoň ne teď. Loni to byla ta příšerná semetrika, co ho měla z kreslení a pracovní

230$

výchovy (jeho Yergerka a moje vlastně taky. Co rok, to nějaká Yergerka – jako vždycky – a nějaký Forgione). Kvůli ní už jsem ho chtěl vzít ze školy (prosil mě, ať ho tam nechám) a dát do jedné drahé soukromé, která by nakonec byla zrovna tak hrozná. Letos je to bronzový borec Forgione se svým odporným tělocvikem a svalnatým tělem. (Přestěhovali jsme se do Connecticutu, abychom se zbavili černochů. Teď abych se potýkal s tímhle připosraženým italským vzpěračem.) Naštval se Forgione (jak jsem přesvědčen), že jsem si přišel do školy stěžovat (udělal jsem na něho špatný dojem?) a mluvit mu do toho, jak vychovává mé dítě? Oplatí mi to s obrovským gustem tím, že bude mého hocha terorizovat a shazovat ještě víc? Rozluštění uslyšíte, vážení posluchači, zítra. A nazítří se od rána klepu, co uslyším, v poledne volám domů (naoko se ptám, jestli nepřišla nějaká důležitá pošta, ale ve skutečnosti chci zjistit, jestli ještě žije, jestli ze školy nepřišla zpráva o jeho smrti) a kvečeru volám znovu.

„Že nevíš, co je nového?“ vykřikne nadšeně můj hoch, když zvedne telefon (k mé úlevě i k mému úžasu).

Protože Forgione, bůh žehnej jeho šlechetnému srdci, se zachoval jako pašák. (Toho dne při snídani mám z tělocviku větší nervy než můj hoch. Káva mi chutná jako žluč. Forgione je zakuklený kat s hrůznými, záhadnými úmysly, a v podniku pak celý den uvažuju, jaké ukrutné zločiny páchá na mém hochovi za cihlovými zdmi, zavřenými dveřmi a zataženými okny trestnice zvané škola. Mám větší nervy než můj hoch, protože si dovedu představit jeho úzkostné stavy, o kterých ještě ani neví. Mám nesrovnatelně rafinovanější a bohatší fantazii. Neví ještě o choromyslných vrazích, a já vím. Neví o lstivých, starších, polymorfních, perverzních mužích, posedlých a pomatených, kteří bez nejmenšího důvodu mučí a vraždí děti. Tak jako on mám palčivou předtuchu, že ho unesou, ztýrají a rozsekají neznámí, krvelační,

231$

nasupení muži, a jsou dny – nebo bývaly, dokud jsme žili v centru, a dosud jsou, přestože jsme se přestěhovali za město – kdy se nepřátelsky a bojechtivě, ovšem jen naoko mračím na všechny cizí muže, které vidím v jeho blízkosti. – řemeslníky, závozníky, pojišťovací agenty, dokonce i kněze – jako na potenciální únosce, sadisty, hulváty, degeneráty nebo šílené vrahy, kteří své vzpurné oběti týrají a mrzačí před vraždou i po vraždě, i když vím, že je to nemožné. Ale přesto si to představuju. A teď mezi nimi pluje Forgionova tvář, bezcitná, symbolická, chlípná, cizí: není divu, že se můj hoch tak bojí. Když jsme bydleli ve městě, měl jsem strach pustit ho do školy samotného, přestože byla jen pár bloků od nás a ostatní dětí v jeho věku už do ní chodily samy. Zároveň jsem do něho hučel, ať sebere odvahu a zkusí to, protože už je velký a inteligentní a jednou ho to stejně nemine, a ujišťoval jsem ho, že když na křižovatce počká na zelenou a nepřejde, dokud se pořádně nerozhlédne, nemůže se mu nic stát. Bál jsem se, že zabloudí. Bojím se dopravních nehod. A měl jsem strach z opilců, pobudů, nešťastných nádeníků, výbuchů, větších žáků, kteří tyranizují menší, a ulejváků ze střední školy, kteří přepadají děti ze základní školy, většinou černochů, Portorikánců a Italů, kteří mu vezmou peníze na zmrzlinu, roztrhají mu šaty, zkrvaví obličej nebo utrhnou uši. Bál jsem se dokonce padajících říms a myslím, že on taky. Dvakrát nebo třikrát denně jsem telefonoval z práce domů, abych měl jistotu, že dosud všichni žijí, pokud to ten, kdo vzal telefon, věděl – když telefon nikdo nebral, ačkoli ho někdo brát měl, chtěl jsem hned volat policii, domovníka nebo někoho ze sousedů – abych si ověřil, že šťastně dorazil ze školy na oběd – což znamenalo, že po snídani dorazil šťastně do školy – a že trefil ze školy i odpoledne – což znamenalo, že došel do školy bez úhony i po obědě.

„Chceš s ním mluvit?“ ptala se má žena.

232$

„Jen pokud mi potřebuje něco říct.“

„Nepotřebuje. Potřebuješ něco tatínkovi říct?“

„Ne.“

„Chceš se ho na něco zeptat?“

„Ne.“

„Nechce. Zdáš se mi zklamaný.”

A taky že jsem byl. Měl jsem pocit, že by se mnou měl chtít mluvit, i kdyby neměl o čem. Copak jsem na něj od rána s úzkostí nemyslel?

Takový nevděk jsem nemohl pochopit. Vždyť jsem do něho investoval tolik citu!

Každá jeho cesta z domova pro mě znamenala další výpravu mezi neznámá, plíživá nebezpečí. Prožíval jsem kvůli němu totéž, co jsem dřív prožíval kvůli své ženě a dceři a co v jakémsi pasívním koutku své duše prožívám dodnes, když na služební cestě nastupuju do letadla: nemám jistotu, že let přežiju. Nebylo by směšné zemřít na obyčejné služební cestě? Každý den, kdy on a já a ostatní v naší rodině zůstáváme naživu, je další zázrak. Není to úžasné, že tady můžeme být dál a že nás ještě neodrovnala nějaká nehoda nebo zločin? To bych řekl. Nevěřím ani autům. Bůhví kdo je řídí, když jedou tak blízko, že se s námi mohou srazit. Nevěřím ani své ženě, když sedí za volantem, zvlášť když vím, že pije už i ve dne, a nejsem rád, když má dcera jede večer v autě řízeném nějakým klukem, který může být právě tak opilý nebo zdrogovaný. Dnes už se o svou ženu a dceru tolik nebojím, zřejmě proto, že obě své dětství přežily a jsou už dost staré, aby na sebe daly pozor samy, nebo možná proto, že už mi na nich nezáleží tak, jak mi na nich záleželo dřív a jak mi záleží na mém hochovi a na sobě. Pokud jde o mě, vidím svou budoucnost černě: nemám rád zavřené dveře, nemocné přátele, špatné zprávy. Ale můj hoch je ještě mladý a zranitelný, a myslíme si, a on taky, že je mu velice zapotřebí naší lásky a ochrany. A vím, že mi na něm záleží, a jsem celý nervózní z toho, jak šeredně

233$

jsem mu to zavařil u Forgiona, který – bůh mu žehnej – se zachoval skutečně jako pašák.) Z Forgiona se vyklubal překvapivě dobrosrdečný člověk a chová se k mému hochovi velkoryseji a taktněji, než bych od něho kdy čekal.

„V těláku už nemusím nic dělat,“ pokračuje můj hoch radostně. „Ani hrát hry. Dokud nebudu chtít.“

A od toho dne je můj hoch sebevědomý jako princátko. (Dlouho mu to ovšem nevydrží.) Zpočátku si svého dočasného omilostnění váží (myslí si, že je chytrá hlava). Vychutnává svou volnost, září spokojeností ve škole i doma. Tak jako hoši s rukama a nohama v sádře a se srdeční nebo jinou vážnou vadou se nemusí účastnit her a závodů a může se při tělocviku jen dívat nebo pyšně procházet, i když se musí v každé hodině hlásit a po celou dobu tam, být. (Má spolužáka, který je úplně slepý a do tělocviku nemusí chodit vůbec. Škola si ho pěstuje jako experiment.) Můj hoch se v tělocvičně prochází kolem cvičících, a jak mi říká, má pocit převahy. (Má pocit, že udělal trháka, a chce, aby to ostatní viděli.) Chce, aby mu záviděli. (Nezávidí inu. Je to pro ně jen přechodná atrakce.) Ale brzy a znenadání se to změní, sebedůvěra opadává a můj hošíček se chvěje a bledne bezradností. Dochází inu, že nechce být jiný (možná se lekl, že to, co simuluje, mu zůstane a že se mezi ostatní už nikdy nevrátí, tak jako spolužáci, kteří mají patologický šelest na srdci a nesmějí si hrát, a jako mrzáčci, které potkáváme na vozíčcích nebo s berlemi).

Chce být takový jako ti zdraví, chce patřit k normálnímu kolektivu (aby za ním nezůstal o tolik pozadu, že už by jej nikdy nedohonil), i když si kolektivu neváží a nebaví ho, co se v něm dělá. Nechce být přiřazován k těm, kteří jsou slabí a zmrzačení (a nemohou si vytvořit vlastní kolektiv, protože mají každý jinou vadu) a vypuzení a izolovaní. Proto přestává simulovat únavu, kulhání a bolesti v krku a jde ohlásit Forgionovi, že už je zase v pořádku.

234$

A znovu se, dobrovolně vrhá do her a závodů (a do shybů, šplhu i přemetů, které nenávidí, ale ví, že to musí vydržet, protože nemůže být fit jen pro hry a závody, a pro gymnastiku ne). A řve jako lev a bojuje jako tygr, běhá jako lasička a huláká „do toho, do toho“ jako snaživý papoušek.

(„Pan Učitel Forgione mě pochválil,“ oznámí nám jednoho dne samolibě.

„Dneska jsem dal čtyři body,“ řekne jindy. „Byl jsem druhý nejlepší z našeho družstva.“)

A poznává, že být dobrý ve sportu je pro něj hračka, když má dost vůle zvítězit (a dokonce i v gymnastice, když se snaží), zrovna tak jako je pro něj hračka být dobrý v matematice (i když se nesnaží). Není v ničem nejlepší, ale je docela dobrý (a zábavný) a ti, kteří jsou nejlepší, ho mají rádi a chtějí ho mít ve svém družstvu. (Jsou to tvrdí, velcí hoši a on k nim teď patří.) Vede si stále obsáhlejší (tajnou) evidenci (v duchu) o svých a cizích úspěších a neúspěších v házené, odbíjené, kopané, šoupané, drncané, šmrncané a bouchané (takže znovu vesele bouchá, ha, ha) a neustále si uvědomuje, jak je na tom ve srovnání s ostatními. (Je jako naši odbytáři v podniku.) V závodech družstev a v košíkové si mezi soupeři schválně vybírá nějakého tlouštíka, kterého může bezpečně porazit. (Mívá kvůli němu výčitky svědomí a je mu ho líto. Ale někdo by toho tlustého kluka porazil stejně, tak proč ne on.) Nejde mu ani tak o to, aby vypadal dobře, jako aby nevypadal špatně. Vlastně mi už ani nevadí, že můj hoch nechce být nejlepší.

„Třeba chci,“ naznačí tajuplně.

„Tak proč to nezkusíš?“

„Třeba vím, že nemůžu,“ odpoví s úsměvem sfingy (nedokážu poznat, jestli takové narážky myslí vážně, nebo jen mazaně hraje nějakou úskočnou, důmyslnou a nepříjemnou hru, kterou si vymyslel, aby mě obalamutil. Že by byl tak chytrý?).

235$

Že je se sebou spokojený, víme: když se mu v tělocviku daří všechno tak, jak chce, když ho nikdo nezesměšňuje a nekárá, když se mu prostě nic nestane (v tělocvičně ani při mluveném projevu), vrací se domů sebevědomě, rozzářeně a klidně a div nad svým zlepšením nepraskne pýchou, takže to není tak zlé. Ale když se mu stane něco nepříjemného, je hned rozmrzelý a nešťastný a prohlašuje, že všechny a všechno nenávidí, takže to není zase tak dobré. Nehybně sedí a najednou vyskočí a začne chodit sem tam, plný zlosti a lítosti, kterou dává najevo jen po troškách, a má (jak vidíme) na krajíčku, ale naneštěstí se ovládne. Člověk by nad ním plakal (i moje žena a já máme na krajíčku) a zároveň zuřil (nejradši bych ho seřval a možná i zbil, že se tomu tak poddává). O nepříjemných zážitcích mluví jen odtud potud. A znovu se usilovně snaží při shybech, klicích a šplhu. Zlepšuje se, ale pomalu (a zřejmě už se hrozí střední školy a dalších shybů, kliků a šplhů a toho, že bude muset plavat nahý v chlorovaném bazénu. Plavat nahý asi nebude chtít. Vím, že jsem taky nechtěl. Jestli je takový jako většina mužů, bude si myslet, že má malého ptáčka a že se mu bude zmenšovat, až zmizí úplně. Pokud s ním bude řeč, budu mu muset říct, ať se na něj podívá do zrcadla, protože tam ho uvidí tak velkého, jak ho vidí druzí. Problém perspektivního zkrácení mu vysvětlovat nebudu, ledaže by se ptal. Nerad se dává stříhat, přestože ho necháváme nosit dlouhé vlasy, a bojí se trhání zubů a novokainových injekcí do dásní. Kdyby mu měli brát mandle teď, odmítl by asi spolupracovat a museli by ho do špitálu odvléct násilím. Ještě že jsme mu je nechali vzít včas. Odmítá všechny možné injekce kromě těch, které dostává do zadku, když má moc červeno v krku a je tak otupený horečkou, že se zapomene bát). A Forgionovi se líbí jeho „do toho, do toho“, protože můj hoch se pod jeho vedením usilovně snaží, statečně soutěží a propracoval se (nebo to aspoň před Forgionem, Forgiono-236$

vým zástupcem a ostatními v tělocvičně předstírá) k patřičné bojovnosti.

„Neřekls mi, že jsi za ním byl,“ zahučí na mě vyčítavě. „Jak to víš?“

„Vím.“

„Od koho?“

„Vím to. Od tebe. Sám ses tou odpovědí prozradil. Hned jsem to uhádl. Že jsi za ním byl. Byl?“

„Tys měl být právníkem.“

„Hned jsem to poznal.“

„Chtěls, abych něco dělal, nebo nechtěl? Vím, žes chtěl.“

„Nevěděl jsem, že za ním půjdeš,“ odsekne.

„Co jiného jsem podle tebe měl dělat?“

Pokrčí rameny.

„To od tebe není fér. Když mi neřekneš, co jsem měl dělat jiného.“

„Nevím. „

„Jsi rád, že jsem za ním šel. Je to tak?“

A brzy, téměř nepostřehnutelně, protože se mu všechno tak daří, se znovu bojí jít do školy, když mají tělocvik (a mluvený projev), bojí se, že bude hrát špatně a že jeho družstvo kvůli němu nevyhraje. Protože se propracoval k bojovnosti a k vůli zvítězit, bojí se teď prohrát. Nechce být ten, který to zavinil. Bojí se, že udělá chybu při baseballu a splete se při košíkové, že při závodech družstev zakopne nebo upustí peška a že se vyšplhá kousek po laně a nedokáže za boha sešplhat, jen spadnout. A je u snídaně zdeprimovaný a bledý jako dřív a stěžuje si, že se mu chce zvracet a že ho škrábe v krku. Bolí ho břicho a nechce jíst, takže jsem tam, kde jsem byl. (Když to vidím, chce se mi zvracet a nejím.)

„Chceš, abych za Forgionem znovu šel?“

„Ne, já to zvládnu.“

„Jestli chceš, půjdu.“

237$

„Nechci.“

„Nebo za někým jiným. Můžu jít za ředitelem.“

„Ne, nechoď. Já to zvládnu.“

„Prdlajs,“ odpovídám se smíchem, abych ho rozveselil. „Ani nevíš, co to zvládnout znamená.”

„Nevím. Ale zvládnu to.“

„No tak dobře.“

A zvládne. Aspoň prozatím.

(Ale já se dívám.)

(A čekám.)

On čeká taky.

(Na co? Neví. Ani se nemusím ptát.)

Smutné je to, že (místo čekání) by mohl mít docela prima život, jen kdyby přestal čekat a směl se vyvíjet a žít podle svého. Jenže to nikdy nesměl (já taky ne, a pokud vím nikdo), nesmí a nikdy smět nebude. Nedovolím mu to já, nedovolí mu to moje žena a druzí, nedovolí si to sám. (To bych rád věděl, co by z nás vyrostlo, kdyby nám do toho nikdo nemluvil. Nejspíš opice. Místo dětí.) Ti „druzí“ jsou už vlastně zbyteční, včetně Forgiona: doma, v rodinném kruhu, je dost toho, co ho může spoutat, pokřivit a podrobit (a způsobit, že on i my budeme ještě citlivější na různé náhodné, nepřátelské „druhé“, jako jsou Forgione a Horace White, s kterým tak málo přicházím do styku a kterého bych se určitě bál, i kdybych nemusel. Má na mě pifku. A takové to mezi námi bylo od začátku, dokonce ještě než jsme se poznali. A je to blbeček. Horace White je blbeček, a přesto bych si před ním klekl už v dobách, kdy jsem vůbec nevěděl, že existuje. Co se to stalo s mým hochem a se mnou, že jsme tak úslužní?). Jedině má dcera se ho nikdy nesnažila vylepšit, zničit, vychovat nebo vycvičit (aby se dal lépe ovládnout a manipulovat), aspoň od té doby, co se úspěšně prodrala vyčerpávajícím, bouřlivým obdobím ohromené a hořké zloby, která v ní divoce vzplála nad

238$

tím, že se vůbec odvážil narodit do jejího domova a rodiny (i když jsme jí celé měsíce vysvětlovali a slibovali, že dostane zbrusu nového bratříčka nebo sestřičku a my chlapečka nebo holčičku, viď, že budeš ráda? Ironie je v tom, že by si připadala zrovna tak ošizená, kdybychom jí dovolili, aby zůstala jedináčkem. Nechtěla ani Dereka a vyčítá si – někdy – že zavinila jeho neštěstí, protože ho, než se narodil, proklínala a přála mu všechno nejhorší). Chtěla mému hochovi ublížit, už když byl mimino a neuměl se ještě odplazit nebo utéct do bezpečí, když ležel na břiše nebo na zádech v postýlce nebo na naší posteli nebo na dece na zemi nebo seděl v kočárku nebo na vysoké židličce nebo v ohrádce. (Chtěla ho převrátit a on nevěděl, co se děje.) Když se učil chodit, klidně by ho povalila na zem, kdybychom nedávali pozor a neokřikli ji. Strkala mu prsty do očí. Teď už toho nechala. Vycházejí spolu dobře, láskyplně (pokud si nepozve kamarádky a neposílá ho pryč), a skoro nikdy se vážně nehádají. (Můj hoch ochotně ustoupí.) Má dcera nemá ráda, když na něho křičím: nesnáší, když se na něho naštvu a začnu řvát a často uteče se sklopenou hlavou anebo se na mě vrhne a začne mi kázat (a uteče, než stačím něco říct na svou obránu. To je její další taktika a často na ni naletím a vyřvávám nadávky nebo vysvětlení do prázdna, protože dcerunka už je v tahu. A naštvu se potom ještě víc). Někdy, když se na něho naštvu (aniž si to uvědomím, to až potom) a nedůstojně, výhrůžně štěkám (už několikrát jsem mu řekl, že je „slečinka”, protože jsem mu opovržlivě zdůrazňoval, aby se jako slečinka“ nechoval, ačkoli takové věci nikdy říkat nechci – ani když je říkám – a potom si to děsně vyčítám a přemýšlím, jak se mu omluvit, abych neztratil tvář. Obyčejně mu dám najevo, že se na něj nezlobím, a slíbím, že mu koupím nějakou drahou věc, o které si myslím, že ji chce mít) a zřejmě i křičím (aniž si to uvědomuju a potom to popírám), a rty mám rozchlípené a zuby vyceněné a

239$

třeštím na něho rudý nebo sinalý obličej, skočí mezi nás má dcera a začne ho bránit a nabírat moldánky.

„Co mu děláš?“ ptá se a z očí jí vyhrknou slzy. „Proč mu nedáš pokoj?“

Když se hádám s ní, zdaleka tak citlivá není. Když se hádám s ní, snaží se (statečně, zvráceně a schválně co nejdůstojněji), aby se nerozplakal a (aby mi nedopřála tu radost, že ji dokážu aspoň trošku ranit. Jsem jí „totálně lhostejný“), jako bych nechtěl nic jiného než ji rozplakat. (A často taky nechci.) Když můžu přestat, přestanu, ovládnu svou škodolibost a milosrdně ji nechám být.

(V naší rodině se nic nepotlačuje.)

(V naší rodině se potlačuje všechno.)

Na druhé straně dokáže být k mému hochovi surová, kdykoli si pozve kamarádky a kamarády a nepotřebuje se s ním chlubit. Hrubě ho odhání a brání jim, hlavně těm nahrbeným, huhlavým mládencům, aby si s ním hráli nebo házeli míčem nebo si ho vůbec všímali. Když přijdou, musí můj hoch pryč. (Nerada se dělí.) Žene ho od nich a vrčí:

„Neobtěžuj. Nenechte se obtěžovat. Jdi si do svého pokoje.“

Když se něco takového stane, nechápe, co se stalo. A nechápe to ani teď. Chce být jako druzí hoši, protože si myslí, že chceme, aby takový byl. Myslí si, že nikdo nechce, aby byl takový, jaký je. Ale my nechceme, aby byl jako všichni. Chceme, aby byl takový, jakého ho chceme mít (ale to ještě není jasné ani nám. Tak jak to má vědět on?). Chceme, aby byl jiný a lepší. (Ale nechceme, aby byl příliš jiný. Upřímně řečeno, nevím, jakého ho chci mít – chci jenom, aby s ním nebyly žádné potíže. Ještě neví, čím má chtít být, až bude dospělý, ví jenom, že nemá chtít dělat u benzínové pumpy. A já nevím, co mu poradit. Aby chtěl být lékařem? V žádném lékaři nevidí svůj vzor. Právníkem? To bych nechtěl. Nemůžu mu dát žádného za vzor. Jamesem Pierpontem Morganem II.?

240$

Augustem Belmontem ml. III.? Marilyn Monroeovou? Já měl aspoň vzory, jako byli sportovci Joe DiMaggio, Babe Ruth, Joe Louis a Rooseveltův ministr zahraničí Cordell Hull. Chtěl jsem se jimi stát, až budu dospělý, ale teď jsem rád, že jsem se nikým z nich nestal. Pořád vlastně nevím, čím chci být, až budu dospělý. Ani čím bych měl chtít být. Chtěl bych být bohatý. A jedno vím jistě: nechci být prezidentem Spojených států. Mají špatnou pověst a ničí naše města.) A tak mužně (dětinsky), posedle, slepě bojuje, aby byl takový, jací jsou v jeho věku všichni. Chce se umět dokonale přizpůsobit, bez námahy a bez přemýšlení. Chce se ve svých devíti letech oblékat tak, jak se oblékají druzí devítiletí nebo desítiletí hoši (i kdyby se mu jejich oblečení nelíbilo) a prožívat stejná nadšení a zklamání. (Mám pocit, že baseball už ho nebaví, a taky mám pocit, že to ještě neví. Když jsem byl ještě moc malý a nevěřil jsem, že budu někdy větší nebo starší – určitě bývaly doby, na to si vzpomínám, kdy mi připadalo neuvěřitelné, že někdy nebudu ten osamělý, opuštěný hoch, kterým jsem býval – chtěl jsem být žokejem v červenobílé čapce a jezdit na závodních koních, i když jsem v životě na koni neseděl a bál jsem se přiblížit i k těm zamyšleným a zemdleným valachům, kteří rozváželi led nebo mléko nebo prádlo nebo padali mrtví na ulici jako lidé (po bratrově smrti jsem s jeho ženou nikdy dobře nevycházel a teď se s ní nestýkám vůbec, ani už přesně nevím, kde se svými dvěma dětmi, mou neteří a mým synovcem, žije) a brzy přilákali husté, bzučivé mraky zelenomodrých břichatých much. Zřejmě jsem si myslel, že když mě lidé uvidí jako žokeje v červenobílé čapce na ohromném, rychlém plnokrevníkovi, budou si všichni myslet, že jsem malý muž, a ne malý kluk. Jsem rád, že jsem se žokejem nestal. Dnes bych byl moc těžký a vyhrával bych stále méně závodů.) A to je velká škoda (ne pro mě, ale pro něho), protože má spoustu osobitých,

241$

nesmírně roztomilých vlastností (a taky spoustu těch, bez kterých by byl daleko roztomilejší, a možná se jich časem zbaví, i když dnes už o tom vážně pochybuju. Dnes už si myslím, že se vlastně moc neměníme. Duše se nám zajizví, zmozolnatí a zrohovatí, a rychle zapomínáme, co vlastně zakryla. Pokud nám to občas něco nepřipomene). A co je na něm dobrého, to všichni (ne moje dcera, ale já, moje žena, Forgione, svět a dokonce i ty prašné, obludné skály a krátery, které dnes známe z Měsíce a které připomínají středověk a průsvitná strašidla) spojenými silami ničíme. (Děsí ho už i Derek a vysoké budovy. Kdybychom byli kameny, a ne lidé, děsili bychom ho taky. Děsí ho všechno. Možná jsme pro něj kameny. Nevím, co v nás vidí. Nemůžu říct, že bych ve svých dětech viděl vždycky děti. Vím, že mi můj otec a jiní nejasní dospělí muži z dob mého útlého dětství, dokonce i můj starší bratr, když ještě žil a já byl malý, utkvěli v paměti jako postavy z němého kamene, které se uměly rychle, nepostřehnutelně přesunovat z místa na místo a vždycky ohlašovaly jakési strašné, nedefinovatelné věci.) Má živý, vynalézavý zájem o kreslené seriály, jistou odvahu a dobré srdce. Dokonce i naše nynější barevná služka, která kolem mne chodí po špičkách a málokdy se odváží projevit nějak hlasitěji než koktavým zamumláním, se usměje, když můj hoch řekne nebo udělá nebo spontánně vybrebtne něco nečekaně vtipného:

„Ten chlapec. Ach ten váš chlapec. To je teda chlapec.” Myslíme si to taky (jeho nedětská citlivost a svéráznost je tak trochu naše pýcha a chlouba, naše majetnická radost) a (jako neúprosné, vysoce výkonné stroje, na které nemáme vliv) automaticky fungujeme tak, abychom ho změnili – zocelili, změkčili, uhladili, otupili – a lžeme jemu i sobě (jako jsem lhal a věděl, že lžu, když jsem odložil svou matku do toho odporného domova, který jsem jí a ostatním vylíčil s předstíraným nadšením jako krásný, nový a pohodlný moderní hotel), že to děláme pro jeho dobro. (A ne pro naše.)

242$

„Buď hodný,“ spouštíme na něj palbu. „Neboj se. Dokážeš to. Snaž se. Musíš se snažit. Můžeš dělat, co chceš. Tohle nedělej. To bys mě naštval.“

(Možná to děláme pro jeho dobro.) (A možná ne.)

A dokonce i nynější Derekova ošetřovatelka, která je bezohledná k nám i k Derekovi (a zvlášť nemá ráda mou dceru, protože jí odmlouvá, je nezdvořilá a nikdy nepodlézá), soustavně vyznamenává mého hocha halasnými lichotkami, které ho přivádějí do rozpaků, a drsným, panovačným objetím, ve kterém trpí, protože vidí, že nás ostatní probodla vyčítavým pohledem, ačkoli ani ona neschvaluje jeho chování vůči Derekovi.

„Není divu, že si s ním nechce hrát,“ kárá nás před ním, „když vidí, jak s ním všichni zacházíte. Nikdo si s ním nechcete hrát.“

Můj hoch nemá Derekovu ošetřovatelku a její křiklavou chválu rád. (Myslím, že cítí, že ho používá jako zbraně proti nám.) V podstatě se jí bojí, jako se bojí většiny učitelů a školní ošetřovatelky, a nejradši by se zcela nenápadně (protože se bojí dát najevo své antipatie) vyhnul všem situacím, ve kterých s ní musí mluvit, a prchnul před jejími štípanci, doteky a objetími. (Je mu odporná.)

„Vyhoď ji,“ dostanu vztek a vyštěknu na svou ženu. Vzdychne. „Nechce se mi začínat všechno znovu.“ „Vždyť se o něj nestará. Neudržuje ho v čistotě.“

„A co si počnu bez ní?“

„Najdeš nějakou mladou.“

„Kde?“

„Takovou, která by ho měla skutečně ráda. Takovou nenajdeš. Já vím. Nechtějí se o něho ani starat.“ „Třeba bych to měla dělat já. Zasvětit tomu život a starat se o něj.“

„Ty světice.“

„Co tím chceš říct?“

243$

„Že bys měla dělat jeptišku.“

„Možná měla.“

„Ale ne s těmihle názory. Ty to totiž nemyslíš vážně. Starala by ses o něho ještě hůř než ony.“

„Víš, co mi můžeš?“

„Jen to dopověz,“ vtipkuju. „Mluvíš teď sprostě daleko líp než dřív.“

„To je cvik. Naučila jsem se to od tebe.“

„Jsem na to hrdý.“

„Ale mluvím tak jenom s tebou. Tobě se totiž tyhle sprosťárny velice snadno říkají.“

„Tak proč si se mnou nezasprosťačíš? Vždyť jsme v posteli.“

„Víš, co mi můžeš?“ „Na to právě čekám.“

Odtáhne se ode mě. Jsme skoro nazí. Směju se dál.

„Tak co bude s tím sprosťačením?“ hladím ji po zádech. „Jsem ti k dispozici.“

„Co kdybychom ho někam dali? Měli bychom o tom začít uvažovat.“

„Teď bychom o tom měli přestat mluvit.“ „Já chci.“

„Ne.“

„Někam, kde by mu bylo mnohem líp.“

„Řekl jsem ne.“

„Dřív nebo pozděj budeme muset. Uvažovat co a jak. Ty o tom nikdy uvažovat nechceš.“ „Nechci o tom mluvit.“ „Teď budeme mít peníze. Ne?“

„Ty jsi nerozuměla?“ „Jen se ptám.“

„Pokud to místo vezmu. Ale na tohle mám dost peněz už teď. Nejde o peníze.“ „Asi bys to místo vzít měl.“ „Teď o tom nechci mluvit.“ „Mluvím o tom místě.“

244$

„Nechci mluvit ani o tom místě. Ale ty o něm nemluvíš. Mluvíš o něčem jiném. Pořád musíš lhát.“

„Jednou si o tom promluvit musíme. Musíme se rozhodnout. Necháš mě domluvit? Věčně se tomu vyhýbat nemůžeš.“

„Můžu se tomu vyhýbat až do smrti.“

„O takových věcech se nežertuje.“

„A nechat ti ho potom na krku.“

„Přestaň.“

„I s ní. A s ním. Aspoň ti nebude dlouhá chvíle.“

„To není žádná legrace.“

„Ty nechceš, abych umřel?“

„Víš, že takové řeči nesnáším.“

„Ještě je moc malý. Teď o něm mluvit nechci. Mohly by nás slyšet děti.“

„Mám zamknout dveře?“

„Nejsi o nic lepší,“ připomenu jí. „Když řeknu ano, řekneš ne. Když řeknu, někam ho dejme, řekneš, to nemůžeme.“

„Je to pro jeho dobro.“

„Není.“

„Možná bychom je měli dát pryč všechny,“ řekne nešťastně.

„Jak to myslíš?“

„Nevím,“ couvá. „Dětem je na obtíž. Stydí se za něho. Možná dát někam ty dva a Dereka si nechat.“

„Co by nám pomohlo, kdybychom je někam dali?“

„Já to tak nemyslela. Vždyť víš. Jen mi to vadí. Nechtějí, aby ho tady jejich známí viděli. A my taky ne.“

.“Mluv za sebe. Mně Derek tolik nevadí.“

„Ale vadí. Jen děláš, že ne. Hraješ komedii. Derek vadí každému. A každý, kdo sem přijde, musí hrát komedii.“

„Vyhoď tu starou filcku.“

„Co mu tím pomůžeme?“

„Pomůžeme sobě. Je na každého sprostá.“

„A taková slova přede mnou neříkej. Víš, že je nemám ráda.“

245$

„Proto je říkám. Mohla sis na ně už zvyknout. Já si na ně zvykl. Zvlášť poslední dobou.“

„Tobě se to snadno řekne.“

„Jistě.“

„Jako bych tě neznala. Až jí budu dávat výpověď nebo až přijde nová, určitě budeš na služební cestě.“

„To si piš.“

„Jen se posmíváš. Ale abys s některou promluvil a zjistil, co je zač, to ne.“

„Nevím, o čem s nimi mám mluvit.“

„A potom jsi zklamaný. Když ji najdu já, nikdy se ti nelíbí.“

„Jsem rád, že najdeš vůbec nějakou.“

„Než ti otrne. Než ji přestaneš snášet a než mi řekneš, abych ji vyhodila.“

„Nemůžeš najít nějakou mladou? Studentku psychologie nebo něčeho podobného?“

„Potřebujeme někoho na celý den. Musí mu všechno dělat. Sám si nic neudělá. Ty před vším nepříjemným utíkáš.“

„Ty ne?“

„Nestydíš se dělat něco takového, když se mnou mluvíš o dětech nebo aspoň o Derekovi?“

„Ne. Proč?“

„Chtěl jsi to po mně i tenkrát, když zemřela moje babička.“

„Chtěl jsem to po tobě i tenkrát, když zemřel tvůj otec.“

„Neříkej to. Víš, jak mi bylo.“

„To jsou přece dvě úplně různé věci, ne?“

„Nejsou. Nemám z toho dobrý pocit.“

„A proč bych ho neměl mít já?“

„Nepřipadá mi to správné.“

„Chceš, abych přestal? Jestli chceš, přestanu.“

„Připadá mi to nesprávné. A vulgární. Nevím. Nemám dobrý pocit.“

246$

„Jsi ráda vulgární?”

„Já ne. To ty.“

„Je ti dobře.“

„Copak jsem sprostá? Copak jsem někdy ordinérní?“ „Tak jo. Už se stydím. Máš, cos chtěla. To je tvoje. Jako bychom při tom pokaždé mluvili o dětech nebo o vážných věcech.“

„Připadám si tak vulgární.“

„Tak přestanu. Tohle mě nebaví. Chceš, abych přestal?“

„Ležet tady a mluvit o tom, že ho dáme pryč.“ „Mluvilas o tom ty, ne já. Proto si připadáš vulgární? Anebo kvůli mně?“

„Miluješ mě?“

„Snažím se. Jak můžu. Copak to necítíš?“

„Nedělej to.“

„Tohle?“

„Víš, co myslím.“

„Tohle?“

„Šíleně mě štveš.“

„Tak zamkni dveře.“

„Zamkni je ty, když jsi tak žhavý.“

„Vyhoď tu starou filcku.“

„Bože, ty jsi vulgární,“ řekne a myslí to vážně. „A ty jsi nemravná,“ odpovím. „Představ si, že by tě teď viděl ten nový kněz. Asi by se docela rád podíval. Nejsi ráda, že jsem vulgární? Jaký z toho máš pocit?“ Žádný.“

„Já obrovský. Jak to, že nic necítíš?“

„Ne, nejsem ráda.“

„Co chceš?“

„Nevím. Už bych mohla.“

„Zamknu dveře.“

„Po někom se porozhlídnu.“

„Řekl bych, že se hodně zlepšil, nezdá se ti?“

„Ne.“

247$

„Fakt ne?“

„Nezlepšil. To říkáš pořád.“

„Když ne já, tak ty.“

„Já vím,“ přizná.

„Zdá se mi, že víc poslouchá. Že už rozumí. Že je čistotnější.”

Rozhodně zavrtí hlavou. „Nenaučila ho vůbec nic.“ „Ne?“

„Ne. Derek se nemá proč lepšit. Nikdy lepší nebude. To nám přece řekli.“

„Tak tu starou filcku vyhoď. Nikdo ji tady nemá rád. A ona nemá ráda nás. Připomíná mi starou Yergerku, jenže ve stavu rozkladu.“

„Kdo je Yergerka?“

„Moje bývalá šéfka. Když jsem byl ještě kluk.“ „Spal jsi s ní někdy?“

„Proboha, ne. Byla horší než má matka.“

„Řekla jsem, že už bych mohla, tak proč to protahuješ?“

„Protože se mi to líbí. A tobě by se to mělo líbit taky. Samá prsa, žádná ňadra.“

„Jako já?“

„Právě naopak.“

„Já mám ňadra malá. Jak mi pořád říkáš.“

„Jsou velká ažaž. Mně se malá líbí.“

„Zkusil jsi už nějaká jiná?“

„Nikdy.“

„Zamkl jsi dveře?“

„Jo. Co se plašíš?“

„Zamkl?“

„Dělej.“

Když se miluju se svou ženou, zavírám někdy oči a snažím se myslet na někoho lepšího než je Yergerka nebo ta stará ohyzda, co se má starat o Dereka. Je to tak pikantnější. Snažím se myslet na růžovou a žírnou Virginii, a nemůžu: když začneme, je jako utkaná z hedvábí

248$

a exotických vůní, ale potom mě má fantazie nechá na holičkách a Virginie v mé představě rychle zvadne do podoby, jakou by měla dnes, kdyby se nebyla v rozkvětu mládí zplynovala (osobně v tom asi žádný rozkvět neviděla, ha, ha) a je z ní malá, tlustá, protivná bába (jako snad ze všech. Už aby si ty emancipajdy pospíšily a osvobodily se a udělaly ze sebe lepší partnerky pro mužské otrokáře, jako jsem já. A pro sebe taky), nesnesitelně utlachaná, skoro o deset let starší než moje žena (kristepane, proč se nemění jen kámen?) a daleko míň tělesně přitažlivá, s velkými póry, ječivým, skřehotavým, dotěrným hlasem a hlubokým výstřihem, ze kterého čouhají vršky vrásčitých ňader, uchichtaná a do červena zmalovaná. Se svou ženou jsem to chytil daleko líp, já vím. A tak otevřu oči a dívám se na ni (a tím to protahuju, až konečně můžu i já. Potřeboval bych mít ve městě nějakou parádní mladou sexbombu, abych si ji mohl představovat, když jsem doma. Ale nemám: všechny dívky, které uháním a mám, jsou bůhvíproč smutné a jaksi bez jiskry. A tak do svých sexuálních fantazií dosazuju vlastní ženu, i když jsem zrovna v posteli s ní. Takový jsem já věrný manžel. Někdy, když ve městě nebo na služební cestě ležím v posteli s nějakou dívkou a začnu litovat, že jsem si s ní vůbec začal, zavřu oči a namlouvám si, že tam ležím se svou ženou. Taková věrnost. Toho by si měla má žena vážit: že na ni myslím, i když nejsme spolu, ale asi jí to neřeknu. Možná by jí to nebylo tak příjemné jako mně).

Vím, že můj hoch nemá rád, když jsou dveře do naší ložnice zamknuté (a dřív nám to vyčítal. Než začal tušit, že se uvnitř dějí nějaké sexuální tajnosti. Nejspíš mu někdy má dcera řekla:

„Oni tam bouchají.“).

Taky nemám rád, když Derekova ošetřovatelka natáhne své napuchlé dlaně a drapne ho sukovitými prsty a vší silou přitiskne ke své zatuchlé, zborcené podprsence

249$

(to bych neměl rád ani já. Tak jako Yergerce jí trčí dopředu masívní, ušmudlaná fasáda, za kterou zřejmě není nic než vyčichlé a splasklé prázdno). Několikrát už poníženě, prosebně, zoufale vyčetl mé ženě:

„To je tvoje vina. Proč jí to dovoluješ? Ať už s tím osaháváním a oždibováním a mačkáním jednou přestane. Vůbec ji nemám rád. Nemůžeš jí říct, ať mi dá pokoj?“

„Prosím vás, dejte mu pokoj,“ řekla jí má žena zdvořile a nešikovně snad už tisíckrát. Nepomohlo to. „Rozčiluje ho to. Je nejradši, když si ho nikdo nevšímá. Nedělejte nic místo něho. Rád si udělá všechno sám. A pokud možná ho nehlaďte a neobjímejte. Je takový zvláštní. Nesnáší, aby ho někdo hladil a líbal. Věřte mi, že to nesnáší od nikoho.“

„Ode mě mu to nevadí,“ kokrhá ta bradavičnatá ježibaba. „Já to s dětmi umím. Má mě rád. To je mi jasné. Má rád mé mazlení a má rád mou vůni. Udržuji přísnou osobní hygienu, protože vím, jak jsou dětské nosánky citlivé.“

Nemá rád, když ho někdo objímá nebo líbá nebo hladí, ať už my nebo někdo jiný, ačkoli ve chvílích, kdy se mě nebojí, mívá ve zvyku otírat se o mě ramenem, nebo se na chvíli opře o mou ženu (o mou dceru ne, s tou se rád hádá a pere, a když má čas, ráda mu vyhoví. Dříve, ve dvou, třech, čtyřech nebo pěti letech, ho vždycky příjemně vzrušovalo, když ho má žena koupala, pudrovala nebo oblékala. Bylo to na něm vidět a sám nás na to upozorňoval, protože mu to dělalo dobře. Inteligentně a otevřeně jsme mu to vysvětlovali, protože jsme nechtěli, aby měl zábrany. Vlastně jsme na to byli pyšní. Dnes už se s něčím takovým nechlubí a vůbec o tom nemluví. Jak jsem na tom byl v devíti letech já, už nevím. Vzpomínám si jen na takový kradmý, vyjevený, lechtivý pocit z let dřívějších, když jsem se motal v ložnici kolem matky a viděl, jak se obléká nebo převléká ze

250$

šatů, ve kterých chodila ven, do některého domácího pláště, vždycky plandavého a vybledlého. Vzpomínám si na její růžové nebo bezbarvé korzety s poletujícími podvazky a kostěnými nebo celuloidovými výztužemi, které se pořád vysouvaly nebo zasouvaly, ale nevzpomínám si, že bych věděl, k čemu korzet je. Vzpomínám si, že jsem ale a lstivě seděl v ložnici a prostě se díval. Proč bych to dělal, kdyby v tom nebyla touha? Taky si vzpomínám, že se mi o tom po letech zdálo: má matka v korzetu a já kolem ní v ložnici slídím a předstírám, že dělám něco jiného. Můj hoch rozdává dětem peníze. Vím, že bych si z toho neměl nic dělat), ale k Derekově ošetřovatelce má obzvláštní averzi (jako ke všem Derekovým ošetřovatelkám, a já taky. A ke všem našim služkám. Když si jde do kuchyně pro něco k snědku, nejradši by si to připravil sám, a já taky. Ještě žádná z těch ošetřovatelek nebyla mladá. A všechny se vyznačovaly zvláštní a svéráznou ošklivostí, koňskými čelistmi, neúplným chrupem, poďobaným čelem nebo oparem na rtu. Byly ošklivé, i když ošklivé nebyly), protože v ní cítí cosi potenciálně neblahého pro sebe, cítí, že je mu strašlivě nebezpečná už tím, že se jí říká ošetřovatelka a že se k nám nastěhovala kvůli Derekově mozkové vadě, že k nám přišla od někoho jiného, kdo má mozkovou vadu, a že až si jednou vezme na celý den volno a víckrát se nevrátí, nebo až ji má žena vyhodí, přestěhuje se od nás k někomu jinému, kdo má mozkovou vadu. (Určitě nikdy netušil a já taky ne, kolik je na světě lidí s mozkovou vadou.) Vidí v ní tajemného posla, sýčka, vířící rafiku na hodinách osudu, nositelku špatných zpráv (patrně si plete příčinu s následkem a přičítá Derekův stav její přítomnosti, místo aby přičítal její přítomnost Derekovu stavu) a bojí se, aby si ho nevybrala jako svůj další případ. A přitom nechce, aby se na něho zapomínalo.

„Když jsi byl před třemi léty v Portoriku,“ řekne, „bylo ti hodně smutno?“

251$

Takovou otázku jsem nečekal. „To nebylo před třemi lety, ale přede dvěma,“ opravím ho.

„Před třemi. „

„Asi máš pravdu.“

„Před dvěma lety jste měli konferenci na Floridě.“ „Máš pravdu. Ne, nebylo mi smutno. Tobě ano?“ „Myslel jsem, že se už nevrátíš.“

„Ale já jsem se vrátil, ne? Žes mi o tom nic neřekl.“ „Bylo mi moc smutno. A tak jsem se na tebe zlobil.“ „Jak to?“

„Nevím. „

„Proč?“

Pokrčí rameny a řekne, že neví.

„Zlobíš se na mě pořád?“„

„Zlobím se pokaždé, když musíš někam jet.“

„Zlobíš se na mě teď?“

„Zase musíš někam jet?“

„Musíš se zlobit?“

„Musíš jet?“

„Ano.“

„Možná se zlobit nebudu. Možná ne.“

„Když někam jedu, scházíš mi.“

„Je ti tam dobře?“ zeptá se.

Na chvíli zaváhám. „Je,“ odpovím upřímně. „Celkem. Mívám moc práce. Ze začátku. A spoustu starostí. Ale potom odpočívám a je mi dobře.“

„Nikdy nám z konference netelefonuješ.“

„To je těžké.“

„Proto jsem nevěděl, jestli se vrátíš. Než jedeš na konferenci, jsi na nás moc zlý.“

„Ale nejsem.“

„Ale jsi. Neposloucháš, co ti říkáme, a pořád křičíš.“ „Ale nekřičím.“

„Křičíš.“

„Opravdu?“

„Jo. A zamkneš se ve svém pokoji nebo v suterénu a mluvíš sám se sebou.“

252$

„Já nemluvím sám se sebou,” odpovím rozmrzele a pak se usměju. „Trénuju. Zkouším si referát a diapozitivy.“

„Takže mluvíš sám se sebou, ne?“

„Abych měl jistotu, že mi to půjde a že na nic nezapomenu.“

„Když mám mluvit před třídou, mám strach.“

„Já taky. A že máš strach, vím.“

„Máš strach ze šplhu na laně?“

„Mám. Ale teď už na laně nešplhám, protože nemusím.“

„Jsi rád?“

„Že nemusím šplhat?“

„Že můžeš mít referát.“

„Asi jo. Rozhodně jsem rád, že mi o něj řekli. Mám nervy. Ale i radost. Zvlášť potom.“

„Vždycky se bojím, že zapomenu, co mám říct. Nebo že se mi udělá zle a začnu zvracet. Víš, proč se bojím plavat? Protože kdybych se začal topit, styděl bych se zavolat na plavčíka.“

„Nakonec bys ho zavolal.“

„Nebo se bojím, že se to někomu ve třídě nebo učiteli nebude líbit. Co říkám.“

„Proto si to tak pečlivě připravuju a zkouším. A proto se trošku zlobím, když mě někdo vyrušíte. Chci mít jistotu, že to řeknu dobře.“

„A řekneš?“

„Na konferenci ne. Tam jsem ještě nemluvil. Můj šéf mě nikdy nenechá.“

„Green,“ uhodne suverénně.

„Ano.“

„Já ho taky nemám rád,“ přizná se sklopenýma očima. „Když se ho bojíš.“

„Já se ho nebojím.“

„Tak ho nemáš rád.“

„Proč bych ho neměl mít rád?“

„Je to tvůj nadřízený.“

253$

„To je pravda. S lidmi, které musí člověk poslouchat, nevychází vždycky nejlíp. Ale to neznamená, že ho nemám rád. Nebo že se ho bojím.“

„Takže ho máš rád?“

„Nemám. Ale mám ho radši než spoustu jiných.“

„Proč musíš pracovat v podniku, kde nemáš tolik lidí rád?“

„Protože mám podnik rád. Musím.“

„Víš, čeho se bojím?“ zeptá se a se zájmem na mě upře oči.

„Spousty věcí.“

„A čeho ještě?“

„Spousty dalších věcí.“

„Myslím to vážně.“

„Co?“

„Že se nevrátíš.“

„To mě překvapuje. Nikdy by mě nenapadlo, že se budeš něčeho takového bát.“

„Bojím.“

„Pořád? Nebo jen když jsem na konferenci?“

„Pořád. Ale hlavně když jsi na konferenci. Protože tam býváš tak dlouho.“

„Někdy přece zavolám. Hned po příletu.“

„Bojím se i jindy, když jsi dlouho pryč. Když je to jen na den, tak ne. Najednou mám pocit, že se nevrátíš.“

„Vždycky jsem se vrátil. Jsem tady, nejsem? A umřít jednou musím.“

„Já nechci, abys umřel.“

„Pokusím se.“

„To jen někdy.“

„Co někdy?“ Spíš mě to vyděsí než urazí.

„Chci abys to.“

„Umřel?“

„Nevím. Když se zlobím. Nebo když se mi něco hrozného zdá.“

„Ty se přece nikdy nezlobíš.“

254$

„Když jsi pryč, tak se zdobím moc,“ řekne pohotově. „Ne. Nechci, abys umřel. Nikdy. Já taky nechci umřít. Zlobíš se?“

„Ne. A ty?“

„Ne. Možná bych se tolik nebál, kdybych byl s tebou a s mámou. Nechci tady být sám.“

„Nebudeš. Budeš s mámou. Člověk se nesmí pořád bát, co všechno zlého by se mu mohlo stát.“

„Já jo,“ usměje se truchlivě.

Usměju se taky. „Ne. Ani ty ne. Vsaď se, že ti vypočítám spoustu věcí, kterých se vůbec nestačíš bát, ačkoli se jich bojíš.“

„Neříkej mi o nich!“ vykřikne s teatrálním zděšením. „Neřeknu,“ slibuju soucitně. „Na světě jsou i jiné věci. Co kdybychom si povídali o něčem veselejším? O něčem legračním? Co by tě rozesmálo?“

„Dobře,“ odpoví a na chvilku se usměje.

„Tak začni.“

„Může se někomu proměnit krev ve vodu?“

„Cože?“

„Jeden kluk mi to říkal.“

„A to je ti k smíchu?“

„Není. Ale musím na to pořád myslet.“

„Kdy ti to řekl?“

„Před několika měsíci.“

„Proč ses mě nezeptal dřív?“

„Chtěl jsem o tom přemýšlet. Prý to četl v novinách.“ „To sotva.“

„Říkal to. Prý se člověku může proměnit krev ve vodu a potom umře.“

„Asi myslel leukémii.“

„Co je to?“ zeptá se přísně.

„Já věděl, že ti to nemám říkat,“ vzdychnu lítostivě. „Už když jsem to říkal. Je to taková krevní choroba. Něco se stane s bílými krvinkami.“

„Promění se ve vodu?“

255$

„Ne. To asi ne. Ve vodu se nepromění. Ale něco podobného se stane.“

„Umírá se na to?“

„Někdy.“

„Může to dostat i takový kluk jako já?“

„To ne,“ lžu.

„Ale on to četl. Že na to umřel nějaký kluk.“

„Možná někdy. Výjimečně – “

„Neříkej mi to,“ přeruší mě a zvedne ruce v komickém gestu panické hrůzy, která je teatrální i upřímná.

„Už jsem to řekl.“

„Tak už o tom nemluv.“

„Tohle mi děláš vždycky,“ pokárám ho vlídně. „Dlouze se mě vyptáváš na něco strašného, a když ti na všechny otázky odpovím, řekneš ,neříkej mi to‘.“

„Zlobíš se?“

„Vypadám na to? Vůbec ne.“

„Někdy to nepoznám.“

„Ale poznáš. Pořád mi říkáš, jak strašně křičím. Ne, nezlobím se. Chci s tebou mluvit o věcech, o kterých přemýšlíš, zvlášť o těch, které nemůžeš pochopit.“

„Chceš? Já chci.“

„Já taky. Můžeš se ptát, na co chceš.“

„Boucháte s mámou?“ zeptá se. „Říkals, že můžu,“ brání se rychle, když vidí, že jsem užasle vytřeštil oči.

„Jistěže můžeš,“ odpovím. „Někdy ano.“

„Proč?“

„Protože je to příjemné. Je to taková zábava. Víš, co to znamená?“

Nejistě zavrtí hlavou. „Můžu se tě zeptat?“

„Když se ptám já, proč by ses nemohl zeptat ty. Ale bylo by myslím lepší, kdyby ses zeptal někoho jiného. A taky by bylo lepší, kdybys tomu říkal jinak.“

„Jak jinak? Šukat?“

„To je skoro to samé. Říkej tomu, jak chceš. Je trochu zvláštní, že tomu tak říkáš přede mnou, ale proč ne. Docela to jde.“

256$

„Zlobíš se na mě?“

„Ne. Proč se mě pořád ptáš? Nepoznáš, kdy se zlobím a kdy ne?“

„Vždycky ne.“

„Myslel jsem, že při tom křičím.“

„Vždycky ne. Někdy vůbec nemluvíš. Nebo jen pro sebe.“

„To není pravda.“

„Koušeš si nehty a nikoho nás neposloucháš.“

„Opravdu? A proč z toho usuzuješ, že se zlobím?“

„Všichni se bojíme.“

„To ještě neznamená, že se zlobím. Někdy jsem jenom nešťastný. Nebo se soustředím. I já můžu být nešťastný, ne?“

„Zlobila by se máma, kdybych se jí zeptal?“

„Na co?“

„Jestli spolu boucháte.“

„Jen kvůli tomu slovu. A možná ne. Neptej se na to před lidmi.“

„Nebudu.“

„Už ses zeptal mě. A já jsem ti odpověděl. Když se zeptáš jí, nepůjde ti o vysvětlení, ale o to, jestli se naštve nebo nenaštve, je to tak?“

„Neměl jsem se tě ptát?“

„Už se ptáš potřetí. Nezlobím se. Chceš, abych se zlobil?“

„Myslel jsem, že se budeš zlobit. Vsaď se, že jiní tátové by se zlobili.“

„Možná bych se zlobit měl. Ale jsem lepší táta, než jsou ostatní. Proto se mě pořád ptáš? Chceš mě rozzlobit?“

Rozhodně zavrtí hlavou. „Ne. Já nejsem rád, když se zlobíš. To poznám. Už se začínáš zlobit, viď?“

„Ani já nejsem rád, když se zlobím. A nezlobím se.“

„Říkáš to s důrazem?“ vzpomene si.

„S důrazem,“ potvrzuju.

257$

„Nemám rád Dereka,“ řekne vzápětí. Zkroušeně, ublíženě se zatváří.

„Takové věci bys neměl říkat,“ poučím ho mírně. „Vůbec bys takové pocity neměl mít.“

”A ty?“

„Na takové věci by ses mě neměl ptát.“

„Před chvílí jsi říkal, že se tě můžu zeptat, na co chci. Na tohle taky pořád myslím.“

„Ano. Můžeš. Bylo správné, že jsi mi to řekl a zeptal se, a taky bylo správné, jak jsem ti na to odpověděl. Oba jsme jednali správně. Rozumíš mi? Doufám, že to na tebe není moc složité. Nijak se nevyhýbám tvé otázce.“

„Tak můžu se na to ptát, nebo ne? Nevím.“

„Nevím,“ přiznám rezignovaně. „Nevím, jestli mám Dereka rád, myslím jeho stav, to, jaký je, možná i přímo jeho. Opravdu nevím. Ale je mnoho věcí, které nemáme rádi, a přesto s nimi žijeme. Například moje práce. Nebo já. Zatím nevím, co s ním. A nikdo mi nemůže poradit.“

„Jsem z něho nervózní.“

„I já jsem z něho nervózní.“

„Stydím se k nám někoho pozvat. Aby se mi kvůli němu neposmíval.“

„I my se stydíme. Ale snažíme se nestydět. Neměli bychom se stydět. Ani ty ne. Není to naše vina, opravdu není, takže děláme, že se nestydíme. Co dál?“

„Peníze.“

„Co je s nimi?“

„Chtěls, abych ti řekl, o čem přemýšlím, ne?“

„Ty taky?“

„Máme nějaké?“

„Co chceš?“

„Proto se neptám.“

„Tak proč?“

„Všechno mi kupuješ.“

258$

„Zatím.“

„Máme jich hodně?“

„Nač? Nejsme milionáři.“

„Máme jich dost?“

„Na co?“

„Ty mi to ztěžuješ,“ obviní mě. „Děláš si legraci. A já ne.“

„Na rozdávání?“ zaryju do něho.

„Rozdáváš ty,“ oplatí mi to v sebeobraně.

„Přispívám na rakovinu a na podobné věci. Ale nerozdávám ostatním. Nerozdávám dětem. Nestrkám peníze klukům, které ani pořádně neznám, jako bych se nemohl dočkat, až budu mít prázdnou kapsu.“

„Přispíváš taky na leukémii?“ zeptá se.

„Já věděl, že se zeptáš. Chceš, abych na ni přispíval?“

Téměř lhostejně pokrčí rameny. „Asi jo. Ale neber je z peněz na rakovinu.“

„Věděl jsem, že sotva ti řeknu o leukémii, začneš se jí bát. Neměl jsem ti nic říkat.“

„Já se jí nebojím. Ani nevím, co to je.“

„Ty se nikdy nebojíš věcí, o kterých nevíš?“

„Například čeho?“

„Proč ti to mám říkat, když o tom ještě nevíš?“

„Protože se budu bát. Budu se bát, že se nebojím věcí, kterých bych se měl bát,“ dodá a znovu se smutně zasměje.

„To se bojí kdekdo.“

„Nemáš rád, když rozdávám peníze,“ konstatuje. „Zlobí tě to, viď?“

„Proto to děláš?“

„To ti nepovím.“

„Tak s tím okamžitě přestaneš.“

„Myslíš?“

„Nebo tě kopnu, víš kam,“ varuju ho žertem.

Jsem rád, že jsme si tak upřímně popovídali. (Je mi dobře, když mám pocit, že je mu se mnou dobře.)

259$

Rozdával peníze (a rozdává je asi pořád nebo je bude rozdávat znovu, až se oteplí a bude chodit s kamarády ven), centíky, pětníky a desetníky (které mu dáváme nebo které nám vezme, ačkoli nevěřím, že už nám začal krást drobné nebo škrtat zápalky, to přijde až s takzvanou samohanou. U mě to aspoň tak bylo. Kradl jsem drobné celé rodině a tajně zapaloval všechno, co jsem našel v domácí lékárničce a o čem jsem zjistil, že to hoří. Vymačkával jsem si černé uhry v obličeji a hrál si se zapalovači, které měly obrovský plamen. A prováděl samohanu. Chtěli jsme, aby to nedělal. S profesionální autoritou jsem se mu snažil objasnit, proč se nesluší, aby dary, které mu dáváme, dával někomu jinému, a že peníze, které mu dáváme, jsou dar. Jako bych mluvil do zdi. Pokaždé mě poslušně vyslechl, ale nechápal, co tím chci říct. Tvářil se netečně, trpělivě a shovívavě. Ani já jsem nevěděl, co mu tím chci říct nebo proč se snažím, aby toho nechal. Ale snažil jsem se dál. Šlo jen o centíky, pětníky a desetníky, ale naléhal jsem na něho se stejně fanatickým zápalem, s jakým jsem útočil na černé uhry kolem svého nosu a vymačkával si z kůže žlutá vlákénka, zřejmě hnis. Myslím, že mi to od něho připadalo jako nevděk). Myslím, že rozdává drobné dál, protože jsem si všiml, že on a jeho kamarádi, stejně jako má dcera, která normálně štědrá není, a některé její nejlepší kamarádky, si navzájem dávají peníze a různé věci, aniž si to zapisují nebo je chtějí nazpět. Doufám, že to dělá (i když jsem mu řekl, aby to nedělal), protože bych nechtěl, aby byl sobec. Tak proč jsem mu dělal taková kázání? Chtěl bych, aby z něho vyrostl takový člověk, jako jsou ti mladí lidé, kterých dnes všude vidím a kteří se zřejmě snaží jeden druhému pomáhat. Dokonce si půjčují auta. My jsme si auta nepůjčovali nikdy. Jak rád bych byl jako oni. Jak rád bych měl šanci být ještě jednou mladý a patřit mezi ně. Jak rád bych věděl, jestli jsou skutečně tak šťastní a spokojení, jak si o nich

260$

myslím. (Má dcera není šťastná a můj syn taky ne, ale možná budou. Možná ještě mají šanci.) Někdy zahlédnu mládence a dívku (ani nemusí být hezká), kteří spolu jdou nebo sedí a přede všemi se s důvěrou a něhou objímají, a div se nezhroutím bolestí, jak ve mně zahlodá závist a chtíč. Ne, chtíč ne. Závist. Touha. Někdy se s takovou dívkou sejdu, ale myslím si, že si myslí, že jsem „paďour“, i když se jí možná momentálně líbím (a spí se mnou). A myslím si, že má pravdu: já totiž paďour jsem. Jsem dokonce balvan. Připadám si jako balvan, když do ní hučím své pikantní, dvojsmyslné (a předvídatelné) (a banální) duchaplnosti, a jsem si odporný, už když to říkám, i potom, když s tím mám úspěch. Nevěra mě vlastně nebaví. A nevím, jestli mě vůbec baví bouchání. Někdy je to fajn. Ale někdy jde jen o ten bouchanec. Mělo by v tom být něco víc. Bývalo. Bývalo v tom víc vášně. Má žena a já jsme ho nemilosrdně zpérovali, kdykoli jsme rafinovaným a neúnavným výslechem zjistili, že dal zase někomu peníze. Někdy to ani nebyl jeho dobrý nebo oblíbený kamarád, ale někdo, koho poznal teprve o prázdninách, koho náhodou potkal na pláži nebo na ulici a kdo vypadal, že ty peníze potřebuje víc. To byl někdy jediný důvod, jaký nám uvedl. Rozdává taky cukroví a bonbóny a nechává druhé děti, aby si hrály s jeho hračkami, dokonce i když jsou nové. Nevím, proč mě vždycky dožere (má žena reaguje podobně – je to záchvat žárlivosti a ublíženosti), když vidím, že dovolí nějakému klukovi, aby si hrál s něčím, co jsme mu zrovna dali. (Máme pocit, že je to pořád víc naše než jeho.)

Dřív jsem ho pozorně sledoval, abych zjistil, jestli je v tom nějaký systém, jestli existují nějaké osobnostní nebo zkušenostní kategorie, do kterých by se daly zařadit děti, kterým dává své centíky, pěticenty a deseticenty – i když nevím, jestli dal skutečně někomu celý deseticent. Žádný systém jsem nezjistil. Věděl, že ho pozoru—

261$

jeme a že o něm diskutujeme, řekl jsem mu, že se mu to jen zdá. Někdy (když jsem mu to říkal) se mu to skutečně jen zdálo, ale jindy se mu to nezdálo. Sleduju ho pořád. (Jestli bude mít můj hoch někdy pocit, že byl v mládí neustále hlídán, přemílán a přetřásán, nebude daleko od pravdy. Nebude to jen sebeklam.) Je mi to hloupé a trapné, jak jsem se choval (a zřejmě budu chovat zas). Nikdy nešlo o víc než o pár centů. Ale jaký jsme kvůli tomu dělali kravál. Jak nás uráželo a pobuřovalo, že naše pěti nebo šesti nebo sedmileté dítě dalo někomu centík, pěticent nebo deseticent, který dostalo od nás nebo od někoho jiného a který si nechtělo nechat. Ne, křičeli jsme na něho. Dělali jsme něco horšího. Pokořovali jsme a ponižovali. Nikdy jsme se na něj skutečně nezlobili, nikdy jsme nebyli úmyslně zlí. Jen jsme to hráli (což ho určitě konsternovalo ještě víc) a zvyšovali hlas (ne abychom křičeli, ale kvůli důrazu) a posměšně, pobaveně a nevěřícně na něho pomrkávali. S nuceným úsměvem a žoviálním, kousavým humorem jsme do něj ze všech stran nemilosrdně, protektorsky hučeli (zatímco má dcera žárlila, že se mu věnujeme víc než jí, a vyčítavě na nás koukala z kouta, kam se schovala, protože byla ještě moc mladá a rezervovaná, aby karatelsky zasáhla, jak to často dělá dnes), že rozdávat peníze nemůže, nesmí a prostě nebude.

„Proč?“

(Ano, proč? Kdo ví? My to nevěděli. Ale mysleli jsme si, že to víme.) S nevyčerpatelnou vlídností a srdečností jsme se ho znovu a znovu snažili přesvědčit (je to naše rodičovská povinnost, prohlašovali jsme), že ho ani teď nepřestáváme mít rádi a že ho těmi výtkami netrestáme a že se vlastně nezlobíme, a přitom jsme ho pilně, přátelsky a tolerantně pérovali (přepadli jsme ho vždycky oba současně), abychom na něj výchovně působili, takže jsme se důrazně, úporně a zběsile snažili, abychom mu trpělivě vysvětlili, proč nejednal rozumně a správně.

262$

A problém byl v tom, že jsme mu to vysvětlit neuměli. (Neuměli jsme to kloudně vysvětlit ani sami sobě. Je těžké někoho přesvědčit, když jediná odpověď na jeho ,Proč?‘ je vratké a dogmatické ,Protože‘. Dnes mám pocit, že jsme se k němu chovali hůř než Forgione, že jsme k němu byli surovější a demoralizovali ho víc než všichni učitelé dohromady. Děsně si to vyčítám. Ale cítím, že když to udělá znovu a já ho při tom přistihnu, budu takový zas nebo aspoň budu mít takové nutkání. Doufám, že se ovládnu. Vím, že to, co dělá, mi připadá nesprávné. Ale nevím, proč je to nesprávné. Nevím, proč mi to nesprávné připadá.) Vím, že jsme mu nebyli schopni uvést jediný pravdivý a přesvědčivý důvod, proč by své centíky, pětníky a desetníky neměl rozdávat, když je rozdávat chce. Dali jsme mu na srozuměnou, že ne za trest, ale pro poučení ho potrestáme tak, že mu dáme za vyučenou. Nějakou dobu mu nebudeme dávat peníze: až je bude potřebovat, žádné mu nedáme, nebo mu místo peněz na zmrzlinu, limonádu a sladkosti dáme přímo zmrzlinu, limonádu a sladkosti, protože vidíme, že peníze se mu nedají svěřit, nebo mu kategoricky řekneme, že bychom mu je dali, kdyby byl poslechl a peníze nerozdával.

(„Vidíš? My jsme ti to říkali.“)

Na okamžik mě napadlo, abychom trvali taky na tom, že zakoupené pamlsky musí sníst před našima očima (abychom neriskovali, že dá někomu líznout nebo ukousnout), ale tak daleko jsem nešel nikdy. (Mám zlaté srdce, ha, ha.)

Při každém tom pohovoru a výslechu byl tak nešťastný (nevěděl, co má dělat, nebo kam a jak se má dívat, a ať jsme sebevíc šaškovali a vtipkovali, abychom ho rozveselili, nikdy se nerozveselil. Když se nám snažil vtipy srdečně oplácet, a ptal se a odpovídal upřímnou a marnou snahou pochopit, co mu to proboha tak umíněně chceme vštípit do hlavy a proč, byl jeho úsměv vždycky

263$

nucený a prchavý), že by se asi nejradši vzdal a rozplakal. Když na to dnes vzpomínám a vybavím si jeho jemný, napjatý obličejík, jeho ztlumený, uctivý hlas, je mi jasné (dnes), že měl slzy na krajíčku, ale všemožně je potlačoval (protože jsme nechtěli, aby plakal). Maskoval to výborně (ale dnes už ho znám líp): těkal svým nejistým úsměvem z jednoho na druhého, zatímco jsme ho laskavě poučovali a dřeli z něj kůži a on se tápavě, nerozhodně, se zkrabaceným čelem pokoušel orientovat v tom, co jsme mu podle svého názoru tak přehledně vysvětlovali.

„Co když ty peníze budeš potřebovat zítra?“ uváděl jsem benevolentně pro názornost.

„Tak dostanu jiné,“ odpovídal.

„Kde?“

„Tady.“

„Od koho?“

„Od tebe.“

„Žádné ti nedám.“

Přimhouřil oči. „Jak to?“ zeptal se nechápavě.

„Protože nedám,“ prohlásil jsem škodolibě.

„Jak to?“

Pokrčil jsem rameny.

„Tak mi je dá máma.“ „Dáš mu je?“

„Nedám.“

„Jak to?“ zakloní se a upře na mou ženu oči.

„Ty, co jsi měl, jsi právě někomu dal, ne? Tak málo sis jich vážil.“

Vidí, že ho mlčky pozorujeme a čekáme na jeho další pokus.

„Dá mi je ten kluk, co jsem mu je dal,“ řekne. „Ten mi je dá.“

„Už je nebude mít.“

„Takže ti je nedá.“

„Protože je zatím utratí. Proto je chtěl,“

264$

„Myslíš, že každý je tak štědrý?”

„Nedá ti je, ani kdyby je měl. Každý není tak štědrý jako ty.“

„Nebo tak bohatý.“

„Nebo tak zaopatřený. Bohatí nejsme.”

„Už jsi to pochopil? Ano?”

„Od nás peníze nedostaneš.”

„A zítra nebudeš mít nic.”

Můj hoch je z toho tumpachový, zkoumavě na nás hledí, dál se nutí do úsměvu, snaží se v té situaci nějak vyznat, zmateně se vrtí (a roztržitě se tahá za přirození), čeká na nějaké znamení, s nadějí pátrá po paprsku, který by to osvětlil a dokázal, že si z něj dobromyslně utahujeme.

(„Netahej se za přirození,” chci ho napomenout, ale neřeknu nic.)

„Chce se ti jít na záchod?” zeptá se má žena přísně. Překvapeně zavrtí hlavou, nechápe, proč se ho ptá.

Nemůže pochopit, co se to stalo. Zkoprněle se dívá z jednoho na druhého a zjišťuje, že jsme ho oba opustili. Bezradně se zachvěje.

„Jak to?“ zeptá se naříkavě a hlasem mu proráží zoufalství a naprostá rezignovanost. (Když musí kapitulovat, nebrání se.)

„Abys dostal za vyučenou,” rekapituluju s hrdou a záměrnou radostí.

Takový jsem byl hajzl.

Takový sobecký, pitomý, bezcitný hajzl. Užírám se hanbou a lítostí, kdykoli si vzpomenu, jak samolibě jsem svého hošíka tyranizoval (a bude se mi zvedat žaludek hanbou a lítostí, až to budu dělat příště. Copak s tím můžu přestat?). Pokud jde o mě (přiznávám svou vinu, slavný soude, ale mám pro ni vysvětlení), jsem upřímně přesvědčen, že mě k tomu vedla hlavně starostlivá a zuřivá touha zabránit, aby mého hocha využívaly jiné děti (včetně mé dcery. Nesnáším, když ho někdo využívá

265$

ve svůj prospěch. Jako bych to prožíval na vlastní kůži, to bezmezné pokoření, že mě někdo oblafl a udělal ze mě blba. Má ješitnost a moje já krvácely. A v takových chvílích jsem na něho zuřil nejvíc. Chtěl jsem ho rozmlátit na padrť a definitivně zničit, když jsem v bleskovém přívalu téměř bezuzdného vzteku pochopil, že trpí, aby ho druhé děti pronásledovaly a šikanovaly. A tak jsem ho místo nich pronásledoval a šikanoval sám). Miloval jsem ho a oplakával snad ode dne, kdy se narodil, od chvíle, kdy jsem si poprvé všiml jeho samotářské, vrozené záliby zamyšleně koukat z postýlky nebo ohrádky (má dcera taková nebyla a Dorek taky ne, ten se zdál zpočátku klidný a normální). A miloval jsem ho taky pro jeho naivní bezelstnost a neschopnost nenávidět a zároveň ho litoval (a nemohl mu zapomenout), že je takový dobráček a má tolik bezejmenných a ochromujících předtuch. Připadal mi právě tak ztracený a duchem nepřítomný a pasívní, jak jsem kdysi býval já a bývám dodnes, když selže má ostražitost a ochabnou mé síly. Vždycky jsem chtěl, aby byl imunní proti potupě a porážce, a tak jsem ho tupil a porážel tím, že jsem mu horlivě kázal a neodbytně zasahoval v jeho zájmu a bez ustání ho jízlivě napomínal a poučoval. Nesnesl bych, kdyby byl nešťastný (a kdyby byl, těžko bych mu to odpustil), a tak jsem jeho neštěstí ještě zvětšoval (a částečně se tak zbavoval svého), ale vždycky jsem si pak připadal jako bídák. (Nikdy nemám radost z toho, že ho pokořím, jako ji mám někdy, když pokořím svou dceru, a vždycky, když vyhraju hádku se svou ženou. Pokud jde o mou ženu, myslím, že už je nám oběma celkem jedno, jestli je se mnou šťastná nebo ne: tak velký a trvalý rozdíl v tom zase není. Zřejmě jsme se už naučili, jak spolu vydržet celý život, a oba už máme víc než polovinu za sebou. Kdo by si před těmi dávnými lety pomyslel, že budu žít tak dlouho? Ale můj hoch teprve začíná.) Takový jsem byl slepý, malicherný, panovačný a pokrytecký hajzl, Prostě to nechápal a my mu to

266$

neuměli vysvětlit. A i když jsme se s ním hádali (obyčejně to bylo v létě na venkově nebo u moře, kde každý rok najímám dům a kde se nikomu z nás nelíbí. Kromě Dereka. Ten je za trochu prosté radosti vděčný všude, i doma. Tak jako Marta z našeho oddělení, která pomalu, ale jistě cvokatí, slyší hlasy, radostně se usmívá a hraje si kdesi na louce, ačkoli hledí přes válec psacího stroje do prázdné zelené stěny, kterou má pár centimetrů před sebou. Rád bych věděl, jak tomu nakonec podlehne, jaký způsob si vybere a kdo vlastně za tuhle písařku odpovídá, Green, který ji přijal, nebo osobní oddělení, které ji prověřilo a doporučilo? Já za ni neodpovídám. Když mám v létě rodinu pryč, můžu aspoň častěji zůstat ve městě a užívat si podle chuti a možnosti), oba, má žena i já, jsme byli pyšní na jeho zvláštní štědrost (pokud to skutečně byla štědrost) a rafinovanou nezištnost (samolibě jsme se na sebe usmívali a uchváceně si říkali:

„To je ale chlapec, co?“

„A jaký. K zulíbání.“)

Byli jsme jeho neslýchanou nesobeckostí, okouzleni, s nesmírným požitkem jsme o něm vyprávěli jiným lidem a měli jsme pocit, že jsme šťastnější a lepší, protože je náš a můžeme se s ním chlubit. Mluvili jsme o něm tak, aby nám ho jiní rodiče museli závistivě chválit, a s obrovským sebevědomím jsme provokovali, sbírali, hltali a rozmazávali jejich lichotky. (Takový ješitný, chlubivý, poťouchlý a sobecký hajzl.) A kdyby se nás někdo zeptal, jestli chceme mít dítě, které velkoryse rozdává centíky, pětníky a desetníky, které nechce a nepotřebuje, anebo dítě, které by je hromadilo jen pro sebe, už tehdy (a dnes určitě) bychom si vybrali to, které jsme měli. Byli jsme spokojeni s tím, co máme.

(Tak proč jsem ho chtěl změnit?)

Proč jsme ho pronásledovali a strašili a vyslýchali? (Proč nás to tak uráželo?) Proč jsme s ním pyšně nešve—

267$

holili a nešvitořili (jako se svými přáteli) o všech těch centících, pětnících a desetnících, které rozdal, a jen ho kárali a peskovali a páčili z něho neochotná doznání a vzdorovité sliby? (Být na jeho místě, určitě bych se dnes nenáviděl. Proč jsem ho nenechal být? Proč toho nemůžu nechat ani teď?)

A samozřejmě – to na tom bylo nejodpornější – jsme mu pak dali centík nebo desetník, sotva si o něj řekl (v tom měl vždycky pravdu a my nikdy), a dolar nebo dolar padesát na kino, i když jsme to doprovodili menším kázáním. (Kdo šetří, má za tři. Až nepříjemně přesně znal náš katechismus předem a říkal ta slova zároveň s námi, zvlášť když u toho byla naše dcera, protože ta se k němu přidávala. Začínám si uvědomovat, jak jsem stereotypní, když moje dcera a můj hoch mohou předvídat a napodobovat mé výroky slovo od slova. To jsem vážně tak nudný, že mě znají nazpaměť, aniž o tom vím? Když se po mně zdařile opičí, tajně trpím, a nemůžu jim to hned tak odpustit. Zapomínám, ale neodpouštím. Nelíbí se mi, že mě zesměšňují.) A že mu ty peníze dáme, sotva si o ně řekne, to jsme věděli, už když jsme prohlašovali, že mu je nedáme. Tak proč jsme ho děsili a mučili (napínali ho na skřipec) a nutili ho, aby si to dal líbit? Proč jsme v něm museli (a možná i chtěli) vyvolat pocit, že je divný a nenormální, něco jako zrůda?

(Pro pár drobných.)

Aby si z toho vzal poučení, říkali jsme si.

(Jaké poučení?)

(Nikdy jsme na to nepřišli. Ani jsme po tom nepátrali.)

„Vzal sis z toho poučení?” bral jsem si ho na paškál, když si pak přišel říct o peníze.

„Ano.“

„Jaké poučení?“ páčil jsem z něho.

„Že nemám nikomu dávat peníze.“

„A budeš?“

268$

„Nebudu.“

„Slibuješ?“

„Tati, já chci žvýkačku.“

„Slibuješ?“

„Slibuju.“

„Co slibuješ?“

„Že ty peníze nikomu nedám.“

„A co s nimi uděláš?“

„Něco za ně koupím.“

„Co?“

„Žvýkačku.“

„Pro koho?“

„Pro sebe. Tati, já chci žvýkačku. Nerozumíš? Prostě chci žvýkačku.“

„Co uděláš, když ti dám dva centy?“

„Koupím si dvě žvýkačky.“

„A když ti nedám nic?“

„Nekoupím si nic.“

„Ale včera jsi peníze měl, viď? Kdybys je nerozdal, nemusel bys mi o ně dnes říkat. Je to tak?“

„A kdybych je včera utratil? Musel bych ti o ně říct stejně. Je to tak?“

„Jistě. Ale chápeš už, proč nemáš peníze rozdávat?“

„Ano.“

„Určitě?“

„Ano.“

„Tak proč? Proč je nesprávné rozdávat peníze?“

„Protože,“ začne – a oči se mu rozzáří radostným tušením a neodolá, aby mi rošťácky neodpověděl, co ho právě napadlo – „protože,“ opakuje s bezstarostným; nezbedným úsměvem a rozhodne se svůj vtip dopovědět, „tebe a mámu to štve.“

Takové roztomilé děcko.

Mám radost. A musím se smát s ním, aby viděl, že se mu risk vyplatil a že ho nepotrestám.

269$

Vedeme spolu živé, sokratovské dialogy o všem možném (rytmické otázky a odpovědi čiperně poletují sem tam) a oběma se nám to líbí. (Se svou dcerou vedu spory a denervující diskuse, obyčejně přetížené osobními narážkami a výpady, i tehdy, když začne diskutovat objektivně a nezaujatě o životě a jeho smyslu nebo o svých a o mých přátelích. Ráda se vyslovuje k lidem, s kterými se má žena a já stýkáme. Jako by jí po nich něco bylo.) Já jsem Sokrates, on je žák. (Aspoň to tak vypadá, ale když si pak o samotě náš rozhovor proberu, mám dojem, že Sokrates je on. Vím, že ho miluju. A on miluje mě. Je milý, já ne.

„Jsi milý, tati,“ vykřikuje na mě často. Co chvíli mě obejme.

„Víš, tati, že jsi někdy docela milý?“ řekne mi občas i moje dcera.

Takže asi nejsem vždycky tak zlý, jak si myslím. Jsem rád, když mě někdo chválí, kdokoli, třeba i členové mé rodiny. Připadám si důležitý. Vypínám hruď. Nikdo není dobrý pořád. Někdy je dobrý každý.) A nelze předvídat, jakým směrem se naše slova rozletí, protože nelze předem poznat, jaké pečlivě tajené postřehy mu zničehonic přijdou na jazyk a téměř nechtěně vyletí z úst, nebo které ze svých starostí se po napjatých, skrytých stoletích soustředěného přemítání a hloubání rozhodne bez jakéhokoli úvodu zveřejnit. (A když se jednou rozhodne, nic ho nemůže zastavit.

„Musel jsi s mámou bouchat, abyste mě měli?“ zeptá se.

„Proto ne,“ řeknu.

„Tak proč?“

„Proč jsme to dělali nebo proč jsme tě měli?“

„Ale tak se to dělá, ne?“ Zřejmě se mu ta představa nezamlouvá.)

Neriskuje, kde nemusí. (Já taky ne. Jedině s děvčaty, ale i tam chci mít radši jistotu.) Pokud vím, nikdy se vážně

270$

nepral. (Já už bych to dnes taky neriskoval, jedině kdyby to byla otázka života a smrti. Jablko nepadlo daleko od stromu.) Nebaví ho trápit nebo bít menší a slabší děti. Všemožně se vyhýbá každému, koho se bojí, i za cenu, že se nezúčastní nějaké oblíbené hry nebo že se s ním přestanou kamarádit děti, které má rád. Neví, co má dělat, když do něho vrazí nebo na něj křikne nějaké starší nebo silnější nebo i menší dítě nebo když mu nějaká potulná banda vezme kolo nebo pálku (jak se mu stalo dva dny po sobě v městském párku, když jsem byl poprvé na podnikové konferenci na Portoriku. Proto asi nechce, abych někam létal, i když bych s ním tenkrát odpoledne stejně nebyl, abych chránil jeho a kolo a pálku jeden den před portorikánskými kluky a druhý den před černošskými kluky, takže tím to asi nebude. Byli tam jiní rodiče, matky, a nebylo to nic platné. Všechno je mnohem komplikovanější, než by být mělo.) Na druhé straně dokáže jednat tak nesmírně odvážně a s takovou vnitřní silou, že nad tím moje žena i já žasneme. (A gratulujeme si.) Když mu lékař nebo dentista řeknou, že to bude bolet, tiše a poslušně sedí, ani sebou necukne (třebaže je bledý jako stěna nebo jako vosk a konečky prstů se mu třesou), ať se s ním chystají dělat cokoli. Místo něho sebou cuknu já. Zatočí se mi hlava a s hrůzou a odporem se odvracím, když mu lékař obnaží útlou ruku a rychle mu píchne injekci nebo odebere krev. V ordinaci mu obličej zesiná stejně chorobně jako ráno, když ho čeká tělocvik s Forgionem nebo ústní referát v nějakém předmětu (když takhle vypadá, mám pocit, že se dívám na jakýsi sliz. Jako by byl celý ze slizu. Ale slizký není, ha, ha). Bez námitky se podřizuje, ale vím, že je zle i jemu: břicho má sevřené, ruce a nohy duté a má strach, že bude křičet o pomoc a udělá nám ostudu (a když to vidím, je to pro mě takový šok, že bych řval bolestí místo něho. Když mu brali mandle, bylo to pro mě nesnesitelné. Viděl jsem, že má v nosní dírce trochu zaschlé krve,

271$

takový Vyčnělý zahnutý stroupek. Nevím, jestli v pravé nebo v levé. Detaily si už nepamatuju, ale na tom nezáleží. Když ho přivezli zpátky na pokoj, zahučelo mi v hlavě a moje žena musela přiskočit a rychle mě podepřít a odvést k židli, abych se nesložil). Doufám, že mu nebudou muset trhat zub, dokud nebude tak starý a otrlý, aby to vydržel bez mé pomoci a daleko statečněji, než bych to snášel, kdyby mu ho trhali teď. Jsem moc rád, že už se mě nebojí tolik jako dřív, ani mého křiku a mých jedovatostí, když jsem nešťastný nebo mě bolí hlava. (Pamatuju se, jak jsem ho dřív shazoval a péroval, třeba kvůli tomu, že rozdával peníze nebo že se bál skákat z můstku nebo jezdit na loďce nebo lyžovat nebo bruslit, a trpce se za to stydím. Aspoň chvíli. Obdivuju ho, že mi to dokázal odpustit a zapomenout, pokud mi opravdu odpustil, protože možná si to pamatuje taky. Pamatuje si všechno. Možná si pamatuje i to, v které dírce měl zaschlou krev, když nám ho přivezli zpátky na pokoj, ale nechci se ho ptát, protože mu nechci připomínat to hluboké a drtivé trauma, které jsem prožíval, když mu brali mandle a polypy, a ze kterého jsem se myslím dodnes nevzpamatoval. Trpěl i on, a když jsme ho přivezli ze špitálu domů, s krkem tak rozdrásaným, že nemohl bez bolesti mluvit ani se usmívat, nechtěl být ve svém pokoji sám. Když se zapomněl a pomalu, chraptivě zavtipkoval a chtěl se usmát, ohlásila se bolest tak prudce, že z toho byl celý vyjevený. Vždycky jsme ho donutili, aby se do svého pokoje vrátil. Byl to pěkný pokoj s nálepkami na stěnách a ze stropu visel třepetavý mobil. Když se v nemocnici probudil, měl žízeň, ale nemohli jsme mu dát vodu, dokud nevyprchaly všechny éterové výpary. Řekli nám, že by zvracel. A tak jsme mu napít nedali. Víčka měl modrá.)

Díky bohu už mě zřejmě nepřiřazuje k zlověstným hejnům démonických, zákeřných, lstivých, bezcitných, plíživých, šplhavých, plazivých, surových, krvavých, ne—

272$

přemožitelných padouchů, únosců, upírů a vrahů, kteří se mu (a mně) vkrádají do snů a kterých se patrně celé dětství zoufale bál. (Když jsme ho přivezli z nemocnice, říkal, že ty zloduchy a padouchy ani tak nevidí, jako cítí, ale přitom prý je slyší. Jak potichu ležel a poslouchal, slyšel stejný praskot a stejné kroky jako my, ale představoval si, že jsou to lidé, kteří si jdou pro něho, a proto odloupávají z vnější zdi našeho činžáku jednu cihlu za druhou, provrtávají se střechou k jeho pokoji a přilétají z otvoru v obloze k římse jeho snadno rozbitného okna. Obličeje měly zakuklené nebo znetvořené stínem, který s sebou nosili jako šátek.

„Proč jsi nás nezavolal?“ ptal jsem se ho. „Proč jsi nám to neřekl, místo aby ses nám dobýval do ložnice? Mysleli jsme si, že je ti jenom smutno. Proč jsi mě nezavolal, a radši ležel a bál se? Sedl bych si k tobě. Nebo máma.“

„Řekl bys mi, že si to vymýšlím.“

„Ale ty sis to vymýšlel.“

„Taky slyším zvířata. Proto jsem tě nevolal.“)

To bylo to neskutečné období, kdy začal věřit, že já vlastně nejsem já!

(Kdo jiný bych mohl být, nevěděl.)

Začal mě podezřívat, že já nejsem já, ale kdosi zlý, kdo se za mě převlékl a v přestrojení pronikl do naší rodiny, aby ho ode mě lstivě odlákal. (Dělal si ze mě šoufky? Na to byl moc malý.) Nedal si to vymluvit. Každé popírání, každý rozumný a věcný argument byl jen další klam. Bylo mu jasné, že když má pravdu, musím se bránit tak, jak se bráním. Čímž jsem mu jenom dokazoval, že má pravdu. Nemohl jsem dokázat, že já jsem já.

„Proč bych to dělal?“ ptal jsem se. „Proč by to vůbec někdo dělal?“

„Já nevím.“

„Proč bych ti říkal, že jsem to já, kdybych to já nebyl?“

„Abys mě oblafl.“

273$

„Proč?“

„Abys mě odlákal.“

„Kam?“

„A máma taky. Abych byl s vámi.“

„Proč bychom to dělali, když jsi s námi i tak?“

„Já nevím.“

„Myslíš, že už jsme tě odvezli pryč a přivezli sem?“

„Já nevím.”

„To jsme udělali i tak, ne?“

„Já nevím.”

Teď už aspoň ví, že já jsem já, a je trochu klidnější. (Anebo pochopil, že na tom nezáleží, protože jestli já nejsem já, musí se mi přizpůsobit, ať jsem kdo jsem. V každém případě je teď můj zajatec a bude jím – nikdo ho nezachrání – dokud se nedožije takového věku, že bude moci odejít. Pokud se ho dožije. Když brali mandle mně, vzbudil jsem se v noci bolestí v temném nemocničním pokoji, kde nebyli žádní pacienti ani sestry. Všude byla tma. Samá tma a já nevěděl, kde jsem. Viděl jsem jakési obrysy. Nic se nehýbalo. A žízeň. Kriste – ta žízeň. Umíral jsem žízní. Nebylo tam nic, jen strašidelné obrysy jiných postelí, snad prázdných. Do rána nikdo nepřišel. Noc byla nekonečná. Věděl jsem, že nikdy neskončí.

„Dejte mu vodu,“ vybafl ráno doktor s hnědošedým knírem na sestry. „Dejte mu vodu.”

Na víc si nevzpomínám. Zapomnělo se na mě.)

Myslím, že mi teď věří víc než dřív, myslím, že už se u nás cítí trochu víc doma, myslím, že ke mně má větší důvěru. (Teď aspoň ví, že já jsem já, i když nikdo nevíme přesně, kdo ten já, o kterém víme, že jsem to já, vlastně je.) Myslím, že mi teď víc důvěřuje, protože už není tak poslušný a poddajný, jak vždycky býval, a někdy je jeho důvěra (ve mě? Nebo v sebe?) tak velká, že mi řekne ne, že odmítne udělat nebo říct něco, co se po něm chce, i když si dává obrovský pozor, aby proti sobě

274$

někoho nepoštval. Někdy neodpovídá, když ho vyslýchám. Mé ženě a mně nedává zlost najevo nikdy a mé dceři málokdy. Že by nikdy zlost neměl? To není možné. Ale co s ní dělá? Ventiluje ji ve svých snech. A vsadím se, že spoustu jí v sobě střádá, tak jako jiné děti sbírají kreslené seriály nebo obrázky ze žvýkaček. Někdy mě určitě nenávidí. (Já bych ho nenáviděl.) Vím, že někdy mě provokuje, ale obyčejně v legraci, když jsme zadobře.

„Něco ti dám,“ řekne přede mnou nějakému klukovi, ale po očku mě sleduje, „a nemusíš mi to vracet. Jo?“

(Potlačím dotčené a obdivné frknutí. Nechce se mi věřit, že ten můj drzý spratek skutečně udělá to, co tuším.)

„Co?“ nevěří ten druhý kluk svým uším.

„Něco ti dám,“ opakuje můj hoch, když se přesvědčí, že poslouchám, „a nemusíš mi to vracet. Jo? Něco, co potřebuješ.“

„Co je to?“

”Jo?“

Druhý kluk nejistě přikývne.

„Určitě to potřebuješ.“

A k jeho úžasu mu vnutí pěticent, který si u mě před chvílí vykňoural na žvýkačku.

Pořád tomu nevěřím.

„Tak poslyš, tati,“ začne, jen co jsme sami, zaťaté pěsti opřené v bok a hlavu pohoršeně nakloněnou k rameni – perfektně mě napodobuje – a pak na mě zahrozí prstem, i to má výborně odkoukáno, a chrlí ze sebe tak rychle, že ho nemůžu přerušit: „Dobře mě poslouchej ať mi potom neuděláš ostudu a neřekneš že jsi nevěděl pamatuj si že tady poroučím já a já si nepřeju abys to dělal a potrestám tě když to uděláš a potrestám tě když to neuděláš tak jak ti říkám takže to nedělej nebo ti nafackuji! a na celý týden ti zakážu televizi protože ti to tady říkám slyšíš dobře a je ti to jasné? Ty se směješ!“ vybuchne s úsměvem. „Tati, já dobře vidím, že se směješ,

275$

tak nedělej, že ne, a netvař se, že se na mě zlobíš, protože potom zapomeneš, že se jen tak tváříš, a budeš se zlobit doopravdy. Víš, že se ti to stává. Je to tak?“

„Už jsi skončil?“ zeptám se, ruce opřené v bok. „Žasnu, co toho namluví poseroutka, který někdy ani nežblebtne.“

„Jsi naštvaný, nebo nejsi?“ zneklidní.

„Nejsem. Ale myslíš si, že ti to projde, protože jsi mě rozesmál?“

„Ty peníze byly moje.“

„Než jsem ti je dal, byly moje.“

„Ale když jsi mi je dal, byly moje, Neshazuj mě před lidmi. „

„Zase mě napodobuješ? Nemysli si, že ti to pokaždé projde.“

„Nejsme doma. Chovej se tak, aby se lidi nemuseli zastavovat a poslouchat nás.“

„A co dělám? Jen tě poslouchám.“

„Stojíš.“

„Ty taky.“

„Ty stojíš s rukama v bok jako nějaký herec v televizi. Pojďme dál. Pojďme dál, povídám.“

„Teď jsi jako herec ty, když na mě hrozíš prstem.“ „Shazuješ mě,“ obviní mě.

„Vůbec ne.“

„Ale budeš,“ předpovídá. „Nebudeš?“

„Proč bych tě shazoval?“

„Budeš na mě křičet?“

„Křičím na tebe?“

„Budeš naštvaný?“

„Jsem naštvaný?“

„A už mě shazuješ!“ triumfuje. „Jsi ironický.“

„Prdlajs!“ odpovím ironicky. „Vůbec nevíš, co to shazovat znamená.“

„Vím. A taky vím, co to znamená ironický. Znamená to, že děláš něco, co nemám rád.“

276$

„Nic takového nedělám. Prostě tu stojím, tak jak bych tě mohl shazovat?“

„Pořád ,se mě na něco vyptáváš. Proč se mě pořád vyptáváš?“

„A proč mi neodpovídáš?“

„Řeknu to mámě,“ vyhrožuje. „Řeknu jí, žes pil whisku.“

„Nebude ti věřit. Ví, že je to lež.“

„Jak to?“

„Budeš mít nos nakřivo.“

„Jak to?“

„Když někdo lže, má nos nakřivo.“

„Tak to ho máš nakřivo ty,“ zaútočí, „protože je to lež.“ „Když je to lež; tak jak ho můžu mít nakřivo!“

„Já ti jednu střelím, tati,“ vypískne zoufale, když vidí, že jsem ho převezl.

„Proč sebou tak vrtíš? Stůj klidně.“

„Asi jsem nervózní,“ uvažuje.

„Chce se ti čurat? Proč se taháš za lulánka?“

„Takové řeči se mi nelíbí.“

(Přestane se tahat. Lituju, že jsem mu to řekl.) „Řekne, ať na ni dýchnu,“ změním téma. „Žádnou whisku neucítí a pozná, že jsi lhal.“

„Já tě kopnu,“ řekne. „Asi tě kopnu do nohy.“ „Proč?“ zeptám se překvapeně.

„Proto,“ řekne. „Protože vždycky, když tě kopnu do nohy nebo ti jednu střelím, začneš se prát a smějeme se, tak to udělám, abych tě rozesmál.“

„Kopnu tě do prdele.“

„Řeknu mámě, žes přede mnou řekl sprosté slovo.“ „No a? Taková slova říkám i před ní.“

„Nemá to ráda. Bude se s tebou hádat.“

„My se nehádáme.“

„Hádáte se skoro pořád. Dá ti facku.“

„Mně máma facky nedává.“

„Pláče.“

277$

„Nepláče.“ „Někdy ano.“

„Moc mluvíš. A moc posloucháš. Potom se ti všechno poplete.“

„Škoda že neznám někoho, kdo by ti natloukl,“ řekne v legraci.

„Proč?“

„Zavolám policajta.“ „Proč?“

„Aby ti dal facku.“

„To nesmí.“

„Ty mi facky dáváš.“

„Já můžu. A facky ti nedávám.“ „Dřív jsi mi je dával.“

„Nedával. Co jsi na světě, nedal jsem ti jedinou facku. Určitě ne.“

„Jednou dal. Když jsem byl malý. Já si to pamatuju.“ „Jestli dal, tak promiň. Ale o tom už nevím. Teď ti facky nedávám. Dávám?“

„Dáš mi ji za chvíli. Nedáš?“

„Za co?“

„Ty víš.“

„Nedám.“

„Slibuješ?“

„Slibuju.“

„Slibuješ, že mi nedáš facku?“

„Slibuju.“

„Fakt slibuješ, že mi nedáš facku?“

„Slibuju. Nedám ti facku. Nevěříš mi?“

„Věřím,“ řekne.

A křach – kopne mě do nohy!

Vyskočím kilometr do vzduchu, skučím překvapením a vím, že je mu určitě děsně k smíchu, jak tam uraženě poskakuju a hladím si a ovívám bolavou holeň. Nesměje se hned: nejdřív se mračí, protože neví, jestli to nepřehnal a nepřivedl se do průšvihu, ale potom vidí a slyší, že

278$

se řehtám, a pochopí, že mě ani nezranil, ani nenaštval. Obličej se mu okamžitě rozzáří úlevou a začne se radostně smát. Přeháním všechny své komické pohyby, abych ho rozesmál co nejvíc a mohl na něj zákeřně zaútočit. Otřásá se a prohýbá smíchem, popadá se za břicho, bezmocně heká a vzdychá, a najednou ho drapnu: skočím po něm, když ho smích ohnul do předklonu, a už jsme na zemi a v sobě. Není to žádná velká rvačka. Na začátku ho lechtám na žebrech, aby se hihňal a lapal po dechu a nemohl se bránit. Chvíli se potýkáme, a když se zadýchám, povolím, aby mě mohl položit na lopatky. Dochází mi dech, a kdyby chtěl, mohl by zápas vyhrát. Ale jemu to nestačí. Je stále drzejší a bezohlednější: chce své vítězství vychutnat, a místo aby mě položil na lopatky, začne mě experimentálně mučit zbytečnými pákami a drtiči prstů. Protože znovu chytám dech, rozhodnu se, že mu dám za vyučenou (další poučení. Tentokrát zřejmě na téma: kuj železo, dokud je žhavé. Na všech těch frázích o průbojnosti je nejhnusnější, že jsou nakonec vždycky pravdivé). Takže zatímco se můj hoch klidně piplá s mými prsty a v podstatě neví, co s nimi, zákeřně napnu svaly, mohutně se nadechnu a jediným krátkým a razantním zdvihem ho nadhodím, obrátím a složím do písku. Zařve strachem i nadšením nad mou novou bojovností a zběsile, radostně kope a bije lokty a zmítá se: pružné, rozesmáté, zdravé zvířátko, které se snaží probojovat na svobodu zpod mého těla. (Teď už ho nechat vyhrát nemůžu. Poznal by, že to dělám schválně, a pochopil by, že prohrál.) Když se mi vrátil dech a začal jsem to brát vážně, je to nerovný boj. Využívám své větší hmotnosti (z větší části je to konzistentní měkkotina, ha, ha) a tisknu ho k zemi. Je pro mě poměrně snadné sevřít mu jednou rukou obě zápěstí, znehybnit mu svou váhou nohy a znemožnit mu kopání. Pár vteřin, a je po všem. Vzdává se. Přibil jsem ho na lopatky podle pravidel. Obličeje máme pár centimetrů od sebe a s úsměvem na sebe hledíme.

279$

„Vyhrál jsem,“ zavtipkuje.

„Tak mě pusť,“ oplatím mu to.

„Až se vzdáš,“ řekne.

„Vzdávám se,“ odpovím.

„Pouštím tě, můžeš jít,“ řekne.

Pustím ho a oba se pomalu, udýchaně a usmířeně zvedneme.

„Víš co, tati?“ začne hned s uctivou vážností, a aby mě rozptýlil, nasadí veledůstojný a káravý výraz přísného soudce. „Já jsem opravdu vyhrál, protože jsi mi hodil do očí písek a lechtal mě, a to se nesmí.“

„Nic takového jsem nedělal,“ odpovím pohotově.

„Že jsi mě nelechtal? Ty lháři.“

„To se může. Lechtat se může.“

„Nedělej si psinu.“

„Ty lechtat neumíš.“

„Proto to není fér.“

„Je to fér. A za druhé,“ pokračuju, „jsem neházel žádný písek. „

„Já vím, že házel.“

„A nevíš náhodou taky, že je dnes krásný den, protože svítí slunce a zátoka je klidná a modrá a na nebi je devět nebo sedm planet – “

„Devět.“

„ – z nichž Merkur je slunci nejblíž a – “

„Pluto.“

„ – Pluto je nejdál?“

„Slyšels o teplých kosmonautech?“ zeptá se.

„Ano. Letěli na Uran. A když se říká, že každý týden má sedm dní a každý rok padesát dva týdnů, jak to, že má rok tři sta šedesát pět dní, a ne tři sta šedesát čtyři?”

Mlčky přemýšlí. „Jak je to možné?“ diví se. „To mě nikdy nenapadlo.“

„Nevím. Mě to taky nikdy nenapadlo.”

„Ty chceš mluvit o tomhle?“ zeptá se zklamaně.

280$

„Ne. Ale jestli chceš podvádět, budu podvádět taky. Mě za nos vodit nebudeš.“

„Řeknu to mámě,“ vyhrožuje znovu. „Řeknu mámě, že jsi mi hodil písek do očí.“

„Já jí taky něco řeknu,“ vrátím mu to.

„Fakt?“ Náhle zvážní.

„Co fakt?“

„Jí něco řekneš?“ „Co?“

„Ty víš.“

„Co vím?“

„Co jsem udělal. „

„Tys něco udělal?“ zeptám se jakoby mimochodem.

„Vždyť víš.“

„Už nevím.“

„Co jsem mu dal.“

„Tys něco někomu dal?“

„Tati! Přece víš, že jsem tomu klukovi dal peníze.“ „Kdy? Ty totiž rozdáváš peníze pořád.“ „Před chvílí. Byl jsi u toho.“ „Proč?“

„Ty to nepochopíš.“ „Proč ne? Jak to víš?“

„Naštveš se a budeš křičet nebo mě trápit nebo shazovat.“

„Nebudu. Slibuju.“

„Protože jsem chtěl,“ odpoví prostě.

„To není žádná odpověď.“ „To jsem si mohl myslet.“ „Já taky.“

„Vždyť jsem ti říkal, že to nepochopíš.“ „O žádné peníze ti neříkal,“ namítnu. „Když jsi mu je dával, nechtěl věřit svým očím. Jistě ho ani pořádně neznáš. A vsadím se, že se ti ani moc nelíbí. Je to tak?“ „Už se začínáš zlobit,“ posmutní. „Já to věděl.“ „Nezačínám.“

281$

„Začínáš na mě řvát, ne?“

„Jen zvyšuju hlas.“

„Tak vidíš.“

„Všechno to hraješ,“ obviním ho a polechtám ho na žebrech. „A já vím, že to hraješ, tak přestaň hrát a nedělej, že mě můžeš oblafnout. Odpověz.“

Nesměle se usměje. Odhalil jsem ho a je rád. „Nevím. Nevím, jestli je mi sympatický nebo není. Znám ho teprve od včerejška.“

„Vidíš? Mě neoblafneš. Tak proč? Víš, co myslím. Proč jsi mu dal ty peníze?“

„Budeš si myslet, že jsem cvok.“

„Možná jsi.“

„Tak ti to neřeknu.“

„Vím, že nejsi.“

„Musím?“

„Musíš. Ne, nemusíš. Chceš. To je vidět. Takže musíš. Ven s tím.“

„Chtěl jsem mu něco dát,“ vysvětluje potichounku. „A nic jiného jsem neměl.“

„Proč jsi mu něco chtěl dát?“

„Nevím.“

Říká to tak prostě, pravdivě, bezelstně, že to zní jako ten nejvěrohodnější a nejpádnější důvod na světě. A rozumím mu. Jeho upřímnost je dojemná a mám chuť na místě ho obejmout a odměnit dolarovými bankovkami. Chci ho políbit (ale asi by se styděl, protože jsme venku). Chci mu počechrat vlasy. (A počechrám.) řeknu mu něžně:

„To přece není žádná odpověď.“

„Jak to, že ne?“ vyzvídá se zájmem.

„Nevysvětluje proč.“

„Vysvětluje.“

„Nevysvětluje, proč jsi mu něco chtěl dát. Proč jsi mu něco chtěl dát?“

„Já vím proč. To ti nestačí?“

282$

„Proč jsi mu něco chtěl dát?“

„Musím to říct?“

„Ne. Když nechceš, nemusíš.“

„Byl jsem šťastný,“ pokrčí rameny a plaše zamžourá do slunce. Jako by se trochu styděl.

„Jo?“

„A vždycky když jsem šťastný, chce se mi někomu něco dát,“ pokračuje. „Je to správné?“

„Jistě.“ (Znovu mám chuť políbit ho.)

„Je to správné?“ Nevěří svému štěstí.

„A jsem rád, že jsi byl šťastný. Proč jsi byl šťastný?“

„Teď si budeš myslet, že jsem cvok.“

„Klidně mluv. Vím, že nejsi.“

„Protože jsem věděl, že někomu něco dám.“ Na chvíli zmlkne a nervózně se zahihňá. „A že tě potrápím,“ připustí. „A když jsem věděl, že jsem šťastný proto, chtěl jsem mu ty peníze dát, protože jsem byl šťastný, že mu je chci dát. Je to jasné?“

„Tos mě rozesmál.“

„Nejsi naštvaný?“

„Nevidíš, žes mě rozesmál? Jak bych mohl být naštvaný?“

„Tak já ti řeknu ještě něco,“ vypískne z přetlaku radosti. „Někdy se mi chce smát a nevím proč. Potom se mi chce smát, protože vím, že se mi chce smát. Ty se usmíváš?“ vykřikne náhle, ukáže prstem na můj obličej a dá se do řehotu. „Proč se usmíváš?“

„Protože jsi směšný!“ křiknu zase já. „Protože je to směšné a je s tebou legrace.“

„A řekneš mámě, že jsem mu ty peníze dal?“

„A ty? Když jí to neřeknu já, nesmíš jí to říct ani ty. Nebo bych si to vypil.“

„Můžeš jí to říct,“ rozhodne se.

„V tom případě ty taky.“

„Bylo to správné?“

„Jistě,“ utěšuju ho. „Bylo to správné. Dokonce víc

283$

než správné. Bylo to moc hezké. A jsem rád, že jsi se mnou mluvil. Někdy se mnou nemluvíš.“ když znovu vykročíme k pláži, položím mu zlehka dlaň na zátylek. Pro mou ruku je to nepřirozené gesto, jako bych zkroutil paži a loket do nezvyklé polohy. Přesunu dlaň na jeho rameno. I tak je to namáhavé. (Dochází mi, že nejsem zvyklý držet svého hocha. Ani svou dceru.) „Ale co když – “ Chci ho vyzbrojit a ochránit proti všemu škodlivému na světě a nemůžu se zastavit.

Netrpělivě uhne ramenem a zamračeně se ode mě odtáhne. „To jsem si myslel, že to řekneš!“

„Já si taky myslel, že to řekneš,“ zasměju se, ale nejde mi to od srdce. „Co bych měl říct jiného?“

„Co když ty peníze budu potřebovat sám? Viď. Tak mi je dá zpátky. Ale co když – “

„No?“

„ – už je nemá nebo mi je nedá?“

„To se ví, že nedá.“

„Tak dostanu jiné peníze. Od koho?“

„Nic ti nedám.“

„Od tebe. Nic ti nedám.“

„To si piš, že nedám. To ti říkám už teď.“

„Ale dáš,“ odpoví bez váhání a přestane nás napodobovat. „To říkáš vždycky. Vždycky říkáš, že nedáš. A vždycky dáš. Tak proč to říkáš? Nedáš?“

„Dám,“ přiznám tou protáhlou slabikou svoji totální kapitulaci, příjemně poražen jeho dětskou roztomilostí a inteligencí. „Dám ti peníze zas. Dám ti je, ještě než si o ně řekneš.“

Tak proč, říká mi jeho moudrý a ironický obličej, proč ta komedie? „Já to věděl,“ uzavře vítězoslavně. Jde vedle mě lehčím, spokojenějším krokem.

„A nejen dnes, ale vždycky. Jasné?“ Čekám, až přikývne. Vidím, že svraštil čelo nad jakousi vzpomínkou a záhadou. „Jsme přece výborní kamarádi, ne?“ zeptám se. „Ty a já.“

284$

„Já se tě dřív bál.“

„Teď už se mě, doufám, nebojíš.“

„Tolik ne.“

„Nemáš proč. Nikdy ti neublížím. A vždycky ti dám všechno, co budeš potřebovat. To já jen tak křičím.“

Znovu se hluboce zamyslí a nakonec do mě šťouchne ramenem, jak ho často vídám šťouchat do hochů, o kterých vím, že jsou mu sympatičtí. (Je to ta nejpřátelštější odpověď, jakou mi mohl dát.) Odpovím mu stejným šťouchnutím. Zamyšleně se usměje.

„Tati, já tě mám rád!“ vykřikne nadšeně a přitiskne se mi obličejem k boku, líbá mě a tiskne. „Já bych chtěl, abys nikdy neumřel.“

(To bych chtěl taky.) Zaháknu mu ruku kolem ramen a na oplátku ho přitisknu k sobě. Co nejrychleji, než se může stydět a uhnout, ho políbím na temeno, přejedu rty po jeho hedvábných, světlehnědých vlasech. (Je to kradený polibek.) I já ho mám rád a chtěl bych, aby nikdy neumřel.

Pořád se bojím, že umře dřív než já. To se nesmí stát. Příliš ho potřebuju. Dnes už ho znám a vím, že pro mě má daleko větší cenu než ministr financí a ministr obrany, než vůdce většiny a mluvčí menšiny. Je pro mě důležitější než prezident Spojených států amerických. (Na životě mého hocha mi záleží víc než na životě prezidenta.) To jemu skládám svůj slib věrnosti. (Ovšem nechávám si ty kacířské řeči pro sebe.) Nikdy nedovolím, aby mu něco udělali.

Ale co udělám, abych ho chránil? Myslím, že vím, co udělám. Nic.

„Neboj se,“ slibuju mu upřímně. „Nikdy nedovolím, aby se ti něco zlého stalo.“

Má strach z vlády, z armády, z Pentagonu, z policie. (A já taky.)

„Nikdy nedovolím, aby ti ublížili nebo tě odvezli.“

Upřímně řečeno, co můžu dělat? Jen to, že nic dělat nemůžu.

285$

A tak nic nedělám.

Můžu se tvářit, že se nic neděje (a získávat tak čas), jako se tvářím v podniku (abych to přežil, abych zůstal naživu do pěti hodin), ale to je tak asi všechno. A možná už moc času nezbývá.

Kdo vlastně jsem? Myslím, že mi to začíná být jasné. Jsem klacek: jsem ulomená, vodou nasáklá větev, která pluje mezi sobě podobnými v tomto našem národě z boží vůle nedělitelném (bohužel), kde je spravedlnost a svoboda pro všechny, kdo jsou dost rychlí, aby je urvali první a vyfoukli je ostatním. Pěkná rodinka. Kdybychom se všichni v téhle pohádkové velezemi sešli a obtěžovali se prohodit se svými bližními a spoluobčany pár slov, byla by to slova Parchante! Přivandrovalče! Negre! Bílá držko! Židáku! Nemám rád ty, kteří jsou u kormidla. Nemám rád Horace Whitea, kterého těžko můžu brát vážně (ale musím).

„Kdybys někdy napsal knihu,“ říká mi a myslí to vážně, protože takové věci jsou pro něj důležité, „chtěl bych, aby v ní bylo moje jméno.“

Horace White je bledý, nevýrazný člověk, významný řadou bezvýznamných věcí. Rád vidí své jméno v novinách. Je čestný místopředseda čehosi v městské newyorské správě (i když trvalé bydliště nemá v New Yorku, ani ve státě New York, ale v Connecticutu), kteroužto funkci hlásá nefunkční bronzový štítek na nárazníku jeho automobilu. Písmena na poznávací značce jeho vozu tvoří jeho kompletní monogram (HOW) a číslice se každý rok mění tak, aby označovaly jeho věk. (Myslíme si, že svůj věk falšuje.) Ještě nikdo nedokázal konkrétně definovat, co v podniku dělá kromě toho, že je tím, čím je, bere plat, vlastní akcie a je vzdáleně spřízněn s některými zakladateli a řediteli firmy. A dnes za ním musím jít. A jdu.

Kdybych byl chudý, určitě bych chtěl svrhnout vládu

286$

násilím. Ale jsem rád, že každý chudý se o svržení vlády nesnaží, protože chudý nejsem. Nevím, proč každá černošská služka neokrádá své bílé zaměstnavatele (ale jsem rád, že naše nás neokrádá nebo že se zatím nedala přistihnout). Kdybych byl černý a k tomu chudý, myslím, že bych k dodržování zákonů neměl jiný důvod než ten, že by mě mohli chytit. Ale za daných okolností jsem rád, že barevní zákony dodržují (aspoň většinou), protože se černochů bojím, a odstěhoval jsem se, abych vedle nich nemusel bydlet. Bojím se policajtů. Ale jsem rád, že policajti jsou, a chtěl bych, aby jich bylo víc.

(Nemám policajty rád.)

(Leda když jsou po ruce, aby mě chránili.)

O takových věcech nemluvím ani se svou ženou, protože čím je osamělejší, starší a zklamanější, tím víc se mění – jako její sestra – v zatrpklého konzervativce, zaujatého proti štěstí. Letos bude volit reakcionáře.

O politice s ní nemluvím. Je mi jedno, koho volí.) Radím si sám a bez řeči táhnu se sobě podobnými. Nese mě proud.

Připadám si jako chaluha v kolonii zeleného kalu, když tak s manželkou stárneme a s námi stárne i má dcera a je stále nespokojenější se sebou a se mnou (znám stejně staré dívky, které se zdají být vrcholně spokojené. Některé jsou hezčí. Jiné se tváří sebevědoměji. Přinejmenším dělají něco z toho, co by údajně dělat chtěla – včetně bouchání – ale o co se vůbec ani nepokouší. A mají lepší známky. Co mi záleží na jejích známkách? Záleží. A musím dělat, že mi na nich záleží moc, aby neměla pocit, že mi na ní nezáleží vůbec), a když zmučeně a nechápavě roste můj hoch a neví, čím by měl být (nebo pokud uvažuje jako já, kdo vlastně je. Najdi si ho. Najdi si mě. Ten malý hošík, kterým býval, ten originál, se už ztratil v hlubinách jeho malého já. Ale je tam vůbec? Jestli ne, jestli není žádné zmizelé a

287$

nenahraditelné já v něm ani ve mně, naprosto odlišné od toho, čím jsme se potom museli stát, jestli neexistuje žádná bludná, opuštěná, ztracená bytůstka, po které už tak dlouho toužím a která kdysi nezadržitelně zapadla do jakéhosi temného, nepřístupného kouta, nejspíš když jsem se díval někam jinam, protože si na tu chvíli absolutně nevzpomínám a vím jenom, že jsem pak musel bezradně, volky nevolky pokračovat na vlastní pěst – jak jsem se, kruci, dostal až sem? Někdo mě sem dostrkal. Někdo mě přece musel tímhle směrem poslat a u řídicích tlačítek se musela střídat celá hejna rukou, protože sám bych si tuhle cestu za nic na světě nevybral. Nikdy už se nenašel. Pohřešuje se: jeden malý hoch, věk neznámý, slyší na mé jméno. A nemůžu se pořád ohlížet zpátky, jestli ho někdy neuvidím, abych se mohl s nadějí zeptat, kam jsi šel a jak jsi to myslel. Byl by jistě tak malý, že by vůbec nechápal, o čem mluvím – když mě opustil, byl děcko, je mladší než moje vlastní dítě – natož aby mi pomohl moudrou, zkušenou radou, jakou od něho potřebuju. Co mám povídat těm zbrázděným, brunátným obličejům s krhavýma, ospalýma očima, jestli mi letos Green na Portoriku povolí ten tříminutový referát? Chtělo by to vtipy, bleskové vtipy – ha, ha, ha – pár na začátek a jeden na konec, a všechno se musí vejít do pouhých tří minut. Jako bychom byli chaluhy a pluli v koloniích zeleného kalu, dokud nás proud nese, a když nás nést přestane, tak co?) a co z těch nebezpečí, která si představuje, je pravda a co je ohavná a klamná iluze. (Že se může utopit, je pravda. Že by ho mohli vytáhnout z postele hákem protaženým dírou v obloze, pravda není.) Přestávají to být jen iluze: zaplavuje mu to mozek i v noci, když si myslíme, že spí. Nepomáhá ani to, že mu necháváme svítit noční lampičku. Nikdy bezpečně nevíme, jestli spí nebo bdí. Když ho dloubneme do tváře, často dělá, že spí, abychom mu nevyčítali, že nespí. Dokázat bych to nemohl, ale mám pocit, že

288$

vždycky slyší, jak se má žena a já milujeme, nebo aspoň ví, že to děláme. Má dcera se aspoň snaží, abychom ji slyšeli. Když ještě nespí. Pouští si vodu nebo desky nebo vtrhne bez zaklepání do ložnice, aby si s námi něco vyříkala. On ne. Je pokrytec. Dřív jsem čechral vlasy i své dceři, láskyplně ji hladil po hlavě nebo ji líbal na tvář nebo ji bral kolem ramen, ale když vyrostla, začala mi uhýbat, nejdřív žertem, myslel jsem si, a proto jsem dělal, že mě to mrzí. Ale časem mi došlo, že nežertuje, takže jsem už nemusel dělat, že mě to mrzí. Přitom mě to skutečně mrzelo – a dnes dělám, že mě to nemrzí. Asi se stalo něco, co ji nutí, aby mě považovala za hrozného člověka, co ji navádí, aby se mnou nesouhlasila, a co jí našeptává, aby to při každé příležitosti dávala najevo. Bývaly doby, kdy jsem cítil, že se mi chce pomstít. Nevím, co jsem dělal nebo nedělal, a dodnes nevím, co proti tomu dělat a jestli se proti tomu něco dělat má. Brzy odejde na vysokou. Nerad se jí dotýkám. Uhne, jako by jí sebemenší fyzický kontakt se mnou byl odporný, anebo uskočí, jako bych jí chtěl udělat bolest. Nikdy ji nebiju! Nejsilnější zákrok, jakého jsem se proti ní kdy dopustit a dopouštím, je to, že jí zacloumám ramenem (když musím). Má žena jí při hádce dává nanejvýš facku, ale tak pomalu, aby mohla uhnout nebo utéct. Má dcera dovede mou ženu rozzuřit skoro pokaždé, když si zamane, a potom ji hystericky rozbrečet. Její nečekané úleky mě vždycky na chvíli zaskočí. Vždycky se zastydím a děsně si vyčítám, že si má dcera instinktivně myslí, že ji chci udeřit – nebo tak reaguje. To celá ta léta s napětím čeká, že jí zasadíme nějakou strašlivou ránu? Fakticky věří, že jí chci dát facku, když mrsknu rukou, abych jí smetl z tváře řasu nebo drobinku? Nebo svůj strach – jak ji teď často podezírám (možná pudově) – vědomě a ďábelsky předstírá, protože ví, jak šíleně mě to šokuje a deptá? Mazaná je na to myslím dost. Máme to v rodině a má to po mně: copak někdy nenechávám

289$

Svou ženu trpět v dusivém, chroptivém snu, místo abych ji probudil? A nejásám, že se můžu jen dívat a poslouchat? A když mám zlý sen já, nepřeháním často svá muka a nedělám, že jsem proti nim bezmocnější, než jsem, jen aby mě z nich musela budit déle, pracněji a soucitněji? Přestal jsem své dceři rozumět a nemůžu se s ní domluvit, ani jí umožnit, aby se domluvila se mnou. A tak se snažím, abych se o to snažil. Čekám a doufám, že všechno nějak dopadne. Nerozumím ani svému synovi. Na to, aby byl tak velkorysý, je moc mladý. Rozdává i sušenky. Jednou o prázdninách chtěl dát jednomu klukovi sušenku a málem za to dostal do nosu.

„Pojď si vzít sušenku,“ řekl malému klukovi, který si s ním přišel hrát do našeho letního bytu, když jsme snídali.

Kluk tu čokoládovou sušenku shltl, jen se po ní zaprášilo. A hladově se zahleděl na další, kterou si můj hoch zamyšleně kutálel po ubruse, když lelkoval nad sklenicí mléka. Můj hoch si jeho hladového pohledu všiml a bleskově, překvapeně pochopil.

„Můžeš si vzít i tuhle,“ nabídne mu. „Vezmi si.“

Kluk ztuhne, jako by se urazil, a nepřátelsky se stáhne. Náhle se (i k mému úžasu) rozzuří a pobouřeně zavrtí hlavou.

„Jak to myslíš?“ chce vědět.

„Proč? Ty nechceš?“ postrčí k němu můj hoch sušenku.

„Měl jsi ji v puse.“

„Neměl.“

„Spadla ti na zem.“

„Nespadla.“ Můj hoch je zaskočen a odpovídá, jako by se bránil nebo omlouval. (Jako by lhal.)

„Je špinavá,“ vyčte mu kluk.

„Není. Nelžu. Tak si ji neber.“

„Proč ji nechceš?“

„Protože ji chceš ty, ne? Já už měl.“

290$

Kluk je naštvaný a tak rozčilený, že už si netroufá nic říct. Nenávistně hledí, neústupně vrtí hlavou a tváře mu jen hoří. Můj hoch je čím dál bledší. Kluk zatíná a zvedá pěstičky, je připraven k boji, ale sedím tam zlověstně já (rovněž připraven k boji. Jestli se pokusí mého hocha udeřit, vím, že ho popadnu za ruku a přerazím mu ji). Prská němým, přiškrceným vztekem, strčí do druhé sušenky tak neurvale, že ji shodí ze stolu, a vyběhne z našeho domu se zkřivenými ústy a sklopenýma očima, které mu div nepřetečou horkými slzami nad zmařenou bitkou. Má pocit, že byl podveden. Můj hoch je tak zmatený, že neví, jak se má tvářit. Jeho obličej je jako křížovka. Nechápe, jak mohl kvůli obyčejné sušence ztratit kamaráda a udělat si dalšího mladého nepřítele, který mu chce ublížit. Celý sinalý se bezradně, prosebně rozhlédne a pokusí se o úsměv.

„Tak štědrý být nemůžeš,“ vysvětluju mu s účastným pousmáním.

„Proč?“ zeptá se.

Pokrčím rameny. „Nevím. Lidem je to podezřelé.“

„Nemám rád brouky,“ stěžuje si. „Nelíbí se mi tady. Musíme tu být celé prázdniny?“

„Musíme. Mně se tu taky nelíbí.“

„Ty jezdíš do města.“

„Musím. Jsem rád, že jsme tě neposlali do tábora. Jsem rád, že když přijedu, jsi tady.“

„Já ne.“

O těch prázdninách měl potíže (má potíže snad pořád a mou ženu a mě to čím dál víc unavuje) v dětské skupině, do které jsme ho přihlásili, aby se nenudil a přišel do styku s jinými dětmi. Zpočátku byl moc spokojený a nadšeně tam chodil. Žasl a jásal, že je mezi tolika hochy, které může považovat za své kamarády. Chlubivě a hrdě je ukazoval, když jsme je večer potkali na pláži nebo někde jinde.

„To je můj kamarád,“ oznamoval pyšně. „To je můj

291$

kamarád. Znám ho ze skupiny. Tamhleten je taky můj kamarád.“ Někdy zamával a běželi se pozdravit nebo do sebe beze slova šťouchli ramenem na znamení, že se znají. „To je taky můj kamarád ze skupiny,“ hlásil pokaždé. „A tohle je taky můj kamarád. Je starší.“

Byl tak rád, že je má, jako by nikdy nevěřil, že by se mohl s tolika lidmi přátelit. Zářil, když pro něho některý přišel. Lákal ho dovnitř, aby se s nimi mohl pochlubit.

(„To je můj kamarád,“ říkal. „To jsou moji kamarádi.“

I moje dcera byla taková, když byla malá, a ve vztahu k hochům jí to zůstalo, ale když nás na ně chce upozornit nebo chce, abychom si mysleli, že o ni má některý zájem, dělá to daleko nenápadněji a blazeovaněji. Nechápu, co jsme, má žena a já našim dětem udělali, že si myslí, že si myslíme, že nikdy nebudou mít přátele. Nakonec už ani nevěřím, že jsme jim něco udělali a že to byla všechno naše vina.) Jako by na tolik intenzivního štěstí sám nestačil.

Netrvalo to dlouho. Brzy ho to přešlo. Ve skupině se začaly dít věci, které ho znepokojovaly, a brzy se mu tam nechtělo právě tak jako teď do tělocviku a za Forgionem. Líbily se mu běžecké závody a za deštivých dnů hádankové a stolní hry v klubovně, ale byl tam taky šplh na laně (i když jen pro starší hochy, jak jsme zjistili) a trampolína, která ho děsila (mě taky. A mou ženu taky. Nevím, co si myslel, protože jsem se ho nechtěl ptát, abych mu nenasadil brouka do hlavy, ale vím, co jsem si myslel já: bál jsem se, že se z trampolíny odrazí až k měsíci, narazí si hlavu a spadne na záda, zlomí si páteř a ochrne na obě nohy a ruce – prostě jsem nechtěl, aby to zkoušel), a když slyšel, že všichni hoši v jeho věku musejí na konci prázdnin složit zkoušku z plavání v hloubce a že se zkouška nedá udělat bez tréninku, byl z toho nešťastný už několik týdnů předem. (Nechtěl ani trénovat. Ke všemu se pořád proslýchalo, že ve vodě jsou medúzy a mořské vši a ostrorepi.) Proslýchalo se cosi

292$

o boxerských a řeckořímských zápasech. V jedné kůlně vyslídil boxerské rukavice a bál se, že bude muset boxovat (i když ve skupině se nikdy neboxovalo, ani jinak nezápasilo. Nic nebezpečného tam děti nedělaly. Myslím si, že to byl dobrý denní tábor, aspoň relativně, ale brzy jsem si uvědomil, že je mi odporný, protože můj hoch v něm začal mít potíže). Rychle tam zavedli hry, které můj hoch nechápal, zatímco ostatní je znali z předešlých let, a nikdo ze skupinových vedoucích nebo jeho kamarádů si neudělal čas, aby mu je pořádně vysvětlil, a nikdo netoleroval a neomlouval jeho chyby. Styděl se zeptat podruhé, i když odpověď, kterou dostal, byla nesrozumitelná nebo nedostatečná, a tak hry soustavně kazil. Vedoucí si hleděli hlavně vzájemného flirtu. (Bujelo tam staré známé smilstvo. Dívky nosily pletená trička, většinou bez podprsenek, a slušelo to i těm, co skoro žádná prsa neměly. Když je člověk mladší, je to daleko příjemnější, daleko vášnivější, daleko zábavnější. Co bych za to dal, kdyby se mi vrátil takový frenetický žár místo lenivého, prefabrikovaného chtíče, který provozuju často jen s pracně předstíraným požitkem.) Celkem jsem jim to nezazlíval, ale když jejich nedbalost postihla mého hocha, zazlíval jsem jim to setsakramentsky. (Pamatuju se, jak to ve mně vařilo, když jsem byl o prázdninách podvakrát skupinovým vedoucím v lesním táboře a na druhé straně jezera vedly tábor holky. Oba tábory pořádaly spoustu společných akcí. Pokud se moji svěřenci zrovna netopili, neměli spálu nebo obrnu nebo se navzájem nevraždili provazy nebo kameny, srdečně jsem na jejich spokojenost a zdraví kašlal. Většinou jsem se úporně soustředil na to, jak sehnat nějakou odvážnou a nemravnou, rajcovní, zkušenou kočku z města nebo sousedního tábora, která by se se mnou slézala na zemi v lese a rychle mi ulevovala, abych si nemusel ulevovat sám. Ach, jak rád jsem to tenkrát dělal, ať tak nebo tak, hlavně že se mi ulevilo.) Pomalu, ale jistě upadal v ne-293$

milost. Čím dál méně chápal, co má dělat. Ve skupině předstíral, že kulhá, aby nemusel hrát hry, kterým přesně nerozuměl, a při snídani nám začal říkat, že ho bolí břicho a v krku. (Jako teď, když má jít do školy. Jako by to nikdy nezačalo a nikdy nemělo skončit.) Jednou ráno vyzvracel i to málo, co snědl, protože nechtěl do skupiny jít. Změřili jsme mu teplotu, ale horečku neměl. Řekli jsme, že jít musí. (Bylo to nesprávné, že jsme ho nutili. Dnes už to vím a každý, s kým o tom mluvíme, říká, že to bylo nesprávné. Ale ještě nikdo mi neřekl, co by bylo správné.)

Tajně jsem se pak potuloval kolem jejich hřiště, abych na něho dohlédl, a to, co jsem viděl, mi udělalo radost. Měli zrovna závody družstev a můj hoch měl desetimetrový náskok, můj báječný hošíček (byl jsem hrdý, že ho špehuju), nesl v náruči těžký medicinbal a měl ho předat dalšímu běžci z družstva. Smál se. Všechno svým zvonivým smíchem přehlušoval, běžel a smál se tak usilovně, že motal nohama a podklesával v kolenou, chrlil ze sebe stále větší přívaly smíchu a brzy zakopl a div nespadl, jak se prohýbal pod mohutnými, dusivými nápory nepotlačitelného veselí, skákal a klopýtal a vrávoral a utíkal po písku a čím dál víc zpomaloval, zřejmě úmyslně, protože přátelsky mával na tlustého, nešťastně funícího chlapečka, který s ním závodil za druhé družstvo, ať pospíší a dožene ho, ať se mohou smát spolu a běžet vedle sebe, jako by mu chtěl prozradit něco legračního, ještě než doběhne k cíli.

Můj hoch se smál (obličej a zuby a rty mu jen zářily), ještě když předával medicinbal dalšímu hochovi ze svého družstva, ale ten, místo aby se rozběhl, mu jej mrštil k nohám, a hned se na něho vrhla celá tlupa nasupených, vzteklých lidí, včetně některých vysokých, opálených vedoucích v pletených tričkách, pustili se do něho jako divá zvěř a začali na něho křičet a nadávat mu. (Někteří za chvíli křičeli jeden na druhého a strkali do

294$

sebe. Bylo to neuvěřitelné.) Jako v gangsterském filmu. Můj hoch z toho byl paf. Nevěděl, čím se provinil. Nevěděl, co má dělat. A jak tam tak ohromeně stál a zmateně, směšně se ošíval, z klubka ostatních k němu jako splašený býk přiskočil jeden větší, ramenatý kluk s černými vlasy a rozzuřeným obličejem a ze všech sil ho udeřil zaťatými pěstmi do prsou. Můj hoch se odkymácel o pár kroků zpátky (kolena mu znovu podklesávala), (ach bože, říkal jsem si – bude zvracet nebo omdlí. Nebo se rozpláče. A udělá mi ostudu) a sklesle čekal. Jinak nic. Jen stál a čekal. Nemluvil, neprotestoval, neohlížel se. Dokonce ani nezvedl ruce, aby se bránil nebo ránu vrátil, přestože útočník se chystal vyrazit znovu. Nevypadal, že by chtěl utéct nebo prosit o pomoc. (Třásl jsem se a myslel, že se pozvracím místo něho.) Kluk znovu zaútočil, praštil ho do prsou dlaněmi a provokativně zvedl pěst: vyzýval ho na souboj. Můj hoch před silnějším znovu klopýtavě couvl, nabral rovnováhu a čekal, co bude dál. Nechtěl se bít, nechtěl se bránit, ale taky nechtěl utéct a nechtěl nikoho prosit o pomoc nebo soucit. To bylo jasné: v jeho klidu byl vzdor. Na okamžik mě okouzlila důstojnost a odvaha, kterou jsem vycítil z toho, jak prostě stojí na místě a čeká na další drtivý úder. Nedělal pro svou záchranu nic. (Nedělám pro svou záchranu vůbec nic.) Na vteřinu jsem si skutečně vsugeroval, že jsem na něho pyšný. Ale to mi nestačilo. Chtěl jsem, aby měl větší kuráž. (Chtěl bych, abych měl větší kuráž.) Slyšel jsem se, jak ho navádím, aby se pomstil,

„Pohni se, blbče!“ říkal jsem si. „Proč se nepohneš, blbče!“

A vtom jsem v omračujícím, ničivém šoku, z kterého se mi zatočila hlava, uviděl, že má červené a naběhlé a uslzené oči a rty bledé jako popel a celé roztřesené. A pochopil jsem, proč se nehýbá: nemůže. Ochrnul. Ztratil veškerou sílu a schopnost jednat nebo myslet. Nemohl ani propadnout panice. Nehýbal se, protože se

295$

hýbat nemohl. Nemluvil, protože mluvit nemohl. Nevrátil ránu, protože ji vrátit nemohl. Nepřivolal pomoc výkřikem ani očima, protože nemohl: vůbec ho to nenapadlo. Ztratil hlas. Můj zlý sen se mi uskutečňoval před očima. Znovu se na něj řítila smrt a potupa, tentokrát v nesmyslném, hloupém jednání jakéhosi malého, jen o něco urostlejšího kluka (v té situaci náhle obrovitého), kterému chtěl nedávno dát dvě čokoládové sušenky (byl to on. Nebo možná nebyl), a můj hoch nebyl schopen jediného pohybu (já taky ne), kterým by nebezpečí odvrátil, a jediného slova, kterým by na ně upozornil a vyprostil se z mého celoživotního děsivého snu. (Stojím a někdo po mně jde – jsem už mrtvý, protože nemohu pohnout nohama ani zakřičet o pomoc – jsem ke všemu němý – přestože vím, že chci.) Ztuhl. Přimrzl k zemi (zrovna jako já). Byl zkamenělý, plochý, křehký a zničitelný. Pokud ho někdo chtěl zabít, byl už mrtvý. Vtom zasáhla (měl jsem pocit, že zpomaleně) jedna z vedoucích a zachránila ho (vlastně byly dvě, ta druhá, tělnatější, měla blond vlasy a velká prsa. Jako by dnes mladším děvčatům rostla větší a houpavější prsa. Jako by rostla i starším děvčatům i ženám ve středních letech. O prázdninách jsou jimi pláže ověšené. Mám prsa rád, dokud jich kolem sebe nevidím moc. Míval jsem je radši). Uvědomil jsem si, že kdyby ten kluk, kterého jsem už nenáviděl, zaútočil na mého hošíčka ještě jednou, přestal bych se ovládat a vtrhl bych s řevem na hřiště jako šílenec a na místě bych ho zabil. (Nebo bych v protireakci na ten impuls zamordoval svého hocha.) Pokud bych se vůbec dokázal hnout. (Nikdy se nedovím, jestli jsem zkameněl i já.)

Když si znovu začali hrát, odešel jsem.

Toho dne jsem byl na svého hocha velice hodný. (Byl jsem tak hodný a citlivý, že jsem ani jemu, ani své ženě neřekl, co jsem viděl. Že se bál poprat.)

Jak jsem víceméně předvídal, dalšího dne do skupi—

296$

ny jít nechtěl. Neřekl to. Řekl jen, že mu není dobře, ale jestli chceme, aby šel, vydrží to. Byl bledý a ztrápený a srdce mi nad ním tiše usedalo, protože jsem věděl (myslel jsem si, že vím), jak mu je. Řekli jsme mu, že jít musí, a odvedli jsme ho tam. Když s námi tenkrát do skupiny odcházel (o těch prázdninách byla moje dcera v táboře, a pokud se jí dá věřit, měla tam potíže taky), vypadal tak nešťastně a malomyslně jako toho nevlídného a vlhkého, nepřirozeného rána, kdy jsme ho vezli do špitálu, abychom mu dali vzít krční mandle – a polypy (pořád na polypy zapomínám. Vlastně ani nevím, co polypy jsou, vím jen, že existují a že se houpou kdesi nahoře v nose. Kdoví jestli někdo ví, co to je. Jednou jsem si připadal děsně vtipný, když jsem jedné vysokoškolačce řekl, že polypy jsou nesestouplá varlata). Kalně a tísnivě svítalo, smutek dusil i nás, ale snažili jsme se s ním ležérně konverzovat, a já si jen přál, aby taxík jel rychleji a dorazil do špitálu dřív, než někdo z nás tří omdlí nebo umře napětím z toho, co máme před sebou. Podobně veselé a nevinně plané řeči jsem se pokoušel vést se svou matkou, když jsem za ní chodil do domova na nudné a nechutné návštěvy, které byly brzy úplně zbytečné. Zrovna tak jsem jí mohl balíčky s jídlem posílat poštou nebo je dát některé ošetřovatelce a jít rovnou domů (a ušetřit si ta děsná muka, když jsem se musel dívat, jak znetvořenými a roztřesenými prsty zápasí s kousky ryb a masa a cukroví a cpe si mastná, drobivá sousta do úst. Nechtěla, abych ji krmil). Ale byl jsem její syn: byl jsem její svědomitý syn (ha, ha, ochotný protrpět s ní za trest část každého víkendu, potom každého druhého a potom každého třetího nebo čtvrtého a nakonec, když začala rychle upadat a já chtěl pokrytecky smýt svou vinu, to bylo zase pět nebo deset nebo patnáct minut z každého víkendu), ale nijak zvlášť vděčný. To z nás dvou nebyl nikdo. Já jí nebyl vděčný za to, že je má matka (časem jsem to začal cítit jako nespravedlivý trest. Proč se ne-297$

mohla ztratit nepozorovaně, jako se ztratil můj otec, aniž mě v nejmenším obtěžoval?), a ona mi nebyla vděčná za mé návštěvy a zprávy a za to, co jsem jí nosil k jídlu. I do té nevalné konverzace jsme se museli nutit. Hněvivé mlčení by bylo lepší. Stýskalo se jí po vlastní matce.

„Mami,“ sténala pomateně a znovu a znovu ze svého neklidného obluzení, do kterého ji ke konci přivedli drogami, s očima zarudlýma a plnýma jakéhosi neurčitého děsu a slz, a nic jiného už neřekla, kromě toho, co před smrtí řekla mně.

Teď ji mám radši, než když žila.

Když umírala, bylo jí skoro osmdesát a skoro nic si nepamatovala, ale v posledních chvílích volala svou matku a hádám, že já budu před smrtí volat moji (pokud mě Pán ve svém bezmezném milosrdenství nechá tak dlouho žít. Ha, ha). Často je neštěstí jen otázka času. Toho dne jsme pro něho šli pozdě a našli jsme ho na chodníku půl bloku od hřiště: bezmocně brečel, protože si myslel, že pro něho už nikdy nepřijdeme. (Když jsem ho uviděl, namíchl jsem se. Vždyť jsme jen přišli pozdě. Nic jiného se nestalo.) Kolemjdoucí děti i dospělí si mého plačícího hocha zvědavě prohlíželi, ale nikdo se nenabídl, že mu pomůže, nikdo se nezeptal, co mu je. (Panebože – malému dítěti, které je v úzkých, pomůžu i já, když už nikdo jiný.) Když nás uviděl, ani se nehnul, jen řval ještě pronikavěji a třásl se ještě posedleji, jak nás zmučeně prosil, abychom ho zachránili před tou zlou mocí, která ho hrůzostrašně přimrazila k zemi. (Chvíli jsem byl tak děsně namíchnutý, že jsem byl v pokušení zůstat stát, ironicky se usmívat a záchranu odložit.) Protože jsme se o něco opozdili, svíjel se žalem v domnění, že jsme ho opustili, že jsme ho tam nechali schválně; protože nás zklamal a znechutil, a že už nás nikdy neuvidí a zůstane na světě bez pomoci.

Zuřil jsem. Věděl, kudy se jde domů. Nebylo to daleko.

298$

Byla to jednoduchá cesta. Ráno jsme se jím často dávali na hřiště vést, aby viděl, že by tam klidně trefil sám, a odpoledne jsme se nechávali vést zpátky, aby dokázal sobě i nám, že zná taky zpáteční cestu. Byla to malá vesnice, auta tam téměř nejezdila, zabloudit nemohl – i kdyby, vždycky mohl jít po pláži a někoho se zeptat. I tohle věděl. (Vždycky jsme mu kladli na srdce, když nebudeš vědět, zeptej se, ale on se bál neznámých lidí, dokonce i stejně starých dětí, a nechtěl s nimi mluvit. Pokud se odvážil, hleděl do země a nesrozumitelně huhlal, takže každý, koho se zeptal, mu odsekl, ať to řekne ještě jednou.

„Víš, jak se tam jde?“ ptali jsme se ho má žena a já. „Víš. Víš, že nemůžeš zabloudit? Kam máš odtud zabočit? Chápeš, že se nemůžeš ztratit? I kdybys zabočil špatně anebo šel o blok dál, dojdeš na pláž nebo na hlavní ulici. Půjdeš za ostatními, a kdybys zabloudil, někoho se zeptáš. Zabloudíš?“)

Ale sotva ztratil z dohledu hřiště, kde unyle uklízelo pár zbylých vedoucích, zastavil se a nedokázal jít dál. Nehnul se, ani když nás uviděl a poznal: jako by sebemenším krůčkem z toho strašlivého místa riskoval, že se propadne do nějaké neviditelné propasti a beze stopy zmizí. Jeho maličké bosé nohy znehybněly na chodníku, jako by se v nich zbortily všechny kosti (myslím, že tenkrát jsem si poprvé všiml, jak má nohy ploské, nárty téměř rovné a kotníky velké, ostré a nízké), takže už jen stát na místě bylo nesnesitelné utrpení. Nemohl jít dál a nemohl zůstat, kde byl. (Nerozběhl se k nám.) Skučel. Byli jsme spása, byli jsme bůh, byli jsme jeho jediná naděje, ale museli jsme přijít až k němu a zachránit ho: on na nás jen posedle upíral vytřeštěné, lesklé oči. Neudělal (nemohl udělat) jediný krůček, aby nám při své záchraně pomohl a své utrpení zkrátil. (Bylo to skličující, dojemné, srdceryvné, a musel jsem v sobě přemáhat zběsilý vztek a netrpělivost a pocit, že se přestanu ovládat

299$

a na místě ho seřvu. Chtěl jsem ho udeřit. Věděl jsem, že si to zaslouží a že bych to určitě udělal, kdyby byl starší a větší.) Má žena přidala do kroku a předhonila mě a já ji tahal za loket, abych ji zadržel.

„Neutíkej!“ syčel jsem na ni. „Vystrašíš ho.“

Vždyť čekal na mě, potřeboval mě, moji přítomnost a ochranu, a nevykročil dřív, dokud neucítil mou ruku a pevně ji nesevřel. (Měl jsem a dodnes mám dojem, že kdybych se otočil a šel zpátky nebo kdybychom pro něj z nějakých nevyhnutelných důvodů vůbec nepřišli, zůstal by nehybně trčet na místě, kde ho neviditelné síly zastavily, jako nepatrné znaménko na povrchu zemském, ne větší než rozměry jeho bosých nohou, až by zahynul nebo omdlel zimou, hladem, žízní, strachem nebo vyčerpáním nebo až by někdo nepřirozeně účastný a zvědavý šel ohlásit strážníkovi, že na chodníku stojí nějaký malý hoch a ve dne v noci pláče a mohl by zemřít hladem, strachem, nebo opuštěností. Míval jsem pocit a mívám ho dodnes, že bez mé ženy a mě by prostě nepřežil, že bez naší pomoci by vůbec nemohl existovat, a zřejmě má takový pocit taky. Co si počne, až umřeme? Co si počne Derek?)

„Kdybys plaval a myslel si, že se utopíš,“ zeptal se mě nedávno, „křičel bys na plavčíka a nechal se přede všemi zachránit? Nebo by ses radši utopil?“

Co bych dělal, nevím. Ale vím, že od té doby neplavu tam, kde nedosáhnu na dno.

Styděl bych se křičet na plavčíka.

Styděl bych se volat v noci doktora, kdybych si myslel, že mám srdeční záchvat, ale jistě bych to nevěděl.

„Nemusíš se bát,“ řekl jsem mu.

Přitiskl se mi k ruce a opatrně, se skloněnou hlavou, vedle mě našlapoval, co krůček, to jemný zkušební test. Hrudníček mu vzdychal, žebra a prsní kost se napínaly, jako by chtěly prasknout a probodnout jeho hebkou průsvitnou kůži.

300$

„Není mi dobře,“ řekl. Slzy mu pomalu usychaly, ale zůstávaly po nich skvrny. „Bylo. mi špatně. „

„Změříme ti teplotu. I teď je ti špatně?“

„Bál jsem se, že pro mě nikdy nepřijdete.“

„Když ti bude špatně i doma, zavoláme doktora a ten ti pomůže, takže se nemáš čeho bát.“

„Nebylo mi dobře ani ráno.“

„Nevím, co tě tak vyděsilo. Po cestě domů bys nemohl zabloudit, ani kdybys chtěl.“

„Já si to myslel. Že si budeš myslet, že to jen tak dělám. „

Příštího dne do skupiny nešel. Nechtěl a nenutili jsme ho. (Přímo nás zbožňoval, když jsme mu dovolili zůstat doma.) Nešel tam už nikdy.

„To už tam nikdy nechceš jít?“ zeptal jsem se v neděli u snídaně.

„Ne.“

Nechali jsme toho.

Jenže potom neměl co dělat. Neměl si s kým hrát, s kým se kamarádit. Skoro celé dny s námi byl na pláži a přesíval tam písek. Téměř nemluvil. Často, chtěl zůstat doma. Četl obrátkové knihy a stavěl si modely aut, letadel a letadlových lodí, ale nebyl z těch, kteří je s pýchou dokončují a s radostí uchovávají. Nezajímalo ho zhola nic. Dokola kolem četl kreslené seriály, apaticky a sporadicky hleděl na televizi. Nabízel se mé ženě, že jí pomůže s domácími pracemi. (Znervózňovalo ji to.) Rozpětí jeho pozornosti bylo nulové. Nedokázal se dlouho soustředit na žádnou obrázkovou skládačku, kterou jsme mu koupili. Vypadal roztržitě. Lepil se na nás a skoro všude s námi chodil. Držel se nás za ruku. Nechtěl jet do města, ale nechtěl zůstat doma.

(„Musíte jet oba?“ ptal se zkroušeně.)

Nechtěl být sám a snažil se být pořád s námi, nebo aspoň s jedním z nás, celý den kromě večera, kdy musel jít do svého pokoje na druhém konci domu (ale ráno se

301$

velmi brzy budil – někdy se budil i v noci – a vplížil se do naší ložnice, aby se přesvědčil, že tam ještě jsme a že dýcháme. Pak už tam zůstal a tiše hlučel, dokud nás jednoho nebo druhého neprobudil.

„Co je?“ zasténali jsme zlostně má žena nebo já. „Co chceš?“

„Snídani,“ lhal, pokud už bylo světlo.

Bylo to děsné. Někdy jsem měl pocit, že vůbec nespí, ale jen spánek předstírá a leží v posteli a hlídá okno a počítá minuty, až svou samotu nemůže déle snést a usoudí, že mu bude líp, když půjde za námi). Vždycky měl takový poníženě omluvný výraz, i v kuchyni, když podával mé ženě různé věci, aby jí pomohl při vaření a mytí nádobí. (Moje žena měla strach, že začne nosit její zástěry a časem i jiné ženské oblečení. Co bychom dělali, kdyby se z něj stal transvestita? Toho jsem se bál taky. Abych ho odlákal od své ženy a zkrátil mu dlouhou chvíli, předstíral jsem, že bych ho rád naučil hrát šachy, a on předstíral, že by se to rád naučil. Ale ve skutečnosti nás to žádného nezajímalo, takže jsme toho brzy nechali, i když jsme nevěděli, co budeme dělat jiného.) Nutit ho, aby si šel hrát ven, bylo marné a kruté. Neměl si hrát s kým. Za hochy a děvčaty ze skupiny, které dřív radostně zdravil a pyšně označoval za své kamarády, nechtěl jít, nechtěl s nimi mluvit, nechtěl je vidět, nechtěl, aby viděli jeho, nechtěl se na ně ani podívat. Když s námi někam šel a někteří z nich nás potkali, kývli, zamávali, usmáli se, nebo na něj zavolali jménem, celý ztuhl, zlostně a úporně se díval jinam a vůbec nereagoval. Brzy nereagovali ani oni. Přestali to být jeho kamarádi. Bylo to přízračné. Jako by je nikdy neznal. Ale i potom, když jsme některého na procházce potkali, ztuhl, jako by čekal, že se stane něco strašného. Nestalo se nic.

I já měl zlost, a často jsem ho chtěl praštit pěstí do ruky a postrčit ho k nim a přikázat mu, ať si s nimi hraje a vesele užívá prázdnin.

302$

Bylo to pro nás všechny utrpení.

Byly to nejhorší prázdniny, jaké pamatuju. Nikdo jsme nevěděli, co máme dělat. Neměl nikoho kromě mé ženy a mě, a my si nebyli jisti, jestli ho ještě máme rádi, i když jsme to nikdy tak doslova neřekli. Derek byl zatím mimino. Ještě jsme o něm nevěděli. Má dcera byla toho roku poprvé v táboře, kde byla taky opuštěná a nešťastná (dá-li se jí věřit), protože všechny ostatní holky už tam někdy byly, takže se snadno rozdělily do skupinek a z ní se stal outsider bez jediné kamarádky. Aspoň nám to tak psala. Nevěřili jsme jí. Chtěla domů: v každém dopise psala, že chce domů, a někdy psala jen proto, aby nám mohla napsat, že chce domů. Nevěřili jsme jí. Některé děti píší domů málo, ale naše psalo až moc, třikrát nebo čtyřikrát až pětkrát týdně, a pokaždé, když jsme uviděli její další dopis, jsme dostali depresi. Nevěděli jsme, jestli jí máme věřit nebo ne. Mysleli jsme, že nám takové věci píše jen proto, abychom byli nešťastní. Už v útlém mládí byla tak mazaná, že dovedla předstírat krizi a zoufalství, jen aby v nás vyvolala pocit bezradnosti a viny. Věděla, jak nás ranit. Z toho, co jsme se dověděli od rodičů jiných dětí v táboře, se zdálo, že jí tam není o nic hůř než doma. Nechápal jsem, proč píše tak často, když píše pořád totéž. O návštěvním dnu jsem za ní nechtěl jet. Nescházela mi – ustavičně se připomínala těmi pitomými dopisy. Tak proč bych tam jezdil? Znamenalo by to dlouhou cestu v letním parnu, setkání plné výčitek a otrávenosti, další zkažený víkend. Ale když jsme za ní přijeli, vypadala spokojeně a měla z naší návštěvy upřímnou radost. Zřejmě se jí po nás stýskalo, což mě nikdy nenapadlo, a v dopisech o tom taky nikdy nepsala, to vím jistě. Pod jedním jilmem, kde nás nikdo nemohl slyšet, jsem se jí zcela jasně zeptal, jestli chce, abychom ji s sebou vzali domů. Dokonce jsem dobrovolně vymyslel vysvětlení, kterým by se nijak neshodila: moje matka je vážně nemocná, což byla pravda.

303$

Řekla, že ne, a působila dojmem, že tam má mnoho usměvavých kamarádek a že s nimi nadšeně zpívá táborové písně. Přiznala barvu a prohrála. Později mi vyčetla, že jsem ji říct ne donutil. Když jsme na zbytek prázdnin odjížděli, zdálo se mi, že má v očích slzy a v krku knedlík. Stála u cesty, smutně, nehybně za námi hleděla, z netečnosti ani nezamávala na rozloučenou. A znovu začaly nepřetržitě proudit ty naléhavé, ukňourané, kategorické dopisy. Proč, říkali jsme si s mou ženou nešťastně, i když ne těmihle slovy, proč nám nedá pokoj, proč v sobě nemá tolik slušnosti, aby nám dopřála klid, když nás to stálo tolik starostí a peněz, abychom se jí na dva měsíce zbavili? Psala dopisy i našemu hochovi, označené DO VLASTNÍCH RUKOU, ve kterých ho snažně prosila – a velkoryse mu slibovala různé věci včetně toho, že k němu bude do smrti milá a štědrá – ať udělá všechno možné proto, abychom ji vzali z tábora k sobě, protože je bez nás děsně nešťastná, a to zrovna v době, kdy byl tak zdrcen žalem nad vlastním utrpením, že s námi nedokázal mluvit o ničem. Většinou s námi komunikoval tak, že jednoslabičně odpovídal na naše otázky, tiše a téměř nesrozumitelně. Člověk by řekl, že je s námi ráda, že jí s námi bývalo o prázdninách dobře, ale není to pravda. Každé naše prázdniny byly hrozné. Neděle většinou taky. A dodneška jsou. Mám hrůzu z třídenních a čtyřdenních víkendů. Škoda že moje žena a já nehrajeme tenis nebo neveslujeme nebo nechytáme ryby. Ale nebaví mě to. Nebaví mě ani lidé, které to baví. Nebaví mě už vůbec nic. Nevěděl jsem, jak mám svému hochovi vysvětlit, co se to proboha mé dceři stalo, když od ní dostal další dopis, kde mu psala, že je nešťastná a že ho prosí, aby nás prosil, ať ji necháme přijet za námi.

„Proč ji nenecháte?“ ptal se nesmírně rezervovaně.

„Já jí nebráním.“

Já fakticky nevěděl, co se jí stalo.

„Chceš přijet za námi?“ řekl jsem jí do telefonu. „Tak se sbal a jeď. Okamžitě pro tebe přijedu.“

304$

„Ne.“

Věděl jsem ovšem, že po mně jede. Možná se jí skutečně stýskalo po domově a byla nešťastná, ale zároveň svého neštěstí chladnokrevně a vypočítavě zneužívala, aby nás všechny vystrašila a tyranizovala – mám pocit, že takhle promyšleně po mně jede dodnes – a tak jsme trávili prázdniny.

Čas ubíhal, ale jemu zřejmě moc pomalu. (Tenkrát hrával rád baseball – a byl rád, když hrál dobře. Rád chytal vysoké míče a šel po odpalech, rád pádil po metách. A najednou neměl s kým hrát.) Čas vždycky nějak ubíhá (ne? Ubíhá bez naší pomoci, ať se děje, co se děje, tak jak mi ubíhá v podniku, nakonec ubíhal mé mnohem mladší dceři v táboře a jak ubíhá jednotvárně mé ženě doma, s pomocí tajného a mstivého loku z láhve vína přibližně každé půl hodiny dopoledne a odpoledne a mého energického bouchance přibližně jednou až dvakrát týdně v noci, když spím doma a mám chuť, a jak ubíhal mé ubohé staré matce, když ji upoutala na lůžko artritida a bolestivě jí ztuhly svaly a klouby a po mozkových spazmatech ztratila řeč a to jediné, co jí na sklonku života zbylo, bylo vědomí, které zarmouceně chápalo, jak málo jí toho zbývá. Zbyl jsem jí jen já. Ale držela se zuby nehty, i v agónii se úporně a urputně držela života, jako by jí šlo o život, ha, ha, ale zákeřně jí vypověděly ledviny, byla to tajná, nečekaná zrada zdola, a nakonec, ha, ha, umírala a volala jasně a zvučně svou matku, sténala „Mami! Mami! Mami!“, ačkoli doktor říkal, že ji nic nebolí a že o sobě neví. Jak to mohl vědět? Potom jsem ji mohl pohřbít. Konečně jsem ji mohl pohřbít, přestože zemřela skoro před půldruhým rokem. Měl jsem matku, která zemřela půldruhého roku předtím, než byla pohřbena. Aspoň pokud jde o mě. Má sestra žije daleko odtud s cukrovkou a dalšími rodinnými problémy a na pohřeb nepřijela. Nechtěl jsem to a řekl jsem jí, že to není třeba. Všechno zařídím a zaplatím sám. Netíhneme

305$

k sobě. Netíhl jsem ani k matce. Byl jsem na ni naštvaný.

„Podívej se, mami,“ mohl jsem jí oprávněně říct kdykoli během toho půldruhého roku, „jsi přece mrtvá, ne? Zemřelas mi před očima, je to zrovna čtvrt, půl, tři čtvrti roku nebo rok, a pořád se ti odtud nechce. Tenkrát jsem si to neuvědomil, ale cítil jsem to a otočil jsem se a hrdlo se mi stáhlo a vzlykal jsem nebo jsem vzlykat chtěl a týden jsem tajně truchlil, protože v hloubi duše jsem věděl, že už jsi mrtvá a je s tebou amen. Mrtvá jsi byla, ale amen s tebou nebyl. Ztratil jsem tenkrát matku a vzpomínám na ni a ztrácím ji dál. Ale to nejsi ty. Tobě se odtud nechce. Nechce se ti odtud, takže mi ničíš víkendy a stojíš mě peníze, kazíš mi náladu a babráš mi budoucnost. Nikdy se ti od nás nechtělo. Každého deprimuješ. Co chceš, abych dělal? Nač ještě čekáš?“

Ach hochu. Hochu, hochu, hochu. Dokud žila, nikdy jsem to říct nedokázal, ani v duchu. Ale myslím, že jsem to tak cítil. Dnes to říct můžu. Jakživ jsem na žádný pohřeb nečekal tak dlouho, a ona čekala skoro celou tu dobu se mnou. Dá-li pánbůh, budu muset čekat ještě déle na svůj. Vím, že už brzy budu muset začít. A taky vím, z kterého konce. Budu mít potíže s měchýřem a prostatou – pokud mi bude přát štěstí a nepřijde dřív koronární okluze nebo mrtvička. Možná budu při čekání na vlastní pohřeb a na jeho úřední schválení obšťastněn nějakou tou operací kýly nebo hemoroidu, abych se rozptýlil ve svých potížích s měchýřem a prostatou. Ale vím, že se mi odtud nebude chtít a že navzdory bolesti, lítosti, sebezhnusení a všemu budu co nejdéle svírat v prstech ty zamžené faty morgany nad postelí a ke konci sténat „Mami! Mami!“, a žádné „ha, ha“ nebo „hi, hi“. Možná teprve potom, až zbude v mozku místo pro jedinou vzpomínku a v hrdle a ústech pro jediné slovo, nastane ta chvíle, kdy Green, White, Black, Brown, Kagle, Arthur Baron, sestra mé ženy, tříminutové referáty na Portoriku a opilá, rozcuchaná mladá děvka, kterou jsem

306$

před týdnem v Detroitu vůbec nechtěl a která mě před celou společností shazovala a odmítala návrhy, které jsem jí nedělal, budou vymazáni z nekonečného seznamu mých lapsů a porážek, které jsem nikdy nedokázal strávit a detoxikovat, a budou spolu se mnou vyřazeni z evidence, zapomenuti a proměněni jednou provždy v mrtvá akta. Takhle skoncuju se světem. Nebudu chtít odejít. Rád si představuju, že mě budou muset táhnout násilím a že se budu svíjet a sténat a bojovat mozkem a očima a ušima, abych tu zůstal dál, ale vím, že v největším soustředění sil mě podrazí játra nebo obě ledviny a že ten boj prohraju, aniž se o tom dovím. Morfin mě pomůže obestřít mlhou. Nechci nikdy umřít. Doufám, že přežiju všechny, i své děti, svou ženu i Skalisté hory. Ale nevěřím tomu. Mám v srdci ventily, tak jako je mám v autě. A když firma General Motors nedokáže vyrobit ventily se zárukou delší než jeden rok, jakou šanci má živelná příroda? Chtě nechtě se musím litovat. Chtě nechtě ho musím litovat). Litoval jsem ho (a lituju ho pořád), když se mu od nás nechtělo a měl prázdný, bezbarvý obličej starého a chladnoucího člověka, který už nemá žádné potřeby a nadšení, jako nějaká invalidní matka v domově, která ví, že ji tam přivezli umřít. Skoro nemluvil. Nic ho nebavilo a na nic se netěšil (proboha – tak brzo se vzdát veškeré naděje!), jen na to, že dusné, parné léto jednou skončí a začne obávaná škola, která ho znovu vtáhne do svého šumivého, bezedného dramatu neznámých konfliktů a odměn. Byl bez jiskry, bez ducha. Byl nudný. Nechtělo se mu od nás. Místo aby chytal vysoké míče a hrál si s kamarády, táhl se za námi jako ocásek na procházku nebo na pláž, držel se stranou a skoro nic neříkal.

(„Kdy se vrátíme?“

Nechtěl plavat. Kdykoli šel s námi, byl nesvůj a chtěl být někde jinde, obyčejně doma, nebo nanejvýš v setmělém kině.

307$

„Večer zase musíte někam jít?“)

A netečně přesíval písek. (Nechtěli jsme, aby byl s námi.) Když jsem se na něj podíval, pokaždé se zachvěl a nahrbil, jako by čekal, že k němu skočím a začnu ho nemilosrdně pérovat. Vypadal jako nemocný člověk. (Lidé se nás často ptali, k mé obrovské nelibosti, jestli ho něco nebolí. Někdy jsem ho měl plné zuby.) Dělal jsem všechno možné, abych mu pomohl.

„Co bys chtěl dělat?“ ptal jsem se.

„Kam bys chtěl jít?“

„Co bys rád zažil?“

„Chceš jít do kina? Třeba bychom šli s tebou. Co bys chtěl vidět?“

„Máš nějaké přání? Jaké? Řekni. Třeba bych ti je pomohl splnit. Co si ze všeho na světě přeješ nejvíc?“

„Nic.“

„Nic.“

„Nic.“

„Nic.“

„Prosím tě, neptej se.“

Byl bych ho uškrtil. Byl bych ho zmlátil. (Myslím, že jsem i chtěl.) Nedostal jsem z něho nic než nic. Vůbec se nám nesnažil pomáhat, abychom mu nějak pomohli. Nesnášel jsem, když byl tak pasívní a opuštěný. Pořád byl s námi. Ráno, když jsme se probudili. Jako by nikdy nespal. Ať jsme se v noci vrátili sebepozději, vždycky byl vzhůru a dveře měl otevřené, aby viděl, že jsme se vrátili a že jsme to my a ne někdo jiný. S paní, kterou jsme k němu a Derekovi sehnali na hlídání, se vůbec nenamáhal mluvit.

„Kam jdete? Co budete dělat?“ vyptával se nás podrobně, kdykoli se mu zdálo, že se má žena a já chystáme večer ven.

Táhl se za námi, kde mohl. Začal mi jít na nervy. (Často jsem ho musel i litovat. Proč se proboha narodil zrovna mně? Začal jsem k němu mít takový vztah, jaký

308$

mám k Derekovi. Ale od Dereka se můžu aspoň trhnout a uniknout mu. Většinou.) Nebylo před ním úniku. Táhl se za námi všude jako viditelný, veřejný příznak nějaké ohavné rodinné choroby, kterou bychom nejradši utajili.

„Nemám co dělat,“ odpovídal, kdykoli jsme mu řekli, ať jde někam jinam a dělá něco jiného.

Často jsme si připadali směšní. Lidé ho viděli vždycky jen s námi. Když jsme mu našli a přivedli jiné samotářské chlapečky, nemluvil s nimi. Měl v krku knedlík.

„Podívej, to je Dicky Dare. Takový milý chlapec, zrovna tak starý jako ty. Proč si s ním nejdeš hrát?“

Nechtěl.

„Proč?“

(Nechtěl mít nic s klukem, s kterým si nikdo nehraje. Obdivoval kluka, který se s ním chtěl poprat ve skupině, a přál si, aby ho za to měl rád a chtěl se s ním kamarádit.)

Když se nás známí ochotně ptali, jestli by si nechtěl s někým hrát, museli jsme jim říkat, že ne. Nikdy jsme nemohli říct proč. Nemohli jsme jim vysvětlovat, že by stál jako socha. (Měli jsme v krku knedlík.)

„Já už to nevydržím,“ naříkala má žena a měla na krajíčku. „Vypadá jako duch. Je tak nešťastný. Nemůžu se na něho ani podívat. Rve mi to srdce.“

„Mně taky,“ přiznával jsem.

Jediné dobré dny z celých prázdnin jsem strávil ve městě, v našem podniku. I to mi rvalo srdce. Nechtěl jezdit na kolečkových bruslích ani na kole. Ztrácel jsem trpělivost rychleji než jindy. (Byl jsem děsně nepříjemný.)

„Jdi si hrát,“ přikázal jsem mu ostře jednou na pláži, když jsem ztratil trpělivost.

Zamrkal.

„Bobe,“ varovala mě má žena.

„Hm?“ zeptal se.

„Jsi hluchý?“

„Já jsem neslyšel.“

309$

„Ale slyšel. Jdi si hrát.“

„S kým?“

„S tím klukem, co sedí vedle té tlusté paní.“

„Tati. Prosím tě.“

„Je stejně starý jako ty. Vypadá, že si chce s někým hrát.“

„Já si hraju tady.“

„S čím?“

„S pískem.“

„S pískem,“ pitvořil jsem se po něm a ukázal na pláž. „Jdi, nebo tě tam dotáhnu za ruku a řeknu mu to místo tebe.“ (Když jsem tu výhrůžku vyslovil, nezbývá mi než brát ji vážně. Jeden časopis pro ženy otiskl tenkrát článek, ve kterém se radilo rodičům, aby byli na vzpurné děti přísní. Jiný časopis pro ženy nám radil, abychom byli chápaví a shovívaví. Na oba časopisy jsem kašlal. Zuřil jsem. Moje žena mě napomínala pohledem. Nedbal jsem. Stala se z toho prestižní otázka mezi mnou a tím ubohým, vyděšeným hošíčkem.) „Chceš, abych to udělal?“ hrozil jsem mu.

Zbledl jako křída. „Nebudu moct mluvit.“

„Teď mluvíš.“

„Bolí mě v krku. Chce se mi zvracet.”

„Aby tě nebolel zadek,” musím si zavtipkovat. „Seber se a jdi. Zvracet můžeš potom.”

Neochotně se zvedl a pomalu, váhavě šel splnit můj rozkaz.

„Vidíš?” zašeptal jsem své ženě bojácně a kajícně, protože jsem chtěl, aby mi bylo hned odpuštěno. „Jde.” „Ale je to hrozné.”

„Poslechl.”

Mluvil teď s tím druhým klukem, bledým, plavovlasým klukem, ale ten zavrtěl hlavou, aniž se na něho podíval, a pracně, dlouze mu odpovídal. Ústa se mu legračně pohybovala. Tlustá paní se mračila. Můj hoch se k nám vrátil, jako by mu bolest bránila ohýbat kolena, a téměř

310$

plačky, zajíkavým a zadrhávaným hlasem nám oznámil, že ten kluk koktá a že mu odpověděl, že si hrát nechce.

„Udělal jsem, cos chtěl!“ vyprskl na mě roztrpčeně, probodl mě očima a znovu si sedl opodál do písku. Oči mu žhnuly zlostí.

Dusil jsem se frustrací a vztekem.

Všechno mi krachovalo, jedna věc za druhou, i spaní s mou ženou. (Doprčic.)

Toho léta se mé ženě pořád vracel vaginální zánět, takže jsem ani nevěděl (a ona taky ne, dokud jsem to nezkusil), jestli si o těch nekonečných, nesnesitelných víkendech přijdu na své. (Daleko líp bych pochodil, kdybych zůstal ve městě. A taky že jsem tam líp pochodil. Vždycky jsem dostal, co jsem chtěl.) Jinak mě na letním bytě nic nebavilo, leda dělat oči na cizí manželky a dvojsmyslně žertovat s velice mladými děvčaty. A tak jsem s ním ztrácel trpělivost a snažil jsem se mu pomáhat. (Když se mi něco nedaří, ztrácím trpělivost. Když jsem ho nedokázal rozveselit, zmírnit jeho strašná muka a samotu, naučit ho něco nového, propadal jsem děsně depresivním pocitům vyřazenosti a bezmoci.) Neurvale jsem mu kázal dělat věci, které dělat nechtěl a na které asi nestačil ani fyzicky: bránila mu rigidní tenze, která porušovala jeho rovnováhu a koordinaci, a knedlík v krku. Protože jsem cítil, že má strach z moře, nutil jsem ho, aby se vedle mě brodil, a tak se málem utopil, poněvadž náhle se přihnala velká vlna a oba nás srazila, vyrvala mi ho z ruky a kutálela jeho bezmocné tělo hlubokým, vířivým, bouřlivým příbojem ke břehu. Když se konečně vrávoravě postavil (zatímco jsem chabě zápasil se zpětnou vlnou, abych se k němu dostal a zachránil ho), zadržoval dech a oči měl tak křečovitě zavřené, že každá půlka jeho napjatého obličeje vypadala jako zaťatá fialová pěst. Neotevřel je, dokud jsem ho znovu nevzal za ruku a neodvedl ke břehu. Vidím to jako dnes.

311$

„Víš, tati,“ řekl mi, „já se bál otevřít oči. Nevěděl jsem, kde jsem, a bál jsem se otevřít oči a podívat se. Bál jsem se, že když otevřu oči, budu děsně daleko od břehu, a nechtěl jsem to vidět.“

Žasl jsem, že se mnou mluví, žasl jsem, že mi ještě věří. (Mohl se utopit nebo si zlomit vaz nebo na místě ochrnout. Příval vody ho mohl vsát a během několika vteřin ho ode mě odnést do moře. Jednou jsem pomáhal plavčíkům zachránit dítě v nafukovacím kole, které se v jediném okamžiku octlo třicet metrů od břehu. Vždycky jsem se bál smrti utopením. Kdybych o něj tenkrát přišel, asi bych si to nikdy neodpustil. Má žena by mi to pořád připomínala. Musel bych se s ní rozvést, nechat ji s Derekem, který prý je mentálně defektní od narození, a s mou dcerou, která by jí nebyla moc platná, takže by to asi bylo horší, než kdybych to udělal teď. Často na rozvod pomýšlím a vždycky jsem pomýšlel. Pomýšlel jsem na něj už za svobodna. Dovedu si představit svou příští ženu: byla by mladší, hezčí, hloupá a submisivní. Byla by blond, malá, buclatá a veselá a děsně by se snažila, aby mi dělala radost v kuchyni i v ložnici. Brzy bych poznal, že s ní vydržím maximálně hodinu nebo dvě denně, a musel bych se rozvést znovu. Dobře že se neutopil. Ženit jsem se chtěl já. Rád se svou ženou spávám. Nechává mě to dělat, jak chci. Žádná emancipace. Sprostý mužský šovinismus. Nemohl jsem s ní po chuti bouchat, ani když byla zdravá, protože ve dne se mu od nás nechtělo a v noci ležel a nespal. Často jsem ho odháněl jen kvůli tomu. Když jsme se před ním zamkli v ložnici, nevěděli jsme, jestli se zkroušeně neutábořil hned za dveřmi, odkud by všechno slyšel. Většinou jsem byl nevrlý a na každého jsem vrčel.)

Dělal jsem mu šílené věci. Tenkrát jsem si myslel, že to tak musí být. Nevěděl jsem, co mám dělat jiného. Nemohl jsem se ho zbavit, a on věděl, že se ho zbavit chci. Jednou si dal říct a jezdil na kole a spadl na dřevě-

312$

ný plot a odřel si koleno tak ošklivě, že týden kulhal, a do předloktí si zadřel dlouhou černou třísku, kterou jsem mu musel vytahovat jehlou. (Připadal jsem si při tom jako ztělesněné zlo. Otráveně jsem přemýšlel, jestli si mám nebo nemám vzít dva týdny dovolené, které mě čekaly. Má; žena mě nutila, říkala, že to beze mě na pláži nevydrží a radši se vrátí do města. Tak jsem si dovolenou vzal. A zažil jsem potom dny, kde bych byl podniku zaplatil dvojnásobek, jen abych se mohl vrátit a chodit do práce.) Nedokázal jsem se už ani opít. Martini před večeří mi vůbec nezvedlo náladu, protože vždycky byl někde nablízku on a koukal a poslouchal. (Místo toho mě depresivně rozbolela hlava nad očima.) Nemohli jsme si vyprávět sprosté vtipy. Nemohl jsem být oplzlý, ani když jsme měli hosty. Nemohl jsem flirtovat. Byl tam a viděl by mě. (Ještě že moje dcera, bůh žehnej jejímu milosrdnému srdci, byla tak uznalá a spakovala svoje trable do starého batohu a kufru a odjela na tábor, aby byla nešťastná daleko od nás a otravovala nás jen na dálku.) Byl přímo tam. Vždycky byl přímo tam. (Nemohl jsem říct a udělat nic, co se před ním neslušelo. Skoro všechno by ho vyděsilo.) Někdy jsem se otočil a měl jsem ho přímo pod nohama, takže jsem na něj šlápl a bylo nám oběma děsně a drmolili jsme neohrabané, nesouvislé omluvy. (Chtělo se mi nadávat. Chtělo se mi křičet. Chtělo se mi řvát: „Jdi pryč! Jdi pryč!“) Nevěděl jsem, co mám říct. Nevěděl jsem, jak to vyřešit. Konečně jsem na to přišel. Vymyslel jsem to. Řekl jsem:

„Ztrať se.“

Abych mu dokázal, že je schopen odejít a zase nás najít, aniž se ztratí, nutil jsem ho, aby chodil na procházky sám. A samozřejmě se ztratil.

„Ztrať se,“ opakoval jsem ostřeji, když se nechápavě zatvářil.

„Hm?“

„Nemám co dělat,“ stěžoval si před chvílí.

313$

„Někam jdi.“

„Kam?“

„Někam jinam. Na procházku.“

„S kým? „

„Se sebou. Máma a já chceme být chvíli na pláži sami.“

„Nevím jak.“

„Ale víš.“

„Netrefím zpátky.“

„Ale trefíš.“

„Teď hned?“

„A kdy?“

Má žena se nehnutě dívala jinam. „Měl bys jít,“ radila mu nelítostně.

„Jdi po pláži k molu. Pak se otoč a vrať se. Prostě jdi podle vody k molu. Pak se otoč a jdi podle vody zpátky.“

„Já chci být tady.“

„Já chci, abys šel.“

„Ztratím se.“

„To bys musel být úžasný číman.“

Byl jsem neústupný. Vstal, pomalu si otřel písek z dlaní a poslušně, s němým zármutkem odešel, aniž se ohlédl. Brzy nám ho zastínily hlavy a těla jiných lidí, natěsnaných na pláži. Molo se zdálo vzdálenější než jindy, pláž přelidněnější a neprostupnější. Bál jsem se, že se ztratí. (Bál jsem se, že na jeho místě bych se ztratil.)

„Proč jsi to udělal?“ zeptala se mě vyčítavě má žena, která už své pasívní spolupráce litovala.

„Vždyť jsi to chtěla, ne?“

Natahoval jsem krk, abych z něho co nejdéle viděl aspoň matné zákmity, a když mi zmizel z očí, užíral jsem se strachem a lítostí.

„Já vím,“ přiznala má žena. Roztržitě přikývla. „Už jsem se nemohla dívat, jak tu pořád stojí.“

„Já taky ne.“

„Pořád je s námi. Rve mi to srdce.“

314$

„Mně taky.“

„Pořád vypadá tak nešťastně.”

„To je další věc, kterou nesnáším.“

„Myslíš, že se ztratí?”

„Nemůže se ztratit. To všechno ta pitomá skupina, do které chodil. Být tam lepší dohled, .nemuselo to takhle dopadnout. Chci mu dokázat, že může jít odněkud někam sám, aniž se mu něco hrozného stane.”

„Na pláži jsou davy lidí.”

„Uvidíš, že se neztratí.”

Ztratil se.

(Aspoň jsme si to mysleli.)

Když uplynulo pětadvacet minut a nevrátil se, začali jsme ho s hrůzou hledat. Moje žena běžela k molu podle vody, já se tam brodil pískem prostředkem pláže. (Představoval jsem si, že se na něho vrhli nějací homosexuální zvrhlíci nebo kluci ze skupiny, že se mu posmívají, že ho týrají.

„Padá nebe!” chtělo se mi zděšeně křičet na hloučky dospělých, když jsem kolem nich s bušícím srdcem chvátal. „Neviděli jste mého hocha? Ztratil se. Má ztrápený obličej.”)

Asi po dvou stech metrech jsme ho našli. Stál u vody, sám, a přešlapoval na místě, jako by se ztratil. Nebyl si jist, jestli už nás neminul, takže nevěděl, kterým směrem má jít. Tváře měl bílé, oči propadlé, rty křečovitě sevřené. Šlachy na krku měl napnuté a v krku knedlík. Orientační body na pláži – všechny ty známé značky a stavby – mu nic neříkaly.

V první chvíli jsem ho chtěl zabít.

„Ty ses ztratil?” zakřičel jsem na něho.

„Já nevím,” pokrčil rameny.

Chtěl jsem ho zabít. Rozzuřila mě a znechutila jeho bezmocnost a neschopnost (stál tam zrovna jako na tom chodníku: jako by měl obě nohy zlomené. Styděl jsem se za něho a chtěl jsem ho zapřít. Litoval jsem, že je můj),

315$

ale pak jsem ho chtěl s láskou obejmout a chránit a nešťastně nad ním plakat a litovat ho (že jsem ho chtěl zabít. Představte si, že byste měli otce, který by vás chtěl zabít. Tohle se z Oidipova příběhu vždycky vypouští. Všechno se svaluje na Oidipa. Ale on svého otce zabít nechtěl. Jeho otec chtěl zabít jeho). Nevím, co jsem cítil, když jsem ho tam viděl tak stát, snad nesmírnou vděčnost za to, že se mu nic nestalo, a prudké, deprimující zklamání ze všeho ostatního, strašlivý nával neovladatelných, protikladných citů, při kterém orientační body ztrácely smysl i pro mě. (Někdy nevím, co vlastně cítím.)

(Nejradši bych byl šimpanz.)

Den nato jsme se doma, má žena a já, děsně pohádali kvůli penězům a sexu. S ním to nemělo nic společného (jenže on to nevěděl). Štěkali jsme se a rafali a cenili zuby jak dva vzteklí šakalové. Křičela na mě a já křičel na ni (nadávali jsme si do krys a ksindlů a posílali se do hajzlu), a když jsem si odběhl do kuchyně pro pár kostek ledu do sklenky s whiskou, kterou jsem vztekem div nerozmáčkl, slyšel jsem, jak do obýváku polekaně vklouzl můj hoch a tiše se zeptal mé ženy:

„Mám jít zas na procházku? Na molo?“

Slyšel jsem své zasténání. Chtělo se mi brečet.

„To proto je táta nešťastný?“

Cítil jsem, co cítím: bylo to přímo příšerné.

Má žena přišla rychle do kuchyně.

„Slyšel jsi ho?“ zašeptala, ačkoli ještě před chvílí na mě soptila. (Neodpověděl jsem.) „Chce vědět, jestli má jít zas na procházku. Myslí si, že jsi nešťastný kvůli tomu.“

„Nic takového si nemyslí,“ popřel jsem to sklesle.

„Ty jsi to neslyšel? Jdi se ho zeptat.“

„Nevěřím ti.“

„Když se chováš takhle, jsi úplně šílený,“ lamentovala. „Nedá se s tebou mluvit. To říkáme všichni. Nevidíš, neslyšíš. Jdi se ho zeptat,“

316$

Věděl jsem, co uvidím (a vidět nechci). Obešel jsem svou ženu, aniž jsem na ni pohlédl nebo se jí dotkl, a vešel jsem do obývacího pokoje. Poslušně a kajícně (jako by se provinil on) stál u dveří na verandu a čekal na mé rozkazy. Kůži měl namodralou. (Udělal by všechno, co bych mu přikázal. Nechtěl, abych se kvůli němu zlobil nebo trápil. Oči měl vytřeštěné a vážné. Ještě nikdy jsem si nepřipadal tak děsně surový, tak hnusný, nemravný a nelidský. Byl připraven podstoupit jakoukoli oběť, kterou po něm budu chtít. To jsem přece nechtěl.) Napjatě, smutně a rezignovaně se díval. Chvíli jsem neříkal nic. (Nemohl jsem.) Měl jsem v krku knedlík.

„Od této chvíle aspoň do konce prázdnin,“ řekl jsem mu vlídně, „nemusíš dělat nic, co dělat nechceš. A můžeš dělat všechno, co dělat chceš. Platí?“ Můj tón byl něžný, omluvný.

Nevěřícně na mě hleděl. „To myslíš vážně?“

„To ti slibuju.“

„Já tě mám moc rád, tati,“ řekl a pokojně mi přitiskl hlavu k břichu. „Ty jsi ten nejlepší táta na světě.“

Jsem ten nejhorší táta na světě.

Včera jsem pomohl jednomu slepci přes ulici a překvapilo mě, že se mi neprotivilo vzít ho za ruku. (Vlastně mě vzal za ruku on. Chtěl jsem ho drapnout, ale on řekl:

„Ne, já se chytnu vás.“)

Asi budu dělat takové věci častěji (když vidím, že to dokážu).

Slib, který jsem dal svému hochovi, jsem mnohokrát nedodržel.

Měl mě rád i tak.

Asi se s ním moc ztotožňuju. Vzpomínám si, že jednou, když byl ještě mimino v plenkách, když ležel na přebalovacím stolku a kopal nohama tak divě, že ho nebez—

317$

pečně rozhoupal, takže plechovky s pudrem rachotily a spínací špendlíky létaly na všechny strany, vykřikla náhle má žena, ať tam hned jdu, a ukázala mi ohnivě červenou skvrnku na konci jeho přirození. (Asi byla miniaturní, určitě byla, ale tenkrát nám připadala jako obrovský puchýř.) A sotva jsem ten drsný (malý), zanícený flíček uviděl, projela mi rozkrokem tak prudká a řezavá bolest, že jsem se celý prohnul a hned jsem si oběma dlaněmi zakryl genitálie, abych je ochránil a utišil. Bolelo mě to. A při vzpomínce mě to bolí dodnes. Ani se nemusím dívat, abych se přesvědčil, že tam nic nemám. Jako malého kluka mě jednou na samém konečku cosi svrbělo a viděl jsem, jak ze mě vylézá hnědý mravenec, ale o tom už nikomu neříkám, protože mi to nikdo nevěří. Myslím, že mám tu svoji věcičku dodneška rád, i když nevím proč. Co bych bez ní byl? Neutrum. Leckam mě zavedla. Nebo já ji. Té vzrušené a ochablé, děravé tkáni vděčím za celá desítiletí jedinečné a často nesnesitelné rozkoše a za tři velké, dobře vyvinuté děti, které vedle ní už od narození vypadají jako mamuti. Jedno je vadné. V továrně by to byl zmetek. Trpí míň než ty, co jsou normální. Za to my víc. Celkem vzato z ní teď tolik rozkoše nemám, ale neříkám, že už mi může být ukradena, ha, ha. Někdy ji nerad zastrkuju a nerad vytahuju. Škoda že se s ní nedá dělat něco víc než tohle. Jednou na začátku puberty jsem dal své mladší sestřenici desetník, aby mě za ni zatahala, a potom jsem se děsně bál, že to řekne mé matce nebo mému bratrovi nebo někomu ze své rodiny. Jestli ji to nějak poznamenalo, nevím. Možná jí to pomohlo. Mně to udělalo dobře. Za pouhý desetník. Dodnes ji vidím jako váhavou malou holku bez nejmenší známky rozpustilosti nebo zvědavosti nebo smyslné touhy obohatit své zkušenosti. Nudilo ji to a trochu zaráželo. Nesměle jsem se jí dotýkal. Obtěžoval jsem dítě. I já byl obtěžován jako dítě. Kdo není? Možná proto se o svého hocha tak bojím. Podobně jsem se bál

318$

o svou dceru. Teď už je dost stará, aby mohla obtěžovat děti sama. Kde jsou ty časy, kdy mě to stálo jen desetník.

Ve středních letech jsem vyměnil polohu plodu za polohu mrtvoly. Neusínám už na boku, s koleny pevně přitisknutými k břichu a s palcem u rtů. Ležím na zádech, ruce úhledně propleteny na prsou jako v rakvi a tvář obrácenou ke stropu. Za šťastných nocí slyším a cítím, jak začínám chrápat: vzadu v krku mi trýznivě vibruje jakási uvolněná membránka, pronikavě mě lechtá a blaží, a zároveň mě uklidňuje ta příjemná možnost, že moje chrápání je nepříjemné mé ženě a ruší ji ve spánku. Nesnáším, když nemůžu spát a moje žena může. Někdy mám chuť zbožňovat ji. Líbí se mi, když můžu spát a ona nemůže. Ale probouzím se obyčejně na boku a ruku mám dodnes mezi stehny, u genitálií. Zřejmě si je chci uchránit co nejdéle. Vím, že od té doby, co jsem začal mít počurávací sny, stárnu. Budím se s plným měchýřem a s hanbou a strachem, že už se pomočuju v posteli. A že se to brzy všichni dovědí.

Konečně vím, čím chci být, až budu dospělý.

Až budu dospělý, Chci být malým hochem.

Rád bych měl ještě jednou šanci. A potom ještě jednou. (A potom ještě několikrát. Bylo tolik děvčat, s kterými jsem mohl v mládí bouchat a nebouchal, protože jsem nevěděl, že to umím a že můžu. Nevěděl jsem, že je to tak lehké. Tenkrát mě vůbec nenapadlo, že to chtějí taky. Dokonce jsem to ani nepotřeboval. Místo toho jsem se zamilovával. Chtěl bych do toho ještě jednou prásknout. Ha, ha. Myslím, že teď bych to potřeboval. Až budu dospělý, chci být někým důstojným, vkusným a důležitým, někým, kdo svou práci dělá, protože ji skutečně dělat chce, a má z ní radost. Rád bych byl Williamem Shakespearem.) Možná proto se tak bojím o svého hošíčka (moc se s ním ztotožňuju), proto šílím a zuřím,

319$

když vidím, že si neví rady, když vidím, že mu něco nejde nebo že se ani nesnaží. Zklamal mě? To o sobě tvrdí má dcera. Vím, že jsem pro nás všechny chtěl něco úplně jiného. Nikdy jsem se nestal tím, čím jsem se stát chtěl, i když mám všechno, co jsem chtěl mít, včetně dvou aut a dvou barevných televizorů. Jsme rodina s dvěma automobily a žijeme v prvotřídní vilové čtvrti v Connecticutu. Propagační pracovníci a Státní úřad pro sčítání obyvatel připravují statistiky, podle kterých patříme do kategorie lidí s nejvyšší životní úrovní. Chtěl jsem, aby byl bezstarostný, a sebejistý, průbojný, schopný, úspěšný a na mně závislý, takže mě asi zklamal ve všem kromě toho posledního. Asi proto má strach, že ho chci odvézt na nějaké neznámé a nebezpečné místo a nechat ho tam. Možná chci. I já mám strach, že se mu něco takového stane: vidím, že se někde ztratil, a není naděje, že by se někdy našel. Vím, že se o jeho bezpečnost bojím víc než o svoji, a to mě překvapuje.

Když má strach on, mám strach i já, i když nemám strach z toho, z čeho má strach on. (Jeho neúspěchy mě znervózňují. Rád bych měl záruku, že už nikdy neudělá nic, co by mě rozčililo. Jsem proti tomu bezmocný.)

Když se třese, celý se klepu. Když má rýmu, teče mi z nosu. Kýchám jako on a škrábe mě v krku. Když má horečku, mám horké čelo a bušení ve spáncích a ztuhlé a bolavé klouby. (Jsem citlivý člověk, ne?)

Můj hoch je taky takový. I on se neúměrně ztotožňuje s lidmi, kteří mají potíže. Proto asi rozdává drobné, když cítí, že je někdo potřebuje – ví, co je to toužit. (Touží s nimi.) Pamatuju se, jak zděšeně a nevěřícně okukoval deformované a zmrzačené lidi, hrbáče, liliputány a ty, kteří měli znetvořené ruce nebo nohy nebo je neměli vůbec. Četl jsem jeho myšlenky: nechápal, proč by se mu nemohlo stát totéž co jim, a vysvětlit mu to nebylo vždycky snadné. (Nemohl jsem ho kategoricky ujistit, že ho nikdy nepotká vážná nehoda nebo zhoubná ne-320$

moc.) Všímám si, co dělá, aby je radši neviděl. (Pohněvaně odvrací oči, tak jako je odvracím já. Není slušné dívat se na ně, není slušné nedívat se na ně.) Dřív se dokonce stávalo, že mu ruka nebo noha na chvíli strnula v nepřirozené pozici, jako by se zadrhla.

(„Podívej!“

Ukazoval mi svou svalovou křeč nebo chvějivé spazma prstů nebo chodidel pokaždé, když uviděl mrzáka s deformovanou rukou nebo nohou a když se mě zeptal, proč se mu to stalo. Zvědavě i poděšeně nad tím telepatickým úkazem žasl.

„Mně se to stalo taky.“)

„Řeknu ti něco legračního,“ prozradil mi nedávno. „Když někoho lechtám, směju se.“

„Jak to?“ vykřiknu. Vzápětí je mi to směšné a začnu se smát.

„Nevím,“ piští smíchem. „Proč se směješ?“

„Protože je mi to k smíchu! Proč se směješ ty?“

„Protože se směješ ty!“ zvolá vesele a směje se ještě hlasitěji a zalyká se radostí a drží se za boky, jako by na takovou extázi byla jeho žebra i duše slabá.

Můj hoch se rád směje, a smál by se a žertoval od rána do večera, nebýt tak hustě obklíčen námi, kteří ho omezujeme a ujařmujeme. Pořád se bojím, že se mu něco stane. (Můj hoch je dítě, které někdo ubodá v parku nebo které dostane lymfogranulom nebo oční nádor. Bojím se pokaždé, když jde do plavání. Když není doma. Když si má dcera vyjede se staršími kamarády V autě, čekám, že zazvoní telefon nebo přijde někdo od policie a oznámí, že právě zahynula při strašné automobilové nehodě. Někdy si přeju, aby si oba pospíšili a konečně si to odbyli, abych si mohl oddechnout a nemusel se toho pořád děsit. Někdy si přeju, aby každý, koho znám, zemřel a zbavil mě té něžné úzkosti, kterou prožívám, když se o ně tak šlechetně obávám. O svou ženu tak palčivý strach nemám, přestože vím, že často řídí, když pila. Na její smrt

321$

ani tak nemyslím. Jen na rozvod. Nemám rád auta. Ani plavecké bazény a moře.)

Myslím na smrt.

Myslím na ni pořád. Obírám se jí. Hrozím se jí. Nemám ji rád. Zřejmě máme smrt v rodině. Umírá se na ni a zdá se mi o ní a nepřestávám si o ní ironicky spřádat květnaté fantazie. (A zjišťuju – bůh mi pomoz – že ještě pořád chci mít ten tříminutový referát. Fakticky toužím po tom Kagleově místě. V noci na dnešek jsem přestal v posteli myslet na smrt a začal si předběžně formulovat jak jeden, tak druhý referát, o který by mě mohli požádat. Možná mě nepožádají o žádný, ale přišel jsem na dobré formulace do obou.) Když jsem si dnes v noci nastylizoval své formulace – nebo až časně ráno, když jsem se živ a zdráv probíral ze spánku? – zdálo se mi, že mi volá do kanceláře naše služka, protože moje žena zrovna kdesi pila (nebo bouchala, i o tom se mi poslední dobou zdává a vůbec se mi to nelíbí), a řekla mi s ledabylou jižanskou výslovností, hlubokým hlasem, jaký mívají barevní muži:

„Pane, váš hoch leží na zemi v obývacím

pokoji a už patnáct vteřin nedýchá.“

Takhle doslova to ke mně ve snu nebo při zamženém procitání doplulo:

„Pane, váš hoch leží na zemi v obývacím pokoji už patnáct vteřin nedýchá.“

(Žádné jméno. Pauza, zlověstný škrt, prázdné podškrtnutí – nevím proč.)

„Co?“ vydechl jsem a pod husí kůží by se ve mně krve nedořezal. (Když mělo k tragédii konečně dojít, bezmocně jsem strnul.)

„Pane váš hoch leží na zemi v obývacím pokoji a už patnáct vteřin nedýchá.“

Neměl jsem žádné jméno, ale věděl jsem, kdo jsem.

Jasně jsem ji slyšel v telefonu, ale nechtěl jsem jí rozumět ani věřit – viděl jsem její ženskou tvář, tmavou

322$

a kulatou a netečnou, a nutil jsem ji opakovat, co řekla – nenapadalo mě nic jiného než zoufale zadržovat čas a hulákat „Co?“ – a nutit ji tak, aby zprávu opakovala – a služčina zpráva byla pořád stejná:

„Pane váš hoch leží na zemi v obývacím pokoji a už patnáct vteřin nedýchá.“

(Čas letěl dál a pořád to bylo patnáct vteřin.)

„Pane váš hoch leží na zemi v obývacím pokoji a už patnáct vteřin nedýchá.“

(Určitě to byl jen sen.) Co bych dělal, kdyby se něco takového stalo, kdybych jednoho nudného dne, jako je dnešní a jako jsou všechny ostatní, seděl v kanceláři a dostal z domova telefonickou zprávu, že můj hoch se v obývacím pokoji zhroutil na zem a zřejmě umírá? Vím přesně, co bych dělal. Zatelefonoval bych policii a přehrál to na ni.

(„Můj hoch leží na zemi v obývacím pokoji a už patnáct vteřin nedýchá,“ řekl bych jim, a připadalo by mi to jako sen.)

Pak bych si ztěžka vzdychl a začal bych se děsně litovat. Musel bych zrušit schůzky, změnit plány a pospíchat domů velice pomalým vlakem. Vzít si taxíka by bylo nejrychlejší, ale to by mě asi napadlo až ve vlaku, těsně před odjezdem. Byl bych nervózní, málem bych šílel. Ale zároveň bych věděl, že ani tak nespěchám, jako spěch předstírám, že už je po všem a že bych radši přijel, až tu nenadálou událost zvládnou druzí a o výsledku bude tak či onak rozhodnuto, protože už bych tam stejně k ničemu nebyl. Kolegům a spoluzaměstnancům bych nerad vysvětloval, proč odcházím z práce tak brzy, protože bych se chtěl vyhnout jejich pohledům a výkřikům plným soucitu a neúčastné účasti. Nechtěl bych, aby se mě při dalším setkání vyptávali a já jim musel odpovídat. A hlavně by mi to asi všechno zkomplikovalo život. (Všechno, kvůli čemu musím měnit své plány, mi komplikuje život.)

323$

Včera mi zkomplikovalo život to, že na nejbližší stanici podzemní dráhy zahynul při nehodě muž v mých letech a způsobil tak dopravní skrumáž, kvůli níž jsem přišel pozdě na koktejl s odbytáři, kam jsem měl přijít brzy. Když se chtěl dostat do vozu, uvízla mu ruka v zavíraných dveřích, ale vlak se rozjel, i když cestující zůstal venku, psaly dnes noviny, přestože by se rozjet neměl, a vlekl ho po nástupišti a nakonec rozdrtil o pilíře a kamenné a kovové stěny podzemního tunelů. Jeho žena byla už ve voze a bezmocně celé nehodě přihlížela. (Vsadím se, že ho dokonce křečovitě a bláhově držela za ruku, jak se ho marně a nesmyslně snažila zachránit. Vsadím se, že to bylo jako ve snu. Klidně se vsadím, že ještě teď říká:

„Bylo to jako ve snu.“)

Jiného muže v mém věku zastřelili včera v parku a nikdo neví proč. (Muži v mém věku už začínají umírat na rakovinu, mrtvice a infarkty.) Minulý týden zastřelili v parku jiného muže a nikdo neví proč. Předminulý týden zastřelili v parku jiného muže a nikdo neví proč. Každý týden zastřelí v parku nějakého muže. Nikdo neví proč. V podzemní dráze ubodali jakéhosi hocha. Do parku nechodím. (V Jacksonu ve státě Mississippi zastřelí státní policie skoro každoročně tři barevné vysokoškoláky a každý ví proč, takže se nikdo nebojíme.) Pořád se bojím dveří. Bojím se zavřených dveří a bojím se toho, co bych mohl vyslídit nebo co může přijít dveřmi otevřenými. Vím, že jsem div neumřel strachem, když mu tenkrát brali mandle a přivezli ho v bezvědomí zpátky na pokoj, když s ním vjeli do dveří a on byl tichý a bledý a páchl éterovými výpary, ze kterých mi bylo zle, a z jedné nehybné nosní dírky mu nechutně trčel stroupek skoro černé krve, přímo před mýma očima. (Přežil jsem to jen zázrakem.) Zvedl se mi žaludek. Zatočila se mi hlava. Pokoj plaval.

„Co je?“ vykřikla zděšeně má žena, když se na mě podívala. „Stalo se něco?“

324$

Nemohl jsem mluvit. Myslel jsem, že budu zvracet (ale neměl jsem na to dost sil). V uších mi hučelo, bolel mě mozek, podlaha se šíleně vlnila, a je mi úplně jasné, že bych na místě omdlel (jako nějaká ženská), nebýt toho, že má žena vyskočila od synovy postele, chytila mě za loket a šokovala mě pichlavými konečky svých nehtů a rezavými, pronikavými výkřiky. Pevně mě držela a její oči se do mě propalovaly jako hořáky. Podepřela mě, abych nespadl, a odvedla mě jako bezmocného invalidu k židli. (Moje žena je silnější než já a lepší, ale nesmím připustit, aby na to někdy přišla.) Ze džbánu, který stál na stole u postele mého hocha, mi nalila sklenici studené vody. Když jsem se napil, vešel doktor a zeptal se, jestli se něco stalo. Poťouchle jsem zavrtěl hlavou.

„Nic se nestalo“ řekl jsem. „Řekněte jí to. Náš hoch je v pořádku, viďte?“

„Naprosto,“ odpověděl s úsměvem. „Bude jako rybička. Tohle jsou jeho mandle. Nebo byly. Třeba si je bude chtít schovat.“

Vyhodili jsme je, ještě než můj hoch přišel k sobě a dověděl se o nich.

Na jeho operaci mandlí nemůžu zapomenout. (Na svoji taky ne.) Dodnes se mi vracejí akutní příznaky, takže se dusím sladkou vůní, která vychází z mého hocha, a vidím před sebou ten bledý obličej a zaschlou krev znesvěcující jeho nosní dírku a s nepotlačitelnou bolestí vzpomínám, jak nám doma, když se zotavil, začal lézt hlubokou a zatuchlou tmou do ložnice, úplně posedle a pudově (na první pohled vypadal jako nějaký předlidský tvor, malý a zběsilý), a lezl tam znovu a znovu, pokaždé když si myslel, že už tvrdě spíme, protože bylo nad jeho síly zůstat v noci ve svém pokoji sám. (Nechápali jsme, že je to nad jeho síly. Mysleli jsme si, že je jen tak chytrý. Myslím, že když jsem byl po operaci mandlí já, bylo to nad mé síly taky. Myslím, že si vzpomínám, jak jsem jednou směl spát v posteli se svou

325$

matkou a otcem, a nevím, proč by mi to dovolili, kdybych nebyl nemocný a neměl strach.) Vyháněli jsme ho. Když jsme mu večer řekli, že je čas jít spát, nechtěl do svého pokoje vůbec jít. Donutili jsme ho. (Asi se bál, že když se tam nechá vlákat a zavřít, víckrát ho na svobodu nepustíme. Nikdy jsme nesměli zavřít dveře. Vždycky jsme je museli nechat aspoň trošku pootevřené.) Nezamykali jsme ho. Zamykali jsme sebe. Zamykali jsme se v ložnici, protože jsme nesnášeli, když k nám celou noc lezl se svou pestrobarevnou dekou, kterou vždycky vlekl s sebou (a pak jsme ho našli schouleného za dveřmi, v úzké, studené chodbě. Když jsme ráno otevřeli dveře a vrazili do něho, protože jsme si zpočátku neuvědomovali, že by tam mohl ležet, měli jsme co dělat, abychom nezařvali. Potom jsme se báli dveře otevřít, protože jsme cítili, že tam bude. Někdy nebyl. Prostě tam nebyl a šokovalo nás to právě tak, jako když tam byl). Bylo to děsivé a denervující pro nás všechny (a nejvíc asi pro něj, ale na to jsme radši nemysleli. Když jsem mohl, spal jsem jinde než doma. Za týden ho to přešlo. Mně to trvalo déle). Byla to muka (a připravoval nám je on). Bylo to příšerné a zoufalé, muset každou noc při usínání čekat, že uslyšíme, jak znovu zkouší naši kliku nebo jak šustí po našem tlustém, hustém koberci, když se do ložnice vplížil, čekat, že nás přinutí, abychom se polekaně, ztrápeně a s chabými protesty probrali ze spánku, nebo že se ráno rozmrzele probudíme a objevíme ho nataženého v nohách naší postele nebo někde v koutě pod pestrobarevnou dekou, u noh toaletního stolku nebo židle, s lepkavými, těžkými víčky, konečně sklíženými vyčerpáním, se zkřivenými, povolenými a pláčem naběhlými rty, s palcem bezvládně ležícím u rtů, jako by mu z nich právě vypadl. (Jeho operace mandlí pro mě byla strašná. Horší než moje. Možná se z ní nikdy nevzpamatuju.)

326$

„Zůstaň ve svém pokoji,” přikazoval jsem mu přísně.

„Musíš se vrátit do svého pokoje,“ konejšil jsem ho něžně v naší setmělé ložnici, když ve mně vytryskla jakási nenadálá rezerva laskavosti a soucitu (ve skutečnosti jsem ho prosil, ať nám dá laskavě pokoj). „Jestli chceš, můžeš si nechat rozsvíceno. Nemáš se čeho bát.“

„Já se nebojím.“

„Máma nebo já tam s tebou zůstaneme.“

„A potom odejdeš.“

„Nemůžu být v tvém pokoji celou noc.“

„Tak proč tam mám být já?“

„Protože je to tvůj pokoj.“

„Já chci být ve vašem pokoji. Chci být s tebou a s mámou.“

„Pan doktor říkal, že to není správné. Že by ti to uškodilo.“

„Který pan doktor?“

„Ten, u kterého jsme byli.“

„Já mu nevěřím.“

„Chceš k němu jít?“

Bál se tenkrát doktorů, a bojí se jich dodnes, stejně jako ošetřovatelek a dentistů. (Nikdy si nechce dát vrtat nebo vytrhnout zub.) Myslím, že se z té operace nikdy úplně nevzpamatuje. Mám strach, že mi on ani dcera nikdy neodpustí, že jsem jim nechal mandle tak vážně onemocnět, že jim je museli v nemocnici vzít (nebo vyříznout, jestli je řežou. A mému hochovi i polypy. Kvůli polypům na mě naštvaný není, protože ještě neví, co to polypy jsou, a neví to nikdo, ale přesto mu je vzali. Zřejmě jsou to vysoce specializované orgány, které rostou v hltanu, a jejich jediná přirozená funkce spočívá v tom, že se lidem berou). Můj hoch si každého, komu nevěří (mě ne, ačkoli mi někdy nevěří) spojuje s anesteziologem, na kterého se pamatuje jen matně.

„Dal mi klystýr,“ tvrdí s utkvělou nevolí a nelibostí při jedné z našich chaotických debat o všem, co mu zrovna leží v hlavě.

327$

„Ale nedal,“ opravuju ho znovu. „Byl anesteziolog. Klystýr jsme ti dali večer předtím doma.“

„Vypadal jako Forgione.“

„Byl to Japonec. Forgiona jsi tenkrát ještě neznal.“ „Forgione je Ital,“ připustí roztržitě. „Forgione mě nemá rád.“

„Ale má.“

„Ale nemá.“

„Má. Teď má.“

„Já nemám rád jeho.“

„To nemusíš. Jen se tak tvař.“

„A nemá mě ráda paní učitelka Owensová.“

„Ale má. Dává ti dobré známky.“

„Pořád na mě křičí.“

„Ještě na tebe nekřičela.“

„Ale bojím se, že bude. Když nebudu mít úkol.“ „Tak ho měj.“

„Říkal, že neumím šplhat na laně.“

„A umíš?“

„Já Forgiona nenávidím.“

„Nemáš proč.“

„Jak to, že ne?“

„Má tě rád.“

„Zase jsi za ním byl?“

„Ty bys chtěl?“

„Já se Forgiona bojím.“

„Nemáš proč.“

„Jak to víš?“

„Říká, že jsi dohře rostlý a že běháš jako lasička. Málo se snažíš. Ke šplhu potřebuješ jen chodidla a nárty, ne celé nohy.“

„Co je to lasička?“

„Čtyřnohé zvíře, které běhá jako ty.“

„Narostou mi zuby moudrosti?“

„To se ví, že narostou. Až budeš dospělý.“

„Budu si je muset dát vytrhnout?“

328$

„Už se zas bojíš?“

„Myslíš, že bych si je mohl nechat?“ „Když budou zkažené, tak ne.“

„Nemáš mě rád.“

„Ale mám.“

„Jedeš pryč.“

„Kam?“

„Na Portoriko.“

„Musím.“

„Na Portoriko?“

„Kdy?“

„Vždyť jsi lam byl loni.“

„Musel jsem.“

„Pojedeš zas?“

„Musím.“

„Brzy?“

„V červnu.“

„Na Portoriko?“

„Jsem ve výboru. Pomáhám vybírat pro naši konferenci místo.“

„To je ta tvá nová funkce?“

„Ještě ji nemám.“

„A referát mít budeš?“

„Doufám.“

„Když jsi byl pryč, ukradli mi kolo.“

„Koupil jsem ti nové.“

„Myslel jsem, že mi natlučou.“

„Ukradli by ti je, i kdybych tady byl. Musel bych být v práci.“

„Nejezdi.“

„Musím.“

„Když jedeš pryč, mám vždycky strach, že se nevrátíš.

„Já vím.“

„Jak to víš?“

„Od tebe.“

329$

„Někdy pláču.“

„Ale já se vrátím.“

„Nechci být sám.“

„ Nebudeš sám. Budeš s mámou.“

„Máma mě nemá ráda.“

„Ale má.“

„Řve na mě.“

„Řvu na tebe já.“

„Protože mě nemáš rád.“

„Kecáš. Potom je mi to vždycky líto. Jen se neboj. Já se vrátím. Já vás nikdy neopustím.“

„Ani když umřeš?“

Jeho otázka mě zaskočí. „Proč myslíš na tohle?“ „Asi proto, že nechci, abys umřel,“ odpoví vážně. „Vůbec nikdy?“

„Ne.“

„Pokusím se,“ směju se. (Můj smích zní nuceně, dutě.) „Kvůli tobě. Ani mně se nechce umřít.“

„Ale musíš,“ uvažuje. „Viď?“

„Jednou ano. Ale to už ti asi bude fuk.“

Přísně se podívá. „Jak to?“

„Budeš už velký – pokud budeš mít štěstí – a nebudeš mě potřebovat. Dokážeš se o sebe postarat sám a nebudu ti scházet. Možná budeš i rád. Konečně na tebe přestanu řvát.“

„Hej, kočko, pojď sem!“ zavolá vzrušeně na mou dceru a nevěřícně, užasle se usmívá. „Víš, co říká táta?“ Oči mu září. „Prý až umře, bude nám to asi fuk, protože už budeme velcí a dokážeme se o sebe postarat sami. Možná prý budeme i rádi.“

Moje dcera má špatnou a nemluvnou náladu (a cítím, že brzy se dá na otupující drogy, jestli se na ně už nedala).

„A co Derek?“ zeptá se mě s rafinovanou zlomyslností a oči jí zahoří a zledovatí. Zamračím se. (Je na ten zásah pyšná.)

330$

„Na toho jsem nemyslel.“

„Na Dereka jsi zapomněl.”

Na Dereka jsem zapomněl. Rád bych na něj zapomínal častěji. Je těžké zapomenout na něho na delší dobu (když ho máme pořád doma, ale snažím se. Když ho nevidím, obyčejně na něj ani nemyslím. Měli bychom ho někam dál, abychom ho už nikdy neviděli a nemuseli na něj myslet. Byla by to obrovská úleva. Byly by to nervy. Má dcera chce. Můj hoch nechce. Radit se s doktory už nemá smysl). Tak jako můj hoch se bojím doktorů, ošetřovatelek a dentistů (ačkoli dělám, že se nebojím) a bál jsem se jich myslím vždycky. Bojím se, že by mohli mít pravdu. (Na vojně jsem se při očkování díval přímo na jehlu, poněvadž se mi děsně chtělo odvrátit hlavu. Nejsem už dárce krve: nedávám už krev do krevní banky našeho podniku, jak to osobní a zdravotní oddělení každoročně umožňuje zaměstnancům, kteří jsou otrlejší než já a dobrovolně se hlásí a dostávají za to ředěnou pomerančovou šťávu. Nedávám svým podřízeným dobrý příklad.) Vciťuju se už do synových zubů moudrosti. Zatím o nich nikdy nemluvil (protože jinak bych se do nich dávno vcítil. Doufám, že mu neporostou křivě. Jak ho jenom dostanu k dentistovi, když bude vědět, že si je musí dát vytrhnout? Možná se do té doby změní. A možná nezmění. Na trhání zubů se netěším ani já. Nový kaz se mi dělá už málokdy, ale vypadávají ml staré plomby a musím si dávat vyčistit zubní kámen a nemám rád, když mně do měkkých dásní píchají tvrdé a ostré instrumenty, až je mám celé rozbolené a zbrocené krví. Nemám rád to lechtání na patře, když mi leští zadní stranu horních zubů. Bojím se chodit dvakrát za rok k dentistovi. Potřebuju si léčit paradentózu a chodit jednou týdně). Taky se bojím Forgiona (a nechtěl bych před ním šplhat na laně. Někdy se mi vkrade do snu s negry a dalšími nebezpečnými cizinci, plíží se přítmím v pozadí a zmizí, než můžu zjistit, co tam hledá), ačkoli

331$

si ho vůbec nespojuju s tím anesteziologem z operace mandlí (který mě nijak neohrožoval, i když mému hochovi dal přímo s radostí tekuté anestetikum růžovou gumovou trubicí, to jsme viděli. Že by to byl klystýr? Možná má můj hoch pravdu). Ne, vím, že na tu jeho operaci mandlí jakživ nezapomenu, ani na svou, ani na dceřinu, ani na ty věčně stejné lékařské zprávy, které mi tlumeným hlasem sdělovali doktoři, když mi říkali do očí, že má matka byla pravděpodobné postižena dalším malým mozkovým spazmatem nebo mrtvicí a současně degeneruje následkem progresivní artritidy, takže někdy jsem se v tom nemohl vyznat (byly to všechno morbidní a odporné zážitky a vzpomínky na ně nemůžu potlačit) a vím, že si budu pamatovat a hnusit i toho posledního, mladého a prosperujícího doktora v proužkovaném obleku a přehnaně dobrém postavení (byl mladší než já a vydělává víc peněz), který toho zářivého jarního dne vyšel na terasu (nikdy na to nezapomenu), když vyšetřil Dereka (nikdy mu neodpustím), přibouchl za sebou síťované dveře a řekl nám s bezděkým náznakem úsměvu na jinak nehnutém a samolibém obličeji (len úsměv jsem si zapamatoval navždycky):

„Nebude nikdy mluvit.“

Ta krysa.

Jako bych byl celý život obklíčen lidmi, kteří nemluví. Moje matka nemohla mluvit ke konci. Moje nejmladší dítě Derek nemohlo mluvit od začátku. Moje sestra a já spolu téměř nemluvíme. (Posíláme si blahopřejné pohlednice.) Nemluvím s bratranci a sestřenicemi. (Třeba i já jednou přestanu mluvit. Ve snu mám často s mluvením potíže. Jazyk mi tak zdřevění a vyschne a napuchne, že mě dusí. Mám na něm drsný povlak. Nemůžu jím ani hnout a hrozí mi nebezpečí a jde na mě děs, protože nejsem s to mluvit ani křičet.) Radši bych zůstal s rodinou a na Portoriko nejezdil. (Bojím se, když musím

332$

pryč. Bojím se o nás všechny. Bojím se, co by se s nimi stalo, kdybych se nevrátil.)

Derek je většinou příjemný (na dítě, které nemůže mluvit) a teď už i čistotný. Když ho vezmeme mezi lidi, jsou s ním komplikace jen výjimečně, obyčejně se chová normálně. Ale duševně se vyvine jen na úroveň pětiletého dítěte, a to ještě pomalu. Prudké citové změny lze čekat v dospívání a po dosažení fyzické sexuální zralosti. (Pokud bude tak dlouho žít. Slyšel jsem, že některé typy retardátů – další možnost, jak mu říkat – se dožívají nižšího věku, než je průměr, a to je další věc, kterou, jak jsem se přistihl, propočítávám.) Někdy má zasněný, upřený, nechápavý pohled, takže vypadá soustředěně a zahloubaně, ale jinak není na jeho obličeji nic zvláštního. (Nevadí nám, pokud se nepokouší mluvit. Říkáme mu, ať je zticha.

„Pšššš,“ šeptáme.

„Bude někdy mluvit?“ ptá se můj hoch.

„Ne.“

„Dáte ho pryč?“

„Uděláme, co bude nejlepší.“

„Dali byste mě pryč, kdybych nemohl mluvit?“

„Ty mluvit můžeš. „

„A kdybych nemohl?“ „Můžeš.“

„Ale kdybych nemohl. Kdyby se mi něco stalo.“

„Udělali bychom, co by bylo nejlepší.“

„Pro koho?“ ušklíbne se má dcera.

„Pro nás všechny. Nedáme ho pryč jen proto, že nemůže mluvit.“

„Prosím tě, nedávejte ho pryč,“ prosí můj hoch, který se na něj nemůže ani podívat, aby se nevyděsil.

„Tak proč nám s ním nepomáháš?“ chci vědět. „Nikdy si s ním nechceš hrát. Ty ani tvá sestra.“

„Ty taky ne,“ ušklíbne se má dcera.

333$

Neodpovím.

Můj hoch mlčí.

V rodině, kde žiju, jsou čtyři lidé, kterých se bojím. Tři z těchto čtyř se bojí mě a každý z těch tří se bojí zbývajících dvou. Jen jediný člen rodiny se ostatních nebojí, a to je idiot.

334$

NENÍ PRAVDA

Není pravda, že retardované (mozkovou poruchou postižené, idiotické, emočně narušené, slabomyslné, autistické) děti se nutně těší obzvláštní přízni rodičů nebo že jsou vždycky neobyčejně krásné a milé, protože Derek, naše nejmladší dítě, není nijak zvlášť pohledný a vůbec ho nemilujeme. (Radši bychom na něj nemysleli. Nechceme o něm mluvit.)

Všichni žijeme – protože na to máme – s ním a jeho ošetřovatelkou v luxusním, nádherném jednoposchoďovém dřevěném domě s bílými okenicemi, který byl postaven v koloniálním stylu na exkluzivním venkovském pozemku v Connecticutu u klikaté, malebné, asfaltové cesty zvané Peapod Lane – a který nenávidím. Všude kolem jsou zasazeny růžové keře, cínie a chryzantémy, a ty nenávidím taky. Na svých luzích a nivách mám platany a kaštany a v garáži plechovky s klihem. Mám elektrickou vrtačku se šestnácti nástavci, které nikdy nepoužívám. Vzadu i vpředu mi roste pod nohama tráva a květiny kvetou, kdy mají. (Jaro v naší venkovské krajině voní postřikem proti hmyzu a koňským hnojem.) V sousedství žijí rodiny, které mají koně, jako má někdo pejska nebo kočku, a nenávidím obojí, ty rodiny i ty koně. (Tohle je, krucifix, prvotřídní vilová čtvrť v Connecticutu, žádný divoký a humpolácký západ, a ti kokoti mají koně.) Nenávidím své sousedy a oni nenávidí mě.

Mohl bych toho nenávidět mnohem víc (kdybych byl kverulant, který v jednom kuse remcá, ha, ha, nebo kdybych podléhal návalům sebelítosti, ha, ha, ha). Nenávidím i sebe – ano, velkorysého, tolerantního, sympatického Boba Slocuma (ovšem laskavě a shovívavě) – za to, že žiju tak dlouho se svou ženou, když nevím, jestli vlastně chci, za to, že jednou o prázdninách, když se naše matky nedívaly, jsem obtěžoval svou sestřenici, a hned potom jsem si připadal odporně zkažený, a nejenom potom, ale dodnes (už předem jsem věděl, že se mi to nebude líbit – a taky že ne. Dodnes si pamatuju její prázd-335$

ný, roztržitý holčičí pohled. Nijak jsem jí neublížil, ani ji nepoděsil, jen jsem se na chvíli dotkl jejích kalhotek a pak ještě jednou. Dal jsem jí desetník a litoval toho, když jsem si uvědomil, že by to mohla prokecnout. Nikdo nic neřekl. Ale pořád si myslím, že ještě řekne. Zbytečně jsem ten desetník vyhodil. Byla hloupá, ošklivá holka. Kdoví co z ní vyrostlo. Nic. V mém archívu je to pořád hloupá, ošklivá holka. Dál se nevyvíjí. Naše rodiny se nestýkají – nakopal bych si, že jsem zpackal tolik parádních šancí, které jsem měl víc než půl roku u Virginie v kartotéce a se dvěma skautkami, které byly sestry a které jsem znal ze střední školy. Myslel jsem, že ty jejich hihňavé provokace jsou jen hec. A přitom chodily na opravdické orgie se staršími a otrlejšími kluky, kteří kolikrát, vpadli na večírky, kam je nepozvali, a rozbili je. Šuškalo se, že znásilňovali holky), za to, že jsem viděl staršího bratra s otevřeným poklopcem na zemi v té temné kůlně na uhlí u našeho cihlového činžáku s vyzáblou sestrou Billyho Fostera, která se mnou chodila do třídy, ale tak chytrá zase nebyla (ani můj velký bratr nebyl tenkrát tak velký), měla zřetelné bradavky, ale prsa žádná, ale dělala to i tak (Geraldina nebyla tak dobrá, jako jsem byl v zeměpise, dějepise nebo počtech já, ale už se tahala s kluky tak starými a velkými, jako byl můj bratr. Zatímco já si ještě neulevoval ani sám!), za to, že seřvávám a zastrašuju své děti (vidím, jak jim to bere dech a řeč, když si myslí, že se zlobím, vidím, jak nepřekonatelné potíže mají, když se snaží normálně promluvit. Srdce jim ucpává ústa. Vidím, jak se v té ochromující úzkosti třesou, a chce se mi je udeřit za to, že jsou tak slabí. Potom se za to proklínám a jsem na ně ještě naštvanější), za to, že ponižuju svou ženu (nechci ji už tyranizovat a snažím se neuhánět žádnou z jejích známých), a za to, že jsem v minulosti tolikrát zbaběle, slabošsky a se zastíranou hanbou kapituloval před svou vlezlou, panovačnou tchyní (která mě zpočátku děsně

336$

komandovala) (zatímco já předstíral, že ne) a před svou hubatou, panovačnou švagrovou (která je dnes vychrtlá a šeredná a na vyschlém obličeji má tak ostré a hluboké rýhy, jaké bývají na broskvových peckách), za to, že jsem se tak totálně, zoufale, fatalisticky podřizoval tlusté a drtivě nezapomenutelné paní Yergerové v havarijní pojišťovně, která nade mnou hrozivě vyrostla (a vybaví se mi pokaždé, když se namíchnu na Derekovu ošetřovatelku – nevím, proč jí říkáme ošetřovatelka. Nikoho neošetřuje. Je to hlídačka. Hlídá mého duševně retardovaného syna), když jako blahosklonná válečná loď připlula z jakéhosi nejasného oddělení, aby se ujala vlády nad kartotékou – na první pohled jsem s mrazením v žilách a kostech a konečcích prstů poznal, že mě co nevidět vyrazí, jestli nepůjdu sám – a znovu a znovu za to, že jsem to tak dokonale zpackal s pikantní, prsatou Virginií v kanceláři, kde jsem pracoval jako hloupý, stydlivý, vyděšený a idiotsky naivní mladičký panic, který si připadal jako odložené dítě a někdy ještě hůř.

Takový jsem byl blbec.

„Pamatujete Yergerku?“

Na celém světě nebude živáčka, který by měl tušení, o čem mluvím. Virginie by mi rozuměla, jenže Virginie to nebude slyšet. Nebude mě slyšet, až se v senilitě nebo deliriu přestanu ovládat a začnu obtěžovat neznámé lidi hádankami tak prastarého, embryonického významu jako:

„Pamatujete Yergerku?“

(Já Yergerku pamatuju a taky vím, že Virginie už je mrtvá, a kdyby nebyla, byla by to zchátralá měchuřina s rozedmou plic a zánětem žil. Takový slabomyslný idiot: tenkrát jsem ji mohl mít. Byla celá žhavá. A já jako ochrnutý. Co mě to, hergot, tak dlouho svazovalo, co mě to škrtilo? Není divu, že když jsem se konečně osvobodil, chtěl jsem se pomstít.)

Ta pojišťovna existuje dodnes. (Ona ne.) Nerozrostla se.

337$

Nikdo o ní neví. O našem podniku ví každý. A od té doby pro mě život byl řada odporně sterilních kancelářských stolů, kromě těch několika hezkých let, kdy jsem byl na vojně.

Takovou šanci prošvihnout. (Já pitomec. Se svou ženou jsem to na stole v pracovně dělal, a ne jednou, a na stole v mé kanceláři taky, tenkrát v neděli odpoledne, když děti šly samy do Rádio City Music Hall a myslely si, že staromilství je tohle.) Taková krásná ňadra jsem mohl celé měsíce oždibovat místo lososových nebo salámových chlebíčků, které mi matka dávala do práce na oběd, abych ušetřil. Ty chlebíčky jsem baštil taky. Dnes bych jí svým lososovým jazykem laskal rty a velká ňadra. Ale ne, nelaskal. Všechno by dopadlo stejně: kdybych ji teď měl a byl starší než ona, asi bych ostošest přemýšlel, jak se jí zbavit, jak z toho vyváznout bez úhony a s poměrně čistým svědomím, jak to dělám se všemi svými Editkami a Juditkami, Karinami, Penelopami a Laurami, dokonce i s útlou, usměvavou, vysokou, pružnou, mladinkou Janinkou, úplným dítětem a mým osvěžujícím novým pokušením z výtvarného oddělení, která by byla v mých rukou poddajná jako plastelína. (Jenže na jak dlouho vás plastelína uchvátí?) Své schůzky s dívkami ruším právě tak hrdě a spokojeně, jako je domlouvám. (Odřeknout schůzku je snadnější než na ni jít a ušetří se tím čas. Jediné, co opravdu máme, je čas. A co nemáme? Představu, co s ním. Proto si domlouvám schůzky.) Moje děvčata jsou ke mně velice milá. (Myslím, že na to tady děvčata jsou.) Ale s žádnou se nechci scházet často a nevydržím s nimi dlouho. Všechny si potom chtějí povídat a svěřovat se, a já chci spát nebo jít domů. Lžu. (V polední přestávce se v bytě Reda Parkera scházím nejradši s pracujícími dívkami, protože vím, že budou brzy muset do práce.) Váhám. Váhám s Janinkou (udělám tři kroky vpřed a tři kroky vzad). Vymlouvám se. Vím předem, co se mi na Janince nebude líbit. (Určitě

338$

bude moc hubená. A nezralá. Samá ostrá kost. O čem s ní budu mluvit? O lásce? O jejím malování? Bude si myslet, že jsme se důvěrně poznali. Ta hrůza. Jak se mám ve svých pocitech vyznat?) Nejdůvěrněji se k Janince chovám, když mám zaručeno, že se k ní nebudu muset chovat důvěrněji. O tom, že bychom se měli po pracovní době sejít, s ní žertuju, jen když vím, že to není možné. Moje šílenství má systém. Riskuju, jen když mám jistotu. Opatrnost pouštím do větru, jen když nefouká. Vím, že jednou mi těch zahozených lásek bude líto, jako je mi líto Virginie a dokonce i Marie Jencksové. Je mi jich líto už teď.

„Dělej a buď tak skvělej, jako když jsi byl s Marií,“

zpívala Virginie.

Nedělal jsem to s jednou ani s druhou.

A dodnes toho lituju, kudy chodím. Lítost je moje kožní nemoc. Jinak jsem zdravý a cítím se a vypadám docela dobře, i když mi začíná růst břicho a podbradek. Když budu chtít, zhubnu během jediného měsíce. Zřejmě jsem patřil k těm hezkým mládencům, jakými se chlubí některé mé přítelkyně, když mi vyprávějí, koho klofly za nudných nebo bezstarostných odpolední nebo večerů. (Taky se chlubí, že klofly homouše, negra nebo jedna druhou. Je mi to jedno. Není mi to jedno. Ale snadněj se na ně pak vybodnu, když mě přestanou bavit. Jsem rád, když holka nechodí jen se mnou.) Virginie mi často říkala, že jsem fešák, číman, šikula a sexy kluk a garantovala mi, že až budu dospělý, dostanu všechny holky, které budu chtít.

Mýlila se. Nedostal jsem všechny, které jsem chtěl. A dostal jsem některé, které jsem nechtěl.

„Vezměte si to do ručky, madam,“ zpíval jsem jí na oplátku, zářil radostí a vychutnával její sladké komplimenty a něžné teplo přátelství.

Virginie se mi otvírala dokořán a já to nevěděl. Virginie se mi otvírala dokořán a já to věděl. Možná proto

339$

jsem se vždycky tak důstojně a hloupě stáhl, když jsem měl pocit, že mě žene dál, než kam jsem si troufal. (Jakmile jsem viděl, že si s ní můžu dělat, co chci, nebyl jsem schopen udělat nic. Nedokázal jsem říct, co bylo třeba. Nakonec to záleželo na slovech, a já neuměl říct ta pravá.) Ztratil jsem řeč (jako jsem ji ztrácel před Yergerkou – nikdy jsem nevěřil, že bych dokázal říct něco, čím bych Yergerku rozesmál – a jako ji zřejmě ztrácejí mé děti a má žena přede mnou). Nevím, proč mě to tak ohromovalo. Dnes to kluci dělají se staršími děvčaty i ženami po celém městě (pokud člověk věří klukům nebo starším ženám). Pravdomluvné dívky se chlubí, že v létě o víkendu svedly hezké nebo špinavé mládence na pláži (na dovolené v Evropě to bývají Arabové, Řekové a Slované) nebo že je klofly ve městě na ulici, když neměly odpoledne co dělat. Sexuálně se osvobodily (říkají). Nemají žádné výčitky (říkají). Nejsou otrokyněmi žádných společenských nebo psychických zábran. Všechno je dovoleno. Tak proč trpí úzkostí, hysterií, tenzí a depresí? Připadají si opuštěné. Nemají co dělat.

„Nemám co dělat,“ říká můj hoch.

„Škoda že nemám co dělat,“ říká má dcera.

„Proč nevymyslíš, co budeme dělat?“ ptá se má žena. „Copak nemůžeme jít k někomu na návštěvu?“

Neděle jsou katastrofa.

Volný čas je zhouba.

Když se ženám starým jako moje žena rozbije manželství, energicky si najdou muže mnohem mladší, někdy učiněné mladíčky, a právě to se jejich manželům nelíbí. (Tak se nám nejlíp pomstí. Peníze a děti manžel oželí. Ale nesnáší, když mu manželka jezdí na mladším frantíkovi a kdekomu se tím chlubí.) Naši frantíci jsou děsně dojemní. (To jsem tušil už v mládí a nebyl jsem daleko od pravdy. Cítil jsem potřebu, ne moc. Cítil jsem touhu. Nikdy jsem v tom neviděl nástroj, kterým lze někoho ovládat.) Pro zvláštní příležitost si umějí

340$

vždycky najít něco pevnějšího. (Holka si vždycky najde mužského, který by jí vyhověl aspoň jednou.) Myslím, že když si někam vyjedou na dovolenou, cítí se bezpečněj vedle středoškoláků a vysokoškoláků a pomocných zedníků: v jejich společnosti se ujímají iniciativy svými napjatými, špičatými prsty (pokud si neotupily nehty okusováním, jak nás to dělá stále víc a víc a vládnou. Každý chce vládnout. (Já taky. Ztrácím vládu, když jsem s Penny, a často i se svou ženou. Penny ze mě pokaždé udělá blekotavého, blábolivého imbecila, a to mám děsně rád.) Mám jednu dívku, která absolutně nad sebou ztrácí vládu, když má orgasmus, a šíleně nenávidí mě a každého na světě ještě pět nebo deset minut potom (než se zase začne ovládat), než se jí to v hlavě znovu srovná. (Potom si cucá palec.) Je pokořená, poražená, nenávistná, zotročená. Stydí se. Odtáhne se ode mě a skrčí se jako katatonické dítě a nenechá mě, abych se s ní mazlil jinak než konejšivě. Radši by to nezažila (ledaže by u toho byla sama), radši by nereagovala a vzrušovala jen druhé. Myslím si, že každému, kdo se na ni dívá, musí být k smíchu. Dívám se na ni. Radši bych ji nevzrušoval. (V tom jsme protikladné povahy. Ale když ji k tomu doženu, vychutnávám, co je to mít moc nad jiným člověkem. Cítím se mocný. Pouštíme k vodě svou povahu a měníme se v cosi jiného.) Nebýt to prestižní otázka, nedoháněl bych k orgasmu žádnou ženu, jen svou. Dokonce je to otázka sadistické krutosti (ne ohleduplnosti, ne pochopení). Některé se při tom neuvěřitelně mění. Fakt by se měly stydět. Je v tom cosi nepříjemného a obludného, cosi děsivého a vulgárního, když se jim tak nápadně, nepokrytě, nedobrovolně zkřiví rysy. Není divu, že jimi potom pohrdáme, někdy chvíli, někdy dvacet let. My jsme aspoň vášniví a suroví od začátku. Chceme to divě jako vilné opice a dáváme jim to znát. Mnoho už jich tímhle způsobem začíná taky a s takovými se vůbec necítím dobře (i když vím, že to u nich mám jisté.

341$

Možná by to nikdy tak jisté být nemělo. S tou dívkou, kterou znám, to jisté není. Dokonce ani s mou ženou.

Může ji bolet hlava, břicho, může být unavená. S Penny to jisté je. Nechodím k ní už tak často, jak jsem chodíval). Nemám rád ženy, které jsou rozhodné a rozkazovačné.

„Tak, jdeme na věc,“ jako by poroučely. „Tys tady rozhodoval už dost dlouho.“

Ty průbojné mrchy. Celkem vzato jsem radši, když celou práci zastanou samy. Takhle mám aspoň pocit, že jsem jim něco dal: že jsem si přišel na své. A je dost takových, kterým se to líbí. Dělají si ze svých mládenců píšťalku. Určitě je to pro ně pohodlnější. Nemusejí se svlékat a předvádět. Nemusejí nic předstírat, nemusejí být „dobré“. Nemusejí se pohybovat. (Každý chce mít jistotu, nejen já. I ty staré, zlé a rozvedené chtějí s někým spát, trvají na tom, vyžadují to. Dávám přednost těm, které jsou ve své nejistotě mírnější. Na poddajnou ženskou opuštěnost se vrhám jako dravá šelma. Jdu po čichu. Můj lačný čenich je nenasytně vášnivý, večer nebo dva. Bojechtivé ženy, jejichž manželé byli lidumilové, po vás ostře jdou: když s nimi nechcete bouchat, urazí se.) Pak je odhazují.

„O čem jsem s ním sakra měla mluvit?“ řekla mi jedna taková o jednom osmnáctiletém, kterého klofla v obchodě s gramodeskami, vzala k sobě a ráno vyhodila.

Není divu, že tolik našich mužných mladých mužů má dnes potíže s potencí. (Dobře jim tak.) Já bych je měl taky. A měl jsem je. Mě se Virginie nikdy bát nemusela, protože jsem se vždycky bál jí. (Fakt je, že jsem ji nezvládl. Nevěřil jsem si a nevěděl, jak na to.) A naopak se musela bát odhadce, který hrozil, že ji vyhodí z auťáku (nebo Bena Zacka, který ji chtěl ve svém voze znásilnit navzdory svým berlám, holím, kolečkové židli a všemu), když mu na té pusté ulici u hřbitova v Queensu, kde parkovali, nedá.

342$

„Takhle doslova to řekl,“ stěžovala si mi nedůtklivým, pohoršeným tónem, který pro ni nebyl typický. Pokaždé, když o tom mluvila, se rozčilila. „Prostě to vybalil, ani se nezeptal. Já myslela, že se zbláznil. Jen jsem se koukla, a bylo mi to jasné. To mě teda urazilo, to si piš. Nevím, co mu o mně Ben Zack napovídal.“

Protože jsem si nevěřil a nevěděl, jak na to, nedokázal jsem s ní zajít dost daleko ani ve svých snech: vždycky jsem zničehonic ztratil odvahu (a mnohem víc). Veškerá napruženost se mi rozplynula jako pára. Měl jsem z Virginie strach (měl jsem strach z toho, že ji uvidím celou nahou. Radši jsem si ji tak nikdy nepředstavoval). Najednou se mi tahle hezká holka proměnila v něco tak ohyzdného, jako je uťatá Medúzina hlava, v zlověstné, vlasaté, peristaltické hnízdo nesčetných plazů a jedovatých hadů, kteří se vzpínali, aby mě pro nic za nic kousli.

„Dnes to uděláme, jak se patří,“ říkala.

A proměnila mě v olovo, dřevo nebo kámen pokaždé, když mě chtěla přilákat blíž, než jsem chtěl (k tomu, čemu se tenkrát říkalo pohlavní styk. Dnes se tomu říká šukanda). Měl jsem pocit, že přestávám být člověkem, že jsem vykleštěný, že mi všechno uniká. V prsou mi zadunělo a srdce mi přestalo tlouct. Připadal jsem si jako nemocný. Šlachy a svaly se mi ochable třásly a děsně jsem si přál, abych se jí mohl na chvíli odplížit z očí a potom se přikrást a začít všechno znovu, z větší a bezpečnější vzdálenosti, opatrně a po troškách. (Myslím, že nejradši ze všeho jsem s ní flirtoval: flirtování bylo jaksi samoúčelné a často je dodnes. Ani dnes vždycky nevím, jestli chci fakticky bouchat.) Zhasl jsem a schlípl, měl jsem knedlík v krku, ale v kalhotách prázdno: kde nic tu nic. Přestal jsem to cítit. Musel bych se tam štípnout nebo podívat, abych měl jistotu, že tam to svrasklé střívko ještě je, že je moje. Cítil jsem prázdnotu, žádnou hmotnost nebo váhu. Je to divné a urážlivé, muset takhle mluvit o našem mužství.

343$

Je to naše nejslabší třtina.

(Není pravda, že silný orgán vyvolává v ženách závist. Vyvolává ji v mužích.)

Je to tak nepatrná část našeho těla, že by se dala snadno přehlédnout, kdybychom s ní nedělali takové ciráty. Je tak pyšně, nadutě, dotěrně, egoisticky ctižádostivá, že je to až zpupné a absurdní. (Příliš mnoho jí odpouštíme.) Neudrží své vladařské postavení ani půl dne v týdnu. A taková chabá zbraň má zajišťovat mužskou nadřazenost. Takovým poruchovým kanálem má proudit univerzální hnací energie, která jím tu a tam po kapkách proniká. Není divu, že musíme u kuchyňského stolu zvedat pěsti a zvyšovat hlas.

V mládí se mi to napružilo pokaždé, kdy jsem se zastavil (nebo jen zamýšlel zastavit) u Virginiina stolu a začal s ní peprně vtipkovat pod velkými kulatými, kancelářskými hodinami, jejichž protáhlá, špičatá ručička (která mi tenkrát symbolizovala dlouhý, falický meč nebo oštěp, jako mi jej dnes symbolizuje lanceta nebo proktoskop) poskočila každých šedesát vteřin dopředu. Bylo to na mně trapně vidět. Zakrýval jsem se složkami plnými havárek, které jsem si cestou k Virginiinu stolu nikdy nezapomněl vzít, a když jsme spolu necudně šaškovali, předstíral jsem, že pátrám po dalších. (Dnes už takovou věc před ženami netajím.)

„Počkám venku.“

Když souhlasila – a pokud mohla, souhlasila vždycky – usmála se a téměř neznatelně kývla. Vyšel jsem z kanceláře na chodbu. Puls mi sprintoval, ruce jsem měl zpocené a nejradši bych se rozběhl – kolem výtahů a po schodech na odpočívadlo v mezipatře – i když jsem věděl, že budu muset čekat. Virginie byla moudřejší: dávala si na čas. Zato já hořel nedočkavostí. Když jsem na ni čekal, nedokázal jsem vteřinu klidně stát.

V takových chvílích mě to nezklamalo nikdy. Nikdy mě to nenechalo ve štychu, když konečně přispěchala a já ji

344$

začal nemotorně líbat na nos, na lícní kost, na ústa, otloukat si své zuby o její, div jsem si je nevylomil, chytat ji a mačkat, kde se dalo, tisknout se k ní a otírat se o ni tak divoce, až to bolelo – sténala, ale zároveň se smála – a to všechno tu patnáctinu nebo desetinu nebo osminu minuty, kterou mi povolila, než zalhala:

„Někdo jde.“

Tahle blesková, neuvěřitelná dostaveníčka jsme vychutnávali každé dvě tři hodiny, vždycky na odpočívadle v mezipatře, nad sebou celá patra živých a pracujících lidí a pod sebou přecpaný, špinavý, liduprázdný archív se skříněmi mrtvých spisů, které kdysi dávno musely mít pro někoho cenu, jinak by tam nebyly uloženy. Byly to havárky, staré, zapomenuté úrazy a úmrtí ve vybledlých složkách s modrým nebo fialovým nápisem a různými právnickými a lékařskými doklady uvnitř. V každé složce stejně nezajímavá, stará fakta. (Brzo jsem v nich přestal šmejdit.) Byly to uzavřené případy vyřízených lidí.

„Někdo jde,“ křikla na mě s vyděšeným zajíknutím, když se rozhodla, že už toho bylo dost, a vytrhla se mi a utekla, přestože nikdy nikdo nešel.

Právě na schodech jsem po ní vždycky chtěl mnohem víc, protože jsem věděl, že mi to nemůže dopřát. (Od té doby jsem to dělal na mnoha bizarních a nelogických místech – i moje žena má taková dobrodružství ráda – ale na schodech bohužel nikdy. V naší vile v Connecticutu máme dobré schody, ale mé ženě by to mohlo zhoršit plotýnky a já bych si odřel kolena.) Ale býval jsem potom velice spokojený. A pyšný. Byly to moje první hmatové zkušenosti s dospělou ženou: vždyť jí bylo jedenadvacet, a když jsem ji viděl naposled, skoro dvaadvacet. Tiskl jsem se k ní od hlavy k patě, abych si ji celou ozkoušel. Dnes si myslím, že kdybych tak nespěchal a nebyl tak nenasytný, dovolila by mi víc. V archívu mě jednou napomínala:

„Pomalej. Pomalej.“ Říkala to vrkavě, chlácholivě, „Tak je to lepší, miláčku. Ty mě děsíš,“

345$

Zrudl jsem a potil se jako dítě v horečce. Chtělo se mi lehnout na záda, blaženě vrnět a kopat nohama. Poprvé v životě mi někdo řekl miláčku.

„Miláčku.”

(Slyším to dodnes.)

Při těch zběsilých útocích mi obyčejně překážely pitomé složky s havárkami, které jsem pořád držel, protože jsem je zapomněl odložit. Při líbání a osahávání jsem je musel Virginii vsunout za ramena a přitlačit ji ke zdi: když se mi vykroutila, spadly na podlahu a rozsypaly se. Dodnes si pamatuju, jak byly její kalhotky na omak chladné a hladké, a jak úžasné, jak zázračné mi připadalo, že se jich vůbec můžu dotýkat.

„Někdo jde,“ zakňourala vždycky.

(Ještě dvě vteřiny a šel bych taky. Od válu.)

Musel jsem ji pustit, protože najednou byla posedlá hrůzou. Kolem nás vířilo šílenství. Když si na útěku stahovala sukni, oči jí pronikavě a pomateně blýskaly, a zároveň se snažila o úsměv. Myslím, že se jí mé doteky líbily víc, než čekala. Ale byl jsem moc nezkušený. (Kdybych věděl, jak na to, otevřela by se mi asi dokořán.) Teď už je Virginie uzavřený případ. Je uzavřený případ jako ti lidé v archívu, jejichž havárky byly tak či onak vyřízeny. Jako já. A mezi nimi, jako odprýskávající skvrny v archívu mrtvých spisů, leží mé promarněné šance dosáhnout sexuální zralosti co nejdřív, milovat se s někým už v mládí (nebo v tom, co jsme za mládí považovali). Mohl jsem ji tam tenkrát mít. Mohl jsem ji mít na stole nebo na zemi v archívu (málem si o to říkala. Jenže já nevěděl, co říct) nebo v bytě některé její kamarádky nebo v hotelovém pokoji už jako vyjevený, mladý, blboučký, vyzáblý, nedospělý kluk, který si skoro denně nosil do práce maminčiny mazlavé chlebíčky, aby je jedl místo oběda nad sportovní stránkou, kreslenými seriály a sexy povídkami v newyorském Mirroru, v novinách, které už nevycházejí – všechno se ztrácí. (Změněn jest starý

346$

řád. Nového není.) Pod sluncem není nic nového a dobrého. Co člověk koupí, to musí zanést na opravu nebo aspoň jednou vyměnit. Všichni lžeme. Říkáme tomu Iniciativa – ale já si je přesně pamatuju (jako bych se bál zapomenout. Jestli na tebe zapomenu, ach newyorský Mirrore, kde budeš? Všechny ty pilné hodiny úporného odpočinku jsem strávil nad tímhle úděsným plátkem) a newyorské Daily News taky. Dostával jsem šedesát centů za hodinu. Dnes vydělávám víc. Zeptejte se mých podřízených. Zeptejte se mých dětí. (Jedno z nich neodpoví.) Denně jsem zhltal dva ubohé chlebíčky, potom tři. Snědl bych čtyři. Mohl jsem s tou prima holkou přijít o věneček přímo na stole mezi Hmotnou škodou 1929 a Úrazy 1930. Mohl jsem to s ní dělat na všechny možné způsoby, jak to dnes dělám s dívkami, které jsou štíhlé a snaživé a nedostávají křeč (pokud neztloustnou. A doufám, že přestanu plešatět, nebo to za chvíli nebudu dělat jinak a s jinou než se svou ženou. Dřív jsem sklízel chválu za své bujné kučery. Dnes jsou vlny v módě, a já žádné nemám), několikrát denně většinu dní v týdnu – přímo na stole, na kterém jsem jedl chlebíčky a čelí Mirror – střevíce zapřené kvůli větší razanci a pohyblivosti o skříň s Úrazy 1929 a předloktí složená tak, aby chránila naše hlavy proti nárazu do Hmotné škody 1930. Představa, jak hřešíme na tom starém stole, se mi často vrací. Jsme oblečení., povolený a posunutý obličej, šaty vždycky zmačkané, vyhrnuté, shrnuté, odhrnuté, rozhrnuté. Nejsme nazí. Je to znejasněná, znetvořená, znesvěcená skica barevnou křídou a voskem. Někteří lidé v Úrazech přišli o život. Člověku se nechtělo věřit, že v Hmotných škodách docházelo ke srážkám aut už v roce 1929. Že tenkrát vůbec byla auta. Ne, nemohl jsem. Nemohl jsem dělat nic jiného. Dělal jsem, co jsem mohl. Dopadlo by to stejně. Nic by se nezměnilo, protože bych byl pořád ten váhavý, plachý nedospělý úředníček z kartotéky, co si nosí

347$

na oběd maminčiny chlebíčky. V rozhodující chvíli mě to nechalo ve štychu. Ztratilo se to, roztálo, rozpustilo a bojácně stáhlo, kdykoli mě hnala rovnou k dalšímu kroku, k tomu, abych zamluvil pokoj v hotelu – neměl jsem ponětí, jak se ty pitomé pokoje zamlouvají – nebo s ní šel po práci do bytu její kamarádky, prostě kdykoli jsem nemohl dál vtipkovat a otálet a místo toho se jí měl podívat do očí a říct ano té děsivé a vlastně odpuzující situaci, kdy bych s ní musel zůstat sám, svléknout se před ní a pospíšit si, než bych zvadl. (Vím, že bych zvadl, ještě než bych se svlékl.) Nedokázal jsem to. Nechtěl jsem to. Okamžitě mě rozbolela hlava. Chtěl jsem s ní jen žertovat, dát si vyprávět o jejích avantýrách s druhými a několikrát denně ji pár vteřin osahávat. Byl jsem moc mladý. Hned jsem ztrácel kuráž, suverenitu, ctižádost, vtip. Opustil mě smysl pro humor. Ztratil jsem vůli říct ano. Pokaždé jsem ztratil energii a ducha a nezbylo mi nic pevného. Jen knedlík v krku – ten ano, ale v kalhotách nic – a ztratil jsem řeč, takže jsem se nemohl ani přiznat a zaprosit:

„Virginie, já se bojím. Nesmíš na mě spěchat, miláčku. Můžu ti říkat miláčku? Pomoz mi, ať se vzpamatuju.“ Místo toho jsem cítil silnou, nevolnost a nesmírné, vražedné zoufalství. Asi to poznala a litovala mě, a já ji nenáviděl a přál jí, aby se jí něco stalo a umřela. Tom, ten kluk s ozdobným, strojeným písmem, to běžně dělal macaté, blonďaté, hrubé, rozkazovačné kyrysarce Marii Jencksové třikrát nebo čtyřikrát týdně na požádání v archívu na stole (někdy prý taky ona jemu, jak mi potom vyprávěl), a já ztvrdl strachem před malou, jemnou Virginií. Nechtěl jsem to vidět. Dodnes se nerad dívám. Dodnes se jich zpočátku bojím. Musím se opevnit, připravit (pokud nemám chlubivou opici a nenese mě proud vzedmutého sebevědomí, který mě do toho bez okolků vrhne). Ne, já strachem netvrdl, já strachem měkl (ha, ha). Ale Tom byl starší než já, a když jsem byl

348$

v jeho letech, dělal jsem to taky, ale hrozím se dodnes. Toho pohledu. Každá je jiná. Ani dvě nejsou stejné. Stejná nezůstane žádná. Kdybych žil do sto padesáti let (a dá-li pánbůh, budu), nezvyknu si na ženskou nahotu, ledaže by se ze mě stal lékař. I na svou ženu se dívám kradmo. Spíš se ze mě stane voyeur. Každá ji má jinou. Když se svlékají, jsem vždycky napjatý a nedůvěřivý. Ani dvě nejsou stejné. (Proč mi to dělají?) Vždycky prožívám aspoň vteřinu hrůzy a vyjevené zvědavosti, jak se zatajeným dechem čekám, co mi bude odhaleno a nabídnuto. Musím to přijmout, ať chci nebo nechci. (Přitom celou tu dobu předstírám nonšalanci a tvářím se, jako bych si prohlížel něco nekonečně poutavějšího. Třeba své kalhoty přehozené přes židli, mřížku aklimatizátoru nebo své vlněné ponožky s neodepnutými podvazky pohozené na mých střevících.) Rád bych věděl, jestli jim tak zajímavou a zvláštní podívanou poskytujeme i my. Myslím, že ano. Chválí moji čistotnost a souměrnost. Bradavice, mateřská znaménka, svrasklé jizvy a tmavé, řídké nebo husté chlupy na nečekaných místech mě vždycky rozčarují, rozmrzí a znechutí, ledaže bych od počátku sparťansky zaťal zuby a přímo je vyhledával, jakoby s neovladatelnou touhou. (Musím předstírat, že s vášní fetišisty zbožňuju všechno, co nesnáším. Jinak bych asi utekl. Nechci zraňovat jejich city. Nebo svoje.) Pokaždé doufám, že uvidím hedvábnou dokonalost, a nelítostně odsuzuju každou vadu, protože mi připadá neodpustitelná. (Připadám si podvedený a poškozený.) Musím se dívat špatně, abych je viděl dobře. Některé mají tak dlouhé chlupy, že jim po stranách čouhají z plavek. Buď to nevědí, nebo jim to nevadí. Mně ano. Nevím, kam s očima. (Určitě to vědí.) Člověk jim nemůže říct: „Promiňte, paní, ale čouhají vám chlupy.“

Protože by mu mohly odpovědět:

„No a?“

Nebo:

349$

„Myslíte, že to nevím?“

Nebo:

„Tak se nedívejte, když se vám to nelíbí. „

O něco taktičtější a méně riskantní by bylo:

„Promiňte, milostivá, ale víte, že vám čouhají chlupy?“

Ledaže by o ni člověk měl zájem a pak může začít kterýmkoli chytrým pouličním gambitem. Tyhle ženy obyčejně nemám rád (i když jsem je už mnohokrát musel s líčeným nadšením přivítat, když se ukázalo, že jsou to ženy, které jsem kdysi sbalil a potom nechal plavat). Nemám rád přemíru černých chlupů na obličeji ani na těle, u mužů ani u žen, ani tehdy, když si je vyholují. Připadá mi to zrůdné, ďábelské, odporné. (Beru to jako osobní urážku.) Moje žena je bruneta. Ale dnes aspoň vím, co kde má. Žádné kudrnaté nebo chundelaté překvapení mě už nečeká. (Ovšem trefil jsem v životě na chlupy, o kterých bych mohl přednášet celé hodiny, kdybych byl ten typ, co jako posedlý omílá staré nepříjemnosti. Yergerka měla na krku vole. Betty Stewartová šilhala, ale i tak jsem s ní tělesně obcoval několik měsíců, týden co týden, dokud si nenašla mladšího přítele, o kterém si myslela, že by se jí hodil za manžela. Mé matce začaly růst na tváři tvrdé, tmavošedé chlupy v době, kdy už si je nemohla sama vytrhávat. Póry se jí zvětšily a zhrubly. Pokud jsem se přinutil pohlédnout jí do tváře, snažil jsem se chlupy přehlédnout. Nemohl jsem jí říct: „Matko, myslím, že ti na obličeji rostou chlupy.“

Stejně už by neslyšela nebo nerozuměla, a musel bych říct hlasitěj a naštvaněj:

„Hej, mami! Slyšíš? Máš na tváři chlup.“

Nikdy. Copak něco takového může člověk říct nemocné matce? Podle Rorsohachova testu, který jsem musel dělat, když jsem se hlásil do podniku, umím vnímat obraz jako celek a neodbočovat zbytečně k podružným detailům. Měl jsem šanci uspět a taky jsem uspěl.)

350$

V prvních letech našeho manželství nechtěla má žena, abych ji viděl nahou jinde než ve vaně, nechtěla, abych se na ni koukal, když se svléká. Ale teď je ráda, když se dívám, svléká se jako striptérka a padne na postel a leží tam jako Goyova vévodkyně. Líbilo by se mi to ještě víc, kdyby celý den nenasávala a nebyla už částečně pod parou. (Mohla by se zabít, když řídí auto, nebo zabít někoho jiného. Taky by se mohla s tou vrávoravou a opilou nedočkavostí svlékat před někým jiným.) Moje žena a já si dnes rozumíme daleko víc, než kdy pamatuju. Často se bavíme. Kdoví jestli bych se měl s jinou líp. Mívala na převlékání takovou metodu, že jí od pasu dolů nebylo nikdy nic vidět. Nanejvýš letmo. Bezcitná, nemilosrdná mrcha. V posteli se pak stejně svlékla, sotva jsem jí řekl. Někdy se dokonce oblékala a svlékala ve skříni. Není divu, že ji nechci budit, když má zlý sen. Ať si v něm třeba umře nebo se rozpadne na tisíc kousků strachem, že se rozpadne. Když se jí zdá, že se k její posteli blíží lupič, je to stejný lupič, o kterém se zdá mně?

„Co se ti zdálo?“

„Příšerná věc,“ odpovídá mi ráno, ještě v šoku. „Že se ti něco strašného stalo.“

„Kecáš.“

„Přísahám. „

„Lidem se nezdá o druhých lidech. Zdá se jim jenom o sobě.“

„Něco se ti stalo a já tě nemohla zachránit a bála jsem se.“

„Zdá se ti o sobě.“

Takhle se oblékat a svlékat se určitě naučila na letním táboře, kde mezi prkny šmírují kluci, nebo od své matky nebo od rozvedené žárlivé sestry, která přišla do jiného stavu, když byla na vysoké, ačkoli tenkrát to ještě nebylo v módě, a dnes je z ní frigidní a kyselá ženská. Žije sama se svými játrovými skvrnami v jednom dom—

352$

ku blízko nás a rozhlašuje, že jinde by žít nechtěla. To jí věřím. (Taky věřím, že by ji nic tak nepotěšilo, jako kdybych se do ní zamiloval, a když ne já, tak manžel nějaké jiné ženy. Dala by nám košem. Přímo by nás vykopla. A byla by na vrcholu blaha.) Taky věřím, že bude do smrti žít blízko nás. Myslím, že mě nenávidí, závidí mé ženě a infikuje její důvěřivou, poddajnou povahu dávkami zákeřné nenávistnosti. Chrlí bigotní řeči a reakční politické komentáře. Je bezdětná. Její první manžel se znovu oženil a má děti. Je majitelkou obchodu. Většinu věcí na světě neschvaluje. Chtěla by, aby moje žena byla jako ona, a vyčítá jí, že není. Kritizuje naše děti a ochotně mé ženě radí, jak ze mě udělat poslušnějšího manžela.

„Tohle bych mu neodpustila. Proto jsem Donalda vyhodila.“

Je ráda, že John Kennedy a Robert Kennedy byli zastřeleni a že dívky v jejich rodině mají křivé zuby. Chce, aby s ní má žena souhlasila. Chce, abych naši zahradu vylepšil bazénem. Mám pocit, že spolu soupeříme. (Dřív jsem soupeřil s její matkou.) Nikdy jsem své ženě neřekl, jak mě mrzí, že se takhle svléká. (Tolikrát jsem ji proklínal a přísahal, že se jí pomstím. Mstím se jí. My Slocumové máme svou rodinnou čest.) Šlo mi o vyšší princip (a o nižší pudy. Rád jsem ji viděl v ponižujících situacích. To mi zůstalo). Nikdy netušila, jak to na mě působí (není škodolibá) a já byl tak citlivý a hrdý, že jsem jí nic nevyčítal. (Nechtěl jsem prosit. Takže neměla tušení, co se děje.)

„Zdá se ti někdy, že jsem umřela?“ ptá se mě s oblibou.

„Tobě se zdálo, že jsem umřel?“

„Asi. Něco se ti stalo a zřejmě jsi umřel.“

„To ti pěkně děkuju.“

„Bylo mi to moc líto.“

„O tom nic nevím. Mně se zdává o mně, a ty nejsi já.“

„Mně se o tobě zdává.“

352$

„Mne o tobě taky. Mám ti tu pozornost oplatit? Mám ti to slíbit?“

„Takový slib bys nemohl dodržet.“

„Tak proč o tom vůbec mluvíš?“

Jsem jí vděčný, že se neptá:

Jestli se mi někdy zdá o ní a nějakém jiném muži, protože takový sen mívám a bývám v něm taky já. (Milují se spolu, jen aby mě znemožnili.) A nelíbí se mi to. Nechci, aby mi má žena byla nevěrná. Myslím, že to nechce ani ona, i když teď bývá na větších večírcích sprostá a vulgární (ale možná si myslí, že chce zažít něco romantického. Já taky. Jenže s kým?). Spíš bych řekl, že se brání být staromódní, protože staromódní být nechce (zatímco mnohé jiné prý staromódní být chtějí a jsou). Musela by být opilá a otupělejší, než ji kdy pamatuju, a dostat se do nějakých moc špatných a nenechavých rukou. Musela by být odvedena, aniž by to věděla, někam daleko a mlčky přemožena někým zlým a nemilosrdným. (Konverzací by všechno prohrál. Poznala by, že to nejsem já.) Nenávidím toho chlapa (všechny, kteří si spočítali, jakou u ní mají šanci) a chci ho zabít, zvlášť když vím předem, že by se jí to s ním líbilo víc než se mnou.

„Och miláčku,“ volá na něho znovu a znovu s obdivným povzdechem. „Nikdy jsem netušila, že to může být takové. Udělám všechno, co budeš chtít.“

Potom už by mě nepotřebovala na nic, jen na placení některých účtů. (Nerada vypisuje šeky na věci, jako jsou pojistky a hypotéční splátky.) Na večírcích postávám tak, abych ji slyšel (pokud nejdu odposlouchávat opilou ženu někoho jiného. Líbí se mi takové, které jsou hezčí a zábavnější, než je moje) a mohl ji odvést, než někoho urazí nebo pozve na rande.

„Pojď, drahoušku, pojď. Tudy, drahoušku. Chce s tebou mluvit jeden elegantní muž.“

„Kdo?“

„Já.“

353$

Když se mi zdá, že mě opouští kvůli jinému muži, mám v tom snu pocit, že se rozpouštím, až ze mě nezbývá nic než oči a loužička slz.

Rozvod je ovšem jiná věc. Nesmírně rádi se oťukáváme.

„Chceš se rozvést?“ zeptá se.

„A ty?“

(Pomýšlel jsem na to. Který šťastně ženatý muž s trochou odvahy v těle nepomýšlel?)

„Co bych dělala?“ protáhne obličej. „Jiného bych nenašla. Kdo by o mě stál?“

„To nemůžeš vědět.“

„Jsem moc stará.“

„Prosím tě! Já jsem starší.“

„U tebe je to něco jiného.“

„Někoho bys našla.“

„Už je pozdě.“

„Ale není.“

„Nemůžeš se dočkat, co?“

„Začalas o tom ty.“

„A ty na to pořád myslíš. To je mi jasné. Pokaždé, když se rozbije nějaké manželství, jsi ohromně šťastný. Proč to neřekneš rovnou?“

„Proč to neřekneš ty?“

„Nešťastný jsi ty.“

„Kdo ti to řekl?“

„Vím to.“

„A ty nešťastná nejsi? Věčně si stěžuješ. Jako teď.“

„Takže se rozvést nechceš? Jestli chceš, klidně mi to můžeš říct.“

„Nemůžu.“

„Můžeš.“

„Nemůžu ti říct ani to, že se rozvést nechci.“

Takhle se kvůli rozvodu hádáme téměř od prvního týdne našeho manželství. (Téměř od prvního týdne našeho manželství mě tyhle hádky silně vzrušují, takže ji rychle položím a usmířím. Vždycky ustoupí.

354$

„Omluv se mi.“

„Omlouvám se ti.“)

Chtěla by, abych řekl:

„Miluju tě.“

Neřeknu.

Nemůžu.

Nechci. I v tomhle jde o princip (a o mužskou čest. Když musím, dokážu to klidně říct jiným ženám, pokud to neznamená, že se budu muset něčeho vzdát. Když tím získám, ale neztratím.) Virginii bych neřekl ano, ani kdybych tím získal všechno. Prostě bych od ní odvrátil hlavu, schlíple bych se stáhl, vylhal bych se z toho nějakým vtipem a odplížil se jí nešťastně z očí jako spráskaný pes.

„Pojď ven,“ řekl bych.

Nebo:

„Počkám tě na schodech,“ navrhl bych s nonšalancí bukanýra (kdybych věděl, že nebudeme mít moc času). Ale nikdy:

„Ano.“

Když řekla:

„Zamluv pokoj.“

A když jsem se k ní pak roztřeseně, po krůčcích vracel, nikdy jsem nevěděl, jestli mi svou smyslnou a nemravnou přízeň neodepře. (Připadal bych si bez ní jako bez vindry.) Ale vždycky mě zase vzala na milost. Jedinou ostrou větou mi mohla useknout nohy v kolenou (mohla to o mně rozhlásit). A navždycky bych tak zůstal, bez nohou, jen s pahýly. (Někdo by mě musel přenášet, zvednout mě z jednoho místa jako šachovou figurku a postavit na jiné.) Měla mě ráda. Tom jí neimponoval.

„Ty jsi lepší,“ říkala mi.

„Tak proč to Marie nedělá se mnou?“

„Milánku, dělej a buď tak skvělej, jako když jsi byl s Mááárií,“ zpívala.

355$

Tom neměl smysl pro humor. (Ale měl písmo, které jsem mu záviděl, a proto jsem je od něho odkoukal.! Bouchal s Marií, ale já dokázal Virginii rozesmát. (Ha, ha.) A když se mi to podařilo, byl jsem na sebe pyšný. (Vyprávěl jsem o ní stejně starým kamarádům v naší ulici.) Celý den jsme se kluzce škádlili. Až ze mě teklo (kluzce. Kluzký je kluzké slovo). Dnes mě žádná neškádlí. Pokud se mnou jdou, řeknou Ano a svléknou se dřív, než si stačím rozvázat tkaničky.

„To se mi líbilo,“ vzdychají potom.

„Tohle jsem potřebovala,“ prohlašují.

Jako bych jim to věřil. Nebo o to stál. Myslím jedině na to, kdy musím vypadnout, nebo jak je dostat z Redova bytu tak, abych si před návratem do podniku nebo domů stihl zdřímnout. Jsou tak hloupé jako má žena, když se v naivně dobré náladě snaží vymyslet základní pravidla pro šťastnější manželství, zatímco já přemýšlím, jak dlouho s ní ještě budu muset zůstat, než sbalím kufry a zažádám o rozvod. Její důvěřivá stupidita (ta naprostá izolovanost od mých hlubokých citů) mě dohání k šílenství.

„Víš, co bych ráda věděla?“ řekne někdy. „Na co vlastně myslíš.“

(Kdyby to věděla, ráda by nebyla.)

„Na svůj referát.“

„Ale na co myslíš pořád.“

„Na svůj referát. Jestli mě povýší, budu si muset připravit úplně jiný.“

„Když jsi tak potichu, všichni si myslíme, že se zlobíš. A přemýšlíme proč.“

Virginie nakláněla hlavu dozadu a na bok a s vědoucím, ironickým pohledem si mě necudně, vítězně, zamilovaně prohlížela, mohutná ňadra (i tenkrát nosily dívky s velkými ňadry těsné podprsenky) zvednutá jako dvě děla na lafetách a nestoudně namířená přímo na mě. Ta věděla, na co myslím.

356$

„Tohleto,“ říkala mi, „se na mně líbí panu Lewisovi.“ Dívala se, jak valím oči, a mezi lesklými zuby jí na chvíli vyklouzla špička jazyka. „Tobě taky.“

„Pojď ven.“

„Pojď dovnitř.“

„Ty mě trápíš.“

„Ty mě trápíš. Celý den holku obtěžuješ a rajcuješ a potom ji nevezmeš ani do hotelu.“

„Nevím jak.“

„Já ti to řeknu.“

„Zařiď to sama.“

„Mě by zavřeli. Zabásli by mě jako prostitutku. Musíme tam jít spolu. Zapíšeme se jako manželé Bouchallovi.“

Dnes jsou pro mě jedenadvacítky moc mladé, dětinské, otravné. Kdybych měl takovou v oddělení, určitě bych s ní nebouchal. Věděl by to celý podnik. (Dnes o vás vyprávějí svým známým. Vyprávějí o vás i rodičům!) Nerad je ve svém oddělení vidím, nerad slyším jejich vřískavé klábosení (a defektní výslovnost, která prozrazuje, že pocházejí z horších čtvrtí a dělnického prostředí). Nejsou kultivované. Těm, co chodí bez podprsenky, se většinou mlátí prsa, vypadá to děsně. Málokdy se dívám na mládež se závistí. Dívám se na ni s odporem. Ti mladí dnes vůbec neslyší hluk. A tolik ho dělají. Co po nich chci? Aby byli na veřejnosti zticha a vypnuli své gramofony a tranzistory. Moje dcera bude brzo tak stará jako Virginie. Ale už teď vypadá starší, protože když stojí rovně, je vyšší. Měla by si to uvědomit a nevycházet ze svého pokoje jen v noční košili. Moje žena by jí to měla říct. Nedokážu to říct jedné ani druhé. (Myslím, že už nikdy nedokážu spát na dvojité posteli vedle mužského. Radši bych si lehl na zem nebo sedl do křesla. A to by bylo stejně podezřelé.) Nejsem z těch, co plácají ženské po zadku. Někdy se mi nechce osahávat ani vlastní ženu. Chci si prostě přijít na své a mít to odbyto. Nebo nechci

357$

sex vůbec. Vymlouvám se. Existuje bariéra odporu. Moje záštita. Když chci, aby padla, padne. Nemají tam nic, všem tam něco schází. Mám sprosté myšlenky. I to je záštita. (Někdy to chci a moje žena nechce, a je to jako rána do čela, do očí, do kořene nosu.) Virginie měla jedenadvacet a byla starší než já (a takhle si ji musím uchovat v paměti, když na ni chci vzpomínal s romantickou nostalgií a oddaností).

Lechtala by mě tou žhavou špičkou svého karmínového, nezvedeného jazyka, obrátila by mě naruby (jak to umí Penny), hodila by mě vzhůru nohama do moře opojných, rozčeřených vibrací, roztřeseného by mě vrhla zpátky do krupobití třepetavého dětství a šílenství, nutila by mě lézt vzrušením na stěnu a vystřelit stropem jako dálková střela země – nebe. Prosil bych o milost, sotva bych si vzpomněl, kdo jsem a našel znovu řeč. (Dělám to teď s Penny. Dělám to se svou ženou.) A dívala by se na mě potom s láskou a ukojenou něhou, klečela by u mě spokojena, jak krásně se jí to podařilo, jak nebesky mě oblažila. To by se mi líbilo.

„Není pan Lewis žárlivý?“ musel jsem se zeptat. „Třeba nás zrovna teď vidí.“

„Chce se rozejít se svou ženou a vzít si mě. Chodíme do prázdných restaurací na skleničku a na večeři. Líbí se mu, jak líbám.“

„Mně taky.“

„Mně taky. Víš, jak dlouho jsem se to musela učit, aby to bylo ono? Měl bys to se mnou zkusit, když jsem celá nahá a ve správné náladě. Nevím, na co čekáš.“

Spustil jsem složky s havárkami před svá bedra (pro každý případ).

„Pojď ven.“

„Uvidíme, řekl slepý. Něco se děje.“

„Chceš se toho případu ujmout?“ zeptal jsem se troufale.

„Vsaď se, že znám lék.“

358$

„Mám tě počkat?“

„Už jsi někdy šel spát s obrovským problémem a ráno viděl, že je takhle malininký?“

„Nechceš ten oříšek rozlousknout se mnou?“

„Jdi napřed, přijdu za tebou.“

„Já to nevydržím, Virginie.“

„Dělej a buď tak skvělej jako on, když je s Mááárií,“ zazpívala tiše, když jsem kolem ní rozdychtěný procházel na chodbu.

Stál jsem potom na schodech jako ostřílený pirát, jako neohrožený pašerák. Před sebou jsem opatrně držel složky s havárkami, svůj rytířský štít. (Měl jsem co skrývat.) Převážel jsem nebezpečné střelivo.

Vždycky jsem jí toužil říct, ať mi to chvíli hladí. Netroufal jsem si. Než jsem se k tomu dostal, stala se naší šéfkou Yergerka a brzo potom jsem dal výpověď. Zkoušel jsem si, jak jí to říct, ale nedokázal jsem to vyslovit: hned první slova, celkem zaměnitelná, se mi vzpříčila v hltanu a hrtanu. Byla spousta slabik, kterými jsem mohl začít:

„Chceš – “

„Dej

„Chtěla bys – “

„Co kdybys – „

„Neboj

„Já – “

„Prosím.“

Nic z toho jsem nevykoktal. Nevěděl jsem, jak se postavit. (Neměl jsem na vybranou.) Teď vím, že by na tom nezáleželo. (Buď by chtěla, nebo ne. Šlo o to dostat to ze sebe, něco zahučet. Prosím by bohatě stačilo.) A tak strašlivě jsem to chtěl. Býval to skoro nesnesitelný chtíč, naběhlý něhou až k prasknutí, zběsile dorážející jako epileptický příbuzný, kterého bych marně zaháněl, jako vzdálený známý, za jehož bezohlednost a trapnost bych se měl šeptem omluvit. Tak žhavý už nebývám. Apatie,

359$

nuda, nervozita, roztěkanost, neurčitá frustrace, nicnedělání, nespokojenost doma nebo v práci – to jsou dnes moje afrodiziaka. Tak daleko jsem se nikdy nedostal. Než jsem se to stihl naučit, bylo po všem. „Všechno, co potřebujete, je jednoroční nebo dvouroční specializovaný výcvik,“ tvrdí vojenské odvodní plakáty. A já tímhle specializovaným výcvikem v armádě prošel. Odcházel jsem do civilu jako půvabný kapitán a Virginie byla mrtvá. (Překvapilo mě, že jsem rád, ale bylo to tak.) Chtěl jsem si s ní dát rande a volal jsem jí z telefonní budky na hlavním nádraží, ale marně. Člověk si těžko může dát rande s někým, kdo je po smrti. Rád jsem poslouchal její historky o sexu. (Bylo to jako koukat na nepřístupný film.) Nedokázal jsem si představit, jak může v restauraci, v kině nebo v autě rozehřát někoho tak slušného, střízlivého a opatrného, jako je Len Lewis.

„To bys koukal,“ chlubila se. „Pěkně pomaloučku ho dostanu, kam chci. Vím jak.“

„Jak?“

Její otec se zabil taky. „Dodnes nevíme proč. Měli jsme spoustu peněz. Byl to takový tichý člověk. Jako pan Lewis.“

„Co s tebou dělá?“

„Co mu řeknu. Nebo ukážu. Ještě neví, co všechno si může dovolit. Nemůže tomu uvěřit,“ chválila ho s úsměvem. „Je moc roztomilý. Jsem ráda, když je mu se mnou dobře. Je takový poddajný. Ty jsi taky poddajný.“

„Já jsem tvrdý.“

„Nejsi.“

„Nevidíš?“

„Uvidíme, řekl slepý.“

„S tebou vždycky.“

„Mám za tebou přijít?“

„Pospěš.“

„Ale můžu jenom na vteřinku.“

„Dělej.“

360$

Pokaždé, když mě viděla tak nažhaveného, jí rozkvetl obličej růžovými, blaženými úsměvy. (Myslím, že za těch dvanáct měsíců v havarijní pojišťovně jsem byl nažhavený víckrát než za dalších dvacet nebo třicet let.) Chtěl bych mít její hladké, kulaté tváře v dlaních. Právě teď. Pomalounku bych je hladil malíčkem a palcem, ponenáhlu bych ji vzrušoval. Bez prudkých hmatů a bláznivého chvatu. (Dnes už to umím.) To já bych teď udával tón, to já bych teď sladce mučil.

„Zakryj se,“ říkala.

„Pojď na schody,“ prosil jsem.

„Nestihneš to,“ smála se. „Radši vystřel na vécé.“ „Přijď tam za mnou.“

„Od pánského nemám klíč.“

„Propašuju tě tam.“

„Na pánském vécé jsem to nikdy nedělala.“

„Ale v kánoi na vysoké ano.“

„Jednou taky v chlapecké koleji. S pěti fotbalisty. Musela jsem. Za to mě potom vyloučili. Vzal mě tam ten, co se mi tak líbil. Poslali mě domů. Bála jsem se. Nikdy jsem nezjistila, jestli to tátovi řekli.“

„Znásilnili tě? Ano?“

„Ne. Nemuseli. Nechtěla jsem. Ale musela jsem. Prostě mě drželi a pořád mluvili. Všechny jsem je znala. Ale když jsme začali a přestala jsem mít strach, bylo to fajn. Chtěla jsem o tom vyprávět holkám. Asi jsem tajně doufala, že nás tam přistihnou. Něco takového bych si ráda brzo zopákla. Je to vzrůšo.“

„Pro mě je to vzrůšo už teď.“

„Vidím, řekl slepý.“

„Pojď ven.“

„Na minutku.“

„Na schodech?“

Někdy mi dopřála tři a čtvrt vteřiny.

„Někdo jde!“ vyhekla divoce a odtrhla se ode mě. „Pusť.“

361$

Z jejích studijních zážitků na vysoké mi mělo být jasné, že je trochu trhlá a že se asi dřív nebo pozděj zabije. Dnes už takové sklony v lidech rozeznám (a jdu od nich dál). Přítel v nouzi není přítel pro mě.

Těm pěti fotbalistům jsem záviděl a zároveň je nenáviděl. Co si o ní vůbec mysleli? Jednali s ní jako s poslední courou. A jí to nevadilo. Při svém dlouhém, nudném pendlování podzemkou jsem se někdy přistihl, že je mi z Virginie zle. Někdy jsem s ní po ránu vůbec nemluvil a nedokázal se na ni ani podívat, tak mi připadala odporná. (Cítil jsem to jako zradu. Virginie byla zmetek, fatální zmetek, kvůli jakému se chce člověku umřít. Jsem rád, že jsem neumřel. Jsem rád, že jsem ji přežil.) Tušil jsem – a vím, že správně – že by šla radši s nimi než se mnou.

Pro takové předtuchy mám talent a některé morbidní věci umím předvídat docela přesvědčivě. Tak například vím, že moje žena (jak sama předvídá) zemře nákladně na rakovinu (samozřejmě bude potřebovat soukromý pokoj a soukromou ošetřovatelku). Pokud mě nepřežije a nerozvedeme se kvůli alkoholismu nebo nevěrám (samozřejmě jejím). Když spolu nebudeme žít anebo už budu mrtvý, komu bude záležet na tom, na co má žena zemře? (Kdybych se po rozvodu odstěhoval, scházel by mi asi občas můj hoch. Jsem tak rád, když se usmívá. Budu muset nechat doma spoustu věcí. Svoje golfové hole. Jak bych si mohl racionálně udělat čas a místo na své golfové hole a nové golfové střevíce, když odejdu z domu a od rodiny v záchvatu iracionálního vzteku?) Budu rád, že mi žena umírá na rakovinu? Nebudu. Budu ji litovat? Asi. (Budu litovat sebe? Určitě.) Budu ji litovat, až bude mrtvá? Asi ne.

Zvlášť dobře mi jdou sebevraždy a nervová zhroucení. Dovedu je předpovědět na celá léta dopředu. Kagle se zhroutí co nevidět. Jeho pánbůh mu nepomůže, ale možná mu pomůže oblast a děvky (plus posilující slou—

362$

čenina vitaminu B 12 a sebelítosti s příměsí farizejských nářků na špatné zacházení. Když nic jiného, všichni se shodnou, že byl sympatický chlapík). Kagle se nezabije: na to bude mít svou ublíženost příliš rád (bude rád, že se může statečně usmívat, velkoryse odpouštět). Budu se bo muset zbavit. Teď se mu snažím pomoci. Nenapravitelně se usmívá (a chce se mi kopnout ho do nohy). Vím něco, co neví, zatímco Green, Brown, Black a další nedůvěřivě přihlížejí a spřádají své teorie (zřejmě. Vím, že jim příliš nevěřím). Chci, aby si Arthur Baron všiml, jak se snažím Kagleovi pomoci. Kagleovu funkci dostanu já, to je už téměř nevyhnutelné. Kagle vítá mou kritiku (a nedbá na ni. Vítá to, že si ho všímám. Byl by mi stejně vděčný, kdybych ho ostřeloval sežvýkanými kuličkami z papíru). Myslí si, že jsem jako otec, který se přehnaně bojí o své zbožňované dítě. Vůbec ho nenapadá, že jsem nadšený dědic, který se nemůže dočkat, kdy nastoupí na jeho místo. (Mám chuť plivnout mu do očí. Překvapilo by ho to?) Marta, písařka z našeho oddělení, se nakonec zblázní (zřejmě v mé přítomnosti. Šikovně se jí zbavím a na několik dní budu hrdina poschodí) a s Janinkou bouchat nebudu, jen s ní dál flirtovat (fluktuovat, kalkulovat, spekulovat, saturovat) a přenášet zájem, který ve mně vyvolá, domů (jako tající zmrzlinu nebo stydnoucí čínské jídlo), do Connecticutu ke své ženě nebo do města k dávné přítelkyni Penelopě, ke své ošlehané, osvědčené Penny, která pořád pilně studuje hudbu, zpěv a tanec (zároveň pracuje v různých podnicích jako barmanka) a pořád mě má radši než někoho z těch mladších, do kterých se třikrát nebo čtyřikrát do roka na pár měsíců zamilovává. (Nedivím se, že mě má radši, protože jsem fakt lepší. Ti mladší jsou sráči.) Má žena to se mnou děsně ráda dělá v bytě Reda Parkera a já s ní taky. Je to jiné než doma. Jdeme do toho na plné pecky. Mám teď nedobré tušení ohledně Penny, která prosvištěla třicítkou, aniž se vdala (přitom se citově

363$

změnila daleko víc, než si přiznává), a není už tak veselá, jak bývala. Znám ji a mám ji rád už skoro deset let. Nevím, co vyroste z mé dcery. U dospívajících dívek nic napevno nepředpovídám. (O hoších vím, že prohrají. Vlastně už prohráli. Podle mě neměli vůbec šanci.) Bude se chtít naučit řídit, ještě než jí bude šestnáct. Pak bude chtít auto. Dá si udělat druhé klíče a bude si brát bez dovolení můj nebo ženin vůz. Chtěl bych, aby už dospěla a vdala se a bydlela co nejdál od nás, v Arizoně, na Kennedyho mysu nebo v Seattlu. Někdo starší jí poradí, aby nám ukradla klíče od auta a nechala si podle nich udělat duplikát. Krade mé ženě a mně peníze, aby mohla o víkendu přispět kamarádům na pivo, víno a drogy. Nemyslím, že droguje. Myslím, že se bojí, a jsem rád. Jsem rád, že drogy už vycházejí v našem okolí z módy a chození s negry taky. Jsem rád, že se bojí taky černochů.

„Kdybych měla svoje auto, nemusela bych vám brát vaše,“ bude argumentovat, až ji přistihneme, a bude mít pravdu.

Vidím tmu:

(Moje jasné vidiny se rozpíjejí a splývají.)

Mému hochovi se stane něco strašně tragického (protože to nechci) a Derekovi se nestane vůbec nic. Nikdy pro něho nepřijede policie a sanitka. Pro svého hocha ale žádnou budoucnost nevidím (opona se nedá zvednout, nevidím jediný paprsek, nevidím žádnou jeho budoucnost) a to je vždycky děsivé znamení. Když se podívám do budoucnosti, není tam. Dokážu si snadno představit jeho dnešní podobu, možná zítřejší, ale dál nic. Nikdy není starší, nikdy nepracuje jako lékař, spisovatel nebo podnikatel, nikdy není ženatý (dokonce ani žádnou dívku nemá, chudáček), nikdy nechodí na vysokou školu, ba ani na střední, nikdy není v pubertě, nemutuje, nemá uhry, ani nehezké, zpocené chmýří kolem úst. Oplakávám ho (v duchu. Kam jde?). Nikdy nemá víc než devět let. Tam končí. (Tam se musí ztratit. Každý

364$

den může být jeho poslední.) Buď nemá žádnou budoucnost, nebo si ho nedovedu představit ve své. S bolestí se dívám do prázdného prostoru před sebou, kde není. Je tam jen těžké ticho. Je mi po něm smutno. Cítím květiny. Celá rodina zasedá k večeři, jen on schází. Na co se budu těšit, když ne na něj? Na golf. Na rakovinu své ženy? Na to, že zahraju jamku jednou ranou. A potom? Že zahraju další jamku jednou ranou.

„Zahrál jsem jamku jednou ranou,“ budu donekonečna oznamovat celé roky.

Až na mě padne temnota a stáří jako nejčernější noc. až se scvrknu v něco malého a nepostřehnutelného, vždycky si vzpomenu:

„Zahrál jsem jamku jednou ranou.“

I na smrtelné posteli v domově pro přestárlé, až mě návštěvy, které nepoznám, přijdou uctít balíčkem cukroví nebo voňavými řezy z mastné, uzené ryby, si možná ještě dokážu vzpomenout na jamku, kterou jsem zahrál, když jsem byl na vrcholu svých sil – na vrcholu sil jsem teď, a ještě se mi to nepodařilo – a možná se usměju. Jamka jednou ranou člověka potěší.

„Věřili byste?“ řeknu. „Jednou jsem zahrál jamku jednou ranou.“

„Vezmi si ještě kousek ryby.“

„Jamku jednou ranou.“

Nevím, co se dá s takovou jamkou dělat jiného než o ní mluvit.

„Zahrál jsem jamku jednou ranou.“

„Jez tu rybu.“

„Slyšíte, děvčata?“

„Znáš vtip o tom beznohém a bezrukém u vchodu do bordelu?“

„To jsem se vycajchnoval, co?“

Takové scény kolem své postele v domově si dovedu klidně představit. Dovedu si představit i Dereka venku před domovem, slintavého, tlustého, nemotorného, ple—

365$

šatějícího, tmavovlasého retardovaného dospělého muže, trapně podobného mému tajnému já, o kterém vím a které přede všemi skrývám, mé vnitřní podobě. (Myslím, že někdy ji vidím ve snu.) Arthur Baron o ní určitě nemá nejmenší tušení (o tom, že se můžu uvnitř proměnit v barbarského idiota) a právě tak netuší, že trpím chronickou hrůzou – hrůzou tak pronikavou, že je to málem lahůdka – z koktání (nebo z homosexuálních sklonů. Možná už je mám) nebo z toho, že mi naběhne jazyk a přilepí se mi k patru a nebudu schopen slova. (Není divu, že se bojím, že budu odsouzen za zavřenými dveřmi a ani se nedovím, že už byl vynesen rozsudek. Možná se to už stalo.) Ale celá moje plodná představivost nedokáže přidat jeden jediný den života mému ubohému hošíčkovi.

(Kde bude pracovat? Jak se bude oblékat? Ach panebože, já nechci, abych musel žít bez něho.)

Nabídnou mi místo Andyho Kagle a a já je vezmu. Teď je chci. (Už si nenamlouvám, že je nechci.) Kagle je nepřítel: stojí mi v cestě a nechci, aby mi překážel. Nenávidím ho. Den ode dne mám větší chuť kopnout ho, zařvat mu do propadlého, ohromeného obličeje, jak jím pohrdám. (V tu ránu by měl z hlavy umrlčí lebku. Odfoukl bych z ní maso na to tata.) Nikdy to nedokážu. Jsem civilizovaný člověk. Ale jestli to pokušení nepovolí a přestanu se ovládat, možná ho kopnu do nohy. Kopnu ho dřív, než se stihnu zarazit. Potom to nebudu schopen vysvětlit. Budu se asi tak stydět, že bych se radši neviděl (a budu si připadat jako kluk nachytaný na hruškách).

„Proč jsi ho kopl?“ budou se mě lidé ptát.

Budu muset pokrčit rameny a sklopit hlavu. Budu vážit čtyřicet kilo.

„Kopl mě do nohy,“ bude si Kagle kdekomu stěžovat.

„Kopl Kaglea do nohy.“

„Viděli jste to?“

366$

„Kopl Kaglea do nohy.“

Kromě Kaglea nechci kopnout do nohy nikoho, jen svoji dceru u večeře, protože by to pro mě bylo jednodušší než se natáhnout a dát jí facku. Sotva mě to napadne a zvýším hlas, škubne sebou, jako už bych jí facku dal. Má žena mě štve tak, že bych ji nejradši o čtvrt nebo o půl metru odklonil, abych se mohl pohodlně rozmáchnout a dát jí nejmíň dvakrát pěstí do brady. Na svého hocha hrozím prstem. Derekovi zavírám ústa dlaní, abych umlčel jeho, neartikulované zvuky a zakryl mu slintající ústa, tekoucí nos a slzící oči. (Ne abych mu pomohl v neštěstí: abych v neštěstí pomohl sobě.) Je to ubohý, dojemný, postižený človíček, ale nesmím na něj myslet tolik, jak bych na něj myslel, kdybych se nebránil, a nenávidím jeho ošetřovatelku, kterou vyrazím ze dveří – vyběhnu s ní z domu – a jednou rukou zachytím, aby nespadla na zem a nemohla mě žalovat. Spadne stejně a bude mě žalovat. Ta odporná ženská smrdí po žluklém omastku smíchaném s prachem a parfémovaným práškem do koupele. Každé ráno a každý večer se koupe. Má příšerně bílé vlasy. Kárá nás svou čistotností. Nesnáším její vlezlou familiárnost. Nejedná se mnou o nic uctivěji než s ostatními členy rodiny, a za to všechno bere plat.

Vím, co je to nenávist. (Bolí mě z ní hlava a pronásleduje mě i ve spánku.) Moje id se prohnisává do mého ego, takže jsem agresívní a nepříjemný. Tohle mokvání je pro mé nejdražší zhoubné. Kdyby tak člověk mohl vybít svou nenávist úplně, vyčerpat ji, vystřelit ji tak, jak ukládá mořský rak své sperma do samice, načež se odšourá do neprůhledné tmy sám a zbaven břemene. Zkoušel jsem to. Ale nenávist se vrací.

Za to všechno může Kagle, teď už je mi to jasné: dávám vinu jemu. Jeho sebemenší chybičky jsou nesnesitelné. Podrážděnost ve mně prská jako vlny elektrického šoku a jezdí mi po lebečních kostech jako pila. Můžu

367$

vyletět z kůže, můžu se udusit, může mi prasknout hlava, když slyším, jak si vysává zub, jak bubnuje prsty, jak vyslovuje některá slova, jak říká nazhledanou místo naschledanou a mimo soboty místo mimo sobotu, a směje se, když ho opravím – mám nutkání opravovat ho pořád a musím se přemáhat! Mozek mi probodávají slova a zastavují se o kost, o vnitřní stranu mé lebky. Musím si zakazovat, abych je řekl, ale nemůžu si zakázat, abych je říct nechtěl. Mám na něho vztek, že mě tak provokuje. V koutku úst se mu nafukuje slina a na rozpukaných rtech má bílou čmouhu po jakýchsi žaludečních tabletách nebo kapkách.

„He-he,“ zvykl si říkat se sklopenýma, uhýbajícíma očima.

„He-he,“ chce se mi po něm posměšně opakovat.

Nenávidím Andyho Kaglea, protože prohrál. Nejradši bych ho vzal přes obličej tou těžkou mosaznou lampou, co má na stole. Říkám mu to.

„Andy,“ říkám mu. „Nejradši bych tě vzal přes obličej tou lampou.“

„He-he,“ řekne.

„He-he,“ odpovím.

Když s ním mluvím, vlídně se usmívám, škodolibě si s ním utahuju z Greenovy slovní zásoby a dobře ušité, honosné garderóby, co nejochotněji a nejnápadněji mu pomáhám. Dnes ráno jsem vážil devadesát devět kilo, to znamená o dvě a čtvrt kila méně než v pondělí (kdy jsem se rozhodl, že začnu hubnout) a jsem skoro o třicet centimetrů vyšší, než Kagle kdy bude.

„He-he,“ chce vědět. „Jak pokračuješ s tou holkou z výtvarného?“

„Dobře.“

„S tou, co má malá prsa.“

„Mohla by být moje dcera.“

„No a? He-he.“

„He-he. Nesu ti styková hlášení od Johnnyho Browna.“

368$

„Myslíš si, že nic nevím? Chceš to zamluvit, co?“

„Chceš, abych tě kopl do nohy?“

„Do zdravé nebo do chromé? He-he.“

„Andy, radím ti, aby ses na ně tentokrát podíval a připsal k nim svůj názor, než je pošleš dál.“

„Zatloukáš, co? He-he.“

„He-he.“

„He-he-he. K čemu ta hlášení jsou? Odbytáři lžou.“ „Tak je odhal. Uděláš si to dobré u Arthura Barona a Horace Whitea.“

Jako by neslyšel. „Hrál jsi už někdy dvě na jednoho?“ „Jaké dvě na jednoho?“

„Tohle teď válím v Las Vegas. Znám tam šéfa jednoho hotelu. Dvě holky na jeden zátah. Minulý týden jsem si to dal znovu. Měl bys to zkusit.“

„Nechci.“

„Ani dvě negerky?“

„Co ta styková hlášení?“

„Udělej to za mě. Umíš to líp. Co jsi o mně slyšel?“ „Nejezdi na služební cesty.“

„Potřeboval bych ostříhat?“

„Potřeboval bys nakopat do zadku.“

„Jsi dnes v nějaké kopací náladě, co? Nepotřebuješ si vyhodit z kopyta?“

„He-he.“

„Něco ti prozradím. S Greenem je konec. Chtěl bys jít na jeho místo?“

„Kecy.“

„Doporučím tě. Snižují mu rozpočet.“

„O kolik?“

„Přidáno nedostaneš. Já jo. Minulý týden jsem se nabalil na akciích.“

„Další kecy. Pořád se kasáš, jak ses nabalil na akciích, a pořád naříkáš, jaké máš dluhy.“

„He-he.“

Celý jeho majetek je dům na Long Island a chata

369$

v horách, kam o prázdninách posílá manželku a dvě děti. Někdy tam jede na víkend. Vyptávám se na Kagleovu rodinu stejně pravidelně, jako se Arthur Baron vyptává na moji.

„Všechno v pořádku, Arte,“ odpovím vždycky. „A u vás?“

(Green se neptá nikdy. Moje rodina ho nezajímá a nehodlá nic předstírat.)

Už několikrát jsem toužebně uvažoval o tom, jaká je pravděpodobnost, že by se jednoho šťastného dne cestou do práce nebo z práce zabil při automobilové nehodě. Kagle je neopatrný řidič, a když se v noci vrací domů, bývá otupělý nebo opilý. Patří k nepatrné hrstce vyšších středních vedoucích, kteří dosud bydlí na Long Island, a tohle faux pax mu škodí stejně jako chloupky s bílými konečky, které mu rostou z nosu a z uší. Dnes už nikomu chloupky z nosu a uší nerostou. (Měl by jít k holiči už jen kvůli tomu.) Tohle jsem mu říct nedokázal. (Měl jsem strach, že bych ho urazil.) Nerad se na něj dívám. Cítí změnu. Myslím, že proto je přede mnou samé he-he-he. Je mi ho líto. (Neumí si s ničím poradit.)

„He-he.“

„He-he.“

„He-he-he. Čemu se směješ?“

„Proboha proč chodíš v kovrkotu?“ kárám ho místo odpovědi.

„Co se děje?“ ptá se poplašeně.

„Ten vyšel z módy před třiceti lety.“

„Kovrkot?“

„Přejdi na gabardén.“

„Mám už modrý blejzr,“ řekne pyšně.

„Ale z úpletu.“

„Jak jsem to měl vědět?“

„Někde na venkově v Pensylvánii bys s tím měl obrovský úspěch. Zaměřuješ se na pensylvánský venkov?“

„Příští týden jedu do Los Angeles. Odtamtud si na

370$

černo odskočím do Las Vegas. Dvě na jednoho,“ vysvětlí s mrknutím.

„A nepadne ti. Máš ho moc volný a šejdrem.“

„Já jsem taky šejdrem, víš?“ připomene mi vážně s mazaným a pokryteckým pousmáním, které už znám. „Já se tak narodil, víš? A nebyla to náhoda, víš? Byla to boží vůle. Nesměj se. To není legrace. To není žádná legrace, narodit se s deformací boku a nohy, víš?“

„Jistěže vím.“

„To není nic k smíchu.“

„Já se nesmál.“

„Bůh chtěl, abych byl takový.“

„Aleluja,“ chce se mi cynicky odpovědět. „Škoda že mu na mně nezáleželo tolik jako na tobě.“

Když se Kagle dovolává úcty a soucitu s pomocí své nohy nebo svého boha, vidím z něho jen ty ohavné látky a trsy chlupů v nose a uších – tak intimní, neslušné a odporné – a poslední dobou jsem si mockrát přál, aby ten lazar umřel jen proto, že ve mně probouzí vztek, hanbu a hnus. Gabardén mu nepomohl. Všechno je na levačku. I jiným nic netušícím lidem, které znám a mám rád, přeju, aby umřeli kvůli nejbanálnějším malichernostem a komplikacím. Ať všichni umřou. (Jsem liberál: nezáleží mi na tom jak.) Přivolávám smrt na pomalé prodavačky a na neznámé lidi, kteří se mi pletou do cesty a zdržují mě, když mám naspěch.

„Zhebněte,“ myslím si. „Na místě padněte. Ať vás můžu překročit.“

Znám spoustu veřejných činitelů – vždycky jsou to muži – kterým bych přál, aby se stali obětí atentátu (a nesnáším už vagabundy. Vůbec jich nelituju), ale nikdy mě nenapadlo (aspoň zatím), abych se té práce ujal sám. Myslím, že rozumím, proč lidé bijí, kopou a podpalují vagabundy a žebráky. (Máme jich víc než dost.) Prezidenty neoplakávám (obyčejně jsem rád): konečně mají, co zasluhují. Pokud mě paměť neklame, od Roose-371$

veltovy smrti jsem neuronil jedinou slzu. Někdy tlumeně vzlykám (obyčejně při špatných filmech), ale slzy mám uloženy v tom nejhlubším sklípku. Nikdo je ze mě nevyloudí. To byl, pane, někdo, ten Franklin Delano Roosevelt, tenkrát jsem měl naposled prezidenta, kterého jsem si mohl vážit (ostatní moji nebyli), nebo jsem si to možná jen myslel, protože jsem byl ještě naiva. Ne – když zemřel, plakala celá zem. Moje matka plakala.

„Třetina národa,“ řekl, „špatně bydlí, špatně se obléká a špatně jí.“

Dnes, díky naší zdokonalené technologii a humánním sociálním a politickým reformám, je to určitě víc než polovina. Až to bude celých sto procent (milionáři už budou mít švýcarské občanství a budou žít ve Francii), zatroubí trubky, otevřou se nebesa a každý bude slyšet Händelovu hudbu zadarmo. Dnes v noci se mi zase zdálo, že moje matka žije, byla už jako věchet, ale úžasně zdravá, měla lehké kartounové šaty a tenký bílý svetr, moc jí to slušelo, a nenuceně, bez podráždění si se mnou povídala na jakési veselé slavnosti v domově. Byly vánoce, velikonoce nebo Den díkůvzdání. Co chvíli se na mě zářivě usmála, jako když jsem býval malý. Všechno mi odpustila. Začalo se mi po ní stýskat, sotva jsem se ráno probudil – měl jsem pocit, že mi na tváři lepkavě schnou slzy – sotva jsem se znovu vynořil ze spánku, rád, že jsem celý, že se mi i tentokrát podařilo dopravit paměť a všechny části těla zpátky z toho neznáma, kde jsem byl, když jsem nebyl tady.

„O čem se ti zdálo?“ chce jako vždycky vědět má žena.

„O sobě.“

„Sténals.“

„O matce.“

„Ještě pořád?“

„Tobě se o ní bude taky zdát.“

„Už se mi o ní zdá. Od té doby, co dostala zánět kloubů. A co se jí zkroutily prsty. Copak to nikdy nepřestane? Ty sny?“

372$

„Zatím se mi zdají.“

„Budu mít zánět kloubů i já?“

„I já.“

„Doufám, že ne v páteři. Páteř bych zkroucenou mít nechtěla.“

„Pojď ke mně.“

„Nemám náladu. Děti jsou vzhůru.“

Když si vzpomenu, jak bolestně mi matka dnes po probuzení scházela, stýská se mi po ní znovu. Stýská se mi po tom opuštěném dítěti, po tom malém chlapci. On je já. Ale já nejsem on. Asi se mi schovává někde v hlavě se všemi ostatními, které tam mám a marně hledám, i když vím, že tam jsou, protože si zlomyslně pohrávají s mými náladami a srdečním tepem. Mám v hlavě vesmír. Jsou v něm celé rodiny, namačkané do tajných úkrytů. Sídlí v něm celé civilizace. Fyzikální zákony ho drží pohromadě, chemické zákony ho udržují v chodu. Já s ním nemám nic společného. Nikdo mu nevládne. Emisaři lstiví jako lišky se (kradou z chodbiček do klenutých chodeb s nemorálním, tajemným posláním. Nikdo za nic neodpovídá. Jsem infikován a obléhán, jsem nechráněný terč kradmých útoků zevnitř. Věci se pohybují, pomalu se mi vinou myšlenkami jako černí úhoři a padají z vědomí do inkoustových hlubin. Všechno je tu menší. Není tu teplo ani zima. Ani vlhko. Potměšilé tváře si hledí svých podlých skutků a radostí a tají je, protože mi nevěří. Bolí mě to. Oběti pláčou. Nikdo neumírá. Je slyšet tiché kvílení. Beru aspirin a sedativa. Jsem zamořen strašidelnými postavami (hned je vidím a hned ne), skřítky a malými démony. Škrábou mě a bodají. Chtěl bych je ze sebe jednou provždy vyplavit a identifikovat, postavit všechny ke zdi, do bílého světla oslnivého reflektoru a ptát se:

„Kdo jste? Co jste tam dělali? Co ode mě všichni chcete?“

Neodpověděli by. Bylo by jich nesčíslné množství.

373$

Našel bych 1000 já. (Chci to se svou ženou dělat, když nemá náladu. Rád bych ji k tomu přinutil, když nechce.) Chtěl bych si všechny své sny nafilmovat a odporné viníky po právu zavřít. Důkazy bych měl. Chtěl bych odposlouchávat jejich myšlenky. Chtěl bych si vyfotografovat jejich sny, abych věděl, co se jim odehrává v hlavě, když se volně potulují v mé. (Má hlava – můj hrad.) Ne, neslyším hlasy. (Někdy bych je slyšet chtěl.) Nejsem šílený. Vím, že o mně lidé za zavřenými dveřmi mluví, ale nenamlouvám si, že slyším, co říkají. Včera našli ve sklepě jednoho činžáku mrtvolu malého hocha, zohavenou sexuálním maniakem. Vrah je dosud na svobodě. V jiném činžáku našli ve světlíku další mrtvé dítě, které tam někdo shodil ze střechy. Nikdo neví proč. (Byla to holčička. Policie dosud nezjistila, jestli byla pohlavně zneužita.) Další holčička se pohřešuje už několik dní a nikdo neví proč. Rodina a sousedé čekají s malomyslným napětím na nějakou zprávu a v důstojném očekávání nejhoršího už zapalují svěcené svíce za její duši. I já si myslím, že ji někdo zabil (a nechápu proč. Farmáři v Oklahomě se dnes rozhodli nedodat bavlnu za dohodnutou cenu, protože mezi dojednáním ceny a vyplněním smluvních formulářů se cena bavlny zdvojnásobila. Kupci je budou žalovat. Co chvíli najdou ve světlíku něčí mrtvé dítě, a já ani pořádně nevím, co to světlík je). Taky bych rád věděl, co si o mně myslí tenký, jako rákos úzký Horace White. Je to vlivný kokot. (Nenávidím toho vlivného kokota a děsně ho potřebuju.)

„Hleďme, hleďme – přichází náš podnikový okusovač nehtů,“ řekne pokaždé, když vejdu do jeho kanceláře, a myslí si, že je to vtipné. „Jak se vede?“

Kdykoli mě zavolá, aby mě něčím pověřil nebo se mnou probral korekce (změnám, které po mně chce, říká korekce), sedí za svým obrovským ořechovým stolem a stříhá si, piluje nebo leští své průsvitné nehty.

„Jestli někdy napíšeš knihu,“ říká mi pořád, „tak mě do ní dej. Koupím si spoustu výtisků.“

374$

I jeho hlavu bych rád odposlouchával. Rád bych věděl, jestli se v jeho snech prohazuju tak drze jako on v mých (jako by mu patřily). Na to asi nejsem dost symbolický. Horace White se svým téměř bezrysým obličejem se mi často zatoulá do snu, chvíli tam postává, promění se v kvetoucího, masitějšího Greena, vztekle do mě zabodne oči a začne dělat kousavé poznámky, načež se ztratí tak rychle, jak bych se chtěl ztratit já, když se objeví a přiblíží ten temný cizinec s nožem, který nikdy nevidím, a buď mě tak vyděsí, že začnu sténat jakousi pradávnou hrůzou a probudím se, anebo milostivě odejde ze scény a udělá místo někomu jinému, například matce nebo sestře mé ženy, Forgionovi nebo Yergerce. Nebo mé dceři, mému hochovi a (nebo) Derekovi. Nebo někomu jinému, koho jsem nezval. Je to ohromně příjemná přestávka, když můžu ve snu spát se svou ženou nebo s Penny. S Penny se překonávám a vždycky se včas probudím. Se svou ženou se taky překonávám. Někdy ji po probuzení hladím tak dlouho, až se ke mně přitulí, a pak s ní spím doopravdy. (Bývá to lepší než ve snu.) Sny o Virginii nikdy nedospějí k vrcholu. Pohrávám si s její blůzou a zápolím s jejími ohmatanými podvazky. Mám co dělat, abych tolik lidí za noc stihl. Někteří jsou z lakovaného skleněného vosku. Takový materiál neexistuje. Jsou mezi nimi upíři a skřeti. Mrtvoly. Mám ve snech starosti s manželkou, matkou, dětmi, sestrou, nebožtíkem bratrem a dokonce i nebožtíkem otcem (ačkoli vůbec nevím, jak vypadá. Fotografie, které po něm zůstaly, nejsou přesvědčivé), a všichni kromě otce mě žádají o jakousi pomoc, kterou jim nemůžu poskytnout, protože ji zoufale potřebuju sám. Není divu, že se mé sny rozvíjejí vždycky v těžké, dusivé atmosféře pohřební síně. Jen Arthur Baron tam vnáší jakousi útěchu, ale má moc práce a nikdy se nezdrží dlouho, a ani nevím, jestli je to doopravdy můj otec, a nechápu, proč se tak zlobí. (Nic jsem neudělal.) Můj vyjevený, čekající devítiletý hoch se

375$

mění ve vyjeveného, němého Dereka. Oba jsou ochrnutí. I já jsem byl jednou němý. Nevěděl jsem, co se mnou bude. Teď si to domýšlím. Stačí, abych s celou rodinou zasedl k svátečnímu obědu a připomenul si něčím nebožtíka otce nebo staršího bratra a umírající, oněmělou matku, a už vidím kolem stolu svoje podobizny v různých stadiích, od němého začátku (Derek) k němému, osudovému, otupělému konci (matka), pasívnímu a poddajnému jako ovce, a dokonce ještě dál, k mému nepřítomnému otci (táta). Jsem jako ilustrovaný letový řád. Žena, dcera a syn jsou mé orientační body: jejich věk je můj věk. Oni jsou já. (Ale já nejsem oni. Předvedou se mi jeden za druhým, kolikrát je chci vidět.) Ten obraz je sen. Ten výjev je vlys.

„Nehýbat se.“

Nikdo se ani nehne. Všichni sedí jako vycpané loutky. A můžu vnímat:

„Takový jsem byl, když jsem byl v tom věku.“

A:

„Takhle mi bude až.“

Myslím, že vím, jak je mé ženě, když má za manžela člověka, který je vedoucí oddělení a sukničkář jako já a kterému na ní už moc nezáleží, ledaže by dostala rakovinu nebo mu byla nevěrná. (Sebevražda by nestačila.) Vím, jak je jí: zima. Stačí posunout oči doleva nebo doprava, a přenáším se do matčiny, bratrovy, otcovy, sestřiny minulosti, abych viděl svou přítomnost a svou budoucnost. Přesunu pohled do budoucnosti svých dětí a vidím svou minulost. Jsem, co jsem byl. Už teď se vtěluju do toho, čím budu. Informují mě jako značky na dálnici. A tady je další sen, který si představuju, když vidím, jak se nakláním nad kouřícího pečeného krocana, v ruce porcovací nůž s kostěnou rukojetí, jak odděluju špičky křídel a chystám se otevřít tělo, dramaticky vyříznout první kus bílého masa z hrudi, zatímco všichni tiše přihlížejí a čekají na židlích s vysokými opěradly,

376$

bez dechu, jako skeptické stíny: jsou moji. Jsem jejich pán. Patří mi. Jsem u kormidla (a doufám, že bílé maso bude lahodné a tmavé maso šťavnaté). Znovu jsme strnuli a nehýbáme se. (Uděláme obrázek?) Nemůžeme se hýbat. Stojím nad svým krocanem, oni prkenně sedí. A v té zastavené pantomimě, ve které jsme se všichni dočasně proměnili v sochy, cítím s mrazením, že i kdybych je nikdy neměl, i kdybych se nikdy neoženil, nezplodil děti, neměl rodiče, byli by se mnou stejně. Je-li dán tento kruh, žádná část nemůže být jiná. Jsou-li dány tyto části, kruh je nevyhnutelný. Jen Derek se odchýlil, a to bylo nedopatření někoho jiného. (Hráli jsme své role.) Teď mezi námi má své pevné místo. Měl jsem je všechny v hlavě od chvíle, kdy mi hlava narostla (nepřinesl je čáp), a nepamatuju se, že bych byl někdy bez nich. (Něco podstatného by mi scházelo.) Vrážejí mi do mozku a bolí mě z nich hlava. Někdy mě rozesmějí. Jsou v mé plazmě. Teď už se můžeme hýbat. Ale oni nemohou. Čekají jako pařezy. Sedí na svých židlích jako trosky v rakvi. Krocan je rozporcován: bílé maso, tmavé maso, špičky křídel, křídla a stehna jsou úhledně rozloženy jako instrumenty na dentistově stolku nebo jako chirurgické nástroje ušního, nosního a krčního lékaře, který se chystá odebrat pacientovi mandle. Ale mísa ještě nekolovala kolem stolu. Jsou zde pečená jablka, kelímky s mrazenými brusinkami a rybízový džem z dovozu. Jsou to ledové hody, rodinné zátiší vytesané v chladném a hnijícím kameni. Jsem u kormidla, ale moc toho dělat nemůžu. (Můžu podat mísu s masem své ženě.) Je zde moje matka s vlasy bílými jako mýdlo. Můj otec je jinde. Matka umře. Vím, že umře, protože už zemřela. (Když zemřel můj otec, urazilo mě to tak, že jsem mu nechtěl jít na pohřeb. Chtěl jsem, aby dostal za vyučenou. A dostal.) Má žena je jediná žena, kterou jsem si zatím stihl vzít (neměl jsem na vybranou), dokud nás smrt, rozvod nebo nevěra nerozdělí. Mé děti byly jediné možné. (Jako všechny děti.) Jim ani mně nebylo sou-377$

zeno, aby byly dolíčkovaté, pihovaté, usměvavé, veselé, srdečné, družné. Jsou takové, jaké jsou, a kdybych si je měl představit v nějaké lepší podobě, byly by stejné. Mému semenu nebylo dáno, aby zplodilo děti, které budou jednou pozvány do Bílého domu a vyfotografovány s prezidentem jako příklad všeho jiskřivého a zdravého v životě národa. Za chvíli si tam budou muset pozvat porcelánovou mísu jahod se šlehačkou. Lidé začínají vypadat jako štvanci. (Jahody přibarví syntetickým barvivém, aby byly červenější. Šlehačku zprzní něčím bělejším. Porcelánová mísa bude z obarvené gumy.) Všichni kromě Dereka, který sedí u stolu s námi – o větších svátcích si jeho ošetřovatelky mohou vzít volno, a modlíme se, aby si je vzali. Dereka si jiného představit dokážu. Ale takového, jaký je, ne. Už se můžeme zase hýbat. Podávám mísu s krocaním masem své ženě a ostatním nabízím tradiční kaši ze sladkých brambor, udělanou z brambor obyčejných. Sladké brambory už nejsou. (I ty se ztratily. Kam, to nevím.) Nevím, proč se mi otec zjevuje ve snech, ve kterých nemůžu mluvit ani chodit, jen stojím a poslouchám, vždyť ho skoro neznám, a nakonec se stejně promění v někoho děsivého, třeba v negra nebo v Horace Whitea, který v mých snech odhaluje sytě rudý, eroticky krutý rub svého obvyklého fádního povrchu. Horace White je akcionář. Nevím, jestli mi neschází vzpomínka na to, že mi otec aspoň jednou naplácal na zadek. Nic takového si nepamatuju. Znamenalo by to vzájemný kontakt, příslib do minulosti a záruku do budoucna. Možná bych měl svým synům každých čtrnáct dní naplácat. Pro jejich dobro. Má dcera je na to moc stará. Moje žena ne, a tak jí to neodpírám. Ráda škrábe a jemně kouše. Vzájemně si to trpíme. Oba máme větší požitek, když to aspoň trochu bolí. Rád bych věděl, jestli jsem jediný čtyřicátník na světě, který se nezbavil dávného dětského strachu, že ho znásilní nějaký muž. Proto mi ten chlap leze pořád do sna?

375$

„Vypadni!“ přikazuju jasně.

Ale z úst mi vyjde jen skřehotavé sténání, které probudí mou ženu.

„Co je?“

„Nic.“

„Křičíš.“

„Co?“

„Nevím. Prostě křičíš.“

„Jen jsem zasténal. Už mi nic není.“

Má žena a děti jsou tedy mimo nebezpečí. Dokonce ani nejsou doma. Jsem tam jen já. Jde čistě po mně. Můžu se na to zeptat jedině svého rodinného duchovního rádce nebo svého psychiatra. Můj psychiatr mě poučuje tak, že na mou otázku odpovídá:

„Proč se na to ptáte?“

„Protože – “

„Si koušete nehty,“ hádá.

„ – se bojím. Mám sny a myšlenky, které jsou mi nepříjemné, i když jsou příjemné. Bolí mě z nich hlava. Jsem nešťastný. Jsem přesvědčen, že trpím poruchami myšlení. Přitom neslyším žádné hlasy – “

„Mmm,“ komentuje to dlouhým povzdechem, „ – a nemám ani halucinace.“

„Jak byste to tedy nazval?“

„Často cítím výkaly.“

„Mmm?“

„Ale to je tím, že vždycky někde šlápnu do psího hovna.“

„Musíte se naučit,“ řekne, „chodit opatrněji.“

Nechodím k psychiatrovi (podnik nemá rád, když jsou vedoucí nešťastní) a rodinný duchovní rádce patří mé ženě (nemá rád, když jsou lidé šťastní).

Vím, že s okusováním nehtů budu muset brzo přestat, jestli to chci v podniku dotáhnout dál než na Kagleovo místo nebo se jednou stát prezidentem Spojených států, až se místo v Bílém domě uvolní a nikdo o ně ne—

379$

bude stát. Vím, že jsem byl smutný, když zastřelili J. F. Kennedyho, protože ho střelili do hlavy, když to nečekal a já taky ne, a protože jsem v časopisech a novinách viděl ty obrázky. Byly příšerné. (Kdyby je to napadlo, mohli jich prodat milióny jako suvenýry.) Chudák. Doufám, že mě nikdo do hlavy nestřelí. V paměti ho mám mnohem menšího, než byl ve skutečnosti (ale je tam. Je to on. Budu si ho co nejdéle chránit). Musí se zmenšit do miniatury, aby se mi vešel do myšlenek a mohl žít v mých vzpomínkách, všelijakých nápadech a snech a mohl si nepozorovaně dělat svoje, když se musím věnovat jiným kopiím a stínům a nemůžu ho vytáhnout a hrát si s ním. Jiní ho mají na půldolaru, ale já ho mám v hlavě. Je čistý, nablýskaný, hezký, usměvavý. Má lesklé vlasy. Teď se mi líbí. Sestře mé ženy ne. Jeho mladší bratr se nedožil ani toho věku co on. Jen málo lidí ví, že Lyndon Baines Johnson měl první infarkt už v šestačtyřiceti, když byl ještě senátorem. Tím to pro něj končilo. Od té doby po něm nic nebylo. Eisenhower se po infarktu zlepšil. Hrál líp golf. (To budu taky.) Umřel i Harry Truman. Já věděl, že umře. Poslední dobou mě děsně bolí hlava, a ani mě do ní nestřelili. Taky mě bolí v týle, u začátku páteře. Pomáhá mi aspirin. Sedativa mé ženy mi pomáhají usnout. Můj mozek a mou míchu obalují tři tkáňové vrstvy a mají společný název meninges. Potěšilo mě, když jsem se dověděl, že jsou tři. Vůbec jsem o nich nevěděl. Takže meningitida je zánět mozkových blan. Meningitida se často vyskytuje ve vojenských zařízeních. Civilní obyvatelstvo dostává encefalitidu, což je zánět mozkové hmoty, často mylně považovaný za spavou nemoc. Člověk spí, až ochrne. Je to výborný způsob, jak léčit nespavost. Dnes už jsem moc starý, abych se bláhově bál něčeho takového, jako je zánět mozkových blan. V prsou mě zatím nebolí. Místo dětského strachu z meningitidy mám dospělejší dětský strach z jiných věcí. Na meningitidu si už ani nevzpo-380$

menu. (Ha, ha.) Meningitida zabíjí. A kulka do hlavy taky. Martin Luther King ji dostal: několik měsíců po jeho smrti přestal ostražitý agent naší kriminálky odposlouchávat jeho telefon (a začal odposlouchávat můj). Meningitida ničí nervovou soustavu, člověk z ní ohluchne, oněmí, oslepne, ochrne a umře. Ještě smutnější jsem byl, když zabili Bobbyho Kennedyho, poněvadž byl mladší než John a obrázky, jak leží na zemi V té hotelové kuchyni, byly ještě horší. Připadal mi děsně slabý a vyděšený: vytřeštěné oči mu plavaly v důlcích, rozhozené ruce a nohy ležely jako kusy dřeva. Na nohou měl ještě střevíce. A zrovna byl v černém obleku. I on je dnes jako ze škatulky. Nikdy nekýchne. I jeho mám v hlavě. Schoval jsem si ho. Bude mu tam teplo. A bude tam ležet, dokud neumřu – nebo dokud se nestane, že si na něj zapomenu vzpomenout. Bude se muset bránit sám. Nevím, jak to beze mě přežije. Nebo kde. A kdo se o něj postará. Když jsem dřív zahořel pro nějaké děvče, měl jsem hlavu rozpálenou jako pec. Dnes už se rozpálím jen v rozkroku. Sestra mé ženy říká, že neschvaluje násilí, ale když zabili Kennedyovy, byla ráda, že krutá spravedlnost zvítězila.

„Mají, co si zasloužili,“ řekla. „Když se to tak vezme, vlastně si o to říkali.“

Moje žena litovala jejich děti.

Musím si dát pozor, abych se moc neusmíval. Musím si zachovat fasádu. Musím si dát pozor, abych byl stále korektně úslužný a zřetelně vděčný lidem z podniku a univerzity a různých klubů, kteří mě zvou a čekají, že budu pokorný a snaživý a že budu mít radost a strach. Na služební cesty už tolik nejezdím, jsem víc doma. (Držím se domovské základny, čímž pochopitelně nemyslím domov, ale podnik.) Má žena je ráda, že mě má doma, i když se hádáme. Má dcera mě podezřívá, že ji hlídám. Podezříváme ji, že když nejsme doma, bere si naše druhé auto – má starší kamarády, kteří mají řidičské

381$

průkazy pro mladistvé – a že mému hochovi vyhrožuje zohavením a oslepením, kdyby to na ni řekl. (Kdybych zjistil, že mu vyhrožuje smrtí nebo zmrzačením, asi bych ji zabil.) Derek nemůže říct nic. Zajímalo by mě, co ze světa kolem sebe vnímá (musím si pořád připomínat, že nějaké vědomí má, i uši a oči, které slyší a vidí) a jak tomu rozumí. Ale odposlouchávat jeho hlavu bych nechtěl. Nejspíš bych slyšel samé praskání. Představuju si, že přijímá podněty přímočaře, v nemodulovaných proudech obrazů a zvuků, které mu proudí na jedné straně do hlavy a na druhé ven, asi jako rádiové signály řípou nebo nějakým jemně vyladěným, družici podobným, složitým a vysoce citlivým přístrojem z keramiky, wolframu a skla, který dělá všechno, jen nefunguje. Koncovka se tomu říct nedá, protože tam nic nekončí. Svoje myšlenky si představuju jako něco kruhovitého, kulatého, kulovitého, jako kolo, které se jako svět otáčí v jakési nádrži na odpadky, kam odpadá do tmy a špíny většina toho, co zapomínám. (Zapomínám i to, co si chci zapamatovat.) Zčistajasna se rozžhaví jako vysavač. Neviditelně na něj působí otřesy a změny vlhkosti a teploty jako na tranzistor. Mám syna s řípou místo hlavy. Asi se mu tam vybíjí statická elektřina, takže ho potom popadá děs. (Statická elektřina v mé hlavě má za následek naštvané výbuchy, když jsem doma. V takových chvílích si přeju, aby mi praskla hlava a prasklý tlak z ní mohl ven.) Má půvabný obličej. Všechny mé děti mají půvabný obličej a moje žena je ve svých letech přitažlivější než všechny ženy v jejích letech, které znám. Zajímalo by mě, které stavební spoje zůstaly v jeho mozku nedokončeny. Je tak tupý, že nechápe ani to, že je idiot a že z něho vyroste imbecil? Neví, že by si měl přát mou smrt a bát se, že ho za to zavraždím nebo vykleštím? Co hrozného přeje mé ženě, to ať si radši nechá pro sebe. Je nevinný. Ve snu se mi zdá, že umřel, a když se probudím, je mi ho zoufale líto, protože vím, že se mi

382$

zdálo vlastně o sobě a že si jeho smrt tak docela nepřeju.

„O čem se ti v noci zdálo?“ chce vědět má žena, když chystá snídani.

„O Derekovi.“

„Smál ses.“

„Smála ses ty. Zdálo se mi, že jsi v posteli s někým jiným.“

„Ale smál ses.“

„Protože jsi byla směšná. Byl to velký negr. Osahávalas mě. To mě od hezké holky vždycky potěší.“

„Mám tě potěšit teď?“

„Musím do práce. Ale přijdu k večeři.“

„Měla jsem hrozný sen.“

„Plakalas.“

„V tvém snu?“

„Ve svém.“

„Proč jsi mě neprobudil? Zdálo se mi, že pláču a nemůžu přestat.“

„Já měl co dělat s tím, co se zdálo mně. Možná jsme měli stejný sen. Zdálo se ti, žes byla v posteli s velkým černým negrem?“

„Mně stačíš ty.“

„Ta potvora nám asi krade auto. Včera u večeře začal něco říkat, a div ho neprobodla očima.“

„Já se jí zeptám.“

„Já ji chytím. Přijdu dnes k večeři. Nejradši jsem, když ji můžu chytit.“

„Chodíš teď nějak často domů.“

„No a?“

„Nic jsem tím nemyslela. Jsem ráda.“

„Já tím taky nic nemyslel.“

„A nemusíš řvát.“

„A neřvu. Nevím, proč nemůžu zvýšit hlas, aby se mi hned nevyčítalo, že řvu. Druzí můžou. Ty taky. Nechápu, proč jsi tak napruzená.“

„Napruzený jsi dnes ty. Když přijdeš domů, jsem ráda.

383$

Dokonce si hvízdáš. Možná že se ti s námi začíná líbit.“

„To si piš.“

„Něco se děje?“

„Nic se neděje, všechno je normální a bylo by to ještě normálnější, kdyby ses pořád neptala, jestli se něco děje.“

„To jsem věděla. Že ti to nevydrží, ani než se nasnídáš.“

„Pak se nediv, že se nemůžu dočkat, až budu v práci.“

„Jestli se něco v podniku stalo, tak mi to řekni.“

„Nic se nestalo.“

„Co se stalo?“ vybafne na mě Green, sotva přijdu do práce.

„Co by se mělo stát?“

„Ptám se já tebe.“ (Ach bože – i on se špatně vyspal a zaskočil mě.)

„Nic.“

„Nelži mi.“

Jeho vystouplé oči na mě hledí s vlhkým a sadistickým vztekem, jeho smyslný obličej je rozpálený a kolem spánků a úst zpocený. Obyčejně se ovládá, aby se před lidmi nepotil. (Zajímalo by mě, jestli ho dnes ráno trápí víc porucha štítné žlázy nebo zvětšená prostata.) Má volný, měkký, nabíraný oblek z velbloudí příze, s vykrojenými širokými klopami, svislou strukturou a jemnými fialovými proužky, a projde mu to. My ostatní musíme počkat až na nějakou oslavu nebo výstavu, i když sportovní kalhoty se tolerují na víkendových sešlostech pod širým nebem, v jachtařských nebo jiných klubech. Green je výrazná osobnost s ohromující slovní zásobou, kterou odpuzuje a znervózňuje většinu svých nadřízených. Horace White se mu vyhýbá jako moru. Green mu nadbíhá, ale White před ním prchá k Blackovi, který Greenem pohrdá a veřejně ho pomlouvá, takže Green ustupuje a líže si rány.

384$

„Black je hovado,“ stěžuje si mi. „Úplná gorila. Nemá smysl s ním mluvit. „

Black je antisemita, Green je Semita. Čeká a sveřepě na mě hledí přes stůl, jako bych mohl za jeho štítnou žlázu, prostatu, tlusté střevo a Blacka.

„Nevím, o čem mluvíš. „

„Nelži mi tak nepřesvědčivě,“ začne málem dřív, než skončím, jako kdyby předvídal, co mu odpovím. „Lhát můžeš, když ti věřím. Jsem tvůj šéf. Ale jestli chceš být můj podřízený, nesmíš lhát nikomu nepřesvědčivě, protože nechci, aby mým podřízeným pohrdal někdo jiný než já.“

„Nasrala mě žena.“

„Tohle slovo přede mnou neříkej.“

„Ptal ses mě.“

„Nejsem Andy Kagle.“

„Kagleovi bych to neřekl.“

„Mám tvoji ženu rád.“

„Ale nemáš, Jacku. Já taky ne. Co se stalo?“

„Měl jsem čtyři ženy, ale nikdy jsi neslyšel, že bych o nich řekl něco neslušného, i když jsem je všechny nenáviděl.“

„Moje žena tě tak nezbožňuje.“

„Nežvaň.“

„Myslí si, že jsi darebák, protože mě nechceš nechat mluvit na podnikové konferenci.”

„Jen se za ni neschovávej.“

„Ale Jacku. Tak rád ji přece nemáš.“

„Když to chceš slyšet, nemám ji rád vůbec. A mám ti říct proč?“

„Ne.“

„Protože na některých večírcích pije moc a na některých málo. Je upjatá a celá nesvá a přenáší to na ostatní. Na podnikových sešlostech z ní táhne nespolečenskost tak jako z jiných parfém.“

„Říkal jsem, že to nechci slyšet.“

385$

„Za moc nestojí. Není bohatá a není slavná ani společenská a nepomůže ani tobě, ani mně.“

„Ptal ses mě, co se stalo.“

„A místo abys mi to řekl, se schováváš za svou ženu.“

„Neschovávám. Proč máš tak špatnou náladu?“

„A proč máš tak dobrou?“

„Už nemám.“

„Už zuříš,“ napodobí posměšně můj tón a vidím, že i on je bezbranný proti palčivému nutkání pitvořit se nenávistně po někom, kdo ho nesnesitelně štve. Říká se tomu echolálie (neovladatelné a okamžité napodobování slov, které říká někdo jiný. Našel jsem si to ve slovníku. Ha, ha.)

Ha, ha.

Ha, ha.

(A tak donekonečna.)

A tak donekonečna.

„A nemám proč?“ zeptám se.

„A nemáš proč?“ zeptá se.

„Co je s tebou, Jacku?“

„Co je s tebou, Jacku?“ čekám, že mi odpoví mým hlasem jako v těžkém snu (jako si na svou ženu nebo dceru vyjíždím jejich hlasem já, když jsem tak nakrknutý a ztumpachovatělý, že je nedokážu ranit nějakým dospělejším způsobem).

„Byl sis hledat nějaké lepší místo?“ slyším, že říká místo toho.

„Lepší místo?“

„Bez mé pomoci je nenajdeš.“

„Nač bych si je hledal?“

„Ani bys nevěděl kde.“

„Proč bych nemohl zůstat tady?“

Cítím, že se začínám potit.

„Začínáš se potit,“ řekne.

„Nezačínám.“

„Teče ti to po obličeji a prosakuje košilí. Proč tak idiotsky zapíráš? Víš, že když jsem se tě ptal, co se stalo,

386$

nechtěl jsem vědět, co se stalo. Nezajímalo mě, co se stalo, zajímalo mě, co se nestalo. Myslel jsem to ironicky. A tys reagoval komicky. Když říkám komicky, nemyslím komicky, ale divně. Ne, divně taky nemyslím. Myslím rozjařeně. Poslední dobou si nějak moc hvízdáš.“

„Ani si to neuvědomuju.“

„A hvízdáš falešně. Zřejmě si myslíš, že jsi v podniku jediný, kdo zná Mozarta. Poskakuješ kolem mnoha lidí, které nemám rád. Kolem Kaglea, Horace Whitea, Arthura Barona, Lestera Blacka, dokonce i kolem Johnnyho Browna, který má menší plat než ty.“

„Je to má povinnost. Jsou moji nadřízení.“

„Vrtět ohonem je tvá povinnost? Dovol, abych to za celé oddělení odvrtěl sám. Umím to líp než ty. Když vrtím ohonem já, jsou rádi. Na tebe kašlou.“

„Kagle taky?“

„Kagle je odepsaný,“ štěkne nevrle, ale spokojeně se usmívá. „Při řeči prská a při chůzi kulhá. Mohl bych jít na jeho místo. Asi bych mohl. Ale nepůjdu. Odbyt mě neláká. Prodávat jako hokynář je ponižující. Prodávat sebe je ještě horší. Já vím. Chtěl jsem se prodat, abych se stal náměstkem ředitele, a nepodařilo se mi to, a to je nejhorší ze všeho: když se chce člověk prodat a nepodaří se mu to. Jestli někomu řekneš, že jsem ti to řekl, popřu to a dám ti padáka. Podnik ti padáka nedá, ale já ano. Já ano, to si piš. Teď k Redu Parkerovi.“

„Co je s ním?“

„Toho si drž od těla. Co se mu zabila žena v autě, jde to s ním z kopce.“

„Je mi ho líto.“

„Mně ne. Když žila, neměl ji rád. Moc pije a nic nedělá. Lidi, s kterými to jde z kopce, si drž od těla. Podnik to ocení. Podnik ocení krysy, které vědí, kdy opustit ztroskotanou loď. Půjčuješ si od něho byt.“

„Abych se měl kde opláchnout. Chodím tam i se svou ženou.“

387$

„Na tu holku z výtvarného se culíš jako přiblblý študent.“

„To není pravda,“ bráním se. (Zranil mou pýchu.) „Je to jen legrace, Jacku.“ (Cítím, jak se mi do očí hrnou slzy. Určitě už je mám vlhké jako on.)

„Ani není hezká. Má malý plat.“

„Ty flirtuješ taky.“

„Mě chrání pověst arogantního a výstředního člověka. Tebe ne. Ty jsi jen to, co děláš. Já mám sennou rýmu. Když mám v očích slzy, je to alergie. Co je ti k smíchu?“

„Chtěl bych se umět vyjadřovat jako ty.“

„To se ti nepodaří. Dokud jsem tady, vždycky ti dám fleka. Nemyslí ti to tak rychle jako mně. Na to, abys mluvil tak plynně a elegantně jako já, ti schází styl, takže se o to ani nesnaž. Ta holka ti k ničemu nebude. Hledej bohaté a rozvedené ženy, cizí manželky a půvabné vdovy.“

„Vdovu člověk nepotká na každém kroku.“

„Sleduj nekrology v novinách. Zase už se usmíváš.“

„Je s tebou legrace.“

„Jenže teď není na smích ta pravá chvíle, Slocume. Jsi v rejži a zřejmě to vůbec nevíš. To se mi nelíbí.“

„Proč jsem v rejži?“

„Protože jsi můj podřízený. A na můj vkus jsi tak veselý, že mě to sere.“

„Myslel jsem, že to slovo nechceš slyšet.“

„Už se mě nebojíš jako dřív.“

„Teď se tě bojím.“

„Nemyslím teď.“

„Proč bych se měl bát?“

„A to se mi nelíbí. Toho se bojím já. Nejmíň ze všeho potřebuju podřízeného, který je si svým místem tak jistý, že chodí a hvízdá si Mozartovu Velkou mši c-moll – já si to našel v literatuře. Neusmívej se. Udělat na tebe dojem je zrovna tak snadné jako udělat ho na ostatní. Jen mi nejde do hlavy, kdes k tomu přišel.“

388$

„Znám jednu dívku, která – “

„Takovou snobárnu si můžu dovolit já. A ne ty. Hvízdálky ve svém oddělení nechci. Chci opilce, vředy, migrény a vysoký krevní tlak. Chci lidi, kteří se bojí. Jsem tady šéf, a co chci, to budu mít. Víš, co chci?“

„Dobrou práci.“

„Chci těžké průjmy a nervové vyčerpání. Dal ses na hubnutí jako já? Dal. Máš těžké průjmy jako já? Nemáš. Proč? Beru tyhle pilulky a chci, abys je bral taky. Chceš jednu?“

„Ne.“

„Pokud chceš zůstat v mém oddělení a mít někdy referát na konferenci, tak chtít budeš. Hergot, já chci, aby mým podřízeným bylo hůř než mně, ne líp. Proto ti dávám tak vysoký plat. Chci vidět, jak meleš z posledního. Chci, aby to bylo naprosto jasné. Chci to poznat z koktavého, rozčileného, přiškrceného hlasu. Mám tě, Bobe, nejradši, když ze sebe nedokážeš dostat jediné slovo, protože nevíš, které slovo by to mělo být. Na konferenci tě nenechám mluvit ani letos. Ale nebudeš to vědět, i když ti to říkám. Nebudeš si tím jistý. Protože si to rozmyslím a nechám tě, aby sis připravil a nacvičil tříminutový referát pro případ, že bych si to znova nerozmyslel. Ale já si to rozmyslím. Nevěř mi. Nevěřím podlézavosti, oddanosti a přátelství. Nevěřím úslužnosti, uctivosti a spolupráci. Věřím strachu. A teď jsem ti plynně předvedl, co je to řečnické umění. Něco takového bys nikdy nedokázal, co?“

„Co se stalo, Jacku?“ opakuju schlíple, téměř kňouravě a tak bezmocně, že mě to deprimuje.

„Mám nejlíp placené oddělení v podniku. Máš tady své jisté.“

„Já vím.“

„Kritizují mě za to, že dávám svým podřízeným vysoké platy.“

„Já vím.“

389$

„Ale když budu chtít, dám ti padáka. Já tady mám taky své jisté. Uvědomuješ si to? Chci podprůměrné lidi s nadprůměrnými mozky, kteří cítí v kostech, že kdybych je vyrazil, zkazím jim nadosmrti život. A chci, aby to byla pravda. Teď to víš, teď je ti to naprosto jasné, oč mi jde. A teď se bojíš. Ano. Tak se uklidni, člověče – a schovej si ruce do kapes. Třesou se ti.“

(Kdybych měl odvahu, zabil bych ho.) „Proč chceš, abych se bál?“

„Jsi můj podřízený! Můžu tě vyrazit, blbče. A může tě vyrazit dvě stě dalších lidí, o kterých ty ani já nevíme. Pochybuješ o tom?“

„Proboha, ne.“

„Není to dostatečný důvod? Můžu tě šikanovat a ponižovat, kdy se mi zachce.“

Ach panebože, je to tak – ještě pořád na mě má pifku. Nemůže mě vyrazit, ale každá buňka v mém těle je přesvědčena, že může, a propadá panice. (Mé myšlenky mají mozek. Mé žlázy nemají.)

A nevěřím si natolik, abych dokázal odpovědět bez trapného koktání a zženštilého kňučení. Mám pocit, že bych nedokázal odemknout ústa, odlepit jazyk a rozhýbat lícní a retné svaly, ani až bych probral všechny možné zvuky a rozhodl se, které slovo říct jako první. A které jako druhé, aby mě bezpečně dovedlo k třetímu. (Krátkou větu bych možná dokončil. Musím začít jednoslabičným slovem. V hlavě se mi shlukly všechny možné zvuky jako přeházené kostky s písmeny ve ztichlé školní třídě.) Jinak by ze mě vyšel jen nesrozumitelný blekot nebo křik. Je mi jako spálené topince, která vzplanula v opékači, a proud žhavého potu mi vytryskne z pórů dřív, než si stačím vzpomenout, že je to zbytečné. Jacka Greena se už bát nemusím. Musím to jen předstírat.

Ale bojím se.

(A mám strach, že se budu bát vždycky.)

390$

Nenávidím ho a přeju mu, aby umřel, tak jako Kagleovi. Přeju mu, aby měl rakovinu štítné žlázy, prostaty a tlustého střeva. Nemá. Za ním bych do špitálu chodil – jen proto, abych slyšel, jak nemůže mluvit, a viděl, jak se ztrácí. Nejspíš skončím ve špitále dřív než on, a on mě nepřijde navštívit nikdy. (Třeba přijde – jen proto, že bude vědět, že si myslím, že nepřijde.) Chtěl bych být jako on. Závidím mu a idealizuju si ho i teď, když ode mě odvrací hlavu s předstíranou lhostejností, která hraničí s nudou. Nedopřeje mi ani vítězoslavný pohled. (Na to si mě dost neváží. To je úžasné.) Tohle bych chtěl umět. Možná když budu pravidelně trénovat (pokud nebude nablízku, aby nemohl s drtivým despektem říct, že trénuju, abych se mu vyrovnal), naučím se to a budu odrovnávat lidi s právě tak opovržlivým klidem jako on.

Zatím mě vyrazit nechce – jen mě chce pérovat. Zase ho jednou popadl běs. (Má v hlavě statickou elektřinu.) Ale můj strach mě pálí a můj strach mě mrazí. A někdy si myslím, že začínám ztrácet rozum. Jako by ten strach (a rozum, který ztrácím) ani nebyl můj (jako by byl jeho) – chvíli mi žhne v útrobách jako rozpálená pec, chvíli mě studí na celé kůži jako vítr v zimní mlze, nevypočitatelné útočí hned zevnitř, hned zvenčí, a to všechno pod zborceným pavilónem mé zúžené, na míru šité, šmolkově modré košile ze švýcarského voálu, té nejlepší košiloviny na světě, jak vím od Greena. Je to málem k smíchu. Měl jsem si dnes vzít do práce tmavou popelínovou nebo tlustou vlněnou, ta by bez jediné skvrny zadržela proudy neovladatelného potu, které se mi rozlévají v podpážích a z prsní kosti na hrudník a břicho.

„Příště si vezmi svetr,“ slyším málem Greena, jako by mi četl myšlenky. „Z mohéru. Nebo z ovčí vlny. Jako já. Proto nosím svetry,“ slyším, jak dodává, protože čtu myšlenku jemu.

Je to úděsné, že na mě má pořád pifku. Přeju mu, aby

391$

umřel. Ale cítím – a ne bezdůvodně – že právě jeho bych možná dokázal odrovnat. Na mé straně je stáří, Arthur Baron a těžký průjem.

Ale nebylo by to tlak snadné, jak bych chtěl.

Chtěl bych ho střelit do hlavy.

Chtěl bych se na něho zašklebit a vypláznout jazyk. (Chtěl bych zase jednou ochutnat horkou sladkou bramboru nebo dobrý kukuřičný klas.)

„Chceš mi dát padáka?“ zeptám se nešikovně místo toho.

„Můžu tě pokořit.“

„Už se stalo.“

„Dovedu být svině.“

„Proč bys mi dával padáka?“

„Bez uvedení důvodu.“

„Musel bys mě někým nahradit.“

„Abys věděl, že můžu. Dokud jsi můj podřízený, nejsi svobodný občan. Mám dojem, že na to někdy zapomínáš.“

„Už ne.“

„Já taky ne. Abych ti ukázal, co je opravdová poroba. Beze mě bys lepší místo nenašel, a i kdybys našel, beze mě by ti je nedali. Musel by ses vzdát důchodu a podílu na zisku, který máš tady, a žít v ustavičném strachu, jestli tě tam mají tak rádi, jako tě tady máme rádi my. Neměl bys jistotu ani za tři roky. Jsi na mně závislý.“

„Já vím.“

„Jenže nevím, jestli to víš vždycky. A chci vždycky vědět, že to víš. Chci mít vždycky jistotu, že víš, že se musíš plazit, kdykoli budu chtít. Jsi přece dospělý člověk, zralý, nadaný, střední průměrný vedoucí, ne? Nemusíš tady takhle stát a potit se a dát si to ode mě líbit, ne? Jenže ty tady stát musíš a líbit si to dát musíš. Ano?“

„Na to neodpovím.“

„Taky ti můžu podstatně zvednout plat a pokořit tě takhle.“

392$

„To bych bral.“

„Můžu ti poručit, abys nosil decentní obleky a košile a pruhované vázanky.“ „To nosím.“

„To vidím,“ odpoví jízlivě. „Taky hraješ golf.“

„Ten jsem hrál vždycky.“

„Nehrál.“

„Každý rok hraju v turnaji na konferenci.“

„Jenže mizerně. Jsi tam jen pro legraci, zrovna jako ti opilí šarlatáni z odbytu. A to je další věc, která se mi nelíbí. Ty do odbytu nepatříš.“

„Pracuju pro ně.“

„Chtěl bys být radši u Kaglea?“

„U tebe.“

„Proč?“

„Ty jsi lepší.“

„V čem?“

„Co chceš slyšet?“

„Čí jsi podřízený, můj nebo Kagleův?“

„Tvůj.“

„Kdo je příjemnější?“

„On.“

„Kdo je lepší?“

„On.“

„Koho máš radši?”

„Tebe.“

„Teď mluvíš jako inteligentní člověk. A to lepší místo, Bobe, pusť z hlavy.“ Zpomalí tempo, ztiší hlas. Je teď přátelský, kajícný. „Mimo podnik bys asi těžko nějaké našel.“

„Já žádné nehledám, Jacku. Proč bych je hledal?“ „Kvůli mně.“

„Tak zlý zase nejsi.“

„Ani teď?“ Znovu ke mně zvedne oči a slabě se usměje.

„Děláš to dobře.“

393$

„Všechno?“

„Všechno ne. Něco děláš, Jacku, hrozně. Dokonce se mi líbí, jak se mnou zrovna mluvíš. Být takhle hrubý, to bych chtěl umět.“

„To je lehké … pro člověka, jako jsi ty. Víš, jak je to lehké? Pro člověka, jako jsi ty?“ Trochu smutně, sardonicky vzdychne. „Nevyrazím tě. Nevím, proč jsem o tom začal. Někdy se vylekám, když si představím, co by se mnou bylo, kdybych musel z podniku odejít. Víš, co se děje s cenami masa?“

„Stoupají, ne?“

„Já nevím. Ale bojím se, co by se mnou bylo, kdybych to vědět musel. Snížili mi rozpočet.“

„O kolik?“

„Zatím tě to nemusí zajímat.“

„Říkal mi o tom Kagle.“

„Jsi s Kaglem jedna ruka.“

„Může se to hodit.“

„Víc než se mnou?“

„Víc mě potřebuje.“

„Já tě nepotřebuju vůbec.“

„Potřeboval bys někoho místo mě, ne?“

„Ne. Kvůli podniku nikdo nikoho nepotřebuje. Podnik si stačí sám. Nepotřebuje nás. My potřebujeme podnik.“

„Mám s Kaglem promluvit?“

„Kagle je blb. Tím, že nám přihorší, si nepomůžeme. Když dostanu přidáno já, dostaneš i ty.“

„Promluvím s ním.“

„Já tě o to neprosím.“

„Podrazím mu nohu.“

„To není k smíchu,“ odsekne Green.

„Já vím.“

Můj potměšilý úsměv mi připadá tak cizí a podivný, jako by se místo mě usmíval někdo jiný.

„Jsi přece jeho kamarád.“

394$

„Jen jsem tak plácl,“ omlouvám se zmateně. „Ani jsem nevěděl, co říkám. Půjdu a promluvím s ním.“

„Já tě za ním neposílám. Nevím, proč si s tím vůbec dělám hlavu. Stejně to nikdo daleko nedotáhneme. Kagle kulhá. Já jsem žid. Nikdo neví, kdo jsi ty.“

„Já nejsem nic. Moje žena je devotní kongregacionalistka.“

„Devotnost nestačí. Musela by být slavná nebo moc bohatá. Máte nějaké defektní dítě, o kterém radši nemluvíte, co?“

„Má mozkovou vadu.“

„Je to vážné?“

„Beznadějné.“

„To nemůžeš nikdy vědět. Slyšel jsem – “

„Já taky.“

„Znám jednoho doktora – “

„Byl jsem u něj.“

„Proč?“

„Nech toho, Jacku. Myslím to vážně.“

„Zajímalo mě, jestli máš své meze,“ odpoví Green. „A vidím, že máš.“ Smutně se zamyslí. I on má problémy s dětmi, ale ne takové jako já s Derekem, takže jsem vůči němu ve výhodě a možná toho ještě využiju. (Nakonec takové dítě přijde vhod, ne?) „Dostaneš přidáno,“ řekne po chvíli, „a já asi taky. A možná ti povolím, abys měl letos referát.“

„To ti nevěřím.“

„Škoda.“

„Neuvěřím, dokud referát mít nebudu.“

„Patří to k mé strategii. Kdyby se rozhodli dát mi Kagleovu funkci, ty bys mou práci nezvládl, ale já jeho ano. Líp než on. Třeba bych to dotáhl až na náměstka.“

„Kagle ne.“

„Kagle kulhá a má v nose a v uších chlupy. Když někdo kulhá nebo má retardované dítě, nemůže stát v čele.“

395$

„Roosevelt kulhal.“

„Nemyslím v čele národa, ale v čele podniku. Podnik je složitější než národ. Snižují mi rozpočet. To mě žere. A nevěřím ti. Co mi vzali, to mi vrátí. Ale budu o to muset bojovat. Budu se muset plazit. Tímhle způsobem musím bojovat, a to se mi na tom hnusí. Proto bych tě na svou funkci nedoporučil. Nemáš předpoklady. Neumíš se plazit.“

„Plazím se.“

„Plazíš, ale ne roztomile. Je to stejné, jako když vrtíš ohonem.“

„Naučil bych se to.“

„Já to umím. Podívejte se na Greena, říká Green. Podívejte se na Greena, jak se plazí, vtipkuje Green. Proto mi snižují rozpočet. Líbí se jim, jak se umím plazit. Každý rok mi ho snižují. Jen aby viděli, jak se plazím.“

Snížím mu ho ještě víc, protože vím, kolik drahé a skutečně naléhavé práce děláme, aniž ji někdo potřebuje nebo použije. Ale musím vypadat pokorně a klidně a důvěryhodně. Green má pravdu. Nic nám nemůže uškodit. (Škodíme si jen my.) Je to úl a my jsme trubci. Šéfové umírají a místo nich nastupují jiní. Pošlu Eda Phelpse do penze. Musím vypadat nevinně a jednat rezervovaně. Když si budu chtít zařádit, tak jedině doma v pracovně nebo v bytě Reda Parkera ve městě. Musím přestat do Redova bytu chodit. Je to nápadné. Co udělám s Redem? Je mladší než Ed Phelps. Musím být ke všem milý. (Musím dělat, že jsem hloupý.)

„Proč jsi poslední dobou tak odporně pilný?“ chce vědět Johnny Brown a dloubne mě obrovskou pěstí do ruky.

(Není těžké představit si tu pěst na své bradě.)

„Kvůli tobě,“ odpovídám stejně bodře. „Dáváš mi styková hlášení.“

„Srovnal jsi je s výsledky odbytu?“

„Rozhodující jsou hlášení.“

„Hlášení jsou samá lež,“

396$

„Hlavně že dobře vypadají.”

„Na to nespoléhej,“ odpoví Johnny Brown. „Odbytáři by mohli dělat něco užitečnějšího než vymýšlet takové kecy. Já bych věděl, jak na ně. Jak je donutit, aby celý den obcházeli zákazníky. Vzal bych jim z kanceláří židle. Tahle hlášení jim lezou krkem.“

„Arthur Baron je potřebuje pro Horace Whitea a Lestera Blacka.“

„Zeptej se ho proč.“

„Když počítač nedostane dobré zprávy, pokazí se a rozbrečí.“

„Ty jsi za všechny prachy.“

Roztomile se plazím před Johnnym Brownem a dostávám styková hlášení, která potřebuju pro Arthura Barona. Dostanu přidáno. (Moje žena a děti budou mít víc peněz.) Co se mnou bude, jestli Arthur Baron dostane brzy infarkt? (Má přes váhu a kouří cigarety a nemám tušení, jak to vypadá s jeho krevním tlakem, lipidy a cholesterolem. Dokonce nevím, co to lipidy jsou, ani co by to být mělo.) Kdo by se mě ujal, kdyby Arthur Baron zemřel? (Kdo by přišel na jeho místo?) Horace White? Děsně nerad bych spoléhal na ochranu téhle vosy bez žihadla, zatímco zezadu by mě závistivě podkopával úlisný Semita Green se svým rychlejším myšlením a brilantní výřečností a Johnny Brown by si připravoval pěst, aby mě mohl vzít hákem. Doufám, že to neudělá. Rána do zubů by mě zničila: poškodila by mi nejen obličej, ale i dobré jméno a autoritu. Bylo by to daleko horší než kopnout Kaglea do nohy. Mohl bych ho ovšem kopnout a tvářit se, že to byla jen legrace, nebo to udělat, až bychom byli v kanceláři sami, takže by se to dověděl málokdo. Ale kdyby mi dal Johnny Brown do zubů, věděl by to celý podnik. (Přál bych si, abych byl silný a odvážný já, a on neduživý a zbabělý. Připadám si před ním o půl metru menší a impotentní.) Jak by se vedení, dívalo na takového středního vedoucího, který dostal do zubů a připadá si

397$

impotentní? Dobře asi ne. Moje žena by si mě přestala vážit. Nechtěl bych, aby se to dověděly moje děti, naši sousedé a Derekova ošetřovatelka. Když někdo kulhá a má retardované dítě nebo dostane do zubů, nemůže nikdy stát v čele podniku nebo světa. Kdyby byl Richard Nixon dostal od někoho do zubů, nikdy by to na prezidenta nedotáhl. Člověka, který dostal do zubů, nikdo nechce. Když dostal do zubů, těžko se dá věřit jeho inteligenci. I kdyby potom Brownovi dali padáka, mně by to nepomohlo. Tu ránu do zubů by to nesmazalo. Co udělám, jestli mi ji dá? (Jak se k tomu postavím?) Vím, co udělám. Spadnu. Ale co když ke svému úžasu nespadnu? Musel bych mu ji vrátit. Co by bylo horší? Vím, co by bylo horší.

Obojí.

Mám náhlé výpadky sebedůvěry, které mi berou veškerou energii, vůli nebo naději. Stává se mi to, když jsem sám nebo když odněkud jedu se svou ženou a ona řídí. (Prostě se mi chce se vším skoncovat, všechno vzdát.) A často po velkém rozjaření. Všechno se vytratí a zůstane mi jen apatické vědomí, že jsem na své skutečné úrovni a ta je nízká. Poslední dobou mívám potíže s erekcí. Někdy se nekoná, anebo nemá tu výdrž jako dřív. Dělá mi to starosti. A někdy je to v pořádku – nabíjení bezvadně klape – a připadám si jako mistr v těžké váze. Je to dobrý pocit. Jsou dny, kdy bych se nebál bouchat s nikým, poněvadž není nejmenší pochyby o tom, že se můžu dát bez obav do práce. Dokonce v tom ani nevidím práci. Je to zábava. Eda Phelpse pošlu okamžitě do penze.

„No hochu,“ říká má žena s obdivem, „kde se to v tobě bere? Jsi jako nějaký mladík.“

„Co ty víš o mladících?“ posmívám se, ale po takovém srovnání ve mně zahryže žárlivost.

„Vím víc, než si myslíš. Pojď.“

„To si myslím.“

398$

„Teď jsi ještě mladší, než jsi býval, když jsi byl mladší,“ směje se radostně.

„Ty taky.“

„Můžeš si stěžovat?“

„Jak bych mohl.“

„Tak pojď. Proč vždycky čekáš?“

„Zase?“ vykřikne Penny potěšeně. (Cítí se poctěna, když ji chci, a umí to ocenit.) „Jak to, že na mě máš poslední dobou tolik času? Počkej,“ směje se hrdelním hlasem smyslné kontraaltistky. „Počkej, zlato. Na mladé děvče nesmíš tak spěchat.“

Penny má teď dvaatřicet a chodím s ní skoro deset let. Zamilovaná už do mě není. Já do ní nebyl nikdy.

Penny a moje žena jsou asi jediné dvě ženy, s kterými jsem naprosto klidný (a které mě taky nejmíň zajímají). Se všemi ostatními, kterým můžu zavolat (mám šifrovaný seznam třiadvaceti jmen a telefonních čísel, jednak v peněžence, jednak v nočním stolku v bytě Reda Parkera, a na každém tom čísle můžu kdykoli odpoledne nebo večer slyšet ano), je to vždycky, jako bych s nimi byl poprvé. (Je to dřina. Musím se snažit. Vše se mi to líbilo, když si myslely, že nám prokazují milost. Škoda že se kdy dověděly, že si při tom mohou přijít na své. Nevím, kdo jim to řekl.)

Vím, že když Eda Phelpse donutím jít do penze, udělám dobrý dojem na Arthura Barona. Na rozdíl od Kaglea se s Edem Phelpsem nekamarádíčkuju. Je to takový dobrácký starý šantala, který je v podniku přes čtyřicet let a nemá už jiné povinnosti než objednávat přes cestovní oddělení letenky a hotelové pokoje pro ty, kdo mu to chtějí svěřit, a dohlížet na dopravu a ubytování při celopodnikové konferenci. Zajišťuje, aby bylo dost aut a dost whisky. Plat má dobrý, i když posledních deset let (nebo přibližně deset let, prostě co se opotřeboval a začal být zbytečný a postradatelný) mu jej zvyšovali minimálně.

„Letos to bude určitě zase na Portoriku,“ opakuje a

399$

šeptá: „Rodina Blackovy ženy tam má hotel, jakmile se to oficiálně oznámí, můžu začít. Už aby to bylo.“

Schovávám se za registračky, abych ho nemusel poslouchat. Mohl by jít do penze s obrovským důchodem a podílem na zisku: nechce. Já ho donutím. Ale co s Redem Parkerem, který je skoro můj vrstevník a na penzi ještě nemá léta? Jak se zbavím toho? Co se mu žena zabila v autě, jde to s ním fakt z kopce – dívky, s kterými chodí, nejsou zdaleka tak hezké jako ty, s kterými chodil, dokud žila ale co když se nesloží tak rychle, aby mi to bylo něco platné? Brzy budu muset oznámit, jak jsem jeho případ vyřešil.

„Jak se máš, Bobe?“ ptá se mě teď Arthur Baron pokaždé, když se na chodbě potkáme.

„Dobře, Arte. A ty?“

„Jde to.“

Jinak budou personální změny hlavním bodem konference. Musím si dát pozor, abych byl skromný, mírný a přátelský ke všem a ke každému zvlášť. Někdy mám pocit, že mám Arthura Barona v hrsti. Říká se tomu illusion de grandeur. (Mohl by si to rozmyslet a nechat Kaglea ve funkci ještě celá léta a nic by se nestalo. Nebo by mohl někdo jiný dát znenadání výpověď Arthuru Baronovi a mně a celkový chod podniku by tím vůbec neutrpěl. Ani by to v něm nezaskřípalo.) Neberu takové pocity vážně. Ale kdo přijde na Baronovo místo, až Arthur onemocní, zemře, odejde do penze, bude povýšen nebo se opotřebuje a bude odstaven na vedlejší kolej? Já to nebudu. (Možná budu.) Nemyslím si, že by si mysleli, že bych někdy mohl nahradit Arthura Barona, stejně jako Arthur Baron by se nikdy nemohl stát Horacem Whitem, až White onemocní (bude to úplně jiná nemoc než ta, která odrovná Arthura Barona, Greena, Kaglea a mě – to cítím už teď – bude to něco vleklého a nudně pomalého. Horace White není ten sympatický, zdravý typ, který onemocní a rychle zemře. Ještě léta

400$

po svém zneschopnění bude skřípavě chodit do kanceláře o hliníkových berlách nebo přijíždět na kolečkové židli, usmívat se, suše se smát, příšerně vypadat, familiárně vzpomínat na staré časy a všechny nás despoticky utiskovat až do konce, protože stále bude akcionář), zemře nebo odejde do důchodu. (Horace Whitea už na vedlejší kolej odstavili.) Horace White už to v podniku dál nedotáhne, protože nemůže být ničím jiným než Horacem Whitem. Může být jmenován členem prestižních vládních komisí, které vydávají zprávy o věcech celonárodního významu, které nikdo nečte. (Což Arthur Baron a já nemůžeme.) Jeho jméno se dobře vyjímá v novinách a v hlavičkách dopisů, poněvadž není obyčejný Horace White, ale Horace White III. a jeho žena – je to už jeho třetí, první zemřela na rakovinu žláz a druhá se zmrzačila při nějaké sportovní nehodě – a jeho matka, která se blíží k devadesátce (jako akcie našeho podniku, ha, ha, po nejnovějším přerozdělení), vypadají dobře na fotografiích ze života lidí, kteří chovají psy nebo jsou patrony dobročinných plesů a prominentních muzikálových, operních a baletních beneficí. Arthur Baron může Horace Whitea při postupu přeskočit (což můžu teoreticky i já), protože podnik svým biologicky deterministickým a nelítostným způsobem staví schopnosti nad vlastnictví, ale nemůže se nikdy stát Horacem Whitem (což nemůžu prakticky ani já). Jen jiný Horace White, jeho bratr, bratranec, syn, synovec nebo manžel některé bezvýznamné sestry, by se mohl včlenit do podnikové struktury a splnit všechny požadavky kladené na nového Horace Whitea. (Každý podnik jednoho Horace Whitea potřebuje.) Je to takový přízemní, zapomnětlivý kokot, samolibý blbeček (nevím, proč se mi o něm zdají tak hrozné sny, ve kterých jeho bezvýrazný obličej dostává despotický a smyslný výraz, jako by to byl někdo úplně jiný). Kupuje si všelijaké rébusy, samohybné strojky a jiné novinky ze světa hraček á posílá svou sekretář-

401$

ku pro mě a pro ostatní zaměstnance, abychom se na ně přišli podívat (jako bychom si je nemohli koupit sami, kdybychom chtěli. Na loňské konferenci přišel jednou večer v červeném blejzru z česané vlny a všem nám vzal dech. Letos se objeví další červené blejzry).

„Podívejte se na tohle,“ přikazuje rozzářeně, jako by právě objevil něco, co může obrovsky prospět celému lidstvu. „Není to úžasné? Stůjte a nehýbejte se, jen se dívejte. Dokud se nepohnete, nezastaví se to. Pokaždé je to něco jiného.“

„To je skutečně úžasné,“ musím odpovídat a stát v jeho kanceláři a nehýbat se, dokud se mu neomrzím a nepošle mě pryč.

Nesnáším, když musím nehybně stát.

Musel jsem tak stát už dost dlouho, skoro celý život. Skoro pokaždé, když pátrám v minulosti, zjistím, že tam nehybně stojím v nějaké vzpomínce, buď vytesaný, nebo zploštělý jakoby tahy ilustrátorova štětce nebo v průsvitných modrých nebo červených chemických skvrnách na sklíčku v mikroskopu nebo na jediném políčku barevného filmového pásu. I když se film pohybuje, dokážu děj vnímat jen v nehybných fázích na jednotlivých políčkách. A přesto jsem se z místa, kde jsem byl, dostal tam, kde jsem, i když jsem pořád nehybně stál. Přenesl mě někdo? Dnes mám krásný pozemek v Connecticutu. Asi přenesl. Ale kdo? Větší svobodu volby, větší manévrovací prostor jsem měl snad jenom na vojně. Aspoň mi to tak připadalo. Byl jsem pryč od rodiny, neměl jsem ženu, práci, rodiče, děti, nestýkal jsem se s nikým, na kom mi nezáleželo. Neměl jsem žádné závazky. Neměl jsem nikde nikoho, na kom by mi záleželo. Hodně jsem bouchal. V zámoří jsem chodil s prostitutkami a líbilo se mi to. Bavil jsem se. Líbilo se mi, že jsem pryč (aspoň měl člověk co dělat. Dřív seděl v sobotu večer sám doma, a teď aspoň seděl v sobotu večer sám v kasárnách, což bylo lepší než sedět v sobotu večer sám

402$

doma. Jednou na Silvestra, jsem neměl na vojně co dělat a vůbec mi to nevadilo. Dnes jezdíme na víkend k lidem, se kterými se mi nechce být, a nemůžu se dočkat, až pojedeme zpátky. Ty dlouhé víkendy mou rodinu jednou zničí. Hladím si frantu. Tenkrát jsem si ho hladil taky. Často mi bývalo smutno a přál jsem si, abych měl někoho, na kom by mi záleželo. Chtěl jsem si s někým dopisovat, mít nějakou sexbombu v kašmírovém svetříku a cudné skládané sukni, zbožňovat dívku, která by krásně fotila a posílala mi momentky. To bych chtěl i dnes. Připadal jsem si ošizený, diskriminovaný. Chtěl jsem být ten hezký hoch z hollywoodských filmů, do kterého se zbláznila hezká dívka, ten z milostných písní, které zpívaly zpěvačky v rádiu. Nebyl jsem). A vím už teď, že budu nehybně stát i potom, až udělám obrovský krok na místo Andyho Kaglea a urvu jeho funkci. Budu si připravovat referát. Budu před sebou mít důležitou práci (urvat tu funkci), ale budu při tom nehybně stát. (Až to budu mít za sebou a budu vědět, že se chvíli nemusím bát, že mě někdo vyšoupne, můj zájem opadne a moje práce bude znova jednotvárná. Co budu mít, to nebudu chtít, a budu se bát, abych o to nepřišel. Nikdy nebudu mít jistotu, že nadřízená místa v podniku nevidí do mých tajných myšlenek a snů, a pořád se o mě budou pokoušet mdloby, když zahlédnu zavřené dveře do kanceláře některého vyššího vedoucího, dveře, ze kterých by se mohlo vynořit něco tak malého jako myš a roznést má tajemství a zničit mě hůř než smrt. Aby to každý věděl.) Všechno mrtvé nehybně leží, jen vítr tomu čechrá peří, srst nebo vlasy. (Mám pocit, že už jsem byl všude, kam jsem se mohl dostat.) Stačí, abych na silnici uviděl mrtvého psa, a už se mi zvedá žaludek a srdce mi puká lítostí. Připomíná mi mrtvé dítě. A to jsem nikdy psa neměl. Děti a psi vyvolávají soucit. Neumějí mluvit. Jedině děti a psi. Dva mrtví psi, které vidím během několika vteřin na silnici, ve mně vyvolají pocit, že přicházím o rozum a že

403$

už nedokážu rozlišit to, Co vidím, od toho, co si pamatuju, nebo od toho, co vidět nechci. Často, když se přestanu orientovat, zahlédnu zezadu nebo z boku siluetu lidí, které dobře neznám a na které jsem celé desítky let nenarazil ani nemyslel (úplně neznámí lidé vypadají na vteřinu jako děti, které si pamatuju ze základní nebo střední školy, nebo jako lidé, které jsem poznal v jiných podnicích nebo letmo potkal na vojně. Jednou mi natloukl, obyčejný voják, který nevěděl, že jsem důstojník). Vždycky jsou to lidé, s kterými jsem se nesblížil a které nechci víckrát vidět. (Lidé, které vidět chci, se mi nezjevují.) Skutečné a neskutečné události se mi v hlavě mlhavě překrývají. Někdy si nemůžu vzpomenout, jestli jsem něco, co jsem udělat chtěl, skutečně udělal, nebo si to jen myslel, ale neudělal. Odpovídám na dopisy dvakrát. Nemám žádný systém. Na některý dopis neodpovídám vůbec, protože vím, že jsem na něj chtěl odpovědět hned, a myslím si, že jsem to udělal. Vím, že spoustu věcí bych neměl říkat a dělat. Vyhodí mě z práce nebo zavřou. Jsem čím dál zapomnětlivější. Zhoršuje se mi zrak: mám už brýle na čtení a každý rok potřebuju silnější. Léčení paradentózy mi zachrání zuby jen dočasně. Vím, že se doma před dětmi a ženou opakuju (děti mi to bezohledně předhazují): brzy se budu opakovat přede všemi a všude a budou se mi vyhýbat jako starému šantalovi. V jižní Louisiáně jsem se nedávno dověděl (byl jsem na služební cestě v New Orleansu, a protože mi bylo v neznámém velkém městě smutno, sbalil jsem v jednom baru buclatou černošskou děvku a řekl jí, ať za mnou přijde do hotelu. Myslel jsem si, že když se dokáže dostat hotelovou halou do mého pokoje, dokážu se dostat já do ní. V atraktivních městech, kde nemám komu zavolat, si všichni užívají, jen já ne. Když prší, dostávám splín. A nezbavím se ho, ani když pršet přestane. Nikdy jsem se nenaučil, jak se ve velkých městech s někým spřátelit. Muži, kteří se tam se mnou dávají do řeči, jsou buď teplí, nebo spěchají.

404$

„Už musím jít. Mám schůzku s kamarádem.“

„Čao.“

Jediné, co v neznámém městě umím, je číst noviny. To mi jde večer v posteli jedna radost. Taky mi v posteli jde pojídání čokoládových tyčinek. Vždycky když jsem sám v neznámém americkém městě) mám pocit, že mám prázdné kapsy a prázdný poklopec. Táhlo jí na třicítku. Říkala, že v sobě má francouzskou, čínskou a mexickou krev, a proto mě může v posteli naučit, co mě ještě žádná nenaučila. Říkala to jen napůl vážně, drsnou jižanskou výslovností. Věděl jsem, že je černoška. S černoškami jsem v téhle zemi mockrát nebyl, zatím jen dvakrát, ale natolik jsem je znal. Bál jsem se s nimi, nejdřív o svoji důstojnost, potom o život.

„Francouzky, Číňanky a Mexičanky nesbírám,” vtipkoval jsem s ní v baru. „Chci černošku.“

„To jsem taky trochu,“ zachechtala se upřímně.

Byla prostá, dobrosrdečná, bezelstná, a měl jsem na ni chuť. Řekla si s úsměvem o padesát dolarů. Usmlouval jsem to na dvacet. Potom jsem přihodil deset, abych ji inspiroval svou štědrostí, aby si mě oblíbila a naučila mě, co ještě žádná.

„Se mnou si užiješ,“ přísahala.

Když jsem se vrátil do hotelu, chuť mě přešla a doufal jsem, že za mnou nepřijde. Měl jsem všechny večerníky z New Orleansu a Baton Rouge a nejradši bych se svlékl a pustil se do nich. Nemůžu se zbavit strachu, že někde chytím pohlavní nemoc a přivezu ji domů své ženě. Jak bych se z toho dostal, až by zjistila, že ji chytila? Snadno. Lhaním a zapíráním. Ale přišla. Prý podplatila recepčního. Tiše zaklepala na dveře a s úsměvem vešla, a já na ni musel koukat, jak se svléká, abych znova dostal zájem. Nebyla hezká.

„Svlékej se pomalu,“ řekl jsem jí. „Nespěchej. A trochu při tom tancuj.“

„Jo.“

405$

Nelíbí se mi děvčata, která se svlékají moc rychle. Vyvolává to ve mně pocit, že než přišly ke mně, svlékaly se celý den pro jiné.

„Fajn.“

„Fajn.“

„Jo. Některý muský – “

„Teď ne.“ „Mmm?“

„Pojď sem. Pšš.“

„Jo.“

Pořád se usmívala. Nic jiného neuměla. Nedávno v San Francisku mi pošeptala stejně vábný slib jedna fantastická holka s dlouhými blond vlasy, která vypadala jako královna, ale potom se ukázalo, že lhala taky. Vytáhla ze mě sto dolarů. Děvky v Neapoli, Římě a Nice dávaly po válce stejně exotické garance, ale nikdy své slovo nedodržely. Pro normální degeneráty, jako jsem já, v tom asi tolik rozmanitostí není. Odbylo se to fádně a rychle.

„Kde jsou ty tvoje nové triky?“ posmíval jsem se a byl jsem rád, že právem.

Urazila se a trochu vyděsila, a to se mi líbilo. „Dělala jsem, cos chtěl, zlato,“ omluvila se váhavě. „Ne?“

„Čekal jsem, že budeš dělat něco jiného. Ale nevadí.“ „A nedělala jsem?“

„Bylas fajn.“

„Užil sis se mnou?“

„Užil. Jestli chceš, můžeš jít,“ „Já myslela, že mě chceš na celou noc.“ „Já taky.“ Vymáčkl jsem ze sebe smích. „Ale už to pro mě není. Asi stárnu. Když jsem se na tebe díval v baru, měl jsem velké oči. Máš správné kozy. Mmmm. A správně velký zadek.“ „Líbí se ti?“

„A jak. Na malých se mi líbí velký.“ „No jo, já jsem malá.“ Byla ráda jako blecha, že ji chválím. „Chceš ještě?“

406$

„Chtěl bych, ale nemůžu. Oči mám velké, ale jinak nic.“

Oddechla si, že se nezlobím.

„Dole to máš v pořádku,“ lichotila mi.

„Já vím. Peníze si můžeš nechat. Líbilo se mi to.“

„Užil sis se mnou? Byla jsem fakt dobrá?“

„Jako ty nejlepší. A já byl v Paříži.“

„Fakt?“

„Dokonce i v Boloni.“

„To jsem nevěděla.“

„Tam se v tom nějak vyznají.“

„Fakt nechceš, abych zůstala do rána? Seš milej. Nemám kam jít.“

„Brzy ráno letím.“

„Lehla bych si na tu druhou postel. Než bys mě zase chtěl. Já nechrápu. Vsaď se, že ráno budeš chtít.“ Zahihňala se. „Udělám, co chceš. Já dělám všechno.“

„Měla bys víc zvednout nohy.“

„To bolí. Dostanu do nich křeč.“

„A nic nového neděláš.“

„Dělala jsem, cos chtěl. Musíš si říct, zlato.“

„Já na bizarnosti nejsem.“

„Co je to?“

„Nikdy nevím, co chci.“ Když jsem před ní řekl bizarnosti, připadal jsem si jako učiněný král. „Musíš mi pomoct, abych zjistil, co chci. Neříkám to proto, že bych byl nespokojený. Ale pomůže ti to u jiných mužských.“

„Některý mě bijou.“

A nemám žádné dráždivě fetiše, i když některé kousky hedvábného prádla mě vzrušují a přitahují víc než to, co zakrývají. Velká prsa v podprsence a svetru mě vzrušují. Malá ze mě dělají romantika. Začínají mě přitahovat malé zadky štíhlých dívek. Nejčastěji těch nejmladších, a to je něco nového. Jediná žena, kterou jsem kdy chtěl zbít, byla má vlastní, a to – k mé hanbě – kvůli penězům. Vyčítá mi, že jí dávám málo, ale víc si vzít nechce. Když se před odchodem oblékala, díval jsem se na

407$

ni vrcholně spokojeně. Povzneseně. Když se nacpala do květovaných bikinek, vypadala komicky a naivně. Chvíli jsem měl chuť stáhnout si ji na kolena a jemně jí naplácat na hladký svalnatý zadek, ale pak jsem si uvědomil, že by byla moc těžká. To je problém všech našich zatracených bujných sexuálních fantazií: jsou namáhavé. Už dřív jsem si pohrával s pokušením vyplatit jednou nějaký pěkný zadek, ale nikdy jsem netrefil na takový, který by byl dost krásný. Ty krásné jsou možná jen v časopisech. Čtyřbarevné fotografie v časopisech miluju. Pořád se usmívala. Jaksi blahosklonně, neúčastně mi jí bylo líto. Nevím, co se s tlustými, nehezkými černošskými a portorikánskými děvkami, kterým schází stolička, stane, když zestárnou – kdo se o ně stará – a zoškliví, takže už nepřitahují hezké prostopášníky v proužkovaných oblecích, jako jsem já. Když jsem sám v New Orleansu, kde si všichni užívají, jen já ne, přitahují mě i potom. Měl bych už vědět, že nikdo, kdo má víc než čtyři roky, si nemůže nic dobrého užít. Snad jen ženy na svatbách a v kině. Byly to vyhozené peníze. Stejně jako s tou stodolarovou krasavicí v San Francisku. Když jsem ji nakonec dostal, nevypadala vůbec jako aristokratka. Vypadala jako hubená holka, která by potřebovala víc slunce nebo červených krvinek. Jsem rád, že jsem se s nimi nemusel víckrát setkat. Nevím, co se s nehezkými bílými děvkami stane, když zestárnou a ztratí figuru a zuby. Stávají se z nich alkoholičky s chraplavými mužskými hlasy, které se spolu za teplého počasí hlučně hádají na chodníku. Černá krasavice mi odešla, ale všechny večerníky mi zůstaly – chvála bohu – a než jsem je přečetl, snědl jsem tři lepkavé čokoládové tyčinky a vypil dvě plechovky sody z automatu na chodbě. Sejít znovu do haly bych se styděl. Začalo se mi zdát něco, co mi připadalo jako začátek homosexuálního snu, a tak jsem rychle přeskočil doprostřed jiného snu, který mi byl matně povědomý. Studoval jsem v něm historii na univerzitě v Bo-408$

loni, propadl jsem u zkoušky a usilovně jsem hledal cestu ze žlutého kamenného bludiště školních budov, abych chytil letadlo, kterým jsem se měl vrátit domů k manželce. Utíkal jsem před jakousi kostnatou, hranatou a odbarvenou herečkou, která mě tajně pronásledovala z druhé strany kamenných zdí. Nesla v náruči ikonu, která byla menší než ona a vypadala jako lidská postava vyřezaná z údu – z lejna? – nebo jako africká skulptura. Všechno jsem to poznával a nic z toho jsem nechtěl, proto jsem před ní tak prchal. Měla obličej Horace Whitea. Ráno v letadle mě co chvíli popadl strach, že vezu manželce z New Orleansu syfilis, kapavku nebo blechy. Ve snu jsem v Boloni propadl, protože jsem celý rok nemohl najít učebnu, ačkoli jsem ji pořád hledal. Svěděla mě kůže. Škrábal jsem ji. Vždycky se potom škrábu. Lstivě bych své ženě popřel, že něco takového mám, a obvinil bych ji, že jsem to dostal od ní. Obojí by sice pravda být nemohlo, ale nepochopila by to, protože bych ji seřval, a ve svatém hněvu bych na ni řval tak dlouho, až bych ji přesvědčil. Armádní profylaktické stanice, které léčily naše hříchy půllitrem mýdlového roztoku, už dnes po ruce nejsou. I ty zmizely. Tak jako hřích. Většina mých oblíbených restaurací se ruší. Zbývá jen zločin, často z toho nemám žádný požitek. Vyvrcholení se nekoná. A jindy jako bych vyskočil až do nebe. Za tyhle rozdíly můžu já. Ne ony. Dnes to dělají všechny stejně. My taky. Někdy je to skutečně tanec. A jindy jenom ploužení, aby se odbyl směšný rituál. Po válce v Itálii prohlašovaly holky z Boloně, že jsou nejlepší v Evropě, a loudily za to z mužských příplatek. Dělaly to stejně jako všechny. Byly zaměnitelné. A jsou pořád.

Nemůžu se zamilovat. Proto asi moje manželství vydrželo. Kdybych neměl tuhle ženu, měl bych jinou. Odejít znamená spoustu komplikací. Nejsem rád sám. Red Parker potřebuje ženu a měl by se rychle oženit, než ho budu muset vyrazit. Myslím, že všechno, co se dá

409$

při milování bez potíží dělat, už děláme, a víc toho asi není. Všechno ostatní páchne nebo bolí. Kvalita výsledku je často věc náhody. Na vojně jsem si najímal holky na hodinu a za těch šedesát minut jsem to stihl tři a půlkrát – bylo to tak levnější – přičemž ta půlka znamenala, že jsem se udatně vzchopil k další jízdě. Tyhle mužné výkony a hezký obličej a štíhlé, pevné, opálené tělo mi vysloužily potlesk i u blondýnek z Boloně. Byl jsem tenkrát hubený a hladový. Byl jsem při chuti. Měl jsem plnou hlavu vlasů. Měl jsem silné zuby. Kdysi jsem měl i mandle. Asi nám k ničemu nejsou. Míval jsem mokré sny, které byly nejsladší a nejlepší ze všeho. Pamatuju složité orgie, kterých jsem se účastnil v Londýně, Las Vegas a Los Angeles, a pamatuju daleko míň potíží. Moje žena by chtěla, abych ji s sebou bral na služební cesty do Los Angeles, Las Vegas, Chicaga, San Franciska a New Orleansu. Myslí si, že tam bouchám. Obyčejně ano. Mám pocit, že vlast, podnik a společnost to ode mě čekají. Většinou mě to nebaví. Místní noviny mě baví víc. Pamatuju si, že když jsem to konečně mohl poprvé dělat, říkal jsem si už při tom: A to je všechno? Že z toho můžu mít víc, poznal jsem až podruhé a poznávám to dodnes, je toho tolik, že se kvůli tomu znovu a znovu neovladatelně rozvášňuju – dodnes chci znásilnit svou ženu, jen svou ženu, donutit ji k tomu, když nechce a když cítím, že to od ní mít musím, a hned, ale neexistuje žádný jemný vztah, žádný vzájemný kontakt, jako šílený chemik jsem věděl, že celý ten magický proces a potenciál si s sebou nosím jako dvě bublající křivule, jednu v hlavě a druhou ve žlázách. Kdyby ve mně bouchly, věděl bych, že to není kvůli nějaké ženské. Moje elixíry by se rozhodly detonovat nezávisle na mně. Ani by se mnou nekonzultovaly.

Usnesly by se na tom, a buch!

Přesto si nemůžu na ženskou nahotu zvyknout. Je mi z ní úzko. Máme v sobě polypy a žlázy, a dokud fun—

410$

gují, nikdy je nevidíme. Myslím, že dobrý uchonosokrčař si s nimi dnes ani nešpiní prsty. Jeho umění spočívá v tom, že potom strčí hlavu do nemocničního pokoje a řekne, že operace se podařila – nic jiného nedělá a celou tu krvavou, hrůznou, odpornou proceduru přenechá nějakému orientálnímu anesteziologovi a ctižádostivým učedníkům. Proč by se měl znechucovat on? Na to, jak vypadá moje žena, jsem si už zvykl,

„Jaký byl New Orleans?“

„Nudný.“

„Měl jsi mě vzít s sebou.“

„Nebylo tam co dělat.“

„Já už bych tě zaměstnala. Víš, jak na mě horké podnebí působí. Co jsi mi přivezl?“

„Gonokoky.“

„Fajn.“

S mou ženou mi obyčejně bývá daleko líp než s většinou ostatních. Jen Penny to dělá pořád s ostrou, nesnesitelnou krásou, takže ji s očima oslepenýma a ústy plnými blábolu, smíchu, vzdechů a křeče musím bezmocně prosit, ať přestane. Penny ví, kam zaútočit, a útočí jako orel. Ví přesně, jak dlouho může pokračovat ještě potom, když je mi absolutně jasné, že jestli nepřestane, vypustím duši a rozletím se na kusy. A jsem rád, že pokračuje. S Penny mi to tančí jako anděl a švihá jako bič. V takových chvílích chápu, proč to majitelé a celé kultury uctívají. Je to ironické spojení pána a služky: já jsem pán, a ona mi slouží tak, že ze mě udělá zdeptanou, prosící hrudku chaotické, chichotavé temnoty a jediný žhavý nerv, který řeže jako čepel. Myslím, že nadšeně kňučím. Nevím, jaké zvuky vydávám, když čekám, až se mi vrátí zrak a řeč. Nechtěl bych, aby mě někdo kromě ní takhle viděl, v tom stavu naprostého zhroucení, kterému se říká extáze. Nechtěl bych, aby mě někdo vyfotografoval. Potom mi dává skotskou nebo mi udělá horkou kávu. Penny má porost lískově hnědý a udržovaný,

411$

nikde žádná překvapení a zklamání. Už jí tak často nevolám), že motoristé v plné rychlosti schválně strhávají volant, aby zabili nutrie oslněné jejich reflektory a stojící jako v hypnóze, na odstavných pruzích po stranách dálnice. Na cestě z Hammoudu do New Orleansu je ráno plno chlupatých mrtvolek. Při letmém pohledu z jistého úhlu vypadají jako úhledný porost. Z jiných úhlů vypadají jako rozdrcená divoká zvířata s krvavými zobáky a drápy. Předpokládám, že po ránu přijíždějí ve sběrných náklaďácích místní lovci kožišin a stahují z mrtvol cenné kožišiny. Tomu se říká lov. (Ale jsou myslím i lidé, kteří by radši sjeli z cesty, než by zabili nějaké zvíře, třeba jen spící žábu.)

(Muž je masožravý, přesný, dravý lovec a nikdy by neměl soutěžit s elektrickým vibrátorem. Unavuje to a je to beznadějný zápas. Zeptejte se některé dívky, která ho má.)

Green měl pravdu, i pokud jde o Janinku.

Přestal jsem flirtovat s Janinkou (co bych s ní dělal potom?) a začal jsem platonicky flirtovat s Laurou, sekretářkou Arthura Barona (která dělá daleko lepší dojem). Laura je starší a nešťastně provdaná. Obdivují ji všichni kromě jejího manžela, který je o tři roky mladší a zřejmě teplý, a dvořím se jí čistě přátelsky a humanitárně (ačkoli má tlustý zadek, který bych si myslím občas rád přehnul přes koleno a pleskavě, zvonivě mu naplácal na holou kůži. Dobře, že se o to nepokouším, protože zapomínám, jak by byla těžká a že bych si mohl uskřinout kýlu nebo vyhodit plotýnku. A kdybych to udělal jednou, chtěl bych to dělat pořád – a stal by se ze mě zvrhlík. Děvčata by mě pomlouvala před kamarádkami. Podobné to bude s mým koktáním. Zřejmě se mi koktat chce. Po té celoživotní přísné kázni, s jakou se nutím mluvit správně, by to byla úžasná úleva. Měl bych pocit, že mám podvázaný jazyk a že jsem svobodný člověk. Mohl bych koktat a plácat současně. Vím, že

412$

kdybych jednou začal, nechtělo by se mi přestat: nechal bych svůj jazyk nadosmrti zadrhávat, jak by se mu chtělo, a vůbec bych ho nenutil mluvit srozumitelně. Přišel bych o práci. Přišel bych i o ženu a přátele. Stejně už žádné blízké přátele nemám. Přátele mám, ale blízcí mi nejsou. Někteří si myslí, že jsem jim blízký já. Red Parker je můj přítel, a blízký mi není). Fakticky nevím, jak bych se Janinky zbavil, až bych ji s sebou jednou vzal do postele v bytě Reda Parkera, nejspíš někdy večer po koktejlu. Je jí teprve čtyřiadvacet. Nemám nejmenší představu, o čem by se mi S ní chtělo mluvit, až bychom nemuseli mluvit o tom, že půjdeme do postele. Myslím, že je ještě mor mladá, aby chápala, že v nenávisti a znechucenosti, kterou bych vůči ní potom cítil, není zhola nic osobního. Ani v tom, že už ji víckrát nechci vidět. Takové nepochopení jsem už zažil. Zřejmě by si myslela, že něco pokazila. Užasle, kajícně by na mě upřela krásné modré očí. A nedokázal bych jí říct otevřeně – na to ji mám moc rád:

„Nic – nic – nic, sakra. Vůbec nic jsi nepokazila. S tebou to nemá absolutně nic společného. Nejsi tak důležitá, abys na mě mohla mít vliv. Copak to nechápeš?“

Tím bych ji asi ranil ještě víc.

Musel bych ji draze odškodňovat různými něžnůstkami a pozornostmi: možná bych s ní dokonce musel znovu do postele, protože jsem fakt hezký chlap. To už jsem taky zažil. (Nebo bych jí musel říct, že moje žena je na vyšetření kvůli rakovině, aby mě litovala aspoň kvůli ní. To už jsem taky říkal.) Proto si nechci začínat s děvčaty, která pracují tam kde já. Mám je pořád na očích. (Kdyby pracovala někde jinde, potřeboval bych ji často. Jenže to bych ji asi neznal.) Musela by se potom potýkat s Redem Parkerem. (Řekl jsem mu už, že bych se s ní rád vyspal. A řekl mi, že by rád následoval mého příkladu.) Red někdy svým ženským ubližuje a poslední dobou je bije. Jednou se dostane do průšvihu. Nejkomičtější na

413$

tom je, že dokud jeho žena žila, neměl ji rád a čekal, že ho vyhodí a rozvede se s ním. Nečekal, že se zabije v autě a nechá mu na krku tři temperamentní děti. Snaží se je upíchnout v internátní škole a mít od nich pokoj. Ale vždycky se mu některé vrátí domů. Neví, co s nimi, a tak je posílá v zimě do internátní školy a k manželčiným příbuzným a v létě do tábora nebo na hromadné zájezdy. Parker má peníze a rodina jeho manželky taky. Dřív míval v podniku silnější konexe. Teď chodí s prostitutkami. Nedávno jsem ho přistihl s dvěma v posteli (takže i on hraje dvě na jednoho? To už to dělá každý, jen já ne?), s jednou bílou a druhou černou.

„Jen si sem vlez, kamaráde,“ pozval mě bodře a začal vylézat z postele. „Já se jdu najíst.“

Obě nahé holky na mě čekaly s prázdnými, flegmatickými úsměvy. Ta bílá měla na bradě bolák, jakoby zatřený zinkovou mastí.

Odešel jsem.

Byt Reda Parkera jsem si přestal půjčovat a nechodím tam už ani na hlučné večírky, kde se dala vždycky klofnout některá z velkého množství dívek, které se mu pořád daří zvát. (U Reda jsem poznal Penny a mám ji dodnes. Co nejdřív ho budu muset vyrazit nebo vymyslet nějaký jemnější způsob, jak se ho zbavit. Brzy musí být zdemolován jako zastaralý dům označený zpředu bílým křížem. S ženami jedná s přirozeným despektem, který jsem mu vždycky záviděl. Je to efektní. Pro něj neznamenají nic, pro mě znamenají spoustu vzrušujících věcí. Člověk může být těžko lhostejný, když bouchá s někým novým poprvé. Fakt je, že jeho děvčata zestárla, sešla a ztloustla v pase a kolem brady. Ale to já a on taky. Zvadlé tváře má teď samou žilku a na rtech puchýře. Chechtá se jako vždycky, jako by mu neumřela žena a nehrozila mu výpověď. I on je teď samé he-he-he. Andy Kagle ho varoval. Jeho byt je nevkusný a zpustlý. Nábytek je špinavý a potřebuje vyčistit a nově potáhnout.

414$

Bude mi má žena zahýbat s někým, jako je on? Doufám, že ne. Chtěl bych, aby to aspoň byl. někdo, koho si můžu vážit, člověk, pro kterého by nebyla jen tuctová vdaná nána. Nesnášel bych, kdyby to dělala s nějakým arogantním, chvástavým, nevychovaným, nabubřelým chlapem. Jako jsem já. Nerad bych, aby si myslel, že mám za ženu tuctovou nánu.) Když jsme byli naposled ve městě, vzal jsem svou ženu do velkého pokoje v drahém hotelu. Má žena to má děsně ráda v drahých hotelech. Já taky. V luxusním hotelu je moje žena taková, že se jí nic na světě nevyrovná.

„V takovém pokoji řádím jako závodní kůň,“ chlubí se jako rozechvělá coura, která se nemůže dočkat, až znovu naberu dech; „Je to tak?“

„Jedem, závodní koníku.“

„Buď můj žokej.“

„Nebo dostaneš bičem.“ „Dělej, co chceš, miláčku.“

„Nemluv pořád.“

„Polož mě do takovéhle postele, a mám pocit, že pomiluju celý svět.“

„Zvedni kolena.“

„Ach to je prima. Pane na nebi.“

Má žena si ani po tolika letech nemůže zapamatovat, že má zvednout kolena – a má pocit, že by mohla pomilovat celý svět.

Nevím, jaký pocit bych měl já, kdyby někdy přišla domů a byla cítit po jiném muži. Myslím, že bych vnitřně uschl a umřel. (Vzrušovalo by mě to?) Prostě bych se pod kůží scvrkl a zkroutil a po celý zbytek svého prázdného, bezduchého života skrýval to mrtvé, malé já v hlavě nebo v prsou, která by mu byla děsně velká. Modlil bych se, aby se mi to před ženou a dětmi podařilo utajit. (Nevím, jaký by to byl pach, snad takový jako můj, pach potu a vlasů. Takový pach jsem na své ženě cítil už stokrát, když se neměla čas umýt a převléknout dřív, než

415$

jsem ji letmo políbil na tvář, ale myslím si, že to byl můj pot a moje vlasy.) Nemá tušení, nač myslím, když si ji poslední dobou zkoumavě prohlížím. (Nevzrušovalo by mě to.) Zavalilo by mě to tou nejsmutnější rezignací a celoživotním sebepohrdáním. Ona a ten druhý by nade mnou vynesli rozsudek za dalšími zavřenými dveřmi, o jejichž existenci jsem vůbec nevěděl, a jejich soud by byl neodvolatelný. Doufám, že to nebude s někým tak hrubým a hnusným, jako je Andy Kagle nebo Red Parker. Stopy po jejich rukou a tělech bych na ní vidět nechtěl. (Někdo jako Green by mi vyhovoval líp.) Někdy, když se vracím vlakem z práce – i ve vlaku špatně spím – mám jasnozřivou jistotu, že ji ještě téhož dne, během pětačtyřiceti minut přistihnu: bude mi stačit jediná skvrna. Přispěchá pozděj než já, opozdí se s večeří a někde na sobě bude tu šmouhu, tu skvrnu mít, na prádle, na břiše, na sukni. Pořadí je přeházeno – ale to nevadí. U večeře neřeknu nic kvůli dětem. A neřeknu nic ani potom. Nebudu chtít, aby věděla, že to vím (a doufám, že mi to nebude chtít mermomocí říct. Kdyby věděla, že jsem na to přišel, musel bych něco udělat, jenže já nic udělat nechci. Dokonce bych musel předstírat, že se zlobím a trápím. Takhle bych se nemohl vydat všanc. Bylo by pro mě snadnější celý život hnít a rozpadat se skrytou bolestí než jí ukázat, jak krutě mě ranila a jak snadno to může zopakovat, kdykoli bude chtít. To nechci). Nikdy jí nesmím dát najevo, že mi to není lhostejné.

„Já svou ženu miluju, ale na tohle neskočím.“

Nejsem takový grand, jak si ona a děti myslí (ale nesmím připustit, aby na to přišli). Mám hrůzyplné představy, že ji někdo osahává v přeplněné podzemce a že se jí to líbí, a to moje žena nemusí podzemkou jezdit. Penny musí. Jednou v létě v dopravní špičce ji tam potřísnil jakýsi mužský. Vůbec o tom nevěděla: teprve když vystupovala, ucítila pod prsty, ve kterých držela kabelku,

416$

lepkavou skvrnu vzadu na sukni. Podobným náhodným výstřikem jsem byl počat a v nejlepším případě skončím takovým chátráním jako Red Parker, oči budu mít přeškrtnuty křížem z bílého vápna a na prsou nebo na čele nápis: URČENO K LIKVIDACI PRO DEMOLIČNÍ PODNIK FORGIONE A SPOL. (A v mých špinavých, matně osvětlených chodbách budou postávat černí pobudové, alkoholici a překupníci kradených peněženek, fotoaparátů a náramkových hodinek.)

„Já myslela, že se propadnu,“ stěžovala si mi potom Penny s chraptivým smíchem, který mi někdy připadá drsný. „Dovedeš si představit ty nervy?“

Nedovedu.

Poslední dobou se mi čím dál tím víc stýská po matce, sestře a bratrovi a lituju, že jsme jako rodina nedrželi víc pohromadě, když jsme ještě byli všichni spolu. Za voňavých jarních a letních večerů posílala matka do dragstoru pro krabici zmrzliny a potom jsme ji společně snědli. Když jsem byl větší, posílala taky mě. Nejradši jsme měli jahodovou, a bývala dobrá. Někdy jsme měli jahodovou smíchanou s vanilkovou.

Myslím že opravdu vážný homosexuální zážitek jsem nikdy neměl. Dvakrát jsem zažil, že mě někdo obtěžoval jako dítě, jednou jeden starší kluk, ale to nebylo nic vážného, a podruhé jedna starší holka z našeho činžáku, která dělala, že se mnou zápasí, ale ve skutečnosti mě osahávala. To taky nebylo nic vážného, protože mi to bylo příjemné. Ještě že tak. Chtěl jsem to zažít ještě jednou a s nadějí jsem na ni číhal. Ona ne. Já chudák. Penny nikdy nemusím říkat, co s nohama, ta to ví, a křeč nedostane nikdy. Je dobrá. Chodí na hodiny tance (což možná pomáhá) a do zpěvu a do cvičení. Je jí dvaatřicet, ale pořád se chce stát Shirley Templeovou. Na jaře jsem nějakou dobu chodil s jednou hezkou, vysokou, trochu trhlou šestadvacetiletou bývalou studentkou jedné michiganské univerzity, kterou jsem poznal na podnikovém

417$

vánočním večírku. Ta šílela blahem, jen co jsme začali, a vydržela mít nohy nahoře, jak dlouho bylo potřeba. Taková pohotová reakce se mi líbila. Připadalo mi to jako mimořádná prémie. Pronikavě křičela a musel jsem jí zacpávat ústa. (Brzy mi začalo jít na nervy, že ji musím poslouchat. Nepovažuju to za něco, co se dělá společně, a nevěřím, že se na to někdo dívá jinak.) Nudila mě a otravovala. Měla spoustu volného času. Dělala si psinu z mých podvazků. Nemohl jsem trpět, aby Slocumovo jméno neotesaně urážela taková pošahaná, domýšlivá žába (dokonce drogovala, takže byla o to vykradenější), a začal jsem ji usazovat a přehlížet. Sváděl jsem to na její nevědomost a maloměšťáctví. (Fakticky skoro nic nevěděla.) Myslela si, že je to krásné.

„Není to krásné?“ říkávala.

Bylo jí dobře s každým, a když se oteplilo, dala mi kvinde a našla si mladší muže, kteří bydleli u moře a měli míň peněz a hráli volejbal na písku, ale měli na ni víc času. Snažil jsem se ji přivolat zpátky, ale marně. Vykašlala se na mě. (Musel jsem si přiznat, že jsem nudil taky já ji.) Přerostla mi přes hlavu a viděla do mě. Bylo to děsně ponižující – ach jo – dostat košem zrovna od ní. V životě neviděla pánské podvazky, ani si jich nevšimla na módních reklamách, a v životě neslyšela o Camusovi, Koperníkovi ani Sörenu Kierkegaardovi (o třech velkých K, ha, ha). Moje podvazky jí připadaly staromódní a divné. Nikdy je přímo nezesměšňovala, ale uráželo mě už to, jak se jimi bavila. Zřejmě pánské podvazky vypadají komicky. Ale když jsem chtěl, aby se mi při důležitých služebních jednáních neshrnovaly ponožky, tak jsem nějaké technické opatření udělat musel. Teď jsem přešel na prodloužené ponožky z elastického materiálu – vždycky tmavé, s výjimkou letních měsíců na venkově nebo u moře nebo víkendů v nějakém klubu. (Nepřihlásím se do žádného klubu, dokud nebudu mít novou funkci a nebudu vědět,

418$

že se v ní udržím.) Ale vypadají komicky taky. Elastické ponožky škrtí. Když můžu, stahuju si je ke kotníkům, aby si lýtka odpočinula od jejich drsného svěráku. Když mám tmavé ponožky shrnuté, připomínají mi mé kotníky vlezlé, slizké muže, které jsem vídal v pornofilmech, takové ty neholené, odporné tichošlápky, kteří by se v podzemce přitočili k mé ženě nebo dceři a osahávali je nebo znečišťovali Penny sukni a v duchu si dělali čárku (z pilnosti možná i do zápisníčku), že svůj osahávací den začali skutečně naostro. Vsadím se, že takoví si podle svých tajných perverzí organizují celý pracovní týden. (Straší dokonce i v úzkých chodbičkách mého mozku, s tím rozdílem, že to nejsou žádná strašidla. Cítím to, když si vyjdou na obchůzku.) Přivlastňují si, co jim nepatří. Co dělají o prázdninách? Nevím, jak se tihle ubožáci protloukali v dobách, kdy nebyly autobusy a podzemky. Jaký vliv budou mít rostoucí investice v hromadné dopravě na jejich aktivitu, zejména po stránce produktivity a konkurence? Budou jim to emancipované ženy oplácet? Začnou v přeplněných autobusech a podzemkách ohmatávat mou ženu a dceru také emancipované homosexuálky? Možná se začne jezdit podzemní dráhou jen kvůli tomu. Může se zavést předprodej jízdenek za zvýšené ceny. Vidím panoramatickou nástěnnou malbu. (Moje žena říká, že myslím na samé sprosťárny.) Představte si plný vlak usměvavých obličejů. Nikdo nestojí o místo k sezení. Nepřetržitá dopravní špička, nepřetržitá nehodovost. Možná by se tím částečně vyřešila energetická krize. (Spousta energie by se vybila.) Ve vlastním autě máte přece jen jistotu, že vás nikdo nebude osahávat, pokud nejste má dcera nebo některá její dospívající kamarádka nebo holka z vysoké, i když musím říct, že v autě to občas dělám i já, a docela s chutí, jako zrovna nedávno, když mě vezla z večírku korpulentní manželka jednoho milionáře z našeho vedení. Měla těžký parfém, který se mi nelíbil, a překvapila mě.

419$

„Musíš jet rovnou domů?“ zeptala se znenadání. „Nebo se bojíš své velké zlé ženy?“

„To ani to,“ zněla má bravurně stručná odpověď. „Na co myslíš?“

„Na uličku milenců,“ oznámila a zachichotala se. „Víš, kde je ulička milenců?“ zeptala se. „Přímo tady,“ zasmála se znovu a ukázala na sebe.

Byla to rozpustilá manželka milionáře, s dvojitou bradou a pronikavým parfémem, který se mi nelíbil, a vždycky jsem před ní měl respekt (protože byla manželka milionáře. Bál jsem se jejího manžela). Byla o čtyři roky starší než já a plná nefalšované, dravé energie. Posmívala se mé stydlivé opatrnosti a bavila se mou nezkušeností a naivitou.

„Milánku, já jsem proslavená po celém New Yorku a okolí. Máš co dohánět. Tys to nevěděl?“

Připadal jsem si jako venkovský balík. „Bill to ví?“

„To je mi fuk. Já jsem svobodná duše, pupánku. Dělám si, co chci.“

„Doví se o mně Bill, až zjistí, žes mě vezla?“

„Nebuď takový srab,“ kárala mě s pištivým chichotáním.

Naskočila mi husí kůže a chvíli jsem si myslel, že mě štípne do tváře nebo mi zakroutí nosem. Na podlaze svého auta si roztrhla punčochy na kolenou, a než znovu nastartovala, nacpala si je do kabelky.

„Přece nemůžu domů v roztrhaných punčochách, ne? Zavolám ti z města. Každou středu jezdím k matce.“

„Mám tam byt.“

„My tam, máme družstevní.“

„Doví se o lom Bill?“

„Nebuď takový srab.“

„Neříkej to. Z toho slova mi naskakuje husí kůže.“

„Tobě naskakuje ze všeho, jak vidím.“

„Pro ženu ve tvé pozici se to nehodí.“

„Nějaké pozice ti ještě ukážu. Bill a já máme pochopení.“

420$

„Co to zmámená?“

„Že si dělám, co chci. A jestli se mu to nelíbí, ať jde od válu.“

„Tak se mluví o milionáři?“

„Pupánku.“

Když mě ve středu volala, nechtěl jsem se s ní sejít a řekl jsem jí, že mám poradu. (Bál jsem se Billa a neměl jsem chuť slézat se s někým, kdo mi říká pupánku.)

„Jsem u kadeřníka,“ volala mě další týden ve čtvrtek.

„Čekal jsem tě včera,“ lhal jsem znovu.

„Musíš mě brát, kdy to jde. Pojďme spolu na oběd.“

„Nemůžu.“

„Platím já.“

„O to nejde.“

„Jsem ošklivá?“

„Ne. Jsi děsně sexy.“

„To mi říká taky, pupánku.“

„Kdo?“

„Ten mládenec, s kterým se sejdu místo tebe. Nejsi na světě jediný, milánku. Budeme si o tobě povídat.“

„On mě zná?“

„Ohromně se zasmějeme.“

„Kdo je to?“

„Ode mě se to nedovíš.“

(Začal jsem mít pocit, že na mě má pifku.) Začal jsem věřit, že za mnou přijde bez ohlášení do podniku, aby mě přede všemi shodila.

„Bojíš se mě, pupánku, viď?“ posmívala se mi zlomyslně, když jsme se potkali na dalším večírku, a opravdu mi – před očima mé ženy a svého manžela, kteří se na nás dívali z různých částí domu – zakroutila nosem. „Viďte, že se mě bojí, paní Slocumová?“

„Škoda že se nebojí mě,“ křikla má žena.

„Zavolej mi ve středu,“ poručil jsem jí úsečně. „A ukážu ti, jak se bojím.“

„Jsem v hotelu Plaza,“ volala mi potom.

421$

, „Jde na mě chřipka,” omluvil jsem se s posmrknutím.

„Já si to myslela, milánku,“ zašvitořila sladce. „Proto jsem si vzala svůj seznam. To říkám vážně, milánku. Na večírcích jsi daleko odvážnější. Ale nejsi na světě jediný.“

Chtěl bych ji před sebou mít znovu na kolenou, teď a tady. Vedle Virginie. Se svou ženou jsem to dělal v pracovitě mnohokrát. Moje žena a já dovádíme dodnes jako o líbánkách. Posedle vymetáme celý dům. Potřebujeme alkohol. Dělali jsme to už ve všech pokojích kromě pokojů našich dětí a Derekovy ošetřovatelky. V noci v, garáži, když jsme se báli, že bychom doma někoho probudili. Venku ve tmě a na mokré trávě. (Kdybychom měli bazén, určitě bychom to zkusili aspoň jednou v bazénu.) Na sekvojovém nábytku na naší terase. Znovu cítím její těžký parfém (a ohlížím se, jestli tu někde není). To se ví, že se to její manžel dověděl. Rád bych věděl, jak se s tím vyrovnal. Nesnesitelně mě štve – tloukl bych se oběma rukama do hlavy (a v každé držel cihlu) – když si vzpomenu, že mi někdo tak nevkusný a vulgární jako ona říkal pupánku a že se mým podvazkům nejapně smála ta nezajímavá, nedostudovaná holka z Michiganu, která nosila kalhoty a bundu z džínsoviny a nikdy nepůsobila moc čistě. Takovým lidem dělat šaška nebudu. Škoda že jsem si je nemohl zaznamenat na počítačový pásek a pustit znovu od začátku. Bylo by to stejné. Jedna by mi kroutila nosem, druhá by se usmívala a neomaleně by si utahovala z mých podvazků. Po dvou měsících jsem jí zavolal a smluvil si s ní rande a pak jsem jí musel zavolat, že nemůžu. Ale sejít jsem se s ní chtěl.

„Tentokrát je to pravda,“ vysvětloval jsem. „Musím odjet. Až se vrátím, zavolám ti.“

„Fajn,“ řekla. „Jsi milý. Teď bys mě nepoznal. Tak jsem zestárla. Přes noc.“

Ona a její manžel se rozešli a odstěhovali. Všechny děti byly na vysoké. Dům je prázdný a nikdo neví, že je

422$

na prodej. Až budou naše děti na vysoké, musíme se s manželkou rozejít. Doufám, že k tomu nebude muset dojít, než budu povýšen, nebo dokud má dcera nerozhodně trčí v pubertě a můj hoch trne strachem před Forgionem a šplhem na laně a pořád neví, jestli chce nahoru nebo dolů. Moje žena nemá co dělat.

„Nemám co dělat.“

Nemá co dělat, a tak se zapojuje do hnutí za osvobození žen (i když ji všechny ty halasné diskuse o orgasmu, masturbaci a ženské homosexualitě děsí).

„To jen proto,“ poučuju ji, „že v tobě společnost ovládaná muži takovou reakci vypěstovala.“

Neví, na čem je: jestli jsem při ní nebo proti ní.

„Proč bys měl mít všechny výhody ty?“ ptá se nešťastně.

„Vypadám jako člověk, který má všechny výhody?“ odpovídám mírně.

„Chodíš do práce.“

„Choď taky.“

S uchichtnutím zavrtí hlavou. „Já pracovat nechci.“ (Má smysl pro humor.)

„Chceš víc peněz?“

„O peníze nejde. Vždycky si myslíš, že jde o peníze. Nemám co dělat.“

„Najdi si milence. Buď mi nevěrná.“

„To bys chtěl?“

„Nechtěl. Jestli ti schází ke štěstí peníze, dám ti jich víc. Teď na to budu mít.“

„Ale já nechci. Nemám co dělat.“

„Tak se začni léčit na rakovinu. Peníze nejsou hovno, abys věděla.“

„Prosím tě, aspoň dnes večer na mě neřvi.“

„Peníze jsou láska, milánku. Já na tebe neřvu.“

„Je mi tak zle.“

„Nepij po víně whisku a možná ti bude líp.“

„Možná mi začínají měsíčky. Ke všemu vypadáš mladší než já. To není spravedlivé,“

423$

„Dožiješ se vyššího věku. Ženy se ho dožívají.“

„Ale budu vypadat starší.“

„A cos čekala, když budeš žít tak dlouho? Aspoň budeš naživu.“

„Já jsem si dělala legraci,“ říká. „Ty už ani nepoznáš, kdy si dělám legraci. Je s tebou čím dál těžší řeč.“

Můj dobrý vtip o Freudovi, penězích a výkalech vůbec nepochopila, a právě kvůli něčemu takovému se s ní jednou budu muset rozejít (v životě neslyšela o Koperníkovi ani Kierkegaardovi, i když o Camusovi asi ano, protože se zabil v drahém sportovním autě), ale nebudu chtít, dokud mě bude můj hošíček tak naléhavě potřebovat. (Nevím, jestli mě vůbec potřebuje.) Nevím, jak by to přežil, kdybych náhle zemřel nebo se odstěhoval. (Kdybych s ním nebyl, nevěděl by, co se mu stalo. Když nám moje dcera touží ukrást automobil, je to možná zdravý vývoj: aspoň má nějaký cíl, za kterým jde.) Až vyroste a odejde ode mě, odejdu od něho. Odejde i má dcera a zůstane jen Derek, pokud ho ještě budeme mít. Nechtěl bych se odstěhovat a nechat ženě na krku retardované dítě. Vlastně bych jí ho na krku nechat chtěl. Ona mi ho na krku nechala. (A to už nebude žádné dítě.) Ale všichni by byli při ní, ledaže bych odešel kvůli jiné ženě, což by celou situaci změnilo, protože by to bylo romantické. Myslím, že s nějakou uteču. A všichni budou říkat:

„Proč svou ženu opustil? Vždyť mají retardované dítě, ne?“

„Zamiloval se do jedné dívky a utekl s ní.“

„Ach.“

Ale změňme to takhle:

„Proč svou ženu s retardovaným dítětem opustil?“ „Nechtěl s ní dál žít.“

A všichni budou říkat:

„Myslel jen na sebe, že?“

A:

„To je ale sobec. Chudák ženská. Nechal ji samotnou

424$

s retardovaným dítětem jen proto, že už s ní nechtěl dál žít. Co si chudinka počne?“

Už slyším, jak se ten pohoršený chór rozléhá podnikem. Ale pokud jde o Dereka, nejsem jí nic platný ani teď. Nemám tu sílu. Radši bych se odplížil nebo se díval jinam. Někdo to bude muset rozhodnout místo mě: buď ona, aniž si to uvědomí, anebo nějaký doktor, který nám pomůže jednoznačnou radou založenou čistě na jeho sobectví. (Naše svědomí musí zůstat čisté.)

„Bude mu tam mnohem líp. Dají na něho větší pozor. Dnes už jsou na to dobře vybaveni. Bude to lepší pro vás všechny, i pro děti. Nebylo by to vůči nim fér. Zasluhujete si odpočinout. Byli jste oba úžasní. Vím, že se ho budete těžko vzdávat.“

Nebo bude muset zasáhnout nemoc nebo nehoda.

Do té doby budu bezmocný. (Nemám odvahu ani na to, abych o tom mluvil. Nevím, co bych odpověděl na nevyslovené výčitky, které bych v duchu slyšel. Nechci do konce svého života poslouchat ženiny dodatečné námitky. Kdybychom ho dali pryč, okamžitě bych si to odpustil. Moje žena by to neodpustila mně ani sobě.) Nejsem opěrný pilíř, jaký potřebuje. Mlčím a přemáhám své pocity a neoblomně si je nechávám pro sebe. (Nechci se s ní dělit o své smutky. Nechci, aby je sdílela. Jsou všechny moje.) Chtěl bych, aby na mně nikdo nebyl závislý. Vědomí, že je na mně někdo v mnoha věcech závislý, mi nedodává pocit důležitosti. Je to úmorné břemeno a snáším je stále hůř, když musím čekat, až přestane plakat a tisknout se ke mně a začne ukládat stříbrné příbory do myčky nádobí nebo dělat cviky kvůli svému izometrickému boku a stehnu. (Nesnáším, když ženy pláčou jinde než na pohřbech. Mám pocit, že mě vydírají.)

„Pro boha svatého, co po mně vlastně chceš, ježišmarja?“ řvu na ni. „Jsou to přece i moje děti. To vážně čekáš, že budu litovat tebe?“

„Potřebuju s někým mluvit. Neprosila jsem tě, abys mě litoval. To už ani nesmím říct, jak mi je?“

425$

„Zavolej své sestře. Až moc dobře víš, že pláč už nesnáším.“ Nechci slyšet, jak jí je. Nechci, abych s někým musel mluvit o Derekovi. Nechci, abych musel poslouchat, jak mi někdo vypráví o svých potížích. (Je pro mě stále těžší litovat někoho kromě sebe.) „S tím ti já nepomůžu. Nevím jak. Já to tak nezařídil, a nevím, co s tím.“

A věděl jsem to dřív než všichni. Někdo nás proklel. Při pomyšlení na Dereka v sobě mám jen popel a zatuchlý vzduch, mám sílu a odolnost uschlých hub a mokrého opadaného listí. Je mi zima. Předvídal jsem to. Když pediatrové říkali, že je pomalý, bylo mi jasné, že je těžkopádný. Jako by měl mírně vychýlená kolena a chodidla a prsty. Neušlo mi, že nedokáže udržet hlavu zpříma. Tušil jsem katastrofu, ještě než se narodil (ale ten úzkostný pocit jsem měl u prvních dvou dětí taky). Čekal jsem mongoloida. Už předem jsem se smiřoval se zaječím rtem a rozštěpem patra a nezbytnou operací – u všech tří – ačkoli si vůbec neumím představit, jak by se můj hoch nebo moje dcera dokázali s nějakou vážnou vrozenou vadou dobelhat třeba jen do věku, ve kterém jsou teď. Mají dost potíží i bez ní. Nechápu, jak si může má žena myslet, že ji budu litovat, když mám tolik vážných důvodů, abych litoval sebe. Jedním z těch důvodů je ona.

Chci se jí zbavit, než začne stonat. Vidím ve své budoucnosti jakousi nemocnou ženu. Výmluvná znamení věští už teď chronickou invaliditu. (Je přesvědčena, že má, začíná mít, bude mít rakovinu, a možná je to pravda.) Vím, že bude se zdravím v koncích dřív než já. Má přede mnou předstih. Nechci, aby mě k ní připoutala nemoc (její nemoc). Ale připoutá. Jako když se blíží uragán, budou mě nepřetržitě bombardovat varovné příznaky bursitidy, artritidy, revmatismu, křečových žil, závratí, nevolností, nádorů, cyst, angíny, polypů, celý ten odporný vercajk tělesného chátrání. (Mám dost svého, nalož cizího.) Na tyhle ostny se nabodnu, A moje dospělé děti mě tam přidrží,

426$

„Jak od ní můžeš chtít odejít, tatí, když je jí tak zle?“ budou mi vyčítat.

„A jak od ní mám odejít, když jí nikdy není líp?“

Sami od toho půjdou pryč okamžitě (egocentričtí hajzli).

„Není mi dobře,“ fňuká někdy má žena holčičím hláskem, když se ráno probudí (když cítí, že se od ní něco chce).

Jako by mě to zajímalo.

(„Dívala jsem se na tebe, jak spíš,“ řekne vám dívka, dokud vás ještě miluje. „Chrápals.“

Když vás nemiluje, je to odporné a víckrát vás nebude chtít vidět, dokud nebude potřebovat vaši společnost nebo peníze.)

Moje žena teď někdy chrápe a někdy je jí po ránu cítit z úst. Ale se mnou to není jiné, takže už se oba řítíme do hlubin stařecké sešlosti. Děti se k nám přidávají s ukňouranými dětskými nemocemi.

Moje dcera mívá bolesti v krku a v žaludku. Můj hoch si stěžuje na únavu a nevolnost, a kdybychom ho nechali, spal by někdy až do odpoledne. Moje žena taky. Já mám bolesti v prsou, ze kterých můžu těžit, poněvadž před infarktem má každý velký respekt, a v rukávě játra, která vynáším jako eso v největší nouzi. Moje žena flekuje strachem z rakoviny, takže naše vyhlídky v údolí stínu a lékařské péče jsou fifty fifty. Nebylo by k smíchu, kdyby má žena zemřela na bolesti v prsou a já na rakovinu? Když je manželka v depresi a dcera trousí narážky na sebevraždu, dokážu se na celé dny ponořit do hlubokého, hrobového mlčení a předstírat takovou roztržitost, že mi musejí každé slovo opakovat. Když se mi chce, přemaroduju je ve všem kromě hysterektomie – všechny až na Dereka, protože jeho vrozené vady jsou nad mé síly. (Ha, ha.) Všichni se chlubíme nespavostí, ale někdy švindlujeme. Kdyby nás někdo vzal za slovo, musel by si myslet, že jsme se ještě ani

427$

jednou pořádně nevyspali. Snad jen kromě Dereka, který si prostě nedokáže stěžovat.! (Ha, ha.) Rád bych věděl, co s nimi v domovech dělají, když pohlavně dozrají. Jak je usměrňují? Jak před nimi ochrání ostatní chovance a chovanky? Jak na něj začnu myslet, mám v hlavě zmatek. Řekněte mi, že duševně zůstane na úrovni pětiletého děcka, a mně začne vrtat hlavou, jestli si někdo v pěti letech umí pořádně utřít zadek. To se ví, že neumí. Můj devítiletý hoch to neumí taky a já jakbysmet. (Neumí to nejspíš nikdo, tak proč jmenuju jen nás?) Když si ho představím teď, vidím tak líbezné, dojemné a nešťastné dítě, že se na to ani nemůžu dívat. Potom ho vidím jako třicetiletého, a je to hrůza. Je to pro mě takový šok, že mi to bere dech i řeč. Na obličeji a na rukou mu rostou tmavé chlupy a má husté obočí. Bude vypadat jako já? Bude plešatět. Nebudou mu padnout šaty. Nikdo ho nebude udržovat v čistotě. Lupy mu padají jako rybí šupiny. Jeho svetry a saka si vybarvuju červeně, obličej bledě. Postrkují s ním sem tam, má pokleslou bradu a ochablé svaly, je odporný, neschopný a obludný. Ani po tolika letech nebude umět mluvit. Nebudě umět jíst, ani hrát tenis, badminton nebo golf a bude se pohybovat jako mrzák. Bude nehezký. Každý, komu přijde do cesty, se na něho nepřátelsky zamračí. V domově mu zapomenou ostříhat nehty. Lidé ho budou chtít zabít. Budou mu říkat Béno. Nebudu ho chtít navštěvovat. Doufám, že na něj zapomenu. Doufám, že nepřijdu na to, že je mi má žena nevěrná, i když by jí to asi prospělo.

„Zkus to,“ poradil bych jí, kdyby byla žena někoho jiného.

„Dobře. Zkusím.“

Pokud by si od toho moc neslibovala, úžasně by jí to zvedlo morálku. Taky je na čase, aby se mi pomstila. Nebylo by komické, kdyby se homosexuál nevyklubal ze mě, ale z mého hocha? Bylo by to tragické. Já mám

428$

aspoň železné zábrany. Bylo by to pro mě horší než tragické: bylo by to společensky neúnosné. Hle, plody Slocumova těla – sebevražednice, teplouš a idiot. A neurastenická, alkoholu propadlá, nevěrná manželka. Díky bohu za ni – přišla by mi vhod. Svedl bych děti na ni. Dokud by někdo tak mazaný, jako jsem já, neukázal prstem na mě a neřekl:

„Tak moment, kamaráde, moment. Byla taková vždycky?“

„Nevím. To všechno se vyvíjí a dozrává dlouhá léta. Musíš se zeptat nějakého spolehlivého revolučního evolučního psychohistorjka, nějakého zkušeného botanika lidských duší. Byl jsem takový já?“

„Je to tvoje vina, že jsem taková.“

„Je to tvoje vina, že je to moje vina.“

„Je to tvoje vina, že je to moje vina, že je to tvoje vina. Proč bych si s tebou nemohla promluvit?“

„Zavolej své sestře.“

„Potřebuju mluvit s někým, kdo se mnou cítí.“

„Moc piješ.“

„To je tvoje vina.“

„Zavolej své sestře a postěžuj si jí.“

„Svou sestru nenávidím. A ty to víš.“

„Vždyť s tebou cítí.“

„Ty kryso,“ vyletí z ní. „Nemůžeš se dočkat, až se mě zbavíš, co? Já vím, na co myslíš. Poznám ti to na očích.“

Poslední dobou se mi večer stále častěji stává, že si ji zkoumavě prohlížím a hledám na ní cizoložné skvrny a stopy po kousnutí.

„Co jsi dneska dělala?“ zeptám se dřív, než se stačí zeptat mě.

„Nic.“

„Nakupovala.“

„Byla v salóně krásy.“

„Byla u sestry.“

„Byla u známých. Proč?“

429$

„Jen tak.“ „Co jsi dělal ty?“

„Pracoval. Nic.“

„Něco se stalo?“

„Myslím, že něco se hýbe. Nechci o tom mluvit.“

„Abys to nezakřikl?“

„Říkám, že o tom nechci mluvit.“

„Zaklepu to na dřevo.“

Někdy se přistihnu, že si ji stejně posedle, podezíravě a nevybíravě prohlížím ráno, i když vím, že je to nesmyslné, protože byla celou noc v posteli se mnou. Nechci zešílet. Chci svůj rozum, svoje myšlenky a skutky udržet pevně na uzdě a vždycky vědět, co je co. Nechci ztratit své zábrany. Kdybych je ztratil, možná bych začal bít lidi (neznámé, známé i milované), možná bych vraždil, chrlil ze sebe nenávistné a fanatické řeči, vyškrabával oči, obtěžoval dospívající dívky a dívenky s pohlednou postavou, chlípně se tiskl v přeplněné podzemce k ztepilému boku někoho, jako je má žena nebo Penny. Sny jsou nemilosrdné: přepadají člověka, když spí.

Možná bych začal koktat.

Probudit se je tak zvláštní a neobyčejný úkon, že se divím, jak to den co den dokážeme, když přitom napůl spíme.

Na pomyšlení, že moje žena spí s jinými muži, bych si asi zvykl, ale nikdy ne na detaily, na konkrétní pohyby, hmaty, vzdechy a stisky. Všechno přitom zvlhne. Kůže je potom drsná nebo odřená. Nerad si představuju, že moje žena dělá s někým jiným to, co se mnou. Nebo moje dcera. (On – to je samozřejmé. Ona – proč ne?) Všechno vlhne a páchne, a tomu se říká milování. Dělají to zvířata. Nemá to nic společného s láskou, viz op. cit. (Ale radši vlhnout a páchnout, aspoň podle mě, než být suchý a navoněný. Ty umělé, cukrkandlové vůně nenávidím. Chci objímat lidské tělo, které má vůni

430$

pyžma, přírody, a ne mýdla.) I stisky rukou v práci už páchnou potem. Když vám dnes podá nějaký mladík suchou ruku, je to určitě bezohledný kariérista. Chtěl bych, aby moje dcera nenechávala ležet svou podprsenku tam, kde ji můžu vidět, a aby si přestala věšet noční košili na dveře koupelny. Rychle vyspěla a ví to. Někdy vidím, co si obléká, když jde ven, a zuřím. (Má už větší prsa než moje žena.) Když přede mnou stojí a čeká, až jí dám peníze, které prý potřebuje, nevím, kam s očima. (Ve chvíli, kdy je se sebou tak spokojená, bych jí mohl říct jedině něco hanlivého, co by její sebejistotu rozbilo na padrť. Ať tu podprsenku nosí, a nenechává ji všude ležet. Nosí modré džínsy a nevypadá vždycky čistě. Připomíná mi tu studentku z Michiganu. Každá dívka, kterou dnes znám, mi připomíná nějakou, kterou jsem znával.)

„Pak se nediv, že na tebe na ulici sprostě pokřikují. Přímo si o to prosíš. Až tě jednou znásilní, zasloužíš si to.“

Okamžitě by se hystericky rozeštkala.

„To jsi celý ty,“ rozkřikla by se na mě (můj hoch by v úzkostném zahloubání přihlížel z kouta a já bych začínal litovat, že jsem to kdy řekl). „Vždycky řekneš něco takového, že všechno pokazíš.“

„Mluvila jsem s ní,“ oznámí mi moje žena s opadávajícím vztekem. „Myslí si, že jsem zlá a žárlivá. Myslí si, že jí závidím, protože nemám žádná prsa.“

„Ale máš.“

Jestli se mé dceři v těchto dnech něco stane, tak nejspíš s tím mládencem, který prý má vysokou a jezdí s náklaďákem kdesi na stavbě a slíbil jí, že ji naučí řídit, když jim po večerech a o víkendech budeme půjčovat jedno z našich aut.

„Ne.“

Moje žena je při mně. „Až ti bude šestnáct.“

„Můžu trénovat předem. Dělají to všichni. Přece byste nechtěli, abych v autoškole propadla.“

431$

Chci, aby nepropadla v geometrii, angličtině, franštině, společenských a přírodních vědách – ne y autoškole. A chci, aby měla průměr aspoň dvě celé, aby mohla na vysokou. (Tady ji nechci.) Nedovedu si představit, že bych dokázal konverzovat s nějakým samolibým, chytrým zetěm, který by byl podstatně mladší než já a o kterém bych věděl, že s mou dcerou na druhém konci domu tiše bouchá, kdykoli k nám na sobotu a neděli přijedou. Moje žena jim bude péct koláče a těšit se na vnoučata. (To ona myslí na sprosťárny.) Budou ode mě chtít různé věci a budou mi lhát.

„Třeba bude jiná. Třeba do té doby, než se vdá, dospěje.“

„My jsme nedospěli.“

„Jak to myslíš?“

Moje žena mi nerozumí.

Zřejmě ji nikdy ani nenapadne, že bych ji mohl podezřívat z nevěry nebo jí systematicky a bojechtivě prohlížet tělo a prádlo a hledat důkazy. (Moje žena má světlé, štíhlé tělo, jaké bývá vidět na fotografiích půvabných dívek.) Když si její tělo podrobně prohlížím, přechází moje nenávist často ve vášeň (samozřejmě v nenávistnou vášeň, jinak známou jako chtíč, a chci se s ní pomilovat). Jestli nějaký důkaz najdu, budu od ní muset odejít. Moje síla a odhodlání odejít pramení z něčeho mocnějšího, než je obyčejná, pokrytecká, mužsky sobecká morálka dvojího lokte: pramení z nejistoty.

Úplně zapomínám na mozkové nádory, na třináctou nejčastější příčinu smrti u nerozvedených mužů mého věku v Connecticutu, kteří mají tři děti, dvě auta a šanci být povýšeni. Není divu, že musím doma tolik křičet, aby bylo jasné, kdo jsem. (Nestojím o jejich strach. Stojím o jejich něžnou péči. Moje rodina mi nikdy neprojevuje tolik lásky a účasti jako moje matka a některé učitelky, když jsem byl malý. Kruci, ať se mnou někdy žena a děti zacházejí jako s malým děckem! Mám

432$

na to právo. Potřebuju ten pocit jistoty. Nepatřím k rodičům, kteří čekají, že se o ně děti budou starat, až budou staří. Ať se o mě starají už teď.) Moje žena si myslí, že s ní teď bývám rád doma. Netuší, že se nemůžu dočkat, až vypadnu a budu zase v podniku, nablízku Arthuru Baronovi (s kterým si v těchto dnech vyměňuju významnější pohledy, než bývá zvykem). Celopodniková konference bude zase na Portoriku (aby se po zásluze vzdala čest rodině manželky Lestera Blacka) a Kagle si zase vyjel do Toleda v Ohiu. Moje žena mi nebude chtít odpustit, že chci Andyho Kaglea vyrazit (dokud jí jednoznačně neřeknu, jak se věci mají: buď on, nebo já. Pak se mi zahledí přes rameno do dálky a přestane se o tom mluvit). Mé ženě je líto Kagleovy nohy, manželky a jeho dvou dětí. Snadno se vciťuje do situace všech nábožensky založených rodin kromě černošských a taky židovských, protože jejich cizí jazyk („Není to ani latina“) a nesrozumitelné modlitby jí připadají jako něco netaktního a urážlivého. (Myslí si, že ve svých modlitbách říkají něco o nás.) I jejich svátky připadají na jiné dny. (Jsou to zvrácení a tvrdohlaví lidé. Nechce, aby si naše dcera vzala žida, i když by mu dala přednost před Portorikáncem nebo černochem.) Kagle je nepolepšitelný. Když je v neděli doma, chodí s rodinou do kostela, v týdnu jezdí na služební cesty do měst, jako je Toledo v Ohiu, a k večeru chodí k podřadným děvkám. Má stále rasové předsudky, nezaměstnává žádného žida, a s černoškami bouchá, jedině když je na služební cestě na nějakém karibském ostrově. Nejradši s mladými: mívá patnáctky a bral by i třináctky a jedenáctky, ale připadal by si nenormální. Musím ho vyrazit. Chodíval jsem s ním za děvkama a nemůžu mu to odpustit ani zapomenout. Bude otálet. Bude do mě šťouchat ramenem a nechutně se pochechtávat.

„No tak, Bobe. Vykašli se na to. Přece tě znám. Pamatuješ, jak …“

433$

„Nikdy se to nestalo. Á pokud stalo, na nic se nepamatuju, a ty musíš zaplatit.“

Jeho kamarády-alkoholiky z blízkých filiálek přeložím na jiná místa do jiných měst a doufám, že dají výpověď. Když se s Arthurem Baronem náhodou na chodbě potkáme, příliš o takových věcech nemluvíme, ale i z toho mála, co řekne, se dá vycítit diplomatické porozumění.

„Jak se máš, Bobe?“ řekne a vždycky se teď se mnou zastaví.

„Dobře, Arte. A ty?“

„Jde to. Horace White mi říkal, že jsi mu obrovsky píchl.“

„Horace Whitea mám rád, Arte. Je to dobrý chlap.“

(Fakta uvádím špatně, ale odpovídám dobře.)

Horace White moje povýšení schvaluje. Lester Black taky? Až se Johnny Brown doví, že jsem se stal jeho šéfem, půjde si k němu naštvaně stěžovat. Blackovi to asi bude jedno. Není to jeho rajón, brzy chce jít do penze a většinou není v podniku, ale někde na jachtě.

Všemožně jsem Kaglea přemlouval, ať do Toleda nejezdí (a samozřejmě jsem věděl, že je to marné. Mám skoro čisté svědomí.

„Zůstaň tady, Andy. Víš, že tě Arthur Baron chce mít tady.“

„Spojím to s náborem v nějakém supermarketu,“ odpoví a jako obvykle spiklenecky mrkne. „He-he. Uvidíš.“).

„Kagle je v Chicagu, Bobe?“

„V Toledu.“

„Tak? Lauře řekl, že jede do Chicaga. Co dělá v Toledu?“

„Nábor v nějakém supermarketu.“

„To není práce pro něj.“

„Každý den volá. Vím, kam volat jemu. Požádal mě, abych na jeho oddělení dohlédl.“

„Dobře, Bobe. Budeme muset začít s přípravami na konferenci. Rád bych, aby letos proběhla velmi hladce.“

434$

„To se myslím podaří, Arte.“

„Taky si myslím. Příští týden se vrátí Horace White, a hned to s ním nahoře rozjedu. Nebojíš se udělat si nepřátele?“

„Když to bude nutné …“

„Budeš mít taky přátele.“

Budu mít taky referát. Na konferenci budu Kaglea potřebovat. Jistě to zvládne: prohlásí, že ke změnám došlo z jeho iniciativy, a vyjádří radost nad tím, že může odejít z odpovědné funkce, kterou vykonávat nechtěl, a věnovat se konečně práci, na kterou se vždycky těšil. Nikdo mu nebude věřit. Ale to není podstatné. Potom už ho potřebovat nebudu.

„Co zamýšlíš s Andym Kaglem?“ zeptá se mě Arthur Baron.

„Chtěl bych, aby zahájil konferenci.“

„To je dobrý nápad.“

„Myslím, že to zvládne. Ani mu nebudeme muset připomínat, aby se jaksepatří usmíval.“

„A potom?“

„Potom už ho potřebovat nebudu.“

„Ani jako poradce nebo pomocníka pro zvláštní úkoly?“

„Ne, Arte.“

„Mohl by být užitečný.“

„Ale ne tady. Myslím, že nechat ho tady by nebylo dobré.“

„Myslím, že máš pravdu, Bobe.“

„Dík, Arte.“

Sám ovšem Kaglea vyhodit nemůžu. (Kdybych mohl vyhazovat lidi, vyhodil bych Greena vyhodil bych písařku Martu, která pomalu, ale jistě cvokatí, ale přitom ne tak rychle, jak bych potřeboval.) Můžu jen naznačit, že ho taky nechci, a podnik ho přeloží někam jinam. Chtěl bych, aby ji někdo vyhodil dřív, než k tomu budu muset donutit Greena.

435$

„Arte,“ řekl bych, „máš pro mě chviličku?“

„Jak se máš, Bobe?“

„Dobře, Arte. A ty?“

„Jde to, Bobe.“

„V Greenově oddělení je jedna dívka s vážnou duševní poruchou. Pomalu, ale jistě cvokatí. Myslím, že vede imaginární rozhovory sama se sebou. A směje se jim. Dobrému jménu oddělení to rozhodně neprospívá.“

„Je šťastná?“ mohl by se zeptat.

„Jen když se směje,“ odpovím. „Ale pak přestává psát a trpí tím její produktivita.“

„Řekni Greenovi, ať se jí zbaví.“

Pokud to řekne takhle, bude to znamenat, že chce, abych začal poroučet Greenovi a ujal se vlády nad jeho oddělením.

Pokud řekne:

„Promluvím s Greenem.“

Bude to znamenat, že chce, abychom si odpovídali každý za své oddělení (a to mě nijak neponíží, naopak: aspoň se můžu na Greenovo oddělení vymlouvat).

Pokud se mě s věcným výrazem zeptá:

„Co bys navrhoval?“

„Jistě může jít na delší zdravotní dovolenou,“ odpovím. „A potom využít svého nemocničního pojištění. Když bude chtít. Ti, co odcházejí na zdravotní dovolenou kvůli duševním poruchám, se chtějí vrátit málokdy.“

„Výborně, Bobe. Zdá se, že je to nejtaktnější řešení.“

„U nás místo nikomu nerezervujeme. To jí můžeme říct, kdyby chtěla znovu nastoupit. Některá z našich zdravotnic jí může doporučit, aby si odpočinula.“

„Ale já jsem tu šťastná. Celý den se usmívám a směju.“

„Jen na chvilinku, dušinko. Musíme – musí se – šetřit.“

(Zdravotní dovolenou mám v záloze pro Reda Parkera.)

436$

(Bude si myslet, že mu ji dávám z protekce.)

(Ale až se bude chtít vrátit, uvidí.)

(Jsem tak chytrý, že bych měl být prezidentem.)

Až nebude Red Parker v podniku, možná si zase začnu půjčovat jeho byt. Vůbec mu nedojde, že už není v podniku, ale mimo podnik, a jeho nemocniční pojištění se mi náramně vyplatí. Jeho místo obsadíme. (A Reda Parkera vyřadíme.) Díru, která po něm zůstane, zazdíme. Pokud se bude chtít vrátit. (Což asi nebude. Na bezstarostné dovolené si zvykne na zahálku a na těkání bez cíle.)

Ti, co odcházejí na dobrovolnou prodlouženou zdravotní dovolenou (pokud nejde o vážný úraz nebo operaci), se skoro nikdy vrátit nechtějí. Netroufají si. (Potíže s návratem mají i ti, kteří byli pryč jen krátce, kvůli zánětu jater nebo mononukleóze. Nemají už ten švih.) Zadlouho potom, co odešli, k nám zajde někdo, kdo rád sleduje lidské osudy (na vojně to byl náš důstojník pro styk s veřejností), a řekne nám, že zemřeli (nebo měli „cerebrovaskulární příhodu“ a potom víme, že odešli nadobro. Nebo našpatno, ha, ha).

„Už to víte o Redu Parkerovi? Nebo o Andym Kagleovi? Nebo o Jacku Greenovi?“ přijde nám říct třeba Ed Phelps, pokud už nebude po smrti i on. Až bude Ed Phelps v důchodu, zajde k nám co chvíli (stejně jako Horace White, až jednou onemocní, ale ten k nám spíš zajede na kolečkové židli nebo se nechá přivézt na pojízdném lůžku nevyzpytatelným černým šoférem v neposkvrněné šedé uniformě a bude zvadle kynout kolemjdoucím. Jak budu vypadat, až budu osmdesátiletý a bezzubý stařec? Nebudu mít zuby – léčení paradentózy mi nezachrání chátrající čelist navěky – a s mými kotníky a nárty to bude čím dál horší. Budu mít ucpaný nos a budu dýchat otevřenými ústy. V prstech budu žmoulat pilulky. Už jsem se potkal: v nemocnicích a na fotografiích. Jak budu páchnout? Vím, jak. Cítím to už

437$

teď a vůbec se mi to nelíbí), protože nebude mít kam chodit. Nepřekvapilo by mě, kdyby začal chodit na mé vojenské srazy (místo mě. Já tam nechodím nikdy) jako přebytečný pamětník. (Tolik pamětníků už dnes nepotřebujeme.) „Ani nevím, co se mu stalo. Kdopak se teď bude starat o jeho děti. Kolik jich měl?“

Nikdo to nebude vědět, nikoho to nebude zajímat.

V těchto dnech se snažím zachovávat vůči každému v podniku upřímnou, všemi barvami hrající neutralitu. Janinka ví, že jsem s ní přestal flirtovat.

„Tak co, frajere?“ pronásleduje mě její hlas. „Dostal jsi vítr? Bojíš se, že by se to dověděla tvoje zlá ženuška? Možná se jen bojíš, že bys na mladou holku neměl dost šťávy.“

Janinka by si nikdy nic takového netroufla říct, ba ani pomyslet, ale přesto se v téhle situaci vidím a nevím, jak z ní. Mimo podnik jsem začal pilně a realisticky trénovat na vyšší funkci: připravuju si proslovy a hraju golf. Promýšlím si referáty, které budu potřebovat na konferenci (svůj a Kagleův) a v kuloárech.

„Tak co?“ zní jeden. „Překvapilo vás to? Myslíte, že mě ne? Já z toho byl úplně vedle.“

(Ten jsem napsal za necelou minutu.)

A pořídil jsem si nové golfové hole a nové oblečení.

Moje dcera říká, že mi světlé barvy a čapka se štítkem sluší. (Moje dcera je nadšená, když jsem elegantní.) Moje žena neví, co si o tom má myslet. Myslí si, že se vracím ke golfu proto, abych mohl v golfových klubech flirtovat s vysokoškolačkami. S vysokoškolačkami už flirtovat neumím, a kdybych uměl, nechtěl bych. Jsou to děti. (A žádná nevysílá signály ke mně, ani k jiným golfistům v mých letech. Vysílají je k dobrým tenistům. Rozhodl jsem se, že nebudu flirtovat tam, kde je se mnou moje žena, abych ji nepřiváděl do rozpaků, a chtěl bych, aby neflirtovala, když je opilá, a nepřiváděla do rozpaků mě.) Budu jí dávat víc peněz. Tajně chodím tré-

438$

novat do veřejných kursů a přijímám pozvání do soukromých klubů. Moje žena se ke golfu nevrátí, protože ví, že by v něm nevynikla, a obědy a večeře v klubech nesnáší kvůli lidem, které tam potká. Všichni se rozvádějí. Všichni se vším končí. Koupím nový dům. Moje žena to chce. Potěší to mou dceru, která si nesmírně potrpí na přátele z majetnějších rodin a nestojí o ty z nemajetnějších, zrovna jako ten vysokoškolák, co jezdí s náklaďákem na stavbě a říká, že by si s ní chtěl večer vyjet, aby ji naučil řídit. (Vím, co ji chce naučit. Nejradši bych ho kopl kolenem do břicha a do brady. Jak se opovažuje mít nečisté úmysly s mou kvetoucí šestnáctiletou dcerou?) Musíme si koupit nový dům, protože kuchyňský stůl ve starém je moc malý.

„Golf?“ zašilhá můj hoch užasle.

„To je taková hra.“

„Začal ji znovu hrát,“ řekne má žena.

Můj hoch se tváří dotčeně, moje žena kysele. Není zvykem, abych v neděli hned po ránu spěchal v plné parádě z domu.

„Kdybych nešel na golf,“ ptám se ho, „chtěl bys se mnou někam jinam?“

Zamyšleně zavrtí hlavou. „Jen jdi. Třeba bych si rád zaplaval.“

„Na to nebude dost teplo. Máma tě může zavézt na plovárnu.“

„Tam se mi to nelíbí.“

„Co chceš dělat jinak?“

„Dívat se na televizi. Jednou tam nějaký golf byl.“

„Odpalují se při tom míčky do jamky.“

„Jako když se cvrnkají kuličky?“ ožije.

„Jako když se cvrnkají koule.“

„Nezačínej,“ napomene mě má žena.

„Jak se cvrnkají koule?“

„V neděli a u snídaně se o takových věcech nemluví.“

439$

„Neděle je den Páně,“ zapitvoří se velebným hlasem má dcera.

„Vysvětlím ti to v pondělí.“

„Já to vím,“ vytahuje se má dcera.

„Ty jistě.“

„Zlobíš se?“ zeptá se mě překvapeně.

„Nezlobím,“ odpovím trochu neupřímně. Nejsem rád, že to ví. (A znovu si vzpomínám, že jsem ji včera večer zahlédl, jak jezdí s mládenci po městě na zadním sedadle jakéhosi auta. Poslední dobou s ní nedokážu mluvit, aby se mi hned nechtělo říct něco kousavého. Pořád jsme latentně na kordy. Nevím proč.)

„Jestli se zlobíš, půjdu pryč.“

„Nebuď hloupá.“

„Já se zlobím,“ prohlásí má žena.

„Už to mám domluveno, nedá se nic dělat. Do kostela s tebou půjdu příští neděli.“

„Příští neděli tady nebudeme.“

„Chodíš tam rád?“ zeptá se mě můj hoch.

„Do kostela?“

„Na golf.“

„Ne.“

„Táta golf nesnáší,“ řekne mu má dcera.

„Uhádlas,“ chválím ji. „Dokonce nesnáším lidi, s kterými golf hraju.“

„Tak proč tam chodíš?“ svraští nechápavě obličej.

„Prospívá mi to.“

„Zdravotně?“

„Služebně,“ plácne má dcera správně a s komickou přesností mě při tom napodobí.

„Uhádlas podruhé, dcero,“ chválím ji znovu. „Zlepšuje to mé postavení. Pomáhá mi to vydělávat peníze pro vás všechny, miláčkové.“

„Koupíš mi auto, když tolik vyděláváš?“

„Až na tom budu líp. Tenhle stůl je moc malý. Nechápu, proč nesnídáme v jídelně,“

440$

„Nevěděla jsem, že sem přijdeme všichni najednou. Obyčejně tu snídám sama. A nejen snídám.“

„Vypadáš naštvaně.“

„Nevím, proč musíš hrát golf v neděli dopoledne.“

„ Protože mě pozvali.“

„Chodíš na trénink.“

„Jindy nemám čas. Můžeš jít sama, ne?“

„Sama jít nechci. Mám rodinu, ne?“

„Tak jdi s pánem bohem.“

„Z toho si legraci nedělej.“

„Jdi s nimi.“

„Když nepůjdeš ty, nepůjdou taky. Řídí se podle tebe.“

„Že s ní půjdete?“

„Nenuť je.“

„Nebuď pokrytec, tati.“

„Půjdeme všichni, až bude svátek matek.“

„Takže z toho uděláme svátek otců.“

„Nesnáším lidi, s kterými se máme modlit,“ zavtipkuje má dcera pohotově a můj hoch se zahihňá.

„Výborně,“ pochválím ji a taky se zasměju. „Za tohle jsem na tebe pyšný.“

„To mám strašně ráda,“ řekne má žena, „když si ze mě všichni tři děláte legraci. To odkoukali od tebe. Myslí si, že si můžou dělat legraci ze všeho.“

„Můžou.“ (Moje žena mi začíná kazit celý den.) Začalo to jako rozkošná rodinná snídaně pro každého kromě ní, a teď bych to nejradši měl za sebou a vypadl. „Tohle by se mi v práci nestalo.“

„Mně u kadeřníka taky ne.“

„Dobře.“

„V práci nesedíš se svou ženou.“

„Já ti rozumím, nemusíš všechno tak rozmazávat.“

„Jsi vážně odporný.“

„My jen žertujeme, děti. Tohle mi děláš každou neděli.“

441$

„Vezmi si vejce,” odpoví mi tiše.

„Kazíš mi celý den.“

„Ty mně.“

„Vezmu si šťávu. Neděláš mi to každý týden? Pokaždé, když mám volný den.“

Není to pravda, ale nic mi na to neřekne. Obličej se jí svraští urputným mlčením. Ruka se jí třese na držadle velkého skleněného džbánu. Když se mi chce a udělám čerstvou pomerančovou šťávu, míváme ji ve studeném skleněném džbánu namísto v lehčím plastikovém, s kterým se mé ženě a služce líp manipuluje. Děti sedí tiše jako sochy, schovaly se za své obličeje a čekají, co se bude dít. Den mi začal přímo zlověstně: v noci, když jsem měl chuť, jsem se s ní pomiloval, a ráno, když jsem neměl chuť, jsem se tomu vyhnul tak, že jsem utekl do přízemí, než se vrátila z koupelny, a začal chystat snídani. (Vyslala signál, a já nepřijímal.) To, že mi zkazila nedělní ráno, jí neodpustím. I čerstvé pomeranče dnes chutnají jako náhražka. Pomeranče už nejsou tak dobré, jak bývaly. Možná je to saponátem, kterým myjeme sklenice nebo něčím ve vodě. Automaty na limonádu vám nalejí limonádu do papírových kelímků nebo matných plastikových sklenek, ve kterých zteplá a ztratí chuť. Nic není takové, jaké to bývalo. Londýnský most rozebrali a převezli na lodi do Arizony jako atrakci pro turisty. Tak dobrá vejce na slanině jako já neudělá nikdo, protože si s tím dám takovou práci jako nikdo. Česnekové topinky dělám tak, jak je dělávala moje matka, a jsou právě tak dobré. Je to snadné. Každému chutnají. Nic už není čisté. Ani lidé. Rozhodnu se pro vtip.

„Teď mi řekni pravdu, zlato,“ začnu sladce.

„Když půjdeš ty, půjdou taky,“ odsekne.

Můj hoch zavrtí hlavou.

„Já ne,“ oznámí má dcera.

„Říkalas, abych je nenutil.“

„Jako bych byla na světě sama,“

442$

„Musím jít?“ naříká můj hoch.

„Řekni mi pravdu, zlato,“ začnu znovu a dotknu se její ruky. (Musím ji opustit už proto, že mě nutí k takovým věcem.) „Co by sis přála víc? Abys byla chudobná a přišla do nebe, anebo abys byla bohatá a aby tě vzal čert?“

„Ó to teď nejde.“

„Mně o to jde.“

„Jak moc chudobná?“ zavtipkuje opatrně má dcera.

„Nejsem na peníze tak žhavá, jak si myslíš.“

„Já ano,“ vrní má dcera. „Chtěla bych jich co nejvíc.“

„Nový dům chceš, viď?“

„Co je na tom špatného?“

„Nic. Co by sis přála víc? Abys byla chudobná a přišla do nebe, nebo abys byla bohatá a aby tě vzal čert?“

Rezignovaně se usměje. „Aby tě vzal čert,“ řekne mi, když jsem jí tak pěkně nahrál.

A cítím, že bouře se přehnala a že snad přece jen odplachtím bez úhony. Mám slavnostní pocit.

„Hodná holčička,“ zvolám něžně na svou ženu.

„Stejně jsem unavená,“ přizná bez trpkosti.

„Jdi sama.“

„To nechci. Zůstanu v posteli a budu si číst noviny. Budu se dívat na operetu. Krásná vyhlídka. Viď?“

„Já peníze miluju,“ prohlásí má dcera s obrovským nadšením. „Fakt.“

„Všichni chudobní lidé přijdou do nebe?“ zeptá se můj hoch vážně.

„Ty věříš v nebe?“

”Ne“.

„Tak jak by tam mohli přijít?“

„To je ohromné,“ odpoví suše, zamračeně. „Kdybych v nebe věřil, tak by tam všichni chudobní přišli?“

„Nemají šanci.“

„Ne. Vážně.“

„Nemají šanci ani v pekle. Co by to bylo za nebe, kdyby tam bylo plno chudobných?“

443$

„My jsme chudobní?“ chce vědět.

„Ne.“

„Tak proč jí nemůžeš koupit auto?“

„Hodný bratříček.“

„Můžu. Až se naučí řídit.“

„Je mi skoro šestnáct.“

„Potom si o tom promluvíme. Peníze mám. Takže se neboj, že jsme chudobní. A brzy budu mít víc.“

„Já mám peníze nejradši ze všeho,“ chlubí se drze má dcera. „Ze všeho na světě. Radši než zmrzlinu.”

„Někdo by to, dcerunko, možná neschvaloval.“

„Ať. Mám je tak ráda jako poslední lžičku zmrzliny na misce.“

„Pemze dělají zázraky, viď, slečno?“

„To bych řekla.“

„Jak to?“

„Peníze jsou totiž, mladý muži, všechno.“

„A co zdraví?“ řekne má žena.

„Za zdraví peníze nekoupíš. Proto šetři od pětníku a nerozdávej. „

„Já už nerozdávám.“

„Já bych je nedala nikomu,“ tvrdí má dcera pyšně. „Tebe ani nepodezřívám, dcerunko, he-he. Peníze točí světem, mladý muži, peníze dělají dějiny.“

„Jak to?“

„Copak nemáte dějepis?“

„Říká se tomu společenská nauka.“

„Peníze dělají společenskou nauku. Nebýt peněz, nebyla by ani společenská nauka.“

„Jak to?“

„Táta chce říct,“ vysvětluje má dcera, „že láska k penězům a touha po zlatě a bohatství vedla v minulosti ke všem těm událostem, o kterých se píše v učebnicích dějepisu. Je to tak, tati?“

„Přesně tak, dcerunko. Znovu jsi uhádla. Mám radost, že ses ve škole naučila taky něco jiného než cvrnkat koule a fetovat a chodit doma neoblečená,“

444$

Když vidím, jak zalapala po dechu a zbledla, vyděsím se víc než ona. (Nevím, proč jsem to řekl. Přísahám, že nevím, kde se to ve mně vzalo. Vím, že to ve mně nebylo.) Její hlas tiše prosí.

„Musel jsi to říct?“

Zamumlám ne. „Nemusel.“

„Ale musel,“ zaútočí. „Ty musíš vždycky, viď?“

„Promiň.“

„Vždycky všechno pokazíš. Každému všechno zničíš. Řekni, mami!“

Moje žena vypadá, jako by se chtěla rozplakat.

„Víš, že jsem dělal legraci.“

„Mám jít pryč?“

„Ne. Dělali jsme legraci oba. Ale abys nechodila po domě bez županu, to už jsem ti říkal dřív.“

„Dovolíš mi odejít od stolu?“

„Ne, seď. Jdu já.“ (Připadám si jako nemožný balvan.) „Nesmíříme se? Stejně musím jít. He-he.“

Taky ona mi zkazila celý den (i když jsem to zavinil já. A to ještě není deset hodin). Dnes ráno nám znovu vlezla do postele ta chobotnice, ta odporná averze – jen co mě má žena probudila malátným broukáním a přitulením – ta masitá, lepkavá, muskulární, vaskulární bariéra fyzického odporu, která mezi námi občas narůstá (když se chopí iniciativy ona. Možná je to tím, že radši projevím chuť sám). Bystře jsem tomu unikl: než jí došlo, co se děje, byl jsem dole v kuchyni a půlil pomeranče, dělal kávu a rozbíjel vejce. Nevím, odkud se to bere, ani proč (a nikdy se to nechci dovědět). Jako by to útočilo spojenými silami z mozku, srdce a tenkého střeva. (Vím, že muži po infarktu využívají svého stavu, aby se vyhnuli styku s manželkami, ale ne s milenkami, aspoň pokud jich nemají dost. Dělám kávu a rozbíjím vejce. Mám pocit obrovské osobní satisfakce, kdykoli se dovím, že někdo z mých známých opustil manželku. Dobře jim tak, mrchám. Včera v lahůdkářství jsem zaslechl,

445$

jak jedna žena říká druhé, že jakýsi muž, kterého vůbec neznám, opustil svou ženu, a nesmírně mi to zvedlo náladu. Potom jsem upadl do deprese a litoval se, že jsem to nebyl já.

„Co tě tak rozveselilo?“ slyšel jsem svou ženu, když jsem se vrátil k autu.

„Cena artičoků,“ odpovídám, anebo ještě líp:

„Jeden člověk opustil svou ženu.“)

Zeď averze mi vyrostla v hlavě a v prsou, jen co jsem se probudil (a nechtěla zmizet), takže jsem nechtěl, aby se mě dotýkala a abych se musel dotýkat jí. (S ní to nemá vůbec nic společného.) Měl jsem pocit, že bych se pod jejím dotekem rozdrolil v cosi suchého a plesnivého, že jsem měkké těsto nebo hlína a že by do mě rukama a koleny vyhloubila znetvořující dolíky, které by mi navždycky zůstaly. Je to neviditelné a neodbytné. Je to těžké. Je to živé a je to mrtvé. Jsem živý a jsem mrtvý. Je to buněčné ochrnutí. Je to duté a husté. Je to dusivé, bere to dech, vyvolává to bolesti hlavy, silnou nevolnost a odporné vzpomínky na nepříjemné, zatuchlé zápachy. Není to žádná legrace. Nemám vůli překonat to. Nemůžu jí to přiznat.

„Není mi dobře,“ sténám. „Asi od žaludku.“

„V prsou tě nebolí?“

„Ne.“

„Jsi přepracovaný. Nikdy nejedeme na pořádnou dovolenou.”

„Každé léto jsi u moře.“

„Tomu neříkám dovolená. Proč spolu nemůžeme jet do Mexika? Nikdy jsem tam nebyla.“

Radši bych se tomu poddal a poslušně, otrocky čekal. Radši bych kapituloval. Radši bych čekal, až to povolí a ustoupí jako probuzený démon, který se vrací do podzemního doupěte kdesi v mých žlázách, než abych to vyzval na souboj nebo se snažil prolézt nějakým otvorem a mrskal při tom nohama jako žába. Jsem znovu bezocasý

446$

obojživelník. Mám bradavice, ale jsou malé, protože jsem malý. Vidím se, jak usilovně prolézám nejdřív svou hlavou, jako miniaturní bílý plavec nebo žabí muž v černé kombinéze, a těkavé bolesti ze spánků mi prosakují do škubavých bolestí v týle. Kdybych se ze svého znechucení protlačil nějakým otvorem, který by se za mnou pevně stáhl, možná už bych se nikdy nedostal zpátky. Kam taky? Kdybych byl jednou tam, nebylo by už žádné tady, kam bych se mohl vrátit. Jednou jsem se averzí provrtal jako červ, a bezbolestně zmizela, jako by tam nikdy nebyla. Představuju si rozhovory. Nejradši bych to nikdy nezažil.

„Tak mi to řekni,“ přemlouvám svou dceru. „He-he. Neboj se. Fetuješ a děláš s kamarády a kamarádkami nemravnosti? Já bych to chápal.“

„Kdybys to opravdu chápal,“ kárá mě má dcera klidně a monotónně, „chápal bys, že kdybych ti to chtěla říct, nemusel by ses mě ptát.“

„To je chytré. Jsem na tebe pyšný. „

„A kdybych chytrá nebyla? Byl bys taky pyšný?“ „To víš, že byl.“

„Na co?“

Možná se její otec zabil právě proto. (Zkazila mu celý den.) Asi to byl skromný, introvertní člověk, ne větší než Len Lewis, otec, který poslal svou zbožňovanou dceru na velmi slušnou jižanskou univerzitu, odkud ji vyrazili za to, že hromadně a kolektivně bouchala s fotbalisty.

„Hromadně a kolektivně,“ řekla mi zpěvavým, veselým hláskem a oči jí jiskřily. „Musela jsem,“ pokračovala s vychloubavým úsměvem (takže jsem nikdy nevěděl, jestli říká pravdu. Věděla, že její necudné vzpomínky rád poslouchám. Jakési neodolatelné, neurčité kouzlo mě ponoukalo, abych se jí vyptával. Násilí je uhrančivé). „Zpočátku mě drželi. Ale potom se mi to začalo líbit. Já mu ukázala.“

447$

„Bála ses?“

„Ne. Byla jsem celá blázen do toho obránce. Moc si o sobě myslel. Jednou jsme to dělali v kánoi. Dělal jsi to někdy v kánoi?“

„To jsi vůbec nezuřila?“

„To se ví, že ne. Zuřil on. Na mě. Myslel si, že se mi to nebude líbit, ale já mu ukázala. Byl hvězda školy, a já s ním chvíli chodila. Myslím, že jsem byla na celé škole jediná židovka. Potom už o mě nestál.“

„Ukaž mi taky.“

„Vsaď se, že bys omdlel. „

„Vsaď se, že ne.“

„Vsaď se, že na to na té škole dodneška vzpomínají. Měli by mi postavit sochu. Díky mně vyhráli v té sezóně všechny zápasy.“

Vůbec mě netěšilo, že o tom takhle mluví (scházel mi aspoň náznak lítosti), a kdybych na to měl právo a prostředky, přísně bych ji zpéroval a potrestal. Dal bych jí facku. (Ze žárlivosti.) Moje žena a já jsme to jednou po svatbě zkoušeli v loďce, ale styděla se a musel jsem s ní doveslovat na ostrov.

Dnes je mi jasné, že byla praštěná a že zrála k sebevraždě, sotva ji ta nestoudná euforie přešla. (Nemohla bez ní žít.) Taky si uvědomuju, že byla náladová a do veselosti se většinou nutila. Penny asi bez velkého povyku spáchá sebevraždu v nejbližších letech, pokud mezitím nepozná něco silného a trvalého – já jí moc platný nebudu. Ví už, že si ji nevezmu, ani kdyby má žena umřela nebo kdybych se rozvedl. Žádné důvěrnosti s ní nepěstuju. Přijdu si na své a jdu si po svém, ha, ha – a moje žena asi spáchá sebevraždu taky, až budou děti velké a odstěhují se jako já. Možná ji bude při životě držet Derek, pokud ho mezitím nedáme pryč. (I takhle mi to dítě může přijít vhod. I když bude starší a nebude už dítě.) Rád bych, abychom to udělali brzy. (Nechci ho tady mít, až bude starší.) Až odejdu, ani na okamžik se neohlédnu.

448$

Nedám jim ani svoje telefonní číslo. Nejradši bych se odstěhoval do jiného města. Dám je jen svému hochovi a možná ani tomu ne. Změní se. Nemůžu vědět, jak dlouho o něj budu stát. Kdybych byl někdy v nemocnici, nepřál bych si, aby mě někdo z nich navštěvoval a přidával mi starosti (a už jsem jim to řekl. Všem kromě svého hocha. Po něm mi asi smutno bude a budu se bát, aby se o mě moc nebál. Budu tam ležet a umírat nebo se zotavovat s hadicí v nose jako, mučený politický vězeň, a oni budou chtít, abych je potěšil. Já je! Nechci, aby tam za mnou přišla její sestra. Nemohl bych ji vyhnat. Moje malá sekretářka mi pošle pohlednici s přáním brzkého uzdravení. A budu jí muset poděkovat). Měl jsem poznat, že je cvok, měl jsem to poznat z toho fotbalového mače, který sehrála na vysoké, a z jejích prudkých, zlověstných citových změn, když jsme se chvíli muchlali jako dva opelichaní, oblečení medvídci u zdi na odpočívadle v mezipatře nebo dole v archívu, z toho šíleného strachu, který zničehonic vybuchoval a uchvacoval ji jako bouře. Tolikrát jsme se tam sešli. Chtěl jsem, aby mě hladila. Celé měsíce jsem si dělal různé plány.

„Něco bych chtěl. Prosím tě o to,“ řekl jsem jí mnohokrát přidušeným hlasem v přeplněné podzemce, když jsem jel domů nebo do práce. (Někdy mi nebylo jasné, kde jsem doma a kde v práci: často jsem se cítil víc doma v práci.) „Dej mi sem ruku.“

(Srdce mi ztěžklo a nedokázal jsem žertovat.)

Ale vždycky jsme měli tak naspěch, že k takovému vyjednávání vůbec nedošlo. Sešli jsme se na schodech a rychle začali. Ani jsme nemluvili: nestihl jsem nic dojednat, nestihl jsem ji rafinovaně obelstít, nanejvýš jí zastrčit za zadek nebo za záda složky s havárkami, aby mi nespadly na zem. A:

„Někdo jde.“

Takže bylo znovu pozdě. Vykroutila se mi s tichým vrčením a mňoukavým fňukáním, které jí snad nevy—

449$

cházelo z hrdla, ale z mozku, a odstrčila mě, jako bych ji chtěl násilím držet. (Nechtěl jsem.) Zrudla strachem, prsa se jí dmula, v ústech a v nose jí skřípal a pískal dech a mračila se na mě tak děsně uraženě, jako bych byl úplně neznámý člověk, který ji Chce podvést, jako by nevěděla, jak se tam se mnou octla. Byla to panika nebo orgasmus. (Jsem ochoten ke kompromisu.) Myslím, že právě té druhé možnosti se na schodech, ale i v archívu hrozila. Zřejmě chtěla být v posteli nebo v autě. Nemusela se mi tak bránit. Byl jsem beránek. Její oči po mně šlehaly kletbami, obličej mě obviňoval, ústa byla plná jedu. Posedle, nesmyslně mě nenáviděla. Byla by mě bodla nožem. (Dnes bych takový obličej nesnesl. Kdyby to na ni působilo takhle, prostě bych ji nechtěl.) Chtěla, abych byl pasívní. Jako by vůbec nevnímala, že ji pod šaty hladím, a uvědomila si to až za chvíli. Pak do ní udeřil blesk: byla podvedena, svedena, znásilněna. Když si přejedu palcem po konečcích prstů, cítím dodnes hebkost a záhyby jejího prádla. (Dnes se tím bavím.)

„Někdo jde,“ vyhrkla slzavě, zběsilým, prosebným šepotem a ukrutně se na mě zašklebila, jako by chtěla kopat a zabíjet. Na okamžik se utišila a metla pryč. Na zoufalém útěku si v kulatém zrcátku, které nosila s sebou, prohlížela a upravovala nalíčené rty.

Pořád zapomínám, že jí bylo teprve jedenadvacet.

Nebyl jsem jí nebezpečný. Měl jsem sedmnáct a půl a zbožňoval jsem ji. Neusmála se na mě dřív, dokud nebyla zase v kanceláři na své otáčecí židli za stolem pod velkými, škubavými, černobílými nádražními hodinami, veselá, vyrovnaná, rafinovaná, zkušená královna sexu. (Společnost Western Union, která si těmihle hodinami dělala reklamu, teď drasticky omezila telegrafní služby a vydělává na něčem jiném.) Zřejmě jsem žárlil a nesmiřitelně zuřil na ty těžkopádné, primitivní fotbalisty, kteří se s ní na vysoké mohli jeden po druhém ukojit (milovat, viz op. cit. tamtéž) a myslet si o ní pak to nejhorší

450$

(zatímco já si o ní myslel to nejlepší. To byl vrchol netaktnosti. Uvědomovali si, jak mě urazili?).

Byla trhlá. Někdy nosila bokovku i kalhotky, a nemohl jsem tenkrát pochopit proč. Byla malá, takový budík v lesklých punčochách a hladké, úzké sukni, a myslím, že ji dodnes miluju (a jsem rád, že je mrtvá, protože jinak bych ji asi nemiloval a neměl bych už vůbec nikoho). Přímo se hnala do neštěstí – to znásilnění v archívu byl čistě její nápad. (Slovo znásilnění užívám volně a odvážně, abych se ho přestal bát. Znásilnění mě jaksi podivně přitahuje a vzrušuje, takže si připadám trochu chorobný. Znám dívky, které možnost znásilnění lechtivě dráždí už od puberty. Novinové zprávy o znásilnění mě hypnoticky přitahují, pokud se, v nich nepíše o dětech a bití. čtu je rád, a když je přečtu, civím na ně dál. Zprávy o orgiích jsou tak příjemné jako zprávy o chovu dobytka. Co ještě může být vzácné, když je vše dovoleno? Nikdy jsem nechtěl nikoho znásilnit. Nikdy jsem nechtěl hladit, objíždět rukou obrysy těla a ženského prádla na neznámých ženách. Dívky, které okukuju, jsou stále mladší a někdy se bojím, abych nechtěl udělat to, co bych asi udělat chtěl. Bohužel.) Vymyslela si to a všechny tři nás provokovala. Z těch druhých dvou se jí dokonce jeden nelíbil: řekla mi, že je ošklivý, hloupý a hrubý.

„Stačila bych na vás všechny. Se mnou byste si užili. Já bych vás naučila,“ dobírala si nás nestydatě a zamyšleně se při tom usmívala.

Byla polední přestávka. Ti druzí dva se nebáli, a když se postavila a tvrdě, bezcitně mě popadla a začala líbat (kvůli nim. Pamatuju se, že měla lokty jako ohýbané železo), aby se předvedla (před nimi. Věděl jsem, že dál se neodváží. Byla to od ní děsná, odporná, pitomá komedie – byl jsem pro ni jen rekvizita, s kterou se předváděla kvůli nim – fraška pod její úroveň, neupřímná, skoro zákeřná procedura, pro tu chvíli zrychlená jako starý

451$

film do groteskní a sterilní parodie plné zmatených, trhavých, tápavých pohybů. Jakýsi mramorový, nelidský jazyk mi dorážel na ústa, a prsty, které mi divoce škrábaly hlavu a krk, byly křehké a studené. Otírala si o mě tvář: možná se jí to líbilo. Zmáčkl jsem jí ňadro, protože jsem nevěděl, co mám dělat jiného), vrhli se na ni zezadu a z boku, a než jí došlo, co se děje, vjeli jí pod šaty desítkami rukou a nespočetným množstvím mechanizovaných nehtů. Rvali jí knoflíky, patentky a gumičky. Zezadu jí ohýbali kolena a tlačili ji na zem. Za chvíli ji stáhli málem do dřepu. Vší silou se snažila postavit.

„Roztrhli jste mi punčochu.“

V obličeji měla děs. Bez ustání nemilosrdně vtipkovali, křečovitě se usmívali a huhlali jakási nesrozumitelná slova, aby zachovali zdání, že je to všechno příjemná fraška, kterou není třeba brát vážně. (Pro budoucnost jsem se od nich naučil, jak tuhle maškarádu provádět s různými obměnami.) Viděl jsem záblesky bledého masa a prádla světlého jako vaječná skořápka. Jinak nic. Díval jsem se a byl jsem zklamaný (přestože jsem se dívat nechtěl). Představoval jsem si, že uvidím něco velkého, hustého a spletitého. Představuju si to dodnes. Ten hrubián, který se jí nelíbil, ji na okamžik jednou rukou pustil, aby si stáhl zip – škubl jsem sebou a snažil se zavřít oči a odvrátit hlavu. Nechtěl jsem to vidět. (Nechtěl jsem, aby to musela vidět. Aspoň ne přede mnou.) Kde byla vášeň? Proč jsme to všichni dělali? Nebyl to ani obyčejný pohlavní pud, ale když se mu skoro vykroutila, znovu ji chytil.

„Ne.“

Podrážky dřely podlahu a podpatky okopávaly nohy židlí a spodky registraček.

„Jo.“

„No tak.“

Jak se ze všech sil snažila udržet na nohou a dělat usměvavé grimasy, rozezněla se v ní hejna malých podě-

452$

šených výkřiků a vzdechů. Jako by se všichni kromě mě chtěli mermomocí usmívat. Obrazy se míhaly a zůstávaly, protože se překrývaly jako při dvojité expozici: momentky podvazků, stehen a napjatého prádla v barvě skořápek, plíživá mužská ruka s kudrnatými černými chlupy na kotnících, prsty na zipu, malíček zaháknutý za lem sukně.

„Pusťte mě. Fakt. Prosím.“

„Mhm.“

„Jdem na to, Virginie.“

„Musíš.“

„Říkalas, že nás necháš“ „Už nevíš?“

„Dřív tě nepustíme.“

„Ne. Přestaňte. Prosím.“

„Ne.“

„Ne.“

„Ne. Až nás necháš. Jednoho nechat musíš.“

„S jedním musíš.“

„Co?“

„Víš co.“

„Všechno.“

„S kterým?“

„Aspoň s jedním.“

„Vyber si.“

„Jednoho?“

„Mě. Říkalas, že bys stačila na všechny, Ginny. Tak to dokaž. Proč ne?“

„Lžeš.“

„Uvidíš.“

„Říkalas, že si užijem.“

„Buď na mě hodná, děťátko.“

„Buď na mě hodná, děťátko.“

„Jsme na světě jen nakrátko.“

„A patří to už k životu.“

„Že kluk tiskne holku ke plotu,“

453$

„Přestaň. Roztrhneš to.”

„Tebe nikdy nenapadlo, že by sis mohla vydělat?” „Jen s jedním,” přikývla váhavě. Chřípí se jí roztáhlo, bezkrevné rty se nedůvěřivě, bojovně chvěly. „Jinak ne.” „Tak s jedním.”

„Ale fakt. Nebo budu křičet. Udám vás na policii.” „Blbost. Nač?”

„Vyber si.”

Vybrala si mě.

„Tady toho.”

Její nešťastné oči mě prosily o pomoc. Myslel jsem, že se pode mnou podlomí kolena.

„Toho?”

„Pomoz mi,” řekla.

Přistrčili mě k ní.

„Pusťte ji,” vykřikl jsem.

„Chce tě.“

„Budem se dívat.”

„Jděte ven,” vymiňovala si. „Před vámi ne.”

„Takto ne. Chceme mít jistotu.”

„Představení bez placení.”

„Třeba mu budeme muset poradit.”

„Když nechceš nás.”

Nepřestávali ji osahávat lačnýma rukama a brát si věci, které jim nepatřily.

„Pusťte ji!” zaječel jsem výhrůžně hlasem, který mi přeskočil a určitě se třásl zoufalou zbabělostí a rezignací. „Myslím to vážně.”

(Byl jsem její hrdina.)

Pěsti se mi zaťaly mladickým vztekem (a srdce, se mi klepalo mladickým strachem). Každý z nich by mě mohl snadno vyřídit (vzít mě za ruku, zakroutit a zlomit ji v kloubu). Ta předtucha mi brala sílu. Užasle a s opovržením na mě hleděli. Vykroutila se jim. Málem mi ušlo, že odchází. Když jsem slyšel, že za ní zaklaply dveře, povolil jsem pěsti a čekal. Nechtěl jsem se prát.

454$

Nechtěl jsem, alby mi natloukli. Myslím, že bych se ani nebránil. (Radši bych ustoupil. Jako můj hoch v té prázdninové skupině. Myslím, že jsem se nechtěl prát nikdy s nikým, jen se svou ženou, svou dcerou, svým hochem a Derekem a jeho ošetřovatelkami.) Čekal jsem, jestli mi budou chtít namlátit.

„Blbče,“ řekli (a oddechl jsem si, že nechtějí. Pustili mě). „Mohli jsme ji mít.“

„Dostaneme ji bez něho.“

Ta představa mě rozlítostnila. Tak krátce mi bylo dopřáno být jejím hrdinou. Když jsem se vrátil nahoru, byla už u svého stolu a švitořila s oběma o tom, co se stalo, znovu s nimi nestydatě koketovala, zvlášť s tím hrubým, drsným, šlachovitým, který se jí nelíbil (spravovala si přitom roztrženou hedvábnou punčochu bezbarvým lakem na nehty, vystrkovala před něj prsa, jak to dělávala přede mnou, nakláněla hlavu na stranu a provokovala ho rubínovým, pikantním úsměvem. Byl to hrubý, snědý Ital jako Forgione a cítil jsem, že mě znovu odstrčil jako dole v archívu. Nenáviděl jsem ji. Uráželo mě to. Cítil jsem, že když na ni půjde chytře a pomalu, vyspí se s ním dřív, než by se kdy vyspala se mnou – „Já na záda šup, a on na mě hup“ byla další necudná písnička, kterou mi s Oblibou zpívala – i když jsem se jí líbil víc), a já žárlil jako blázen. (Co z toho, že se jí líbím, když chce bouchat s někým, kdo se jí nelíbí?)

„Žárlíš,“ řekla. „Viď?“

Zřejmě jsem na ni zamilovaně koukala, bylo na mně vidět, jak trpím. Žárlivost jsem nikdy nedovedl potlačit. (Rád bych, aby mě to někdo naučil.) Oslabuje mě a brání mi mluvit upřímně. Nedokážu žertovat. Oči mi vlhnou a chce se mi brečet. (Marie Jencksová mi vytýkala, že na ni koukám jako náměsíčné tele. Možná jsem na ni tak koukal, zvlášť když jsem se dověděl, co dělá s Tomem

V archívu. I já chtěl do její náruče. Nechtěl jsem zůstat venku. Dodnes koukám na hezká děvčata, a když

455$

začnou koukat na mě, rychle se dívám jinam. Dnes lechtám vyzývavé, neodolatelné, osmadvacetileté ženy, jako byla Marie Jencksová, pod bradou a odbývám je unavenou lží. Dnes už mě osmadvacetileté dívky nekomandují. Derekovy ošetřovatelky ano.) Jiní muži žárlivostí šílí a běsní jako Herkules. Já pláču.

Na Lena Lewise jsem nežárlil nikdy. (Myslel jsem si, že by měl žárlit na mě.)

„Chce se rozvést,” svěřovala mi. „Nejdřív si myslel, že jsem moc mladá. Teď jsem mu dokázala, že jsem dost stará. Líbí se mi, je tak plachý. Mám ráda starší muže. A mladší taky. Jenže ti mi komplikují život. Fotbalisty už ráda nemám. Možná mám. Teď bych je ledaco naučila já.“

„Nauč to mě.“

„Sežeň pokoj.“

„Nemám peníze.”

„Složíme se.“

„Kam spolu chodíte?”

Jednou nebo dvakrát týdně chodili na večeři do prázdných restaurací a potom chvíli seděli v jeho autě a povídali si a muckali se. Bydlel až v Queensu, takže se dlouho zdržet nemohl. Nepil. Učila ho to.

„Moc se mu to líbí. Probouzím v něm mladou krev.” „Jak?”

„Velice jemně a pomalu ho líbám … takhle. Po celém obličeji a dlouho. Potom silněji a rychleji. Ztěžka dýchám. Myslí si, že se nemůžu ovládnout. Dělám to ráda. Říká, že tak jako já ho ještě nikdo nelíbal.”

„To určitě.”

„Tebe určitě taky ne.“

„Tak mě tak líbej.”

„Jeho žena to neumí. A moderní přítelkyni ještě nikdy neměl. Strčím mu ruku pod košili a jezdím mu prsty po prsou. Má měkké a kudrnaté chloupky. Jako kotě. Tohle mu ještě nikdy nikdo nedělal. A je mu pětapadesát.

456$

Lechtám ho jazykem. Brzy mu dovolím, aby mi sáhl do výstřihu.“

„Pojď ven.“

„Neví, že kdyby chtěl, klidně bych ho nechala. Říkám mu různé sprosťárničky. Má to rád. Ty taky. Líbí se ti moje prsa? Až někdy nebudeš tak spěchat, uvidíš, jak jsou na konci špičatá a tvrdá. Já to mám ráda taky. Děsně se mi líbí slova jako prsa, špičatý a tvrdý. A jazyk.“

Znovu to na mně bylo vidět.

„Pojď ven.“

„Ahoj, zlato,“ mrkla po mně. „Jsem ráda, že tě zase vidím.“

Jednou rukou jsem sáhl po složce s havárkou a druhou jsem rychle strčil do kapsy. Zrudl jsem radostí.

Spokojeně se zazubila nad svou dovedností, s předstíraným úžasem vykulila oči a její našpulené rty vykroužily obdivné a překvapené kolečko. Dnes už vím, co tím chtěla naznačit. (Takhle našpulené rty jsem viděl na úchvatných obličejích modelek v nejlepších módních časopisech.) Nevěřil jsem, že něco takového děvčata dělají (i když jsem to viděl na kreslených vtipech). Teď vím, že ano, a jsem rád. Mám to radši než zmrzlinu. (Pokud nejsem sadisticky agresívní, jsem zřejmě obrovsky citově závislý.) Dobrou zmrzlinu už dnes nikde nedostanete. (Všechno se zhoršuje nebo ztrácí. Přestal vycházet Domov pro ženy a The Saturday Evening Post, zmizel Život – Life – a brzy zjistíme, že už nemáme ani Čas – Time. Vysoké školy bankrotují. Restaurace, které jsem měl rád, se ruší.) Dnes chutná zmrzlina jako guma a křída. Virginie byla broskvová, jahodová a smetanová a na zralých, zářivých tvářích měla červená jablíčka. Často si špičatila rtěnku mezi sevřenými rty. Nohy v napjatých hedvábných punčochách měla hladké a lesklé, ba i její buclatá chodidla vtlačená do blýskavých úzkých střevíčků s vysokými špičatými podpatky vypadala krásně a vábně jako máslo. Za mých mladých let nosily ženy

457$

lesklé lodičky s vysokými špičatými podpatky a zlí, vychrtlí muži v pornofilmech mívali neoholené tváře a shrnuté ponožky. (Proto mě Penny a jiné dívky nutí, abych si sundával ponožky. Moje žena takové filmy nikdy neviděla, takže jí ponožky nevadí. Když jsem s ní, často si je lstivě nechávám. Jsem zlý, vychrtlý muž ze starého filmu a přišel jsem ji zneuctít. Netuší, že je charakterní herečkou v mém pornofilmu. Ale kdoví jestli nehraje hlavní roli v nějakém svém.)

Pornofilmy jsou prý teď lepší. Prasečinky a zbraně jsou dvě oblasti, ve kterých jsme se zlepšili. Jinak se všechno zhoršilo. Se světem to jde z kopce. Dobrý chleba už nedostanete ani v dobrých restauracích (dostanete sériově vyráběné rohlíky) a dobrých restaurací ubývá. Melouny nejsou zralé, hrozny jsou kyselé. Do čokoládových tyčinek cpou cukr, protože cukr je lacinější než mléko. Máslo chutná jako potištěný papír, ve kterém je zabaleno. Šlehaná smetana se prodává v aerosolových bombičkách a není šlehaná a není to smetana. Podává se a jí se. Dvěstě padesát miliónů vzdělaných Američanů umře a vůbec nepozná, že to byla náhražka. (Tak rád bych si zase dal pravý smetanový pudink.) To je ten ráj: nepoznat, že je to náhražka. I v nejlepších cukrářstvích dnes používají místo šlehačky náhražku, která je šlehačce podobnější než šlehačka, udrží si déle barvu a konzistenci, nekazí se a je mnohem levnější, takže se na ní víc vydělá.

„Má chuť jako hovno.“

Přesně tak. Všem kromě mě je to jedno. Od jednoho zářivého moře k druhému je tahle země plná strusky, odpadu a ojetých pneumatik. Ovocné lány jsou pokryty insekticidy a umělými hnojivy. Pravý kobylinec dnes nikde neuvidíte. Do všeho se dávají konzervační přísady.

V jezerech a řekách už ryby nenajdete. Musíte je lovit z plechovek. Města umírají. Nafta znečišťuje. Peníze dělají zázraky. Bůh se dívá. Bůh je dobrý, je to výborný

458$

týmový hráč. „Krásná Amerika“ neexistuje: vzala zasvé, sotva se do tohoto světadílu přistěhoval první běloch. Fuggerové byli snesitelní, dokud žili v Německu: potom poslali své matky sem. Chátrající motely, automobilové vraky a rychlojídelny rostou jako jantarové vlny obilí. Obličeje bohatých a chudých stárnou od narození do stejně křečovitých, vyprahlých rysů ubohosti a nespokojenosti. Manželky vypadají jako jejich manželé. Bůh neměl počítač. Musel použít těžko zpracovatelnou hlínu a o něco poddajnější lidské žebro. Bůh byl spravedlivý a značně ctižádostivý, ale jaksi primitivně. Jednou si musel pomáhat potopou (o smogu a nervovém plynu neměl tušení) a ohněm a sírou. Ti, kteří nejsou ani bohatí, ani chudí, jsou nesví. Nevědí, čí jsou. Slyším Ameriku, jak zpívá, trhněte si nohou.

Sokol stěhovavý je na vymření (zásluhou DDT. Skořápky vajec, které snáší jeho samice, se tak ztenčily, že prasknou dřív, než skončí inkubační doba). Dobrý párek aby dnes člověk pohledal. Za chvíli nebudou ani velryby: moje žena a já se bez nich prostě budeme muset obejít. Do párků dávají vodu, kuřecí vnitřnosti a obilniny (obilniny, které přestali dávat do chleba a rohlíků a nahradili je umělými přísadami). Maminčin jablkový koláč se prodává mrazený. Maminka teď peče se všemi. Tatínek není. Virginie si pustila plyn.

„Otrávil se plynem,“ řekla mi o svém otci, když jsem se jí konečně odvážil zeptat. „Já byla s matkou na letním bytě. Udělal si to sám, v garáži v autě. Do smrti na to nezapomenu. Nechtěla jsem jít na pohřeb. Někdo říkal, že celý zčervenal. Ale matka mě donutila. Chovala se k němu tak, že jsem ji vždycky nenáviděla. „Podívejte se, co mi udělal,“ lamentovala potom celý týden před každým, kdo ji byl ochoten poslouchat. Nerada o ní mluvím.“

I ona se otrávila plynem, v kuchyni u své matky v New Jersey, což od ní bylo dost bezohledné, protože ten—

459$

krát už jsme měli lepší způsoby sebevraždy. Měli jsme sáňky z umělé hmoty. (Moje žena měla dnes zase zlý sen. Neprobudil jsem ji. Až když přestala zdušeně sténat a křečovitě se třást a začala tiše chrápat, zatřásl jsem s ní a řekl jí, že chrápe a že kvůli tomu nemůžu usnout. Ospalým, rozmrzelým hlasem se mi kajícně omluvila a obrátila se na bok, zadkem ke mně. Usmál jsem se a hned jsem usnul.) Když jsem poprvé přijel z Evropy na dovolenou a telefonoval jí, v pojišťovně nebyla. Řekl mi to Ben Zack. Nepracovala tam už. (Já taky ne. Ben Zack nevěděl, kdo jsem. Nechal jsem ho hádat, šaška.) V seznamu zaměstnanců už ji neměli. Na centrále ji zřejmě neznali (a mě taky ne) a dali mi Bena Zacka, kterého v seznamu ještě měli. Dělal v oddělení úrazů jako zástupce Lena Lewise, který tam taky ještě byl.

„Virginie Markowitzová?“ opakoval Ben Zack pobaveně překvapeným hlasem. „Á jé! Vy to nevíte?“

Neřekl jsem mu, kdo jsem, ale měl jsem pocit, že mě vidí. Řekl jsem mu, že jsem její bývalý spolužák z vysoké, fotbalista, a že bych se s ní rád spojil. To poslední byla pravda. Byl jsem důstojník. Měl jsem křídla a chtěl jsem, aby je viděla. Chtěl jsem před ní vztyčit svou leteckou uniformu a bronzovou pleť a zvolat:

„Nazdar, Virginie. Podívej se – Virginie Markowitzová! Už jsem dospělý. Je mi dvaadvacet, jsem obrovský filuta a bezvadný milenec. Hned ti to dokážu.“ Ale nebyla tam.

(Nebyla tam už zaměstnaná, protože byla mrtvá, víte?) „Kdepak ta,“ vysvětloval Ben Zack s trpělivým, dobrosrdečným humorem, jako by byl rád, že o ní může s někým mluvit. „Ta už tady zaměstnaná není. Ta je chuděra mrtvá, víte? Asi před půldruhým rokem spáchala sebevraždu.“

„Něco jí bylo?“

„Nikdo neví proč,“

„A jak?“

460$

„Otrávila se plynem.“

„A zčervenala?“ chtěl jsem se zeptat v návalu jízlivé horlivosti, když jsem vytočil číslo centrály znovu a chtěl s ní mluvit.

„To bohužel nevím,“ představoval jsem si, že mi odpoví stejně vážně a zdvořile jako předtím. „Já na pohřeb nemohl. Těžko se pohybuji, víte?“

„Takže je vlastně nezaměstnaná, viďte?“ chtěl jsem odpovědět neuctivě.

(A nevím, jestli jsem to skutečně neřekl. Někdy chci něco říct a potom nevím, jestli jsem to řekl. I když si nějaký rozhovor jen představuju, nevím, jestli si vždycky pamatuju, co jsem si představoval a co ne.)

„Tady už nepracuje – jestli to myslíte takhle,“ odsekl mi možná. „Nevím, jestli jsem vám dobře rozuměl.“

Byla teď nezaměstnaná, další z nezaměstnaných. Když ji nechali spáchat sebevraždu, těžko by asi sháněla (v takovém stavu a bez patřičného doporučení) vhodné místo jinde než v některé registračce dole v archívu, kde, jsem s ní chtěl a měl bouchat, dokud žila a mrskala nožkama (určitě by jimi mrskala, až by dostala křeč), jen kdybych věděl jak. Když byl ten stůl dost velký pro takové obry, jako byli Marie Jencksová a Tom, vešli by se na něj i trpaslíci jako my.

Tenkrát na to byla ta pravá doba (kdybych se odhodlal). Celé dny jsme si signalizovali pikantní něžnůstky zašifrované do úryvků z neslušných písniček, které jsme oba znali.

„Zavolal jsem číslo jedna. Řekla, ach, to bude bezva. Hou-hou, hou-hou, hou.“

Býval jsem červený až za ušima a cítil jsem, jak ve mně bublá štěstí a lechtají mě vlnky radosti a tepla. Tak příjemné intimnosti jsem už nikdy s nikým nezažil. I ona se usmívala a tváře s dolíčky jí rudly radostí. Vždycky ke mně byla milá, i když měla měsíčky (moje žena by si z ní měla vzít příklad) a myslela si, že má obličej plný ošklivých boláků a jizev. (Nebyla to pravda.)

461$

„Podívejte se, co mi udělala.“

Vzala si život, než jí bylo pětadvacet, otrávila se plynem jako kdysi její otec (a možná kdysi i jeho otec – ale to neříkala – odešla ode mě bez výpovědi), a já musel bezmocně stát v nádražní budce. Když jsem se z toho šoku vzpamatoval, došlo mi, že stojím ve špinavé telefonní budce na hlavním nádraží (přes slzy jsem viděl obrovské titulky a fotografie na první straně zítřejších newyorských Daily News a Mirroru, s kterými už je taky amen. Ó plačte nad stěhovavým sokolem a newyorským Mirrorem: OPUŠTĚNÝ DŮSTOJNÍK NALEZEN V TELEFONNÍ BUDCE. Totožnost neznámá), na sobě bronz od Středozemního moře (který mi začínal žloutnout) a šviháckou důstojnickou uniformu (neposkvrněné, chemicky vyčištěné kalhoty z růžového gabardénu a předpisovou tmavozelenou blůzu se stužkami nad náprsní kapsou – nebo nad oběma? – to už si nepamatuju.

V armádě jsem si vedl dobře, ve dvaadvaceti letech jsem udělal kariéru) a v ruce páchnoucí, černé telefonní sluchátko, které mi oznámilo její smrt. Všechno páchlo. Měl jsem pocit, že cítím i svoje podpaždí, zátylek a nohy.

A potom se vzduch pročistil (zvedl se vánek, dech čerstvého vzduchu) a já byl rád – děsně rád – šíleně rád, že je Virginie mrtvá a pochovaná a že se s ní víckrát nemusím sejít. (Nemusím s ní do postele.) A že z nás dvou jsem zůstal naživu já.

Vůbec jsem netušil, jak jsem uvnitř napjatý (měl jsem plná ústa vtipů, které moje napětí maskovaly a vylepšovaly), a došlo mi to, teprve když jsem uviděl, jak mi z ruky, ve které držím sluchátko, tečou proudy potu. Byl jsem zproštěn svých závazků. Nemusel jsem říkat ahoj, dělat kamarádské vtípky (a doufat, že si na mě vzpomene a pozve mě. Co kdyby byla vdaná, zasnoubená nebo měla milence? Nevěřil bych tomu. Myslel bych, že o sedmnáctiletého úředníčka z kartotéky ztratila zájem a chodí se staršími ženatými muži a gangstery). Byla moje meta, a

462$

teď jsem jí nemusel dosáhnout. Nemusel jsem si s ní smlouvat schůzku, přijít včas, popíjet whisku, prohlížet si ji (zatímco by si prohlížela mě), sondovat, jestli je ještě pořád taková, jaká bývala, odvést ji do nějakého pokoje, svlékat se s ní (až bychom byli oba nazí) a pak s ní jít rovnou do postele a jednou provždycky se tomu postavit tváří v tvář. Neměl jsem představu, co bych uviděl, jak by vypadala, (A nepřestával jsem se bát.) Nechtěl jsem to od ní ani teď. (A nechtěl jsem nic vidět.) Radši bych si dal mléčný koktejl. Děsně rád jím. Mám slabost pro mléčné výrobky a nikdy jsem neměl rád baseball. Zvládl bych to všechno s okázalou suverenitou a zručností, ale byl jsem rád, že nemusím (byla mrtvá, kruci. A brzo by jí bylo šestadvacet). Dal jsem si v nádražním bufetu výborný kakaový koktejl a zavolal jsem další holce. Na poslední dovolené do mě byla celá pryč, ale potom se odstěhovala na západ a provdala se za klempíře, který dělal v továrně na letadla a přišel si na velké peníze. Zavolal jsem další holce, s tou jsem před půldruhým rokem jednou bouchal, ale moje jméno už jí nic neříkalo, a když je s ledovou a povznesenou důvěrou opakovala, znělo tak nesmyslně, že jsem se rozesmál a nesnažil se jí nic připomínat. (Stejně to jen hrála.) Potom jsem už neměl komu zavolat. Žádné přátele jsem tam neměl. Za necelý týden jsem se vrátil na svou leteckou základnu, o několik dní dřív, než jsem měl. V armádě jsem se cítil víc doma než doma. (I v podniku se cítím víc doma než doma, a doma se doma necítím. S lidmi v podniku vycházím líp.) Jako voják jsem si na dovolené nikdy nic neužil. Jako civil taky ne. (Kdoví jestli jsem si vůbec, někdy něco užil.) Vždycky čekám, kdy dovolená skončí. Máme moc svátků. Co chvíli se slaví nějaké narozeniny nebo výročí. Pořád abych kupoval nějaké dárky nebo vyplňoval šeky: Roky jsou moc krátké, dny moc dlouhé. Než jsem se vrátil, zavolal jsem Benu Zackovi ještě jednou a dělal jsem, že jsem někdo jiný. (Volal jsem dvakrát. Bylo to silnější než já.)

463$

„Zavolal jsem číslo dvě, ukázala mi, co chce.”

„To je zvláštní,” řekl.

Nevinně jsem se zeptal na Virginii, jako bych se neptal už před několika dny. Řekl jsem mu, že jsem bývalý přeborník v boxu, který s ní chodil na vysokou.

„To je skutečně zvláštní,” řekl.

Byl to ode mě zlomyslný, nejapný vtip. Ale vůbec mi to jako vtip nepřipadalo. Připadalo mi to jako svévolný, těžký zločin, jako odporná, zvrhlá sprosťárna. Jako něco vzrušujícího a ponižujícího. Jako tenkrát, když jsem volal do různých špitálů, abych se zeptal, jak se vede lidem, o kterých jsem věděl, že zemřeli. „Bohužel, pan ten a ten už není v seznamu pacientů,” říkali mi.

Vždycky jsem měl strach, že mě odhalí (vždycky mám pocit, že mi bezprostředně hrozí veřejné odhalení.

„Vidíte ho? To je on. To je jeho pravá tvář,” vykřikne někdo, nějaká žena z davu, ukáže na mě prstem a všichni souhlasně kývnou. To bude můj konec.

Dodnes se divím, že v telefonu neuhádli moje myšlenky, že neviděli moje lepkavé ruce).

Musí se zavolat rychle. Jakmile je po pitvě a nebožtíka předají pohřebnímu ústavu, neřeknou vám nic. Řeknou jenom: „Takového pacienta nemáme.”

Mohl bych napsat celou příručku. (Na morbidní nutkání jsem expert.) Musel jsem se na ten hovor s Benem Zadkem připravit, i tenkrát, když jsem mu na zapřenou volal poprvé. (Nechtěl jsem, aby věděl, kdo jsem.) Musel jsem změnit hlas. Byl jsem přesvědčen, že Ben Zack můj podvod odhalí, že na mě ze své kolečkové židle vztekle vyštěkne, ať těch slabomyslných klukovin nechám. (Telefony a banky mi vždycky naháněly strach. Celý život se přímo bytostně bojím, že mi v telefonu vynadá někdo, kdo neví, kdo jsem.)

„To je zvláštní,” řekl Ben Zack. „Nejde mi to do hlavy. Někdo se na ni ptal minulý týden. Potom někdo včera. A teď vy. Zřejmě se všichni vracíte z války.”

464$

„Můžete mi říct, kde bych ji našel?”

„To bohužel nemohu,“ opáčil znovu hlasem o celou oktávu nižším, neuměle důstojným a smutečním. „Tady už nepracuje, víte? Ona zemřela. Spáchala sebevraždu.” „Jak?“

„Otrávila se plynem.”

„Její otec taky, viďte?”

„Taky?”

„A zčervenala?”

„To bohužel nevím. Já na pohřeb nemohl. Bohužel se těžko pohybuji. Musím jezdit speciálně upraveným automobilem.”

„Takže je vlastně nezaměstnaná, viďte?”

„Tady už nepracuje – jestli to myslíte takhle,” odsekne nevrle. „Na tohle se ptá každý, bohužel nevím proč.” Myslel si, že jsem někdo jiný. (A měl asi pravdu.) Řekl jsem mu, že jsem bývalý přeborník v boxu. (Ale kdo jiný? Beze jména jsem přišel a beze jména odcházím. Bob Slocum přece nejsem jen proto, že mě tak rodiče dali pokřtít. Pokud někdo takový existuje, nevím, kdo to je. Mám pocit, že nemám ani své jméno, natož písmo. Nevím ani, kdo nejsem. Možná se zeptám Bena Zacka, až mu příště zavolám.)

A taky že jsem mu zavolal.

„Zavolal jsem číslo tři.

Řekla, jen mě nešetři.”

„Kdo je to? Nerozumím.”

„Vy nevíte?”

„Ne,”

„Tak to jsem asi někdo jiný,” řekl jsem a zavěsil.

Dodnes si myslí, že jsem někdo jiný. (A dodnes si myslím, že má pravdu. Kolečkovou židli a kovové hole, které chystám Horáci Whiteovi, mám od něj.) Zbyl jen on. Len Lewis odešel před lety do důchodu. (Ben Zack je moje zlikvidovaná osobní karta. V pubertě dostal dětskou obrnu a od té doby jezdil v kolečkové židli. Jezdil ve spe—

465$

ciálně upraveném automobilu a měl od policie zvláštní povolení, které mu umožňovalo kdekoli parkovat. Byl invalida. Byl posedlý sexem a chodil do nevěstinců.) Někdy mu říkám, že jsem vzpěrač, který chodil s Virginií na vysokou a byl s ní zasnouben. Jindy mu říkám, že jsem někdo jiný. Ochotně se dává do řeči. (Mám pocit, že už s ním mluvím jen já. Čím je starší, tím je povídavější. Pro práci v oddělení úrazů se vždycky groteskně hodil a zůstane tam, dokud mu kolečková židle nepřestane jezdit nebo pokud mu policie neodebere zvláštní parkovací povolení. Potom bude muset zaparkovat někde jinde. Bez povolení parkovat nesmí nikdo parkovat.) Len Lewis odešel už dávno po těžké chřipce, ze které se nikdy nesebral.

„Nikdy už se pořádně nesebral.“

Věděl jsem, že zemřel, dřív než mi to řekl. Můžu dodat: když jsem tam byl já, bylo Lenu Lewisovi pětapadesát, a to už je třicet let.

„Měsíc po něm zemřela jeho žena. Je to zvláštní, skutečně zvláštní, že si po tolika létech vždycky někdo vzpomene a zavolá. Bohužel si vás nepamatuji, ale říkáte, že jste u nás pracoval jen krátce, viďte?“

Len Lewis se nikdy nerozvedl. Ani nechtěl. A Virginie taky ne. Byl moc starý. A ona moc mladá. Potom byla mrtvá. A já byl živý v telefonní budce. Jednou, brzy po svatbě, jsem Lenu Lewisovi zavolal, protože mi bylo strašně smutno a těžko (nevím proč. Přišel na mě odporný cafard, jak říkají Francouzi. Teprve po třicítce jsem se dověděl, jak se tomu říká, tomu vlezlému, nezvanému smutku, který ve mně kdesi sedí jako nepolapitelný lupič a nedá se chytit ani vyhnat).

„Nechceš se tady na pár slov zastavit?“ zval mě svým plachým, mírným způsobem. „Pár nás tu ještě zbylo.“

„Chci se spojit s Virginií,“ řekl jsem. „Kdyby to šlo, rád bych s ní zůstal ve styku.“

„Otrávila se plynem …“

466$

„To je strašné.“

„…v kuchyni u své matky. Měl jsem ji velmi rád. Měla tě vždycky velmi ráda.“

(Žena patří do kuchyně. Muž do garáže. Jestli svou ženu přistihnu a opustím, neudělám to ze žárlivosti. Udělám to ze sprosté nenávisti. Kdyby opustila ona mě, byl by to šok. Stal by se ze mě nervózní člověk. Nikomu už bych se nedokázal podívat do očí. Ztratil bych sebedůvěru a přišel bych o místo.)

Benu Zackovi jsem volal asi před měsícem, jednou kvečeru, když jsem měl pocit, že jet domů k ženě a dětem na náš pozemek v Connecticutu se už víckrát nedonutím, ani kdyby mě to mělo stát život. Vím, jaké to je, když má člověk chorobné nutkání. Houba, eroze, nemoc. Pachuť flanelu v ústech. Pach asbestu v mozku. Skála. Umdlévající srdce, ticho, ztuhlé končetiny, hnisavá invaze zevnitř, nepřátelské infiltrace a tupý tlak ve spáncích a v zadních částech lebky. Začíná to jako letmý rozmar, jako lehký, bezvýznamný pocit, ale nemizí to, zůstává to, drží se vás to a roste to a sílí jako cosi nelidsky obludného z bůhvíjaké jámy ve vašich útrobách, šíří se to ve vás dál jako láva nebo jako nekonečný morový mrak, jako někdo temný, nedotknutelný, nesmiřitelný, panovačný a zlý, kdo se za vás záludně převlékl, agent dvou tváří – je to ochromující a vyčerpávající. Nevěstí to nic radostného – ujme se to vlády, a vy můžete rovnou svěsit hlavu, zavřít oči a udělat nad sebou kříž. Můžete se vzdát hned na začátku a ukrást ty peníze, škrtnout tou zápalkou (začít se samohanou), sníst kilo zmrzliny, podlézavě se ponižovat, vytočit to číslo nebo vyhledat zakázanou zásuvku nebo skříň a vzít tam věci, o kterých nemáte vědět. Můžete rovnou jít, kam vás vaše šílenství povede, a udělat tu nemoudrou, nepříjemnou, nemorální věc, kterou udělat nechcete a o které víte předem, že vás zdeptá a rozvrátí. Vykročte truchlivě jako válečný zajatec a prostě si svůj melancholický skutek odbuďte.

467$

Někdy mám ve volném čase chvíle, kdy nevydržím ani vteřinu rovně stát nebo sedět, aniž bych se nehrbil. Přijde to a přejde to. Kdysi jsem kradl své sestře a matce drobné – nemohl jsem s tím přestat. Ani jsem ty peníze nepotřeboval. Jen jsem jim potřeboval něco vzít. Byl jsem jako uhranutý. Jako očarovaný. Chtěl jsem křičet o pomoc. Stačilo na okamžik zauvažovat o možnosti, že bych z hedvábné peněženky v matčině nebo sestřině kabelce mohl vzít zase centík nebo pětník, a bylo rozhodnuto: musel jsem to udělat. Byl jsem tím přímo posedlý. Když bylo třeba, brodil jsem se skoro dva kilometry sněhem domů, jen abych si ty drobné vzal. Musel jsem je mít. Bral jsem i desetníky a pětadvacetníky. Neměl jsem z toho radost předtím ani potom. Bylo mi děsně. Neměl jsem radost ani z věcí, které jsem si koupil. Většinou jsem všechno utratil u hracích automatů v cukrářství na rohu (a trochu ulevil svému svědomí, když jsem prohrál). Nebylo na tom vůbec nic příjemného kromě toho, že si to člověk odbyl – byla to muka – a měl klid. Po čase ty záchvaty přestaly a nechal jsem toho. (Stejné to bylo se samohanou, a po patnácti nebo dvaceti letech jsem nechal i jí.)

Včera jsem volal Benu Zackovi.

Ani tentokrát tam nebyla.

„Zavolal jsem číslo Čtyři.

Řekla, víckrát neublíží.“

„Jistěže se na ni pamatuji, a dobře. Patrně nevíte, co se jí stalo, viďte?“

Řekl jsem Benu Zackovi, že se jmenuju Horace White. Bohužel se na mě nepamatoval.

„Zavolal jsem číslo pět.“

Zeptal jsem se na paní Yergerovou a byl jsem moc rád, když řekl, že se bohužel nepamatuje ani na ni.

„Vzkřísilo se mi to hned.“

„Byla taková vysoká, tlustá, a když začala dělat šéfku v kartotéce, řekla, že buď budeme sekat dobrotu, nebo s námi vyběhne.“

468$

„Možná tady nebyla dlouho, Horáci,“ omlouval se Ben Zack. „Je to už všechno tak dávno. Před několika týdny kdosi volal a ptal se na Virginii Markowitzovou. Není to zvláštní? Není to zvláštní, že ji po tolika letech pořád někdo volá?“

Zeptal jsem se na Toma.

„Tom? A příjmením?“

„Ahawk.“

„Tom Ahawk?“

„Tom Johnson. Pracoval v kartotéce, když jsi tam byl ty a Virginie a pan Lewis. Odešel na vojnu.“

„Ten tady není. Není tady už skoro nikdo.“

Ano, nepřekonatelný Tom, který mi dal své písmo a který to uměl udělat Marii Jencksové, kdykoli se jí zachtělo, jak jsem to chtěl umět já a věděl, že neumím. Neuměl jsem to udělat ani Virginii, a té jsem se nebál. (Jen toho.)

Zeptal jsem se na sebe.

Nebyl jsem tam ani já.

(Tohle jsem ještě nikdy neudělal.)

Jeho odpověď mě zarmoutila.

„Ale určitě se na něj pamatuji, Horáci,“ řekl. „Byl to takový hezký, zdvořilý hoch se smyslem pro humor, viď? Ne, nevím, co se s ním stalo.“

Já taky ne. (Jako bych s ním neměl zhola nic společného.)

Udělalo by mi radost, kdybych slyšel, že tam dodnes pracuju v kartotéce jako hezký, zdvořilý, sedmnáctiletý hoch se smyslem pro humor (aspoň bych věděl, kde ze mě tenhle kousek zůstal, zatímco brousím po světě a hledám ty ostatní), že dělám vtipy, když nosím složky s havárkami kolem Virginiina stolu a pobroukávám si „Vezměte si to do ručky, madam“, nebo že se potím a červenám štěstím (měl jsem všechno, co jsem od života chtěl), když hvízdám: „Johnny, pojď mě polechtat, určitě víš kde.“

469$

A jiné neslušné písničky, které jsme milovali.

Dnes bych určitě věděl kde – jen mít tu šanci, abych to mohl dokázat. Jak rád bych ji teď dostal na lopatky (a byl starší než ona. Aby jí bylo jedenadvacet a mně sedmadvacet). Ta by nebyla samá kost. A nebál bych se. (Aspoň si myslím, že ne.) Některé jsou dnes samá kost. (Místo extáze si odnáším modřiny. Marie Jencksové bych se možná bál i teď. Okouzlovala mě její velikost a nablýskaná krása. Když jsem se dověděl o ní a o Tomovi, bál jsem se. Její žluté vlasy mi připadaly studené a křehké, její pleť drsná a často jsem snil o tom, co roste na nepřehledné křižovatce jejích stehen jako mechem pokrytá klepítka, temná a ostrá jako na syrových krabech, pokud to bylo skutečně její. Rozhodně byl její ten rozmazaný, hranatý úsměv z křiklavé rtěnky, který to neslo nad sebou, když mě to chtělo uchopit, pohltit a strávit. Chudák Tom. Často jsem se o něho bál právě kvůli té režné houštině plné jeskyněk, která mě fascinovala i odpuzovala. Jeho možná taky. Záviděl jsem mu.) Virginie byla aspoň něžná a milá. Poslední dobou čím dál víc lituju, že se blíž nestýkám se svou sestrou a její rodinou a s bratrovou ženou a jejími dětmi a dokonce s jejím druhým manželem. Znova se provdala a má přinejmenším jedno další dítě. Poslala mi pohlednici. Jsou to neteře a synovci a možná by mě jejich návštěva na chvíli potěšila. Někteří lidé si na své strýce ani nevzpomenou. Chtěl bych patřit k velkému rodinnému kruhu a mít z toho dobrý pocit. Chtěl bych tam zapadnout. Chtěl bych věřit v boha. Jako dítě jsem míval rád ořechy a rozinky, a než jsem je snědl, vždycky jsem si je na misce smíchal dohromady. Na jaře a v létě posílala moje matka často pro zmrzlinu. Na podzim jsme mívali dobrý smetanový pudink. Honil jsem káču. Pamatuju si obličeje metařů z naší ulice.

Když jsem od Bena Zacka slyšel, že už v kartotéce nejsem, byl jsem z toho tak vedle, že jsem odešel z práce

470$

dřív a v bytě Reda Parkera se pak o samotě opíjel. A volal na různá čísla.

Volal jsem jedné letušce, kterou znám ze služební cesty. Ale její spolubydlící měla návštěvu. Chtěl jsem zavolat modelce, která mi před týdnem na večírku u jednoho fotografa říkala, že zoufale shání nějakou přechodnou práci, ale nevěděl jsem jistě, jak se jmenuje, ani jestli je skutečně modelka, a nemohl jsem najít její číslo v telefonním seznamu ani si je zjistit v informacích. (Telefonní společnosti nahrávají stále víc údajů na pásky, a ty nejsou o nic výkonnější než lidé.) Zavolal jsem herečce, kterou znám několik let, ale ozval se místo ní magnetofon, který nahrává vzkazy. Zavolal jsem jedné známé, která se rozvedla s jedním mým známým, a její syn mi řekl, že odjela k moři prodat jejich letní dům. Zavolal jsem jedné lepší lehké holce, která nikdy nepohrdne večeří a padesáti dolary, ale na večeři už byla zadána (nebo to aspoň říkala) a ráno letěla na celý týden na Barbados s jedním mužem, který je starší než já a má víc peněz. (Měl jsem jít domů a vyspat se se svou ženou – a taky jsem na to myslel. S tou by nebyl žádný problém, ledaže by ještě roztomile nevystřízlivěla ze své denní opičky. Z vína ji bolí hlava. Z whisky je jí špatně. Nemám to lehké.

„Není mi dobře,“ slyšel jsem v duchu, jak fňuká. „Copak to nechápeš?“)

A tak jsem zavolal jedné vdově, která má dvě děti v soukromé škole, ale byla v zoufalé náladě: chladně mi řekla, že radši bude žít sama, než marnit čas s takovými, jako jsem já, kteří si ji nemíní vzít. (Stejně neměla sex ráda.) Nemělo smysl ji přemlouvat. Zavolal jsem Janince, Nebyla doma (oddechl jsem si). Její spolubydlící byla podle hlasu mladší než moje dcera a hloupější než moje sekretářka a otráveně kňourala, jako bych ji vyrušil, zrovna když si natáčela vlasy na velké růžové natáčky. Neřekl jsem, jak se jmenuju.

471$

„Promiňte, že jsem vás vyrušil.“

„Myslela jsem, že jste někdo jiný.“

„Měla jste nějakou pilnou práci?“

„Něco jsem dělala.“

„Natáčela jste si vlasy?“

To je moje věc.“

Zavolal jsem Penny. Právě se vrátila z další hodiny zpěvu a gymnastiky a prosila mě, abych nechodil dřív než za půldruhé hodiny, až se vykoupe a uklidí byt. Přišel jsem za padesát minut. Ještě byla vlhká a voňavá po koupeli.

„Prosím tě, brouku,“ žadonila něžně. Otevřel jsem jí župan. „Trochu pomalej. Vždycky mě děsí, když vidím, jak spěcháš.“

Penny má alabastrové tělo, nad jehož zdravou krásou musím pokaždé žasnout. Určitě lapám nahlas po dechu a hltám je očima. Bílý krk jí vždycky lehce zčervená. Přišel jsem si na své třikrát (a myslím, že bych mohl i čtyřikrát. Jako bych byl znovu na vojně) a před půlnoci jsem byl znovu v bytě Reda Parkera a četl noviny. (Byl to nesporný úspěch.)

Kromě své ženy vedle sebe žádnou nesnesu až do rána, ani Penny ne. (Proto si na dvou a vícedenní služební cesty žádná děvčata neberu a divím se mužům, kteří si je berou.) Na svoji ženu jsem zřejmě zvyklý. Rád se vedle ní probouzím. Radši, než kdybych se probouzel sám. Byt Reda Parkera jsem si půjčit musel, protože jsem neměl kam jít. Domů se mi nechtělo. Možná si budu muset najmout nějaký menší byt jen pro sebe. Budu muset své ženě lhát. Penny jsem lhal, že se musím vrátit posledním vlakem do Connecticutu. Jednou si přišla na své i ona, podruhé (když jsem nespěchal a pracoval na ní tak vědecky, jak to má ráda – je to fakt práce), a nic víc ode mě nechce. Krk a bledý obličej jí zčervenaly. Potřetí to bylo sólo pro mě. Udělala mi potom kafe a naznačila, že bych u ní mohl zůstat do rána. (Cítil jsem se tam tak

472$

doma, že jsem nechtěl.) Nějaká. Amazonka jako Marie Jencksová by mě do sebe celého vtáhla, načež by mě vyfoukla rovnou do těch houbovitých, rudých katakomb v těle nějakého mužského, který jede podzemkou a hledá urostlý bok, aby mě mohl znovu vyhodit. Tomu říkám vyhazov. Tohle je ta pravá regrese. (Pokud se pamatuju, žít ve svém otci nebylo tak špatné. Bylo tam teplo a vlhko, a měl jsem tam spoustu kamarádů. Měl jsem kuličky.) (To se mi fakt povedlo.)

Možná svou ženu fakticky miluju. Kdybych to někdy musel dělat s Marií, asi bych oslepl a ohluchl a od hlavy k patě se proměnil v nějaký klátivý špalek špinavého cementu nebo papíroviny. (Byla moc velká a panovačná.) „Zavolal jsem číslo šest.“

Zeptal jsem se na Marii Jencksovou.

„Ano, ano,“ vzpomněl si okamžitě Ben Zack. „Marii dodnes, pamatuji.“

„Válel jsem to všechna čest.“

„.lají manžel zemřel velice mladý na srdce. Tenkrát to ještě neoperovali. Znovu se provdala a odstěhovala se s druhým manželem na Floridu. Pozemky šly zrovna nahoru, tak na tom chtěli vydělat. „

Nebyl jsem tenkrát na Marii Jencksovou zralý. Nebyl jsem zralý ani na Virginii. Moje žena má tak krásné hnědé bradavky, jaké jsem viděl jen ve filmech nebo na fotografiích, a krásné černé kudrnaté hnízdečko, na které si můžu pohodlně položit hlavu. Cítím se u ní v bezpečí. U Penny taky. (Nevím, proč si na Penny vzpomenu vždycky až naposled.) Nemám strach, že mě to kousne, a nevěřím, že jsem někdy takový strach měl. Mám syna, který je idiot a kterého nechci, ale nevím, co s ním. Je můj. Malý Derek. (Neví ani, co je.) Je maličký a rve mi srdce. Je nesnesitelný. (Je neúnosný.) Jednou pro mě bude nebezpečný. Je pro mě riskantní už teď. Co s ním udělají? Kdo se o něj postará, když ne já? Jak to přežije? Co se s ním stane, s chudáčkem, když brzo neumře?

473$

NENÍ ÚNIKU

Musím se ho zbavit. Není úniku. (Je tak milý. Lidé, kteří ho vidí, nám říkají, jak je milý. Je to od nich milé.)

Musím se ho zbavit a nevím jak. A nemám se koho zeptat. Nemůžu nikomu říct, že se ho chci zbavit, ani své ženě, která se ho chce zbavit právě tak (ale netroufá si mi to říct). Své ženě zvlášť ne. Dáváme za něj jeden druhému vinu – pokud ji nedáváme sami sobě – ale ani to jsme si ještě nedokázali říct.

„Je to tvoje vina, ne moje. „

Musíme předstírat, že to nezavinil nikdo, že to bylo náhodné nedopatření přírody. Nenadálá faleš jako při kulečníku. Všichni se ho chceme zbavit, ale jen moje dcera je tak upřímná, že to říká nahlas (a proto s ní buď jeden, nebo druhý jednáme jako s vyvrhelem).

„To s námi Derek bude věčně?“ reptá, když se naštve.

„Co je ti po tom?“ utrhnu se na ni, jako by to řekla jen proto, aby mě ranila. „Ty budeš na vysoké.“

(Možná zůstane schválně doma, aby mě mučila. Někdy mám pocit, že nebýt Dereka, nikdy bychom se spolu nehádali. Vím, že je to lež.)

Po mně asi není. Možná je po mé ženě. Pokud vím, v mé rodině (ani v její) nikdy žádný idiot nebyl. Moje žena mě prosí, abych to slovo neříkal (možná proto je říkám. Pokaždé sebou škubne).

„Jak by sis přála, abych to opsal?“ ptám se s ušlechtilým výrazem nevyčerpatelné tolerance. „Myslíš, že by mu pomohlo, kdybych mu říkal génius?“

„Je to bezcitné.“ Celá se otřese, zbledne a div nepláče. „Surové. Když vidím, že jsi tak necitelný, jde na mě děs.“

Je skutečně hanebné, jak na něj dokážu zapomenout, a nadlouho, i když je nablízku. (Prostě ho vymažu a nevnímám.) Považuju se za otce, který má jen dvě děti. Jedno říká:

„Co bys dělal, kdybych přišla domů s černochem? A chtěla si ho vzít,“

474$

Druhé se ptá:

„Co bys dělal, kdybych nemohl mluvit?“

„Ale, ty můžeš,“ odpovídám.

„A kdybych někdy spadl v tělocvičně z lana a poranil se na hlavě a Forgione mě musel odvézt domů a já víckrát nepromluvil?“

„Taky jsem míval strach, že při šplhu z lana spadnu.“ vysvětluju mu povzbudivě. „A že budu muset na střední škole plavat nahý.“

„Nikdy jsem neřekl, že se bojím plavat nahý,“ protestuje důrazně (jako by v něm tenhle strach dosud nezakořenil a já jej právě zasadil). „Nebo řekl?“ zeptá se.

Nevím kudy kam.

„Co kdybych si, až budu mít řidičský průkaz, dala udělat svůj klíč od auta a brala si je, když nebudete doma. V tom byste mi zabránit nemohli, mohli? Co byste dělali? Dali byste mě zavřít?“

Třetí dítě mi neříká vůbec nic.

Vedu rozhovory, které jako by nebyly moje.

Mám pocit, že pluji (že jsem beznohý). Chodím po světě bez nohou, s bolestmi hlavy, které jako by nebyly moje (na chodidlech, která moje jsou. Nárty mě bolí, jako by se rozpadávaly. Na jedné patě mám ostruhu, prostředníky mám rozpláclé a ostatní prsty zkřivené, takže co chvíli potřebují rychloobvaz nebo náplast na kuří oka, jemné polštářky na spodní straně prstů se mi odřou a zanítí pokaždé, když si nevezmu čisté ponožky a jiné boty, chodidla mě za chladného počasí suše svědí, kůže mezi zkroucenými krajními prsty puká a loupe se a musím ji zasypávat. Mohl bych své neduhy popisovat donekonečna). Někdy mám pocit, že se svými nohami a svou minulostí nemám spolehlivé spojení. Spojovací šňůra se poškozuje, není tlustá a silná, povoluje a ochabuje, místy se třepí do tenkých proužků a trhá. Jako by většina vzpomínek, které na sebe mám, nebyla moje. Jako by scházely celé hornaté úseky mé historie. Jako by se ze mě od-475$

lomily velké kusy a zmizely v zejících propastech. Někdy nevím, kde vlastně jsem. Sedím v kanceláři a myslím si, že jsem doma. Sadím doma v pracovně a myslím si, že jsem v podniku a dávám padáka Johnnymu Brownovi nebo posílám do penze Eda Phelpse, nebo že svlékám Penny nebo nějakou jinou dívku, nebo že si v bance, v hotelu nebo na policii obracím kapsy a hledám nějaký doklad, kterým bych se prokázal, jak po mně chtějí. Možná už mluvím sám se sebou, a nevím o tom. Taková ostuda. Zatím mě na to nikdo neupozornil, ale možná tak nemluvím před těmi, kteří by mě upozornili. Možná to dělám, jen když si myslím, že jsem sám. Možná už jsem senilní a lidé jsou tak hodní, že mi to neříkají. Lidé nejsou hodní a řekli by mi to. (Možná už mi to řekli a já to při své senilitě zapomněl. Ha, ha.)

„Co? Říkals něco?“ vybafne na mě někdo z mé rodiny, když si myslím, že jsem v pracovně nebo jinde doma úplně sám, a hluboce se zamyslím.

„Co? Nic,“ odpovím polekaně a zahanbeně. „Jen jsem přemýšlel.“

Nebo:

„Jen jsem si četl noviny.“

(Zřejmě jsem si v hloubi duše představoval, jak komponuju rytmické, mnohoslabičné odpovědi na Greenovy útoky, aniž se na jediné samohlásce nebo souhlásce zajíkávám.)

„V noci se smál ze spaní,“ říká mi má žena.

A nevím, jestli si ze mě utahuje nebo ne. Kdybych na to přišel dřív, mohl bych jí to namlouvat já. Když mi řekne, že jsem se ze spaní smál, nikdy si nevzpomínám čemu. A to je škoda. Aspoň bych se mohl zasmát, když mám bolesti hlavy, které jako by nebyly moje.

Ve volném čase na mě často jde děs, většinou dobře nespím (i když má žena říká, že spím), mívám splín, který nemůžu zahnat a který přejde, teprve když se chce jemu (buď mluvím sám se sebou, nebo si to myslím),

476$

truchlím nad něčím a nevím nad čím, chodím (beznohý) po světě a nosím v sobě stále rozpínavější a spletitější úzkosti, bolesti hlavy a smutky, které jako by patřily někomu jinému. Je to schizofrenie, nebo jen normální, přirozený, typický, zdravý, logický, univerzální schizoidní stav? (Mohl bych se hájit dočasnou nepříčetností. Řekli by, že to byla vražda z milosti. Někdo by pod přísahou dosvědčil, že jsem to udělal proto, abych ho vysvobodil z neštěstí. Jenže on nešťastný není.)

Zcela suverénně hovořím s Arthurem Baronem o Andym Kagleovi a s Andym Kaglem o Arthuru Baronovi a už během těch rozhovorů si říkám, proč to doprdele dělám. (To vážně mluvím a poslouchám já?) Poodpluji a dívám se a poslouchám zpovzdáli a začnu mít pocit, že se koukám na jakési loutkové pornodivadýlko, kde se mi jeden z účinkujících vzdáleně podobá, a nechápu, proč se toho účastním, i kdybych byl jen nezúčastněným divákem. Nechápu to zrovna tak jako ty záhadné melancholie, tenze a vyprahlé pocity opuštěnosti, které mě přepadají ve volném čase, jak se jim zlíbí.

„Nemám co dělat,“ kňourám už ve volném čase i já.

Mám moc volného času. Totéž se mi stává při sexu. Rád se povznáším nad naše těla a dívám se na sebe. Ale přestávám vidět. Nechám se zničit a vstávám z mrtvých tak pomalu, že mi chvíli trvá, než si vzpomenu, kdo si myslím, že jsem, a než se do té role znovu pořádně vpravím. (Je to tak hloupé, že to snad ani nemůžu být já.) Dřív jsem se na sebe dokázal dívat od začátku do konce. Bývalo to příjemné. Copak jsem dementní už teď, kdy se cítím na vrcholu sil? Možná jsem někdo jiný, jak o mně pořád tvrdí Ben Zack.

Je mi nějak divně.

„Vypadáš nějak divně,“ říká má žena, když mě opatrně nutí do řeči.

„Ale nevypadám.“

„Komicky.“

477$

„To vypadáš ty.“

„Máš ten svůj komický výraz, ve kterém se nikdy nevyznám.“

„Tak proč se nesměješ?“

„Vypadáš, jako bys byl v depresi.“

„Nejsem.“

„Něco se stalo?“ „Nic.“

„Moc ráda bych věděla, na co vlastně myslíš,“ odváží se říct se zamračeným úsměvem.

Kdyby to věděla, moc ráda by nebyla.

(Myslím na smrt a na rozvod.)

Dnes v poledne se v hale naší podnikové budovy skácel jakýsi člověk a byl na místě mrtev. Šel zrovna proti mně. Byl to velký, tělnatý, starší muž s vlasy bílými jako vlna a v šedém proužkovaném obleku, v jedné ruce měl tenký černý deštník a v druhé hnědou diplomatku. Vypadal tak majestátně, atraktivně a důležitě, že mohl být ředitelem General Motors. Potom padl obličejem na zem. Na to, aby mohl být mnou, byl moc starý.

Myslím si, že tak, jak je mi teď, mi bylo vždycky. Jestli se někdo mění, tak ona: když mlčím, je o poznání nervóznější a myslí si, že jsem naštvaný nebo nespokojený. (Mlčím teď častěj? Bojí se mě.) Když mám výbornou náladu, je z toho celá rozvrácená. (Myslí si, že před ní něco tajím. A má pravdu.) Ještě že teď můžu utéct na golf. Jednou chci zahrát jamku jednou ranou, abych o tom mohl do smrti mluvit. Nechce se mi chodit do kina ani do divadla a moje žena z toho vyvozuje, že už ji nemiluji!. Nechce se mi chodit už ani na večírky. Jsou tam pořád stejní lidé. Škoda že nemám nějakého zajímavého přítele. I moje žena se nudí. Moje žena má ráda pestrost a pohyb a nejradši by své různé nudy smíchala. Já jsem se svou nudou spokojen. (Kdybych zabil svou ženu, kdo by se postaral o děti? Kdybych zabil své děti, moje žena by se o sebe postarala. Rozvážný otec rodiny

478$

musí takové věci promyslet předem, aby své milované zaopatřil.) Skoro bych si přál, aby se i moje žena konečně rozhoupala a byla mi nevěrná, abych se mohl rozvést.

(Bez ní bych to asi nedokázal.)

Moje žena je teď ve stadiu, kdy by mi asi nevěrná být měla – a chtěla, jen kdyby byla vetší charakter. Třeba by jí to ohromně prospělo. Vzpomínám si, jaké to bylo, když jsem byl poprvé nevěrný já. (Moc dobré to nebylo.)

„Teď jsem nevěrný,“ říkal jsem si při tom.

Bylo to v podstatě stejné, jako když jsem s ní poprvé po svatbě bouchal.

„Teď bouchám se svou ženou,“ říkal jsem si.

Pro ni by to mělo daleko větší význam (myslím si), protože já se ženil s vědomím, že budu při první příležitosti nevěrný (to byl můj cíl. Nevěra byla vlastně jeden z argumentů pro manželství), kdežto ona ne (a nejspíš na to ještě kloudně nemyslela. Možná na to pořád myslím místo ní). Dokonce jsem ani nepřestal chodit s tou druhou, s kterou jsem pravidelně spával, a vzdal jsem se jí teprve několik měsíců po svatbě. První dva roky jsem pekl se čtyřmi nebo pěti ženskými, jen abych se přesvědčil, že to jde.

Ale kdyby mi byla nevěrná s někým známým z podniku, asi bych ji zabil. Když se svlékne, má kolem pasu a prsou červené pruhy a na bocích a na zadku faldy a nechci, aby to někdo, s kým se v podniku stýkám, věděl. (Chci, aby ji znali jen z té nejlepší stránky. Bez červených otisků.)

Moje žena není tak smyslná a prostopášná, jak bývají mladé ženy, s kterými se dnes nejčastěji stýkáme (a nechci, aby to někdo z mých spolupracovníků věděl. Nechci, aby někdo známý z podniku vyslepičil jinému známému z podniku, že moje žena má na těle červené otisky a že není v posteli nejlepší), i když se mi to na ní líbí – nechtěl bych, aby byla jiná – a často ji za její ctnost a střídmost odměňuju výlevy lásky a úcty a různými pozornostmi. (Vezmu ji do kostela.)

479$

Ve střízlivém stavu je moje žena dáma (a jsem na ni pyšný). Zvlášť když máme hosty. Je výborná hostitelka. (Loni jsme pozvali Arthura Barona s manželkou a byla vynikající. Všichni jsme byli spokojeni.) Kvůli Derekovi už tak často hosty nezveme. (Vytváří napětí. A musíme předstírat, že nevytváří.) Míval jsem ho rád, dokud jsem si myslel, že je normální. Bývalo mi s ním dobře. Žertoval jsem s ním. Říkával jsem mu Dirk a nezbeda a buldozer a koumák a nebojsa. Dokud jsem nepřišel na to, co je. Od té doby jen upjatě : Derek. (Ty hajzle.)

(Proč nám konečně nedáš pokoj?)

Moje žena je nejšťastnější, když se prostě uvolním a jsem milý. Na moje pozornosti reaguje s živým vděkem a užaslou radostí. Udělat jí radost je tak snadné, že je skutečně zločin, že to neděláme častěji. (Když je šťastná, je dokonce pěknější, obličej se jí rozsvítí. Neskrývá to.) Snažím se. Jak můžu. (Není vždycky snadné chtít.) Když s ní jdu do kostela, donutím k tomu i děti, a všichni máme radost. (Není vždycky snadné chtít být milý a udělat jí radost, když myslím na smrt, na vraždu, nevěru a rozvod.)

Je mi pod psa, protože jsem napjatý, ochablý, netečný, zdeprimovaný (a to je jí divné). Mám v sobě ostré, mučivé konflikty, které mě pilují, krájejí, sekají a řežou stejně nemilosrdně jako nástroje z kostí, kamene, skla nebo rezavého, tupého železa, když masakrují svou nezničitelnou tkáň, a stejně je na tom ona (jenže to nepřiznává) všude kromě kostela, což je možná jeden z důvodů, proč tam tak horlivě chodí. (Svět prostě nefunguje. Je to vynález, který zastaral.)

Moje žena je teď nadšená kongregacionalistka (pokud není opilá a hrubá na večírcích nebo mě nestahuje na podlahu nebo na pracovní stůl v kuchyni nebo na sekvojový nábytek na naší terase). Moje žena je devotní a nadšená kongregacionalistka, protože kongregacionalisté mají prostornější kostel a jsou přívětivější než metodis—

480$

té, presbytariáni a episkopaliáni, které poznala, když jsme se odstěhovali z města do Connecticutu.

„Episkopaliáni,“ řekla mi, „jsou ti, co dělají v kině pssst.“

A já se smál.

(Moje žena mě často rozesměje.) Peče cukroví pro dobročinné bazary. Když ji čeká nějaká společenská církevní akce, dokáže dokonce celé dny nepít a je zdrženlivější i v posteli. (Podle její ochabující sexuální iniciativy skoro pokaždé poznám, že je na Obzoru nějaká velká církevní slavnost.)

Já jsem organizovaný republikán (který skoro vždycky volí tajně demokraty) a věřím, že mám k bohu blíž než ona.

„Hospodin jest můj pastýř, nebudu míti nedostatku,“ říká nový kněz, kterého máme asi rok, a zdá se, že chce mít daleko větší konexe a vliv, než má. (Tipoval bych ho na člověka, který by rád udělal kariéru v nějakém prosperujícím podniku.)

Tohle by žádný organizovaný republikán neříkal. Ať si je Hospodin náš pastýř, to prosím, ale ať nepočítá s tím, že bychom někdy měli všeho dostatek. Budeme chtít daleko víc, než máme. Jinak ho vyrazíme, pošleme do penze nebo odstavíme.

Když mám obzvlášť shovívavou a dobrotivou náladu, dovolím své ženě, aby nás v neděli odvezla do kostela autem (děti si při bohoslužbách vyměňují tajné, kradmé signály, ale nenápadně, protože ji nechtějí rozčilit) a potom bych jí nejradši zlomil vaz, že mě tam dotáhla a zkazila mi celý den. (Mohl jsem dlouho spát, nebo si vytelefonovat pozvání na golf. Vždyť kolik let nedělního odpočinku mi ještě zbývá! Třicet? Dvě?)

„Ten tvůj nový kněz,“ řeknu co nejhlasitěj cestou domů a na chviličku se odmlčím, abych si zajistil spojenectví obou dětí na zadním sedadle našeho otevřeného chevroletu, „mě strašně sere.“

481$

Děti se potěšeně nakloní dopředu.

Moje žena se jedním koutkem usmívá, špulí rty a dělá, že si hvízdá. Na to, abych jí pokazil euforickou radost, že se s námi mohla ukázat v kostele, bude téhle slunné neděle zapotřebí něco silnějšího, než je běžné štěničkování. V takových chvílích jsme si najednou velice blízcí. (Jenže nám to nevydrží.) Donedávna dokonce doufala, že jednou neohroženě přivede do kostela i Dereka. O tu naději jsem ji rychle připravil.

„Co říkáš, tati?“ zeptá se dcera, aby to rozmázla, když vidí, že moje žena schválně nereaguje.

„Myslím, že by bylo lepší,“ pokárá mě má žena vlídně, protože proti nám zvolila taktiku pokojného meditování, „kdybys taková slova před dětmi neříkal.“

„Jaká slova?“ dělám ze sebe neviňátko.

„Víš jaká.“

„Kněz?“

„Ne.“

„Tak co?“

„Víš co.“

„Nemám tušení.“

„Jaká slova?“ chce vědět můj hoch a nadskakuje na zadku radostným tušením. Teď jsme ji obklíčili všichni tři.

„Žere,“ vykřikne má žena triumfálně a uskočí tak před jeho léčkou.

„To není fér. Táta neřekl žere.“

„Já vím, drahoušku.“

„Řekl sere,“ řekne má dcera.

„Já vím, drahoušku. Škoda že je tak nemravný.“

„V tom s tebou souhlasím,“ přidám se okamžitě. „A dělá příšerné gramatické chyby. To nemůže být zdravé, vodit děti do kostela, kde káže nemravný kněz.“

„Nemluvím o něm.“

„Slovník má jako snob, ale pořádnou větu dohromady nedá.“

482$

„Mluvím o tobě. Nemluvím o tom, jak mluví on, ale jak mluvíš ty.“

„On tak mluví.“

„A ty?“

„Dobrá,“ ustoupím s gestem velkorysé smířlivosti. „Obraťme stránku. Když myslíš, že žrát je lepší než – “

„Čím dál tím hůř.“

„Ne líp?“

„Hůř!“

„Takže žrát je horší než – ?“

„Mám dojem, že jsme si slíbili,“ řekne má žena s přehnanou zdvořilostí, která mě někdy děsně štve, „že se před dětmi nebudeme víckrát hádat.“

„Amen,“ řekne má dcera jízlivě a zatleská.

„To je připomínka,“ odpovím v dobrém, protože ji vlastně namíchnout nechci, „která může vést jedině k hádce. Ale já se vzdávám, já kapituluju. Tvůj nový kněz mě vůbec nesere.“

Děti vybuchnou smíchem.

„Ráda bych věděla,“ řekne má žena, když je ji znovu slyšet, „který lékař by řekl, že je zdravé mluvit takhle před synem a dcerou.“

„A který nám řekl, že to zdravé není?“

„Mám dojem, že jste si slíbili,“ přeruší nás má dcera cynicky, „že se před námi nebudete víckrát hádat.“

„My se nehádáme,“ odpoví má žena automaticky.

„Já vím,“ ušklíbne se má dcera. „Vy spolu jen diskutujete.“

„Důrazně,“ dodá můj syn s přátelskou ironií.

Všichni se usmějeme, jen moje žena se mračí a roztržitě si kouše ret. Děsně znervózněla.

„Něco se stalo?“ zeptám se tiše.

Chvíli mlčí, jako by ji tížilo tak obrovské břemeno, že to nelze vypovědět. „Přijde k nám,“ vyhrkne bojácně.

„Kdo?“

„On.“

„Kdy?“

483$

Všechny nás tím zdrtí.

„Dnes.“

„Dnes?“

„Pozvala jsem ho na oběd.“

„Ty jsi šílená!“

„Já uteču!“

„Já ho nechci.“

„A já,“ oznámí moje žena, nebo spíš vítězoslavně zařve, a otočí se, aby se na nás popásla očima, „já si to jen vymyslela. Copak si myslíte,“ pokračuje ve vzácném záchvatu radosti, „že bych důstojného pána předhodila takové smečce idiotů, jako jste vy?“

„Ach mami!“ Moje dcera ji prudce obejme kolem krku a zezadu se k ní tiskne. „Mami, mami, mami. Když děláš takovou legraci, tak tě miluju. No řekněte!“

„Já taky!“

Ale nevydrží nám to – ledaže bychom si na sobotu, neděli nebo jiný svátek naplánovali něco jiného – protože doma čeká Derek.

Je tam pořád. Den co den je starší.

„Nemohla by ho někam vzít?“ stěžuje si má dcera. „Pořád je doma.“

Je tam i jeho ukvákaná, nasupená, obézní ošetřovatelka s vydrhnutými bílými vlasy a odpornou vůní po prášku do koupele, kterou jsem své ženě přikázal jednou provždycky vyhodit, i kdybychom se o něj museli starat chvíli sami. (Třeba by nám to prospělo.) A služka ať jde s ní, mně to vadit nebude. (Když kolem mě chodí po špičkách, necítím se jako doma.)

„Sežeň nějakou Němku, proboha,“ vyštěkl jsem na svou ženu. „Importuj Dánku.“

„Kde je mám vzít?“

„Mě se sakra neptej. To ti řeknou jiní.“

„Stydím se, když k nám přijdou známí,“ říká moje dcera.

(My taky.)

484$

„Nemáš se za co stydět,“ říkám jí mírně.

„To jsem čekala,“ zakaboní se nesouhlasně. „Já věděla, že mě nepochopíš.“

„Měla by ses stydět, že něco takového říkáš,“ vyčítá jí má žena.

„Nech ji.“

„Měla by být ráda, že není jako on.“

„Je.“

„Vždycky jsi při ní,“ obviní mě má žena. „Lékaři říkají, že to není správné.“

„Ona si myslí, že jsem při tobě.“

„Proč ho sem pořád vodí?“ protestuje má dcera. „To s ním nemůže zůstat v jeho pokoji, když si pozvu známé?“

(Chceme, aby s ním ošetřovatelka nevycházela z pokoje, také když přijdou naši známí, a řekli jsme jí to. Přesto se s ním producíruje, hlasitě žvatlá a ukazuje mu hosty, aby ho předvedla nebo aby nás vytrestala.)

„Nesmíš to tak brát,“ radím.

„Ty to taky tak bereš.“

„Není tak hrozný.“

„Jsem z něho nervózní.“

(I já jsem z něho nervózní.)

„Proč?“ odpovídám. „Naše vina to není. Něco takového se může stát v každé rodině.“

Jenže se to stalo v mé.

„Máme ještě jedno dítě,“ musím občas přiznat při běžné společenské konverzaci s lidmi, které téměř neznám, „ale má menší mozkovou vadu. Vrozenou,“ dodávám. „Je retardované.“

„My máme také dítě, které je retardované nebo silně citově narušené,“ přicházejí mi říct manželé, kteří se o nás dověděli (jako bychom měli něco, s čím se potřebujeme svěřit).

Je to klub, do kterého nechci vstoupit, a rodiče, kteří se potřebují sdružovat, mě odpuzují. (Z jejich vtíravých

485$

důvěrností mi naskakuje husí kůže a nejradši bych je zahnal jako mouchy. Spolkaření všeho druhu se mi hnusí. Klaustrofobicky mě uzavírá. Nebo se uzavírá přede mnou. Nerad si připadám jako zavřený.)

Poznal jsem to na Derekovi dřív než všichni (zavřel jsem se s tím) a nikomu jsem o tom neříkal. (Když si toho časem začali všímat i druzí a váhavě, bojácně mě upozorňovali, popíral jsem to. Důrazně. Nechtěl jsem, aby to byla pravda. Měl jsem zlověstné tušení. Viděl jsem, jak se přede mnou v přesně rozvržených fázích seskupují fakta. Vidím to dodnes. Myslel jsem si, že když o tom nebude nikdo mluvit, nebude to pravda. Neměl jsem pravdu.) Pozdě začal sedět, pozdě stát, pozdě chodit, pozdě běhat. Ani slepě zamilovanému otcovskému pohledu nemohlo uniknout, jak špatnou má koordinaci. Mysleli jsme si, že když klopýtá, vrávorá a padá, je mile neohrabaný jako malé štěně nebo hříbě. V jeho pohybech není žádný soulad. Když chce promluvit, vůbec se nesnaží pohnout čelistí – jako by si řeč nespojoval s ústy. Když se pokouší mluvit, vypadá, jako by mu strnula brada. (Šlachy se mu napínají a boulí, a v duchu si přeju, aby toho nechal.) Ale když jí nebo se směje nebo chce prostě hlučet, to ústa otevřít dokáže. I když nevím, co mu může být k smíchu kromě toho, že mu nabídnu a hned zase vytrhnu hračku, ale to ho dokáže i rozplakat.

(Člověk už s ním nemůže hrát ani normální dětské hry. Když si s ním chci hrát a on pláče, připadám si jako budižkničemu. Zuřím na sebe i na něj. Když už si s ním chci hrát, mohl by být aspoň tak slušný a smát se.

„Když mám bratra, jako je Derek,“ ptá se moje dcera napůl vyzývavě, napůl zkroušeně, „budu si hůř hledat manžela?“

„To víš, že ne,“ lžeme.

„Proč?“ vyjede na ni bojovně má žena. Je tou nezaobalenou otázkou otřesena a uražena. A tentokrát proti ní musím svou holčičku bránit já.)

486$

„Nech ji,“ žádám tiše.

Moje dcera teď hledá pravdu u mě. „Je to tak?“

„Ty se chceš vdát?“ přisadím si vesele.

„Vidíš, jak uhýbá, aby mi nemusel odpovědět?“

„Měla by ses stydět,“ řekne jí má žena, „že tě něco takového vůbec napadlo.“

„Nech ji,“ řeknu znova.

„Budou si lidé myslet, že budu mít děti, jako je on?“ pokračuje má dcera.

Moje žena zalapá po dechu. „Jak můžeš říkat takové strašné věci!“ kárá ji rozčileně. „Vždyť je to tvůj bratr.“

„Proto mě to trápí. Nemůžu se zeptat?“

„Proboha, nech ji být,“ vykřiknu a prudce se ke své ženě otočím. Zpražím ji očima. „Mě to taky trápí.“

„Ale měla by se stydět.“

„A tebe to trápí taky. Tak jí za něj proboha přestaň dávat vinu.“

„Ty přestaň dávat vinu mně. Vždycky jsi při ní. Lékaři říkají, že to není správné.“

„Nejsem.“

„Za něj se nemá co stydět.“

„Když se za něj nemá co stydět, tak proč se za něj sakra stydíme my?“

„My se nestydíme.“

„Stydíme.“

„Pořád mi za něj dáváš vinu.“

„Ale nedávám, sakra!“

„Neřvi na mě,“ řekne má žena nečekaně a ohromí mě pohoršeně chladným a povzneseným obličejem.

Otráveně se od ní odvrátím. „Panebože,“ zahučím. „Ty bys mě rozesmála.“

„A nemluv se mnou sprostě,“ reaguje mechanicky. „Už jsem ti to říkala. Zvlášť před dětmi. Asi ti dělá dobře, když mě můžeš ponižovat. To nejspíš.“

Nevěřím svým uším. A znovu se v duchu ptám, proč kruci vůbec s takovou ženskou žiju. I kdybych neměl

487$

k rozvodu žádný jiný důvod, ten malý idiot, kterého mi dala, by stačil.

Chci rozvod.

Potřebuju rozvod. Toužím po něm. Prahnu po rozvodu. Modlím se za rozvod.

Rozvody mi připadají nad lidské síly. Dají tolik práce. Je neuvěřitelné, že se jich takové množství uskuteční. Člověka nad tím bolí srdce závistí, oči mu vlhnou touhou a lítostí. Lidé, kteří nejsou zdaleka tak šikovní jako já, se rozvádějí, ani nehnou brvou, a já nejsem schopen vystrčit nohu ze dveří.

Chci se rozvést taky.

Vždycky jsem chtěl. Sním o rozvodu. Celý život jsem po něm toužil. Chtěl jsem se rozvést, už než jsem se oženil. Za celé manželství jsem nezažil snad jediný půlrok – jediný kvartál – abych se na jeho konci nechtěl rozvést. Nikdy jsem s jistotou nevěděl, jestli se chci oženit. Ale vždycky jsem věděl, že se chci rozvést.

„Když nám to nebude klapat,” ujišťuju se od chvíle, kdy nás sezdali, „můžu se vždycky rozvést.“

Jenže to právě nemůžu.

Nevím, jak se to dělá.

Možná přikládám moc velkou důležitost košilím.

Budu mít v prádle spodky. Nechá mě, abych si pro ně přišel? Anebo je spálí, nebo schová? Řekne mi, že můj hošíček je nešťastný, i když nebude? Že beze mě nedokáže žít, i když dokáže? Vím, že mi řekne, že pomýšlí na sebevraždu. Takové překážky jsou nad moje síly. V létě je moje zimní oblečení uloženo tak, aby k němu nemohli moli, v zimě visí moje letní šaty někde jinde a střevíce jsou sbaleny. Copak to někdy dokážu dát dohromady? Potřeboval bych na to kolik týdnů. Nemám na rozvod čas. Znamená to spoustu balení (ona mi určitě nepomůže) a spoustu mluvení. (Jak to někdo dokáže za jeden život stihnout?) Budeme se hádat, přít a znovu hádat.

488$

(Copak to nikdy neskončí?) Budu čekat nějaký dopis nebo zprávu z banky a můj proužkovaný oblek bude zrovna v čistírně. Budu muset balit knihy do lepenkových krabic od potravin ze samoobsluhy, čím menších, tím lehčích, čím lehčích, tím lepších. Není divu, že pořád hledám důvody, proč takový krok odložit: ohledy na děti (prdlajs jim pomohlo, že držely naše manželství tak dlouho pohromadě), peníze, zaměstnání, zdravotní stav mé ženy, večírek, který má být příští týden, a společná návštěva divadla se známými – obojí budeme muset odřeknout. Nikomu z nás se nebude chtít zvednout telefon: radši bychom se nerozváděli. Daleko snadnější je vydržet, než mě tahle nálada přejde a než si namluvím, že se mi od ní vlastně nechce.

Prostě nevím, jak se to dělá.

Slaboši to dovedou. Bude mi posílat poštu? Nebo jí budu muset volat a připomínat jí to a jiné věci jakbysmet? Asi je praktičtější, když se žena zamiluje do jiného a žádá o rozvod sama. Jenže ta moje je v tomhle směru tak pasívní, že by ji to nikdy nenapadlo. A stejně bych se musel sbalit sám. Mám plné police knih ze studentských let a v každé mám rukou psané poznámky na okrajích. Nejspíš se do nich už nikdy nepodívám. Ale přesto bych si je rád vzal. Musel bych si najít byt, zařídit ho, většinou si dělat večeři sám nebo jíst venku, sehnat si nějaké milenky, které bych snášel, a dřív nebo pozděj si některou vzít, abych se mohl znovu těšit na rozvod.

Škoda že si nemůžu někoho najmout (za hodinovou mzdu), aby za mě celou tu úmornou proceduru od začátku do konce prožil, ale se vším všudy, i s těmi rituálními pocity viny, strachu a výčitek, bez kterých si svědomí nikdy nemůže připadat znovu antiseptický čisté.

Vzpomínám si na jeden slib: umiňoval jsem si, že až bude Derekovi pět, půjdu. Ta ironie! (Jednou jsem se s ní vyspal, a teď ho mám na krku.) Není to jeho vina. Nedokázal bych odejít, ani kdybychom ho neměli, ale

489$

chtěl bych odejít, i kdyby byl normální. Chtít budu vždycky.

Děsně po tom toužím.

Dokonce se mi o rozvodu zdá. Chci odejít z domu, ale nejsem schopen. Ani když mi ostatní nebrání. (Nebrání mi nikdy. Ale neodcházím. Nechci, aby mi nebránili.) Nejsem schopen nic udělat. Chci něco říct, a nejsem schopen. Lidé mi nechávají vzkazy, a nejsem schopen k nim jít. Mám před zkouškou a nic neumím. Celý semestr jsem nebyl schopen najít cestu do učebny. Přednášky se konaly beze mě. Semestr končí. Nemůžu najít zkušební místnost. V žádné budově, do které vejdu, není. Čas běží. Propadnu.

Kdybych musel s vážnou tváří začít, ani bych nevěděl čím. Asi bych nedokázal pronášet všechna ta slavnostní prohlášení a vůbec se přitom neusmát. Možná bych se zničehonic rozesmál. Takový člověk jako já se asi dokáže rozvést, jen když se přestane úplně ovládat, když na několik hodin ztratí hlavu a zešílí a nemyslí vůbec na poštu, děti, knihy, spodní prádlo a proužkované obleky. Bez proužkovaného obleku se dá žít. Když to jinak nejde. Stačí se rozběsnit a popadnout kufřík, šekovou knížku, pas a úvěrové průkazy. Ale záruku nemá člověk ani potom.

Aspoň já ne.

Co kdyby například některé dítě, třeba i Derek (a možná zvlášť Derek) přišlo ke dveřím a dívalo se, jak se balím? Copak bych mohl pokračovat?

Nebo kdyby má žena, kterou už tolik let znám, prostě přišla do místnosti, když už bych skoro končil, a řekla:

„Prosím tě, nechoď.“

Asi bych to nedokázal (nejspíš by mi scházela). Chce, abych jí řekl, že ji miluju, a já nechci. Nechci, protože vím, že to chce. Aspoň v něčem nad ní mám vrch a nedám si to vzít.

490$

Dřív si to na mně vynutila. Je to hloupé a trapné, když musí rozumný lidský tvor říkat něco takového – zvlášť když je to pravda. Pokud je to lež, může to mít nějaký smysl. Teď už si to na mně vynutit nedokáže, a to je moje pomsta. Přestala mi o to říkat. Takže mezi námi zuří nepřetržitý podzemní boj kvůli banální a mlhavé věci, boj, který nikdy nepoleví a trvá skoro celou tu dobu, co se známe.

„Miluju tě.“

Taková směšná slova. (Jsou přijatelnější, když k nim člověk může přidat zpředu i zezadu pár jiných a obalit je tak humorem nebo sarkasmem, který jejich smysl převrátí. Například:

„Proboha, miláčku, to víš, že tě miluju, když …“ Doplňte předchozí větu patnácti nebo méně slovy.) Myslím, že naposled jsem své ženě řekl, že ji miluju, krátce potom, co mi Arthur Baron nabídl funkci Andyho Kaglea, a to bylo v noci a v posteli a mělo to sexuální smysl (jenže ona to myslí jinak. Dodnes neví, že funkce, na kterou se chystám, patří Andymu Kagleovi). Když jí neřeknu „Miluju tě“, nahlodává to její sebeúctu, zraňuje to její pýchu a ješitnost.

To se mi líbí. A využívám toho. S láskou to nemá nic společného. Spíš s nenávistí. Schraňujeme si polštáře. Máme teď velké, měkké, z prachového peří, a když spím, ona mi je ukradne. Kromě toho spí líp než já, což mě dokáže tak rozzuřit, že potom nemůžu spát vůbec, a ráno tvrdí, že celou noc nezamhouřila oko, protože měla bolesti hlavy, srdce a lidumilný strach o štěstí druhých. (Oko jsem nezamhouřil já. Na rozdíl od mého syna a mé dcery nevydrží ve svém pokoji. Nebere telefony, přestože jsou většinou pro ni. Když mám telefon já, počká, až půl minuty mluvím, a potom zvedne sluchátko na své přípojce a bez dechu vykřikne: „Haló?“ Docházejí nám žárovky.) Při tomhle přetahování jde o to neztratit tvář, a já svou tvář ztratit nechci. Tohle

491$

vítězství mi vyrvat nemůže. Jsem ve výhodě, protože nepotřebuji!, aby mi říkala, že mě miluje (i když bych to možná potřeboval, kdybych měl pocit, že mě nemiluje). Chce, abych to řekl doslova tak:

„Miluju tě.“

Radši jí to říkám oklikou.

„Ach mami!“ vykřikla má dcera v autě a objala ji. „Když děláš takovou legraci, tak tě miluju.“

„Já taky,“ přidal jsem se.

A bylo to. Jenže to nestačí. To je jí málo.

(A myslel jsem to vážně.)

Říkám jí to a budu říkat i tak, jak chce, ale odmítám to říkat pod nátlakem. Vzpírám se. Mám svou mužskou čest a musím ji proti takovému podlému útoku bránit. Odolávám.

Třeba je to schválnost. Třeba je to malicherná schválnost. Alp taky je to schválnost plná rozkoše a uspokojení.

„Byl bych tu s tebou, kdybych tě nemiloval?“ „Tak proč to neřekneš?“

„Miluju tě – prosím! Teď to slyšíš.“

„Nikdy mi to neřekneš.“

„Teď jsem ti to řekl.“

„Ale musela jsem si o to říct – ne, neusmívej se, nic neříkej, neobracej to v legraci,“ naříká (zrovna když to chci obrátit v legraci). „Asi po tobě chci příliš.“

Nejenže chce, abych řekl:

„Miluju tě.“

Chce, abych jí to chtěl říct!

„Miluju tě.“

„Doopravdy?“ „Vždyť ti to říkám, ne?“

„Musela jsem si o to říct. Vždycky si to musím vynutit.“

A možná bych jí ze soucitu, z dobrého srdce nechal, ať si to na mně vynutí, kdybych nevěděl, že mezi námi pro—

492$

bíhá souboj, který nechci prohrát. Nějak bych se s ní už dohodl, jen kdyby mi nebrala polštáře, které chci, a přestala chrápat nebo lhostejně, spokojeně oddechovat nosem, když spí a já ležím a marně se snažím usnout.

„Proboha, proč nekoupíš víc polštářů? Máme víc aut a televizorů než polštářů.“

Máme čtyři polštáře na jednu obrovskou postel (což je přímo výsměch. Mohli bychom se na ní léta obracet, a kdybychom nechtěli, nikdy o sebe nezavadit. Nespíme si v náruči). A chci, aby koupila aspoň čtyři další, možná pět. Vždycky zapomene. Chci, abych jich měl dost, to znamená aspoň o jeden nebo o dva víc než ona. (Když koupíme žárovky, dáme je někam, kde je nemůžeme najít, když je potřebujeme. Dochází nám toaletní papír. Ženám docházejí vložky. Světu dochází zásoba dobrých služek a kvalifikovaných pradlen, ševců a krejčích. Té setrvačníkové hračce už upadávají kola. Nevydržela zkoušku času. Je nad mé síly, aby si služky zapamatovaly, že když vezmou z koupelny špinavé ručníky, mají tam dát čisté. Je nad mé síly, aby má žena podávala večeři včas i tehdy, když nemáme hosty.) Pro můj vztah k ní je velmi důležité, kde spím. Chci mít pod hlavou víc polštářů než ona, abych byl nad ní. Spím s hlavou téměř u pelesti, takže bude pode mnou. Je pro mě velice důležité, aby moje žerna vypadala malá. Malá totiž není. Na podpatcích je skoro tak velká jako já. Při tanci to bývalo nepohodlné. A je to nepohodlné dodnes, když se chceme políbit (čela a nosy se nám srazí), a když ji chci při chůzi vzít kolem ramen, mám z toho namožené šlachy. Jako by se ke mně nehodila. Když spíme, milujeme se, jdeme nebo jíme, chci mít její obličej ve výši svého ramene nebo níž. Nechci jej mít na úrovni svého. (Ale když jsme mezi lidmi, jsem rád, že se drží pěkně zpříma. Když se nastrojí, vypadá impozantně, a pokud není opilá nebo protivná, dělá na mě oslňující dojem.) Když vedle mě sedí v kině nebo v autě, zase

493$

už začíná žvýkat. Když se snaží nechat pití, vrací se ke žvýkací gumě. Běsním a téměř šílím tajným vztekem, když někdy v noci vidím a slyším, že spí zdravě jako neviňátko, zatímco já ležím s očima dokořán a marně bojuju se starostmi, dotčeností, lítostí a předrážděností. (Když moc piju nebo hodně v práci přemýšlím, nemůžu v noci celé hodiny vypnout mozek nebo zpomalit do ovladatelného tempa víření nesouvislých myšlenek nejrůznějšího původu, které se mi honí hlavou. Nikdy nemyslím na nic dobrého. Na něco dobrého myslím jen někdy.) Chce se mi ji zboxovat. Chce se mi syčet jako vitriol. Právě v té temnotě spánku, když se nikdo nedívá, ani my sami ne, se vynořuje naše pravá, zasutá duše. Jako svinutá a bezoká embrya spolu vražedně válčíme o kusy přikrývek a rohy polštářů. Šťouchance kolenem a bokem jsou naše zbraně, mňoukavé vrčení a sténání naše kletby a válečné pokřiky. (Jsme malé děti, i když jako malé děti jsme asi takoví nebyli.) Zuřím, že ani neví, že nespím. Cítím, jak tou nevšímavostí trpím. (Někdy v noci můžu spát já a ona ne: registruju, že znovu a znovu vylézá neklidně z postele, a usínám pak o to blaženěji, že to vím.) Zmítám se na skřipci tragické nespavosti a ona leží pár centimetrů ode mě v měkounké otupělosti pokojného zapomnění. Jak se opovažuje být tak lhostejná k mému neštěstí a trápení, zvlášť když je s největší pravděpodobností sama zavinila! Chce se mi ji hrubě vyburcovat.

„Probuď se, sakra! Proč bys měla spát, když já nemůžu? A když je to všechno tvoje vina?“

Nevěděla by, o čem mluvím, a možná by si myslela, že jsem se zbláznil.

„Miluješ mě?“ zeptala by se asi.

Už se na to neptá. Teď už ví i ona, že vedeme boj, a na to, aby zamávala bílým praporem potupné porážky, je moc pyšná. (Jsem rád, že se nevzdává. Musel bych udělat různé ústupky. Už aby bylo po tom.)

494$

Myslím, že vím, kdy to skončí a jak nás dokážu z téhle bezvýchodné situace vyvést a vyřešit celý konflikt k obapolné spokojenosti: na její smrtelné posteli „Neumírej,“ můžu jí potom říct. „Miluju tě.“

Uhájím svou čest. A ona bude spokojena. Budu mít sto osmdesát let. Ona bude o pár let mladší. Budu si muset sám nakupovat v samoobsluze a v zelinářství, abych měl doma kávu a džus. Budu muset prodat dům a odstěhovat se do nějakého bytu. (A potom mi bude scházet.)

Nezeptala se už léta. Stáří a sebeúcta ji zřejmě umlčely pokaždé, když se chtěla zeptat:

„Miluješ mě ještě?“

Ale v hlavě to nosí pořád. Představuju si to jako slovní sousoší. Klade mi léčky, dělá narážky. Odmítám jí vyhovět. Nebo si možná myslí, že už ji nemiluju, a bojí se, že kdyby se zeptala:

„Miluješ mě?“

Odpověděl bych:

„Ne.“

A museli bychom s tím něco dělat. (A nevěděli bychom co.)

Jsem rád, že se neptá, i když často cítím, že to má na jazyku. Muset na to reagovat by bylo ponižující. Nechci se s ní o to hádat. Nevím, jak bych jí teď odpověděl, kdyby se zeptala:

„Miluješ mě?“

Nevěrně, žertovně, vyhýbavě. Nechtěl bych lhát a nechtěl bych říct pravdu (ať už by byla jakákoli). Kdyby se zeptala, když na sebe divoce útočíme při sexu, odpověď by byla snadná.

„Otoč se a uvidíš.“

Jenže právě to by nechtěla a oba bychom to věděli. A jsem moc rád, že se neptá. Někdy jsem jí za to tak vděčný a tak děsně zavázaný, že se mi chce s úlevou otevřít náruč a prohlásit:

„Já tě miluju!“

495$

A až bych tu chybu udělal, nikdy už bych se nebyl schopen rozvést. (Myslím, že už chápu, proč tak dobře vycházím s ženami, když chci, a proč se mi nedaří vycházet se svými dětmi. Se svými přítelkyněmi jednám jako s dětmi a od svých dětí čekám, že se budou chovat jako dospělí.) Arthur Baron by si to nepřál.

„Tak co?“ zeptal se. Jeho úsměv je o poznání širší, než býval, a tváří se mnohem srdečněji.

„Fakt nemám na vybranou,“ podvoluju se s úsměvem. „Nebo snad mám?“

„Máš.“

„Nemám. Já totiž Kagleovu funkci chci.“

„Výborně, Bobe. Blahopřeji ti.“

„Díky, Arte.“

„Oznámíme mu to hned po neděli. Ty ho dobře znáš. Jak myslíš, že to přijme?“

„Špatně. Ale udělá všechno, aby to na něm nebylo znát. Možná vás požádá, aby mi to mohl oznámit sám.“

„Vyhovíme mu.“

„Bude chtít, aby to vypadalo jako jeho zásluha. Možná bude chtít, abyste ho nechali udělat prohlášení.“

„To nám usnadní situaci. Budeš muset dát spoustu věcí do pořádku.“

„Udělal jsem si seznam.“

„Asi ti ho rozšířím, Bobe.“

„To mi nevadí, Arte.“ Lehce se zasměju (než dám k dobru svůj jemný bonmot) a skloním hlavu na znamení bezmezné pokory. „Nejsem z podřízených, kterým nejsou po chuti rady nadřízených.“

„Ha, ha. Tak jsem to nemyslel, Bobe. Budeš řídit konferenci.“

„Už jsem to začal promýšlet. Myslím, že vím, jak na to.“

„Pokud jde o Kaglea, Bobe, zjistili jsme ještě další věc,“ říká mi Arthur Baron. „Odpoledne chodí k prostitutkám.“

496$

„Chodil jsem s ním.“

„Ale přestaneš. Viď?“

„Už jsem přestal.“

„Výborně, Bobe. Já věděl, že přestaneš. Mimochodem,“ dodá a se spikleneckým mrknutím a uchechtnutím mi stiskne loket, „večer jsou daleko lepší.“

„Ha, ha.“

Vztah mezi mnou a Arthurem Baronem se téměř nepostřehnutelně posunul k větší konverzační familiárnosti. Chytře, opatrně, diplomaticky ponechávám bez komentáře, že jsem si toho zlepšení všiml. Zatím jsem měl vždycky talent, lokajský talent, rozšifrovat, co ode mě Arthur Baron a jiní nadřazení činitelé (Green je můj nadřízený, ale není mi nadřazen. Kagle není jedno ani druhé) čekají, a jemný herecký instinkt, jak jim dát najevo, že jejich očekávání plním. (Mám lokajský strach, že tenhle čich ztratím a že se připravím o místo nápadnou, psovsky dychtivou snaživostí. Té znovu propadá Holloway z mého oddělení: zastavuje lidi, cupitá jako pejsek, agresivně se lísá, vynucuje si pozornost, vyžaduje pochvalu nebo shovívavé pokárání. Brzy se zase zhroutí. Takoví se vždycky zhroutí znovu. Nevím, proč si vůbec dávají tu práci a vracejí se. Hollowayovi se nedá svěřit žádný významný a odpovědný úkol: schází mu geniální nadání k úslužnosti, jaké mám já.) Vím, že Arthur Baron nechce, abychom ho k nám víckrát zvali. Moje žena to neví.

„Ona to má určitě spočteno,“ tvrdí mi ustaraně. „Byli u nás jednou a k sobě nás pozvali dvakrát. Vlastně třikrát, když počítám ten večírek, který pořádali na počest Horace Whitea. Nikdy bych nečekala, že nás na něj pozvou.“

„Právě tak nečeká on, že my pozveme je.“

„Co když se s nimi někde potkám? Bude to trapné.“

„Vím, co říkám.“

„To jsem ráda. Brzy bych zase chtěla udělat pěkný večírek. Jsem ráda, že je nemusím zvát.“

497$

Arthur Baron bydlí nedaleko, v mnohem lepším domě a mnohem bohatší části Connecticutu než já, i když část Connecticutu, kde bydlíme my, není zdaleka špatná. Má větší pozemek. (Já půl hektaru, on dva.) Většina mých sousedů patrně vydělává víc než já. Místo, kde teď bydlím, je naprosto adekvátní: až dostanu přidáno a přestěhuju se, znovu budu bydlet mezi lidmi, kteří vydělávají víc než já. Říká se tomu vzestupná mobilita, významná síla v životě současných amerických měst, a k ní patří mobilita sestupná, která je další významnou silou v životě současných amerických měst. Obě udržují věci v pohybu. Stoupáme a padáme jako dětské létající talíře nebo kluzáčky (pokud se vůbec odlepíme od země), až na to, že stoupáme pomaleji a k zemi jdeme rychleji. Já jdu nahoru, Kagle jde dolů. Pohybuje se rychleji. Jen v Americe je možné stihnout obojí zároveň. Podívejte se na mě. Stoupám jako kondor a zároveň se rozpadám na kusy. Možná se to stává i v Rusku, ale tam nežiju. Každá řeka na světě – bez výjimky – teče k moři od severu k jihu. S výjimkou těch, které tak netečou. Zákony o zachování energie a hmoty stanoví přísně a nestranně, že energii a hmotu nelze ani (!) vytvořit, ani (!) zničit.

Mně je to jedno. Dentista, který mi doluje z dásně zub, mi působí větší bolest, než jakou mi způsobí rakovina mé ženy: bude-li ji někdy mít. Na malíčku pravé nohy se mi stále na tomtéž místě dělá kuří oko, ať si vezmu jakékoli střevíce.

Arthur Baron nás k sobě za posledního půltřetího roku pozval na večeři asi pětkrát (a nikdy nedají na stůl dost jídla. Když se vrátíme domů, máme hlad). My jsme ho k nám pozvali jednou. Bývají to hezké večery. Obyčejně pozve ještě někoho z podniku, koho znám nebo neznám, a tři další příjemné dvojice, které pracují v úplně jiném oboru. U jeho jídelního stolu je místo jen pro dvanáct osob. Večírky bývají tiché a končí před

498$

půlnocí. Na Dereka u nich nikdy nepřišla řeč a máme pocit, že kdyby přišla, hladce bychom z toho vybruslili. Nikdy se tam nemluví o cizím neštěstí. S tím, že tam bývá málo jídla, se vyrovnáváme těžko, protože máme Arthura Barona a jeho paní rádi a velmi rádi k nim chodíme, i když se tam necítíme dobře. Jeho paní je skromná žena a skoro vůbec se jí nebojíme.

Arthura Barona a jeho paní jsme k nám pozvali na večeři asi před rokem (čas letí). A měli jsme jídla až moc. U nás jí každý víc, než chce. Rádi hostům předkládáme velký výběr masa a zákusků. Také jim rádi ukazujeme, že jsme lidé s robustním apetitem, kteří umějí velkoryse hostit. Moje žena se zpočátku bála, aby to nevypadalo jako výčitka.

„Jen to udělej podle sebe, zlato,“ povzbudil jsem ji. „A ne, jak by to udělal někdo jiný.“

Večírek se báječně vydařil. Intuitivně jsem vycítil, kdy je ta nejvhodnější doba, abychom Arthura Barona pozvali. (Jednou jsme pozvali Greena. Řekl mi, že k nám na večeři nechce, a oddechli jsme si. Greenova urážlivá upřímnost je nakonec osvěžující.) Moudře jsem nepořádal večírek jen kvůli Arthuru Baronovi. (Měli bychom hosty i bez něj.)

„Ano, Bobe?“

„Nazdar, Arte. Za tři nebo za čtyři týdny chceme pozvat na sobotu večer pár lidí. Byli bychom rádi, kdybyste ty a Lucille přišli.“

„S radostí, Bobe. Musím se zeptat.“

„Dobře, Arte.“

Téhož dne před polednem volala jeho žena mé ženě, že mají oba víkendy volné a že je naše pozvání potěšilo.

Zůstali u nás dlouho a jedli a pili víc, než bychom čekali. (Pořád mi nejde do hlavy, proč dávají hostům tak málo jídla. Než dojdeme domů, jistě už mají hlad i oni.) Míchal jsem ostrá martini, všichni je pili, a nálada byla od počátku odlehčená. Když jsem mixoval a naléval,

499$

připadal jsem si velmi uhlazeně. Občas jsem se zahlédl v zrcadle: byl jsem uhlazený od hlavy k patě. Měl jsem uhlazený úsměv. (Jsem ješitný jako páv.) Z podniku jsem nepozval nikoho. Pozval jsem jednoho právníka, který je odborník na autorské právo, jednoho televizního autora, jednoho docenta marketingy, jednoho experta na počítače, majitele jedné malé reklamní agentury a jednoho sympatického specialistu na spekulační arbitráž u přední makléřské firmy: jeho práce pro nás byla španělskou vesnicí, ale všechny nás nesmírně zajímala (chvíli). Všechny manželky byly hezké a veselé. Konverzace byla živá, smích bouřlivý. Moje žena sdělovala na požádání recepty. Baronovi odešli málem poslední.

„Díky, Bobe. Skutečně se nám u vás líbilo.“

„Díky, Arte, jsem rád, že jste přišli.“

Moje žena a já jsme nad takovým úspěchem okouzleně zářili a šli jsme se pomilovat. Byl to fakticky báječný večer, ale ve vzduchu bylo cítit – a můj mazaný šestý smysl to cítí pořád – že bychom ho teď delší dobu zvát neměli, i když pozvat ho poprvé bylo víc než v pořádku. Moje žena, aktivní kongregacionalistka, to nechápe. Ve věcech hostitelských povinností dostává instrukce od svého sluhy božího. Ale jako organizovaný republikán vím o bontonu víc.

„Proč ne?“ chce vědět a naléhá téměř dychtivě. „Nejsi s ním zadobře?“

„Jsem.“

„Myslíš, že by k nám nechtěli přijít?“

„Ještě není čas.“

„Já tě nechápu.“

„Je to cítit ve vzduchu. Když chceš uspořádat večírek – prosím. Ale bez nich.“

Moje žena se nemůže rozhodnout. Derek je teď doma na obtíž a všechno se kvůli němu mění. (Nadšení se rychle scvrká v zemdlenost a v jalové přání. Dlouhodobé plány na cokoli radostného se neradostně mění v úvahy

500$

o jejich uskutečnění. Potom nemá moje žena co dělat.) Kromě toho musíme vyřešit problém, co s dcerou, když ten večer nebude mít kam jít a usmyslí si, že se podívá na náš večírek. Buď se s našimi hosty baví důvěrněji, než chceme, nebo projde místností mlčky, tváří se tak nápadně znechuceně, že to nikomu neujde, a na pozdrav známých odpoví jen chladným pokývnutím (za hodinu takhle projde zas a potom hodinu co hodinu, až moje žena zašeptá: „Jestli to udělá ještě jednou, tak ji zabiju,“ a jde ji vyhnat). Možná je blízko doba, kdy jí budu muset ostře přikázat, aby se vůbec neukazovala, tak jako Derek. (Nemám kolem sebe rád děti ani v domech jiných lidí.) Derek vnáší nepříjemné problémy do našeho vztahu k druhým dvěma dětem, protože se jím musíme soustavně zabývat a stojí nás spoustu peněz. (Brzy budu muset začít šetřit na jeho budoucnost.)

„Jak se vede dětičkám?“ ptají se lidé ze zdvořilosti, kdykoli přijdou k nám nebo my k nim.

Téhle otázky se už bojím.

„Dobře, dobře,“ odpovídám ze zdvořilosti až příliš pohotově (abych od tohoto tématu mohl co nejdřív utéct). „A vašim?“

Derek je na obtíž i jinde než doma, protože moje žena a já si pořád pěstujeme ten zvláštní strach, že jednoho večera vpochodujeme mezi veselou společnost sezvanou někým jiným a mezi hosty uvidíme některého z dlouhé řady lékařů a psychologů, u kterých jsme s ním byli a kteří vědí všechno o něm i o nás. Zatím se to nestalo. Chodíme radši na velké, hlučné sešlosti, kde společná konverzace nepřipadá v úvahu. Jsme ve střehu v menších, formálních skupinách, kde se může debata kdykoli nepředvídatelně stočit k nám. Musíme ji pak pohotově převést jinam, anebo se na chvíli obětovat a vyhýbavě mluvit o něčem, o čem mluvit nechceme. (Musíme to rychle přiznat. Takové přiznání je dobré pro jiné rodiče. Pro nás ne. Všichni v místnosti náhle zneklidní. Všichni.)

501$

I tam, kde se sejde mnoho lidí, mě často poodvede stranou někdo, kdo mě považuje za bližšího známého než já jeho, a důvěrně se mě zeptá s nedočkavostí hyeny:

„Co váš nejmladší hoch? Jak to s ním vypadá?“

„Dobře, dobře,“ odpovídám. „Mnohem líp, než jsme čekali.“

Moje žena a já už jich máme dost, máme jich plné zuby a plný žaludek, těch psychologů, psychiatrů, neurologů, neurochirurgů, terapeutů řeči, psychiatrických sociálních pracovnic a všech ostatních, u kterých jsme byli a které jsem možná opomněl uvést, i jejich bezradnosti, jejich namyšlených, blahosklonných frází o tom, že to není naše vina, že si nesmíme pocit viny připustit a že se nemáme za co stydět. Jsem přesvědčen, že všichni mladí doktoři se snaží, aby měli co nejhustší obočí, a všem starším se to daří.

„Jděte pryč!“ chtěl jsem na ně křičet jako zvíře. „Pryč, pryč, pryč, pryč, pryč, pryč!“ chtěl jsem křičet na všechny jako sýček (kterého jsem nikdy neslyšel), včetně těch dvou, ke kterým jsem tajně zašel sám. Proč ti naivní pitomci nechápou, že chceme mít pocit viny a musíme mít pocit viny, protože jinak bychom nemohli udělat, co udělat musíme?

Klidně a neochvějně by mi odpověděli, že tímto křikem se snažím zbavit pocitu viny, a opakování by definovali jako perseveraci.

A měli by pravdu.

A neměli by pravdu.

Mohl bych o tom dlouze vyprávět. Nezasvěcený člověk by nevěřil, kolik protichůdných názorů jsme od různých doktorů slyšeli a jak jeden druhého mstivě shazovali, ale je to opravdu tak. Všem jsme věřili, těm dobrým i těm špatným. A zároveň nevěřili (nic jiného nám nezbývalo) a nezbývalo nám než pídit se jako potulní prosebníci po dalších.

„Je to organické.“

502$

„Je to funkční.“

„Je to silně organické s funkčními komplikacemi.“

„Není hluchý, ale patrně nemá schopnost slyšet.“

„Aspoň že žije.“

„Prognóza je dobrá.“

„V jakém smyslu?“

„Prognóza je špatná.“

„V současné době není žádná prognóza možná.“

Ani jeden nebyl tak upřímný, tak statečný, tak rozumný, tak charakterní, aby řekl:

„Proboha – já vážně nevím.“

Začínali:

„Nesmíte to tak zveličovat.“

A pokračovali:

„Nebude nikdy mluvit.“

„Pravděpodobně ustrne na duševní úrovni pětiletého dítěte, pokud k ní vůbec dospěje. Jeho koordinace a svalová kontrola nebude nikdy dobrá. Bude to vyžadovat nesmírnou trpělivost.“

Všechny je nenávidíme, ty, co se mýlili, i ty, co se nemýlili. Brzy v tom nebyl žádný rozdíl. Na příčině nezáleželo. Prognóza byla absolutní. Na příčině záleželo. Bylo to organické (keramické. Jsou tam tranzistory). Prostě to nefunguje jako u jiných. (Rádio nebude fungovat jako televizor.) Není to žádná dysfunkce. Fungovalo to tak, jak to bylo sestrojeno (z jejich hlediska to fungovalo přímo perfektně). Stavba byla dokončena. Okruhy nelze vyměnit. Nic se neporouchalo, nenašli nic, co by se dalo spravit.

„Proč ho nemohou operovat?“ ptala se mě má žena.

„Nevěděli by, co rozřezat a co zašít.“

Je napodobenina.

„Kdybychom ho aspoň neměli,“ hořekovala dřív má žena. „Daleko líp by mu bylo, kdyby se nikdy nenarodil.“

„Tak ho zabijme,“ žertoval jsem bodře, dokud jsem si

503$

myslel, že je jen rozený neruda (nosíval jsem v peněžence barevné fotografie všech svých tří dětí. Teď už nenosím žádnou), než mi začalo docházet, že je s ním něco drasticky v nepořádku.

Teď už to neříkám.

(Chudáčku vadná. U nikoho nemáš zastání.)

Je plod mé fantazie. Přísahám, že jsem si ho představoval tak dlouho, až se stal skutkem.

Ano, máme pocit viny. Ano, dáváme si vinu. Litujeme, že ho máme. Litujeme, že lidé vědí, že ho máme. Máme pocit, že se máme za co stydět, a není toho málo. Máme jeho.

Moje hlava je kotel.

Můj mozek je nezávislá metropole plná světel, stínů a postav, titěrných hříček a neposedných skřítků, dne a noci. Moje dny jsou jasnější. Nikdy nemyslím na to, že by něco hrozilo Derekovi. Myslím jen na svého hocha a na sebe.

Mám v bedně plno melodramat a srdcervoucích seriálů a věčných legend o ztracených malých dětech, které zoufale hledají sebe nebo někoho jiného nebo včerejší den. Třeští oči. Jsou tak smutné, že se nemohou hýbat. Jsou tak nehybné, že nemohou plakat. Mám v sobě nejasné historky o sobě, které potřebují čitelný překlad. A mám tam bolest – spoustu tekuté bolesti. Neubývá. Hromadí se. Na rozdíl od tepla nebo energie se nerozptyluje. Zůstává pořád na místě. Je jí čím dál víc. Skrývá se jí tam vždycky dost na to, aby rozpoutala vztek nebo nasytila vzpomínku. Titěrné, skoro nepostřehnutelné věci – zvuk, vůně, zmačkaný obal od čokolády – umějí záhadně rozdrnčet vibrace v hlubinách. Ta bolest je moje. Mám jí tolik, že bych mohl rozdávat všem lidem, které znám, a ještě by mi zbylo. Mám jí dost na celý život a už brzy, až mi bude padesát, šedesát, sedmdesát, osmdesát nebo devadesát, zaslechnu, jak někdo říká slovo narozeniny, bratr, otec, matka, sestra, syn, hoch,

504$

pejsek, párek nebo lízátko, a oči se mi zalejí slzami a začnou ve mně pulsovat vzpomínky na dávné, nevyřešené tragédie, ve kterých jsem znovu a znovu účinkoval, ale vždycky potmě, za staženými závěsy. To se mi stane. Stává se mi to už teď. Párek. Přepadá mě palčivý stesk. Kolotoč. Je mi do pláče. Cukrová vata. Puká mi srdce. Mám pocit, že to nepřežiju.

Chci si uchovat své sny.

Kolečkové brusle s kuličkovými ložisky. Roztékám se.

Chci si uchovat své sny, i ty zlé, protože bez nich bych celou noc neměl nic.

Schází mi můj otoč, říkají mi. Jako bych to nevěděl. (Teď mi schází i můj hoch. Odcizuje se mi. Dělá si domácí úkoly ve svém pokoji bez mé pomoci a neříká mi už, co se mu ve škole stalo. Nevím, jestli je šťastnější nebo nešťastnější.) Neřekli mi nic, co bych nevěděl. Vůbec mi nepomohli. Řekli, že jsem naprosto normální – což je to nejsmutnější, co mi kdo mohl říct! Čas a usilovná péče by tento stav mohly vyléčit. Záviděli mi můj sexuální život. (Závidím si ho taky.) Škoda – a v tom jsme se shodli – že už mě netěší.

(Podnik je zásadně proti psychoterapii vedoucích, protože to znamená, že nejsou šťastni, a nebýt šťasten je potupná společenská nemoc, kterou nelze omluvit ani odpustit. Rakovina, zhoubná anemie a cukrovka jsou nezávadné a dokonce i lidé s mnohonásobnou sklerózou a Parkinsonovou nemocí smějí v podniku pracovat dál, až do chvíle, kdy už dál nemohou. Ale nebýt šťasten je smrtelné. Kdyby má dcera nebo můj syn spáchali sebevraždu, přehlédlo by se to, protože děti takové věci dělají a děti jsou děti. Ale kdyby se má žena zabila skokem z okna, aniž měla předtím nějaké psychické potíže, kdyby to udělala jen proto, že byla nešťastná, moje vyhlídky na další postup by byly v tahu. Byl bych vyřízený člověk.)

Říkají, že jsem zatrpklý (což je taky normální. Bolesti

505$

je ve mně víc než trpkostí. Můj mozek je skladiště bolesti, obrovská, neviditelná zásobárna smutků tak hlubokých, jak jsem starý, a stále čekajících, že je paměť odkryje a nechá proudit ven. Trpkost můžu vypustit. Bolest můžu jen cítit).

Jsou chvíle, kdy na mě zevnitř útočí tak trpké nepřátelství vůči lidem, které mám rád a které postihla vážná osobní tragédie nebo pracovní neúspěch, že kdyby se něčemu (nebo někomu) ve mně podařilo vyslovit ta ohavná slova, která mě napadají, vyhnali by mě a prokleli a do smrti už bych se ničím neočistil ani neomluvil. (Tragédie lidí, kteří mi nejsou blízcí, mě dojímají jen vzdáleně, nebo vůbec ne.)

„Dobře vám tak! Nic jiného si nezasloužíte!“ chce se mi vykřiknout s opovržením.

(Chce se mi plivnout.)

Bojím se, že to někdy udělám. (Seděl jsem u stolu s muži, které dlouho znám, a chtěl jsem se dotknout jejich ruky.)

To nejsem já, kdo chce kopnout Kaglea do nohy.

V hlavě se mi líhnou stále noví a noví lidé, ať o ně stojím nebo ne, a ve chvíli, kdy si jich všimnu, se tam usídlí natrvalo. Naše cíle se často kříží. Ti lidé mají čas. Mají čas nepřetržitě pracovat na tom, kvůli čemu sem přišli, ať už je to cokoli, a sebejistě se vytrácejí do tmy, kterou nejsem schopen proniknout. Houfně se rozlézají labyrintem, jehož tunely nikdy nevidím. Na jedné diagonále tam mám hřbitůvek s úhlednými řadami stejných náhrobků, obraz z nějaké fotografie nebo zmenšeninu skutečného hřbitova, který jsem kdysi dávno viděl. Možná jsou v těch hrobech lidé. Co chvíli mi proletí mozkem vyplašené trojrozměrné myšlenky, představy nebo několik nových starých vzpomínek, přeženou se jako hejna vrabců a zmizí v neosvětlených podzemních dírách. Pokud na ně nezapomenu, můžu je, když chci, přivolat zpátky, ale vždycky jen po jedné. Ten, co chce.

506$

abych Kaglea kopl do nohy, je suverénní světák v černých hedvábných ponožkách a šedém proužkovaném obleku. Má asi tolik let jako já a krátké bílé vlasy. Je samozřejmě malý: jinak by se do mě nevešel. (Malí byli i ti strašní a obrovští obři, kteří mě celý život ohrožovali v těžkých snech. To proto, že nejsem žádný obr.) Zřejmě se v kamenných chodbách mého mozku Vyzná mnohem líp než já, protože se objevuje v různých prostředích. Často čte noviny a kotník jedné nohy si pohodlně opírá o koleno druhé. Čeká na svou chvíli. Myslí si, že má víc času než já. (Nemá.) Myslím si, že je tam i sauna, protože mnozí z blahobytnějších, vychovanějších obyvatel mých myšlenek vypadají jako lidé, kteří se po badmintonu rádi příjemně rozpálí. Bojím se, aby tam někde nebyl tajný brloh homosexuálů. Všude je plno obchůdků, kde si vyměňují neřestný kontraband špinaví, neholení muži, kteří vědí svoje. Špinaví, neholení muži se obnažují přede mnou a před dětmi obého pohlaví a zůstávají nepotrestáni. Všechny zločiny zůstávají nepotrestány.

Hanba těm zlým, nekalým človíčkům, kteří bydlí v mém mozku jako živé prsty s obličeji a dušemi. Někteří chodí v klobouku. Lidé trpí. Já trpím. Děti se toulají. Ženy pláčou. Matky leží na smrtelných postelích. Bojím se – vždycky jsem se bál – že se mi každou chvíli ozve v uších výkřik, nářek nebo vzlykání a že je převezmou další zmučené hlasy, které v sobě mám, a nikdy neztichnou. I kdybych si to jen představoval, nevěděl bych to. Ale na tom by nezáleželo. Slyšel bych to. Figurky se pohybují a já je cítím, a špinaví, cyničtí starci s ostrými berlami a špičatými bradkami jdou dál, s potměšilými náznaky v krutých, bezohledných očích. Zraňují. Ugolino požírá hlavu: moji (krysa).

Nikdo nepomůže. (Jen sestra mé ženy se přibližuje těsně k tomu choulostivému nervu pravdy, který nechceme obnažit, ale její kůže je necitlivá, její motivy jsou nedobré, a nejradši bych ji uhodil.)

507$

„Dejte to dítě pryč,“ poroučí s uštěpačnou radostí svým nepříjemným, vtíravým způsobem, útočí a využívá své převahy, takže se musíme spojit, abychom odolali a zahnali ji na útěk.

„Dobře vám tak! Nic jiného si nezasloužíte!“ slyším, jak nenávistně vrčí mým hlasem a mými slovy. „Mám radost, že se to stalo. Ha, ha. Mám radost, že se to stalo vám, protože vás znám, a ne lidem, které neznám a kteří žijí daleko odtud.“

Chce se mi ji uhodit, protože mám pocit, že do mě vidí a krade mi myšlenky a nutí mě, abych je zavrhoval.

Chceme se ho zbavit. Chceme ho dát pryč. A potřebujeme, aby nám to někdo vážený a povolaný řekl. Nemáme odvahu udělat to sami. Co by si o nás naši známí pomysleli?

Je to bezcitné.

Je to nelidské.

Chceme ho dát pryč a bojíme se.

(Slyšeli jsme, že jiní lidé z Connecticutu, New Yorku, Long Islandu a New Jersey si takové děti chtějí nechat. Proč?)

„To nedělejte,“ varuje nás soustavně sestra mé ženy od prvního dne, kdy byly vyloučeny všechny pochyby (a ten na sebe nedal dlouho čekat). „Pospěšte si. Nebuďte pokrytci. Čím víc to odkládáte, tím hůř pro všechny.“

Takový návrh byl obludný. (Pokrytectví bylo snadnější.)

„Přestaň s tím už!“ rozlítila se na ni má žena posledně. „Víckrát o tom před námi nemluv, nebo tě sem nepustím. A myslím to vážně.“

„Mám toho dost,“ řvu potom na svou ženu. „Víckrát ať o něm nemluví. Ani o našich druhých dětech. Nebo ji vyhodím. Pokud jí to neřekneš.“

„Už jsem jí to řekla. Slyšel jsi mě. Myslíš, že to bylo lehké?“

„Reaguješ tak, protože víš, že mám pravdu,“ odpověděla jí její sestra samolibě,

508$

„Chtěla nám jen pomoct,“ pokračuje má žena kajícně. „Teď je mi líto, že jsem na ni křičela.“

„Ale nechtěla. Ty myslíš, že chtěla? Nejlepší by bylo, kdyby se odstěhovala do Arizony k tvé matce.“

„Nemá obchod v Arizoně, ale tady.“

Její sestra je temnou, horší, odvrácenou stranou její povahy, a kdykoli na ni pohlédne, okamžitě dostane výčitky svědomí. Její sestra je i rubem mé povahy (který často ukazuji své rodině a se škodolibou radostí odhaluji ve svých denních snech), stejně jako je jím Derek, když někdy zatoužím být znovu bezmocné nemluvně, zcela závislé na rodičích a starších bratrech a sestrách. (Až na to, že nechci, aby mě dali do domova.) Všichni kolem mi připomínají mě. Dokonce i Kagle. (Green ne. Greena obdivuju. Arthur Baron taky ne. Neztotožňuju se s těmi, kteří jsou lepší, ale s těmi, kteří mají lákavější vlastnosti než já. Jen s těmi, kteří jsou horší.) Arthur Baron se mnou o Derekovi nikdy nemluví. Andy Kagle ano, a za to ho nenávidím. (Když se u nás v neděli bez pozvání objevil a svatouškovsky mi řekl, že to byla vůle boží, byl bych ho zabil. Div jsem ho neuhodil.) Když se mnou někdo o Derekovi mluví, třesu se vztekem (a nejradši bych ho zabil), i když zároveň doufám, že se všichni lidé na světě brzy spojí a jednohlasně mi řeknou:

„Dej to dítě pryč.“

Jenže to se nestane.

Nemusím zjišťovat názor jednotlivých členů své rodiny, abych věděl, co chceme. Ani můj světlovlasý, roztomilý, dobrosrdečný, citlivý hoch, který se děsí obou alternativ, to nemyslí vážně, když prosí:

„Nedělejte to.“

Myslí tím:

„Udělejte to.“

„Ale odkliďte ho co nejrychleji, prosím tě, ať to oči nevidí a paměť nezaznamená.“

Kagle volal od benzínové pumpy ve městě a lhal, že

509$

má náhodou cestu kolem, a že by mou rodinu rád pozdravil. Vypadal přepadle. Pod očima měl stíny po bezesné noci a to jediné, k čemu se dokázal přinutit, byl nervózní úsměv.

„Leccos se povídá,“ svěřil se mi. „Tentokrát mi to dělá opravdu starosti, říkal ti někdo něco o mně?“

„Slyšel jsem, že jsi byl zase v Toledu.“

„Ke všemu se mnou nikdo nemluví o konferenci. Touhle dobou už mi vždycky dali téma.“

„Třeba žádné nemají.“

„Musím zajít za Horacem Whitem. Za ním a za Arthurem Baronem. S Horacem Whitem nepřijdu nikdy do styku.“

„Třeba ti poradí.“

„Dvě na jednoho,“ zacvrliká Kagle a mrkne na mě, sotva má žena zajde znovu do domu.

„Dvě negřice?“

Nepochopí mou ironii.

„Kdepak. V Toledu ne. Tam mám dobré konexe. Někdy bychom si tam měli vyrazit spolu. Všechno bych ti zařídil.“

„Mám ho pozvat k obědu?“ ptá se má žena.

„Ne.“

„Vypadá tak nešťastně.“

„Chce se ještě projet.“

„Vlastně je mi to jedno,“ řekne Kagle a přejede si hřbetem ruky přes ústa, aby si osušil rty. „Stejně mě nebaví dělat pořád jedno a totéž. Kde máš děti? Než odjedu, rád bych je pozdravil.“

„Hrají si venku.“

„A co ten malý? Ten s mozkovou vadou?“

„Odpočívá. Musí.“

„Víš, za toho si vinu nedávej,“ říká mi, když zase nastupuje do auta. „Já si za svou nohu vinu nedávám. Je to vůle boží.“

„Jistě, Andy,“ odpovídám s ošklivým úsměvem a

510$

skřípěním zubů. „A o svoji funkci strach neměj. Když o ni přijdeš, bude to vůle boží.“

„He-he,“ komentuje dutě.

„He-he.“

„Proč jsi ho nepozval dál?“ ptá se má žena.

„Nechtěl jsem.“

Je to vůle boží.

Dostal jsem Kagleovu funkci.

„Dnes jsi byl s Andym Kaglem,“ říká má žena. „Jak to víš?“

„Kulháš. Ta noha se mu zhoršuje?“

„Ne, proč?“

„Kulhá čím dál víc. Vždyť skoro vrávoráš.”

Napřímím se, abych se zbavil typického Kagleova postoje, nahrbím se podle svého a opřu se o sloup točitého schodiště, které vede do prvního poschodí.

„Ne. Je na tom pořád stejně.“

Úkosem se na mě podívá. Zase pila víno, kdy pomáhala služce s večeří. Zamžené oči má napjaté a trpělivé. (Nemůžu se do nich podívat.) Něco cílí a opatrně, ale zvědavě začíná sondovat.

„Určitě jsi s ním byl dlouho.“

„Dostal jsem jeho funkci.“

„Vážně?“

„Dnes mě povýšili.“

„Kam?“

„Na Kagleovo místo.“

„Na Kagleovo?“

„Konečně to prošlo.“

„To je to místo, o kterém jsi mluvil?“

„Gratuluj mi.“

„Věděl jsi, že je jeho?“

„Nevěděl.“

„Věděl.“

511$

„Tušil jsem to.“

„Co se s ním stalo?“

„Nic.“

„A co se s ním stane? Viděla jsem, jak vypadá.“ „Dostal padáka.“

„Panebože.“

„Dnes jsem mu ho dal. Ještě to neví. Ale asi to tuší.“ „Tys ho vyhodil?“

„Musel jsem, sakra. Ale z podniku nepůjde. Přeloží ho někam jinam, dokud nedá výpověď sám nebo nepůjde do penze. Já ho u sebe nechat nemůžu. Dělal tam šéfa a teď tam na nic není. Je trapný. Je bordelář. Všechno by mi kazil.“

„Má dvě děti.“

„Já taky.“

„Ty máš tři.

„No a?“

„Zase zapomínáš na Dereka.“

„No a?“

„Pořád na Dereka zapomínáš.“

„No a?“

„No a.“ Je opilá a vzpurná.

„Co mám kruci dělat?“

„Jsem lepší než ty,“ řekne mi.

„Nový dům chceš, viď? Že mám jít na lepší místo, to se ti líbilo, viď?“

„Vždycky jsem si myslela, že nejsem,“ pokračuje. „Ale jsem. Ty si rád myslíš, že jsi lepší než já. Ale nejsi. Lepší jsem já.“

„Ano? A byla bys ještě lepší, kdyby ses odpoledne nenalévala vínem.“

„Tvoje matka měla pravdu.“

„Moji matku do toho nepleť.“

„Nejsi k ničemu.“

„Říkám ti, abys ji do toho nepletla.“

„Nikdy jsem si nemyslela, že jsem lepší.“

512$

„Peníze po mně chceš pořád, viď?“

„Ale nechci.“

„Ale chceš. A děti taky,“

„Děti taky ne. Pořád je po tobě nechceme.“

„A proč ti neřeknu, že tě miluju, to se ptáš, viď?“

„Nikdy jsem si nemyslela, že k něčemu jsem.“ Tak neskrývané, chladné, odměřené pohrdání jsem u ní ještě nezažil.

„Kagle se na mě nezlobí. Tak proč by ses měla zlobit ty?“

„Nezlobí?“

„Ne. Sám mě na svoje místo navrhl.“

„Ale nenavrhl,“ posmívá se. Ohrnula ret a opovržlivě pohodila hlavou. „Věděl jsi to kolik měsíců předem. On se to dověděl až potom.“

„Vidíš, jak se vyznáš.“

„Naučil jsi mě.“

„Aspoň něco.“

„Ale teď vím, že jsem lepší než ty. Není-liž pravda?“

„Říká se ,není-li‘. ,Není-liž‘ je zastaralé.“

„Ale pupánku.“

„Co jsi to řekla?“

„Pupánku.“

„Odkud to máš?“

„Od tebe. Říkáš to ze spánku.“

„Jdu nahoru. Tohle poslouchat nebudu.“

„Ale pupánku. A co Večeře?“

„Se mnou nepočítej. Oslavím si to nahoře sám. Musím si začít psát projev.“

„Jaký projev?“ -

„Velký projev, kterým musím zahájit podnikovou konferenci: Jsem teď šéf oddělení. Doma to možná nic neznamená, ale v podniku to znamená setsakra moc. Mám všechno na povel. Můžu dělat, co chci.“

„Nemůžeš tu funkci Andymu Kagleovi vrátit?“

„Víš, co mi můžeš?“ řeknu jí.

513$

„Vím, že nejsi k ničemu. Není-li pravda?“

„Já tě upozorňoval. Já tě varoval. Já si nepřeju, abys mi to ještě někdy řekla.“

„Budu říkat, co budu chtít,“ křikne rozhorleně. „Já se tě nebojím.“

„Ano, to mi říkáš často,“ připomenu jí. „A potom vystřízlivíš a zjistíš, že se mě bojíš.“

Zhroutí se. „Ty pacholku.“ Vyhrknou jí slzy a proudem jí tečou po tvářích. „Vyhrál jsi další hádku, co?“

Nemám pocit, že jsem vyhrál. Když se vleču do schodů, mám pocit, že jsem prohrál. V práci jsem měl úmorný den. Schůze skončily v pět, aby se novinka mohla do zítřka roznést a roztrousit po celém podniku. Kagle otálí s odchodem víc než ostatní, aby ji mohl s uspokojením potvrdit.

„Abys věděl, zasadil jsem se o to já,“ říká mi. „Když mě Arthur Baron požádal, abych mu za sebe někoho spolehlivého doporučil, bojoval jsem za tebe. Chtěli to dát takovým lidem, jako je Johnny Brown nebo někdo, kdo vede filiálku. Já jim řekl, že ty tomu rozumíš nejlíp. Teď se konečně můžu dát do práce, kterou mám rád, a něco dokázat. Ničeho se neboj, Bobe. Budu tady a se vším ti píchnu.“

Ne, nebude tady.

„Díky, Andy. Co to máš?“

„Takové malé perpetuum mobile, dal mi je Horace White. Kdyby člověk, nevěděl, kde je v tom schovaná baterie, do smrti by tomu nepřišel na kloub.“

(Baterie se vybíjejí. Po konferenci mu dám deset dní a pak si bude muset vzít pár týdnů dovolené a odejít jinam. Nebo do penze. Mám všechno promyšleno.)

„A víš, jak to překvapilo mě?“ tvrdím Johnnymu Brownovi, když mi nevěřícně zatarasí cestu, pomstychtivě zrudne a bojovně zatne své svalnaté čelisti (v duchu si říkám, že mě možná milosrdně zbaví nejistoty a dá mi

514$

jednu do zubů hned na začátku). „Když mi to řekli, byl jsem z toho úplně vedle.“

„Slyšel jsem dobré zprávy, štěbetají je vrabci na střeše,“ chichotá se mi do ucha Ed Phelps a vlastně mi tak blahopřeje.

Greenovi se vyhýbám. Reda nikde nevidím. Když jedu domů vlakem, jsem napjatý a vyčerpaný. Potřeboval bych manželčina sedativa. Ještě než doma otevřu dveře, lituju se a nevím proč. Jdu si do koupelny pro uklidňující prášek a zavírám se v pracovně.

„Co je tátovi?“ šeptají doufám vylekaně mé děti a Derakova ošetřovatelka, a snad i Derek nějak vnímá, že jsem se zavřel nahoře v pracovně.

„Není mu dobře,“ odpovídá doufám má žena a trpce ji hryže svědomí.

Byl bych rád, kdyby zavřené dveře mé pracovny nebo kanceláře vyvolávaly v druhých stejně zlověstný pocit vyloučenosti, jaký vyvolávají zavřené dveře některých lidí ve mně. (Dodnes mě uráží, že se má dcera ve svém pokoji zavírá. Můj hoch už to dělá taky.)

Lituju, že jsem své ženě kdy prozradil, co si myslím, že mi řekla matka, než umřela. (Taky lituju, že jsem ze spaní řekl „pupánku“. Teď na mě ví i tohle.) Nevím, proč jsem měl pocit, že jí můžu věřit. (Člověk by se měl zařeknout, že své ženě nikdy nic osobního neřekne.) Ani jsem jistě nevěděl, jestli to matka řekla. Nevěděl jsem, jestli mě při mých posledních návštěvách vůbec poznala, jestli skutečně věděla, že tam jsem, když jsem těch dvanáct a potom deset minut mlčky seděl u její postele. To už jsem jí kořeněná jídla a ryby a medové bonbóny nenosil: nic nejedla. Neříkal jsem jí žádné novinky. Nic neslyšela, často jsem ani nevěděl, jestli oči, které na mě upírá, vidí, že tam někdo sedí.

„Nejsi k ničemu,“ řekla. Nehlasně. Jako by ta slova utvořila rty a sípavým dechem. Překvapilo mě to a naklonil jsem se nad její propadlá ústa, na která jsem už ne—

515$

dokázal přímo pohlédnout, a požádal jsem ji, aby to řekla ještě jednou. „Nejsi k ničemu.“

To byla poslední slova, která jsem od ní slyšel, nebo si myslel, že slyším. Kdybych žil do sto devadesáti let, jiná už od ní neuslyším. Kdyby svět vydržel ještě tři miliardy let, nic jiného mi neřekne.

Takhle mluví umírající matka s dítětem? A ke všemu s dospělým otcem rodiny, který má ženu a tři děti? Když jsem to slyšel, litoval jsem se víc, než jsem litoval ji. Vždyť ona umírala.

Ale já musel žít dál.

Nevím, proč jsem si myslel, že to můžu své ženě svěřit. Řekl jsem jí to až za dlouho. Bylo mi děsně smutno. Svět byl zrezivělá plechovka. Jako kluci jsme se svinuli do starých vyhozených pneumatik a chtěli se v nich kutálet z kopečka. Nikdy se nám to nepodařilo. Dělali jsme si vozítka z kolečkových bruslí. Chodit po svých bylo snadnější. Když jsem spadl, máma mě zvedla a políbila mi bolístku, aby nebolela.

Nikdy jsem to té mrše neměl říkat. Mrchy si takové věci pamatují.

Mozkové obaly. (Obaly mého mozku mě děsně bolí.) Můj mozek má celkem tři obaly a souhrnně se jim říká meninges. Obepínají ho zvenku. Ten nejspodnější se jmenuje pia mater. Je to jemná, vláknitá a velmi cévnatá blána (přecpaná zřejmě žilami a kapilárami). Cítím na ní tlak zevnitř. Pod ní to bublá a doráží, jako by to chtělo vybuchnout. Někdy mi to připomíná sýr fondue. Pia mater s pomocí dalších opěrných blan, pavučnice a tvrdé pleny zvané dura mater, odolává odstředivému tlaku mého mozku a tlačí jej zpátky. Někdy to bolí. Název pia mater pochází z nepřesného latinského překladu arabských slov znamenajících (ha, ha) něžná matka.

516$

MŮJ HOCH SE MNOU PŘESTAL MLUVIT

Můj hoch se mnou přestal mluvit a myslím, že to nevydržím. (Jako by mě neměl rád.) Už mi nevěří.

Někdy mě odhání, a chce se mi plakat. Pamatuju si to a rve mi to srdce. Proč by se mnou neměl mluvit? Chci být jeho nejlepší kamarád. Copak neví, že tak jako jeho nemiluju snad nikoho na světě? Míval prý sny, ve kterých byly dveře do našeho pokoje zavřeny, takže za námi nemohl. Já teď mívám sny, ve kterých jsou zavřeny dveře do jeho pokoje, takže nemůžu za ním.

Jde spát, aniž mi řekne dobrou noc, a zavře si dveře.

Hlava se mi motá, pocity víří a propadají se do hlubin. Nechodí za mnou už na radu, jak chodíval, a nevím proto, o čem přemýšlí, jaké má kamarády, jaké hry se mu nejvíc líbí, jaké potíže má ve škole a s domácími úkoly. Dychtivě čekám na zprávy o Forgionovi. Jedná se mnou rozzlobeně. Nedostanu z něj víc, než co mi chce říct sám. Ledaže bych ho seřval nebo se na něj zeptal někoho jiného. (Nevím, jestli třeba nemá pocit, že ho špehuju.)

„Dnes jsme měli ve škole šplh na laně,“ oznámí jednou večer, když přijde k večeři pozdě, až po setmění, a oči mu radostně svítí a tváře a rty má zdravě, příjemně zrudlé námahou a nadšením. „Vyšplhal jsem se skoro ke stropu. Páni! Mít tu odvahu a okusit to, určitě bych se dotkl stropu.“

„Dotkl ses ho už někdy?“ zeptám se.

„Proč se pořád ptáš?“ odsekne mi otráveně a odejde do svého pokoje.

Odcizuje se mi, a to nechci. Zavírá se přede mnou. Vidím jeho a dceřiny zavřené dveře a myslím na zavřené dveře v podniku a nechutně mi to připomíná všechny ty zavřené dveře od skříní a komor, které jsem musel den co den ráno a večer otvírat, když jsme bydleli v centru, protože za nimi byly ukryty pasti s návnadami na myši, které jsme chtěli chytit nebo zabít. Žádné zlaté staré časy to nebyly.

517$

„Pamatuješ,“ vzpomínám se svou ženou, „na ty myši ve městě? Jak jsme je tenkrát měli?“

„To nebyly myši,“ říká má žena. „To byli švábi.“

„Šváby jsme měli taky.“

„Ale myši jsme neměli nikdy.“

„A jak jsem se bál, že je budu muset zabít časopisem?“

„A bál ses je zabít. Nechtěl jsi je zašlápnout. Nelíbilo se ti, jak se rozmáčkli. Většinou jsem je zabíjela já pantoflem. A nelíbilo se mi to taky.“

Možná nemá pravdu.

Moje paměť poslední dobou selhává, k nerozeznání splývá s fantazií a mám co dělat, abych je od sebe odtrhl. Vzpomínám si, že jsem se jako dítě probudil s křikem ze sna, ve kterém se má postel hemžila šváby, a viděl jsem je, jak uhánějí po celé místnosti do ztracena, i potom, když se rozsvítilo a já už nespal. Přišel mě utišit můj starší bratr (který po mně jednou hodil kusem uhlí) a něžně u mě seděl, až jsem přestal naříkat. Dnes už staršího bratra nemám. Jedno mé dítě – zapomněl jsem které – mělo před lety zlý sen, že chmatá po rybách, které mu plavou v posteli, a okamžitě jsem si vzpomněl, že se mi o nich zdálo taky.

„Měl jsem v posteli ryby,“ vzlykal jsem roztřeseně. „Plavaly mi po dece.“

„Už tady nejsou,“ uklidňoval mě bratr trpělivě. „Pořádně se podívej a uvidíš.“

„Předtím tady taky nebyly,“ vykřikl jsem plačky, „a viděl jsem je.“

Vidím věci, které nejsou. Často jsem ležel a nespal a poslouchal, jak mě jde kdosi ukrást. Bál jsem se tmy. Z různých částí bytu jsem slyšel ospalé sténání a vzlykání. Když jsem se z pokoje vykradl, utichlo to. Když jsem se do pokoje vrátil, začalo to znovu a pokračovalo to v nepravidelných intervalech, až si mě nakonec ukradl spánek. I můj hoch se dřív bál tmy, ale už se nebojí. (Nevím, jestli jsem ho neměl radši, když se bál. Myslím,

518$

že jsem s ním býval šťastnější, když mě víc potřeboval.) Teď zůstává venku i po setmění, tak dlouho, že se někdy začínám bát já, a pokud se ho nezeptám, vůbec nám neřekne, kde byl nebo s kým. Nechci, aby se přede mnou zavíral.

„Až bude letos ve škole týden otevřených dveří,“ začínám kout pikle se svou ženou, „promluvím tajně s Forgionem a ředitelem a zjistím všechno, co se zjistit dá.“

„Nechce, abys tam letos šel. A nechce, abych tam byla déle než hodinu. „

„Proč mi to neřekl?“

„Řekl to mně.“

A moje dcera si s jedním svým přítelem vzala bez dovolení auto. Mé ženě řekla, že jsem jí to dovolil, a přede mnou se vymluvila, že jí má žena špatně rozuměla. Když jsme ji oba skřípli, rozbrečela se. Prý proti ní pořád něco máme. Prý jsem na svého hocha hodnější než na ni. Prý se nemůže dočkat, až odmaturuje a půjde na vysokou, hlavně aby nemusela být s námi. Prý je jí jasné, že ji u sebe nechceme.

„Kdybys mi koupil vlastní auto,“ zavzlykala, „nemusela bych lhát, když se chci projet.“

Asi budu muset, dřív nebo pozděj (spíš kvůli sobě než kvůli ní). Umluví mě. Ještě že benzín je čím dál dražší, takže chudí pracující na něj nebudou mít a zbude ho víc než dost pro lidi, jako jsme moje dcera a já.

„Aspoň že už se neschází s tím mládencem,“ říká má žena. „A že nedroguje.“

„Ty myslíš, že jí věřím?“

„Jezdí v autě s kamarádkami. Domů se vrací brzy.

O víkendech už tak často neodjíždí. Nevšiml sis?“ Zaraženě sklopí hlavu a zaváhá. „Byla bych radši, kdyby jezdila. Nemá co dělat. „

Jako bych uvízl v beznadějném boji. Předpovědi se vyplňují. V těchto dnech je mi líp v podniku. Mám pak

519$

větší pocit jistoty, i když jsem doma (doma pocit jistoty nemám. Mám pocit, že se mi věci nezadržitelně vymykají z ruky. V podniku se věci z ruky nevymykají), pokud se dokážu soustředit na podnik, kde jsou úkoly a povinnosti přesně vymezené, jako by je vystřihl. Vím, co musím dělat: v současné době musím být srdečný a nekomisní ke všem, kteří pracují tady, i k těm odepsaným, a chladný a komisní ke všem, kdo mi podléhají na detašovaných pracovištích. Nikdo nesmí mít pocit jistoty. Všichni musejí s napětím čekat, jaká rozhodnutí vzejdou ze schůzí za zavřenými dveřmi, kde teď zasedám taky já. (Jsem klíčová osobnost.) Přípravy konference pokračují úspěšně, protože nikdo z těch, kdo jsou jimi pověřeni, nemá pocit jistoty. Kolegové se na mě dívají se závistí, nadějí, strachem, ctižádostí, podezřením a zklamáním. Moje malá sekretářka mi blahopřeje a doufá, že ji vezmu s sebou. Nevezmu. Řeknu jí, že je nepostradatelná tam, kde je. Spolehlivěji mi poslouží Kagleova sekretářka, která umí přesvědčivěji lhát a obratněji kamuflovat. Ve svém dosavadním oddělení mám moudrého Schwolla a hloupého Hollowaye, jednoho nového, bystrého mládence, který v podniku nezůstane, jednoho staršího dříče, který v podniku zůstane, a tři další podřízené, kteří pilně dělají, co se jim řekne, a všechny je tam s radostí nechám. Moje nová, dočasná kancelář je naproti Kagleově kanceláři a nemá okna. Arthur Baron a Horace White řekli Kagleovi, že může ve své prostorné šéfovské kanceláři zůstat, jak dlouho bude chtít. (Neřekli mu, jak krátce to bude trvat.) Green mě bude muset někým nahradit. Rád bych věděl kým. Zatím jsem se nerozhodl, jak budu s Greenem jednat. (Zatím se mě nebojí tak, jak si myslím, že by se bát měl.)

„Víš o někom, koho bys mohl doporučit místo sebe?“ zeptá se mě v den, kdy nastupuju na Kagleovo místo. Říká to příjemně, ale něco v jeho chování mě nutí,

520$

abych byl ve střehu. „Chtěl bych někoho, kdo by byl lepší než ty,“ dodá s ležérní zlomyslností, sotva přikývnu.

„To bys mu musel dát daleko větší plat,“ zavtipkuju.

„S obrovským potěšením,“ oplatí mi to. „Jistě by si ho zasloužil.“

Green se mě zatím vůbec nebojí a možná s ním budu muset jednat podlézavě. Zatím.

„Co bys říkal na Kaglea?“ vyzvídá sladce. „Myslíš, že by na tvé místo stačil?“

„Nechtěl by je. Obávám se, že by to považoval za velký krok dolů.“

„Z místa, které mu chystáš ty, určitě ne.“

„Ze zvláštních úkolů?“

„U tebe?“

„Jistě.“

„Po něčem takovém by mu to připadalo jako velký krok nahoru.“

„Jacku,“ naléhám na něj smířlivě, „měl by ses mě teď bát. Aspoň trochu.“

„Věděl jsi to, když jsem ti posledně vyhrožoval? Věděl, viď?“

„Muselo to zůstat v tajnosti.“

„Ale bál ses mě stejně.“

„Nebál.“

„Možná mám špatný úsudek, ale ne oči. Určitě mě neklamaly.“

„Měl jsi na mě tenkrát pifku.“

„Potil ses jako kůň. A bojíš se mě pořád. I teď.“

Povolně se usměju. „Máš na mě pořád pifku.“

„A vždycky se mě bát budeš.“

„To bych netvrdil. Odedneška k tobě nemusím chodit na kobereček. Můžu tě kritizovat před druhými. Můžu převálcovat tvoje plány a odmítnout tvoji práci.“

„Udělal bys to?“

„Radši ne. Radši bych s tebou spolupracoval. Ale nesmíš si ze mě dělat blázna,“

521$

„Z tebe? To bude těžké.“

„Já vím. Jsi v pokušení už teď. Jestli se chceš rozmáznout na maděru, vleť do ksichtu někomu jinému. Třeba Lesteru Blackovi. Ten ti to udělá na počkání.“

Nedokáže potlačit zlostný ruměnec, který mu stoupá do tváří. „To bych asi zakopl o tebe,“ odsekne vztekle, „protože bys mu zrovna mazal med kolem huby.“

A na chvíli mám převahu, protože jsem se nedal vyvést z míry. „Nezačínej,“ pokárám ho mírně.

„To je těžké.“

„Už zase začínáš.“

„Je to čím dál těžší. Jak se mnou budeš jednat?“

„Uctivě. Líp než Kagle. Bojácně – zatím se s tebou nechci střetnout, aspoň ne letos. Budu k tobě před každým velice milý, pokud mě kvůli tomu nebudeš zesměšňovat.“

„Ty ke mně budeš milý? Tím mě pokořuješ už teď.“ „To se mi na tom líbí,“ přisvědčím vlídně. „Usmívám se, protože vím, že je to pravda. Ne proto, že už by mě to těšilo. Je to velká změna, Jacku. Nejsem už tvůj podřízený. Teď se mě musíš bát,“ připomenu mu. „To přece víš.“ „Bohužel se tě bát nemůžu.“

Pořád na mě má pifku! Můžu ho pošlapat, plivnout mu do očí, dohnat ho k nervovému zhroucení, zmáčknout mu střeva a doštvat ho s prudkými průjmy na nemocniční lůžko, jsem mladší, silnější, větší a zdravější než on a můžu mu dát do zubů stejně snadno jako Johnny Brown mně – a přesto na mě nepřestává mít pifku. Znovu se ho bojím a znovu mám podpaždí zbrocená potem. Není divu, že mě stále častěji pronásledují zlověstné vidiny a zážitky. (Některé dráždí mou fantazii. Některé ne.)

Předevčírem jsem si zašel do snackbaru na chlebíček z kvalitního rostbífu a nekvalitní žemle a zdálo se mi, že za pultem vidím svého holiče.

„Jak to že pracujete ve snackbaru?“ zeptal jsem se.

522$

„Já nejsem váš holič,“ odpověděl.

Lekl jsem se, že přicházím o rozum.

Včera jsem se podíval z okna taxíku a viděl jsem, jak Jack Green žehrá v dešti na ulici, v dlouhém promočeném kabátě a otrhaných střevících. Byl o hlavu vyšší, hubenější, bledý a přepadlý. Nebyl to on. Ale viděl jsem ho.

Lekl jsem se, že přicházím o rozum.

Předevčírem jsem se podíval z okna autobusu a viděl jsem, jak se po ulici prochází Charlie Chaplin, a byl jsem přesvědčen, že ho znám. Nebyl to Charlie Chaplin a neznal jsem ho.

Zřejmě mi začíná vypovídat paměť. Dělá mi potíže zapamatovat si jména a správné pořadí číslic v telefonních číslech, která znám léta nazpaměť. Pletou se mi do nich dvojice číslic z jiných telefonních čísel. Po letech najednou nevím jistě, jestli telefonní číslo, které má Penny, sedmasedmdesátkou začíná a sedmaosmdesátkou končí nebo naopak. Někdy nevím, jestli má Red Parker číslo dvě osm nula dvě, nebo dvě nula osm dvě. Vím, že Penny je znovu těhotná – ale ne se mnou. Dal jsem jí peníze na potrat. Bude mi je chtít mermomocí vrátit, až si je našetří z peněz, které dostává každý měsíc od svých rodičů z Wilmingtonu. Dřív bývala každá barmanka, kterou jsem znal, jednou rozvedená a měla dvě děti, které žily na venkově u její matky. Teď má každá dva potraty. Vysokoškolačky a mladé modelky, sekretářky, letušky a studentky herectví mívají jeden. Janinka už v podniku není a výtvarné oddělení taky ne. (Nerentovalo se.)

„Zavolejte mi,“ řekl jsem jí, „hned jak si něco najdete. Nebo i dřív.“

Zavolala. Řekl jsem jí, že mám moc práce a že jí zavolám. Nezavolal jsem. Někdy když spím, se chci probudit, a nemůžu. Spánek mě drží v klepetech a všechno se mi to zdá.

523$

Chci si dát své věci do pořádku. Napsal jsem si seznam.

„Poslyš,“ řeknu jednoho dne klidně, ale rozhodně své ženě. „Brzy si spolu budeme muset sednout a vážně popřemýšlet o Derekovi. Víš, že věčně si ho nechat nemůžeme.“

„Já o tom nechci mluvit.“

Já taky ne.

Myslím si, že to mám děsně těžké. Myslím si, že se dopouštím zločinu. A vždycky na dětech.

„Ty se na mě zlobíš?“ ptám se svého hocha s povzbudivým úsměvem a co nejpřívětivěji.

„Ne. Nezlobím.“

V obličeji mu cosi bliklo. Moje otázka ho znepokojila. Skoro se bojím pokračovat.

„Že už se mnou nemluvíš.“

„Mluvím.“ Pokrčí rameny. „Teď zrovna.“ Nervózně se vrtí, rysy mu zkroušeně povadnou. Uhýbá očima.

„Ne tolik co dřív. Pořád jsi ve svém pokoji.“

Znovu pokrčí rameny. „Líbí se mi tam.“

„Nelíbí se ti, když se tě vyptávám, viď?“

„Někdy.“

„Co tam děláš?“

„Čtu. Dívám se na televizi. Dělám si úkoly. Přemýšlím.“

„Sám?“

„Líbí se mi to.“

„To jsi dřív nedělal.“

„Teď to dělám.“

„Všechny úkoly si dokážeš udělat beze mě?“

„Všechny ne.“

„A co potom?“

„Nic. Mám je špatně.“

„Nebylo by lepší mít je vždycky dobře?“

„Učitelům to nevadí. Můžu už jít?“

524$

„Kam?“

Omluvně se usměje, protože tuší komičnost své odpovědi. „Do svého pokoje.“

„Jistě,“ přikývnu bodře, s nucenou srdečností. „Jen jsem chtěl vědět, jestli se na mě nezlobíš.“

„Ty jsi taky většinou ve svém pokoji,“ zastaví se u schodů a hájí se přes rameno. „Máma taky. Copak dělám něco špatného?“

„Jenže já ti nikdy nebráním, abys do mého pokoje přišel.“

Panebože – je to citlivý, upřímný, inteligentní hoch, připadá mi stejně malý, jako když byl batole – a já se s ním hádám, v očích málem slzy (a v krku knedlík), jako nějaký zhrzený nápadník a sobecky s ním šermuju, jako bych mluvil se svou ženou nebo dcerou.

Jak zemřu? Uvažme, kolik mám možností. (Ne, to ne.) Tenhle mladický sport už mám za sebou a nemíním ztrácet čas. Všechny možnosti jsou špatné. Nedokážu si vymazat z paměti pohled na toho zdravého, kvetoucího, statného, hezkého muže, který se před pár týdny skácel mrtev v hale našeho podniku, zrovna když jsem byl kousek od něj. Jasně jsem viděl, jak padá dopředu. I když se zlomil v pase a celý pomačkal, vypadal jako ztělesnění zářivé a robustní nezničitelnosti až do chvíle, kdy mu obličej čvachtl o podlahu a z úst mu vychrstla krev. Prošel jsem kolem něj, ani jsem nehnul brvou. Dělal jsem, že nevidím. Když jsem se vracel z oběda, už tam nebyl. Odnesli ho. A to mě zklamalo. Kvůli úhlednosti zkreslil někdo skutečnost. (Ve svém oddělení si všechno co nejúhledněji srovnávám.) Dodnes se často přistihnu, že se dívám na místo, kde spadl, a hledám ho tam. Dodnes si pamatuju, jak padal. Dnes ráno jsem cestou do práce viděl jakéhosi pobudu, jak leží na schodech katedrály sv. Patricka a znečišťuje kamenné stupně nějakou tekutinou, snad močí nebo whiskou. Byla tam už policie a hladce situaci zvládla. Moji pomoc nepotřebovala.

525$

Ještě že tak.

Běda, běda, třikrát běda. Má žena je už zase nešťastná. Došli jsme k rozumné dohodě: není to jenom moje vina a moc toho napravit nemůžu (i když jí nechci říct, že ji miluju, a ona se schválně neptá). Nikomu na ní nezáleží.

„Kdybych aspoň měla nějaké zajímavé zaměstnání.“

„Ještě není pozdě.“

Zvedne oči a upřeně si mě prohlíží. „Je pozdě.“

„Jistěže je.“

Dává mi za pravdu, že Kagle by musel odejít i bez mého přičinění a že kdybych jeho funkci nevzal, jinou by mi nikdy nenabídli.

„Sehnal by sis hospodyni, viď?“ řekne zasněně. „A Dereka bys dal do domova. Nebo bys poslal děti do internátní školy a odstěhoval se do centra.“

„Kdyby co?“

„Kdybych spáchala sebevraždu nebo zemřela na rakovinu nebo se prostě odstěhovala, sama nebo s jiným mužem. „

„Něco z toho máš v plánu?“ zeptám se s konejšivou shovívavostí.

„Ani bych ti to neměla za zlé. Na mně prostě nikomu nezáleží.“

„Na mně taky ne,“ musím jí svěřit. „Jen tobě a dětem. Ani Derekovi ne.“

„To by mi stačilo. Ne, jen mi nic nenalhávej,“ dodá důstojně a s nepatrným, tesklivým pousmáním. „Stejně bych ti nevěřila.“

Moje žena má pocit, že na ní nikomu nezáleží, a asi má pravdu.

Všude je tolik utrpení, že mu neunikne ani ona. Musím si napsat tu řeč. Můj hoch beze mě asi zahyne (nebo já bez něho. To jsem myslím tušil vždycky). Ach panebože – trpíme dávno předtím, než vůbec víme, co to trpět je. Osedlá si nás to, ještě než otevřeme oči. Tolik v sobě máme strachu. Prý jsem se narodil s rozmačkaným

526$

obličejem, na ramenou a rukou plno rudých a modrých odřenin po porodních kleštích, ale žádnou bolest jsem necítil, protože jsem ještě neměl nervový systém, který by ji registroval. Zato jsem věděl, co je to být opuštěný. Hned jsem se bál tmy. Nebo světla. Kdybych věděl, co je to zima a plískanice, bál bych se jich taky. (Bojíme se toho, co nemůžeme vidět, nebo toho, co uvidíme, až vidět budeme?) Bál jsem se, že otevřu oči a bude pořád tma. (Tenkrát v noci v nemocnici, když mi vzali mandle.) Bojím se, že se to stane teď. A nikdo nepřijde. Strach. Ztráta lásky, ztráta milovaného člověka, ztráta, lásky milovaného člověka. Rozchod. Nechceme jít, nechceme, aby šli, nemůžeme se dočkat, kdy odejdou, chceme, aby se vrátili. Hrozí konflikty. Potřeboval jsem, aby mě zachránila něčí bradavka a zvedly něčí ruce, lhostejno čí. Jména jsem neznal. Miloval jsem potravu, která mě živila – to bylo všechno, co jsem věděl – a ruce, které mě držely a laskaly a obracely a dávaly mi aspoň chvílemi najevo, že nejsem sám a že o mně někdo ví. Bez nich bych byl sám. Tmy se bojím dodnes. V cizí posteli mívám hrozné sny. Ve své taky. Pod postelí mám strašidla, která jen čekají, kdy se vyhrnout. Ve skříních mám duchy. Jsem vyděšený jako čtyřleté dítě. Bojím se světla. Bojím se, že jednou ráno otevřu oči a bude pořád tma. A nikdo nepřijde. (Tu noc v nemocnici jsem se bez mandlí a polypů probudil tisíckrát a pořád byla tma a myslel jsem si, že už nikdy nebude světlo. A nikdo nepřišel.) Na co se budu těšit, až jednou nastane ráno a nebude světlo? Jaký budu, až budu senilní? Budu obtěžovat děti, pouštět větry, kálet na zem v pokoji, nadávat židům, říkat černochům negři? Někdy už jim tak říkám, prostě mi to uklouzne. Greenovi bych vynadat mohl. Myslím, že už přesně vím, jak na něj.

„Jacku,“ mohl bych začít s odzbrojující bodrostí. „Rád bych měl v oddělení nějakého žida. Nevíš o nějakém? Ale musel by být chytrý.“

527$

„To bohužel nepůjde,“ odpověděl by se stejně přívětivou maskou.

„Žádní chytří už nejsou?“ řekl bych na to ironicky.

„Ale jsou,“ odpověděl by. „Jenže žádný Chytrý by k tobě nešel. A jestli chceš ty druhé, vystačíš klidně s protestanty. S těmi uděláš lepší dojem.“

A znovu bych zjistil, že nevím, jak na něj. Vsadil bych se, že jsem asi jeden z mála lidí na světě, kteří vědí (ne ví), že siný znamená modrý a sinalý znamená bledý. Jenže je mi to houby platné. (Green to asi ví taky a je mu to platné ještě míň.) Můj hoch má čím dál bledší pleť a oči modré a hluboké. Rád bych jim dohlédl až na dno, abych viděl, co má v hlavě.

„Proč se na mě díváš?“ ptá se nervózně.

„Nedívám.“

„Díval ses.“

„Promiň. Přemýšlel jsem.“ Schválně neodpovídá. „A kdyby ses mě zeptal o čem, víš, co bych řekl?“

„Co?“ zeptá se ze zdvořilosti.

„Přemýšlel jsem, kdy se mě zeptáš, proč se na tebe dívám.“

Usměje se a uznale broukne, jako by mi děkoval. Pak odejde do svého pokoje a zavře dveře.

Nechci, aby ode mě odcházel. Paměť mi vypovídá, měchýř mi slábne, nárty se propadají, mandle a polypy jsou v tahu, čelist mi hnije, a teď mě chce odvrhnout i můj hošíček a opustit mě z důvodů, které mi nechce říct. Co mi zbude? Má funkce? Až mi bude pětapadesát, nebudu se mít na co těšit, leda na funkci Arthura Barona a na to, že se dožiju pětašedesáti. Až mi bude pětašedesát, budu se těšit jen na to, že se dožiju pětasedmdesáti nebo že do té doby umřu. A až mi bude pětasedmdesát, budu se těšit už jen na to, že umřu dřív, než mi bude pětaosmdesát nebo než mě dají do domova pro přestárlé. Budu muset dostávat klystýr. (Budu muset nosit dvojité nepromokavé spodky pro pány,

528$

kteří se neovládají?) Ovládnu se. Nechci žít déle než do pětaosmdesáti a nechci zemřít dřív než ve sto šestaosmdesáti.

Ach otče, otče – proč jsi mi to udělal?

Chci znovu mít otce.

Chci znovu mít svého hošíčka.

Nechci ho ztratit.

A ztrácím ho.

„Něco se stalo!“ křičí rozčileně jakýsi výrostek na kamaráda a běží se podívat.

U nákupního střediska se sbíhá dav. Nějaké auto se vymklo řidiči z rukou a vjelo na chodník. Tabulové sklo výkladní skříně se rozletělo na kusy. Můj hoch leží na zemi. (Negilotinovalo ho to.) Křičí bolestí a hrůzou, nohy a ruce má zkroucené, jako by byly zlomené, z děr v obličeji a na hlavě mu stříká krev a z jednoho rukávu mu teče do dlaně. Vyděšeně mě sleduje očima a zvedá ke mně ruku. Má strašný strach. Já taky.

„Tati!“

Umírá. Do obličeje mu skočila hrůza, sinavý, dojemný šok, děsivější, než jsem kdy tušil. Nemůžu to snést. Nemůže to snést. Přitiskne se ke mně. Prosí mě očima o pomoc. Pronikavě křičí. Nesnesu pohled na jeho utrpení, na jeho bolest a strach. Musím něco udělat. Přitisknu si jeho obličej hlouběji do ohbí ramene. Pevně ho v náruči stisknu. Přimáčknu.

„Smrt,“ říká lékař, „nastala udušením. Ten hoch se udusil. Měl povrchové tržné rány na hlavě a v obličeji, odřený bok, hlubokou řeznou ránu na ruce. Jinak nic.

I slezina je neporušená.“

Když se rozpláču, ošetřovatelky a policisté se ke mně chovají velmi ohleduplně. Uctivě mlčí a čekají.

„Chtěl byste být sám?“ zašeptá kdosi.

529$

Bojím se být sám. Radši bych, aby byli všichni se mnou a viděli, jak pláču strašlivým žalem a hanbou. Když potom cítím, že můžu znovu mluvit, pomalu, maličko zvednu oči a řeknu:

„Neříkejte to mé ženě.“

530$

NIKDO NEVÍ, CO JSEM UDĚLAL

Nikdo neví, co jsem udělal. Každý se mi obdivuje, jak statečně jsem se ujal Kagleovy funkce a pokračoval v přípravách celopodnikové konference. Nikdo nechápe, že statečně pokračovat bylo nejlehčí ze všeho.

Konečně se dostávám na řečnickou tribunu. Moje řeč má skutečně úspěch (a nikoho nezajímá. Zjišťuji, že za chvíli si nikdo nepamatuje, o čem vůbec byla. Čekal jsem, že někdo z vedení mě pochválí a navrhne, abych ji rozmnožil a rozeslal vedoucím ostatních oddělení, redakcím odborných časopisů a obchodní komoře. Nikdo to nenavrhl). Na návrh Arthura Barona jsem ji co nejvíc zkrátil. Mluvil jsem přesně tři minuty. Kagle, který konferenci zahajoval, mě uváděl do funkce mnohomluvnou řečí trvající patnáct minut. Green mluvil dvacet sedm minut, takže si přivlastnil všechen čas, který jsem jeho oddělení přidělil, a byl brilantní a nudný.

„Tvůj příspěvek se mi, Jacku, líbil,“ pochválil jsem ho.

„Chtěl bys kopii?” odpověděl. „Dal jsem ho rozmnožit.“

„Zrovna jsem ti o ni chtěl říct.“

„Kdybys mě citoval, nezapomeň uvést pramen. Chci to publikovat.“

Jeho oči už za mnou loví vyšší zvěř. (Zatím pro něj nejsem dost významný – letos.) Nechá mě stát a jde za Horacem Whitem, který mu unikne tím, že jde za Lesterem Blackem, který pozorně poslouchá, jak mě pomlouvá Johnny Brown, s kterým si budu muset brzy důrazně promluvit a kterého se bojím. Lidé jsou zřejmě oslněni mou uhlazenou rozhodností a suverenitou, s jakou mě vidí ujímat se otěží.

Systematicky si dávám své věci do pořádku. Odškrtávám si je v seznamu.

Řekl jsem své ženě, že ji miluji.

Rozhodli jsme se, že Dereka si ještě necháme (třeba se to s ním zlepší. Třeba se mýlili, Každý den se přichází

531$

na nějaký nový lék), a našli jsme mu novou ošetřovatelku (první dvě to nevydržely a třetí je cítit potem).

Daroval jsem své dceři auto. Začíná mít lepší náladu. (Své ženě jsem koupil nový chevrolet, moc se jí líbí, a řekl jsem jí, ať začne nakupovat věci do nového domu, moc ho potřebujeme. Zaměstnání to sice není, ale dům se zařídit musí. Moje žena nechce jet na dovolenou beze mě. Jsme teď rodina se třemi automobily.) Slibuje, že se letos bude dobře učit, a říká, že chce jít na vysokou. Říká, že už nelže. (A možná říká pravdu.)

Eda Phelpse jsem poslal do penze a Reda Parkera jsem vyhodil. Dostávám každý pátek styková hlášení a jsou přesná.

„Jednu dobrou stránku to má,“ přiznal mi s nevolí Brown, když jsme se vrátili do práce. „Konečně nemusíme ztrácet čas psaním těch pitomých stykových hlášení.“

Připravil jsem se na nejhorší, vstal jsem a pevně mu pohlédl do očí. „Musíte. Každý pátek před koncem pracovní doby je chci mít na stole.“

„Seš hajzl.“

„A nechci od tebe slyšet, že jsem hajzl.“

Naše oči se do sebe zaklesly. Nenáviděli jsme se. Viděl jsem jeho velké pěsti a v duchu jsem se třásl. Myslel jsem, že mi dá na místě jednu do zubů – ale vtom jsem si uvědomil, že i jeho obličej bledne a možná rychleji než můj. I on měl strach. Začínal měknout: kolem úst a šlachovité brady se mu rozlezla třasavka jako hejno červíků. Jeho sveřepá odvaha byla ta tam a viděl jsem, jak se přede mnou ztrácí někam, odkud se určitě nikdy nevrátí.

„Johnny!“ chtělo se mi zavolat. „Johnny Browne! Kam jdeš?“

„Rozkaz,“ zašeptal se sklopenýma očima.

Ale to už se vytratil docela a jako čaroděj se převtělil do kohosi podlízavého, kdo se pokorně hrbí, aby si

532$

udržel místo, na kterém nemůže zůstat. Přeložil jsem ho do jiného rezortu a nahradil ho jedním Italem, absolventem obchodní školy, který se snaží a má ze mě strach.

Hraji častěji golf. (Ššvih!) A docela mi to jde.

Kagle šel z podniku, dostal penzi, podíl na zisku a dvouroční smlouvu na částečný úvazek ve funkci poradce, s kterým se nikdo nebude radit.

Ale pořád jsem ještě nezaměstnal žida. Náš podnik se řídí zásadou dát stejnou příležitost každému, jenže nevím, kde ho sehnat. (Green sehnal jednoho na mé předešlé místo a platí mu víc, než platil mně. Doufám, že to není nějaký kariérista.)

Písařka Marta už u nás není. (Na každém pracovišti, kde jsem působil, byla aspoň jedna osoba, která postupně přicházela o rozum, a jsem zvědav, kdy nám z osobního pošlou další.)

K barevné paletě jmen našich zaměstnanců přibyla šedá, protože do podniku přišel jistý Gray z nějaké vysoké vládní funkce. Bude se dobře vyjímat mezi Blackem a Whitem. Jinak myslím žádné základní barvy nemáme, i když mezi námi bude pár rudých, ha, ha, skoro všichni modráme depresí, ha, ha, a všichni jsme žlutí strachem.

Pokaždé, když mi střeva dobře zapracují, začne krvácet můj samotářský hemoroid. Asi bych mu měl opatřit společníka.

Co jsem nastoupil do nové funkce, slyším hlasy. Slyším:

„Jste dobrý vedoucí, Slocume.“

„Vedete si dobře, Slocume.“

„Líbí se mi, jak jste na to šlápl a rozjel to, Slocume.“

„Ve vašem oddělení jsou teď všichni jako včelky, Slocume.“

„Kaglea jsi vyřídil v rukavičkách, že jo, Slocume? Ha, ha.“

„Tak makat jsem je ještě neviděl, Slocume.“

533$

„Líbí se mi, jak jsi to vzal do ruky.“

„Mám radost, že jste muž na svém místě.“

(Jsem na svém místě.)

„Kdo je to?“

„Slocum.“

„Dovolte, abych vám představil Boba Slocuma,“ představují mě teď Arthur Baron a Horace White. „Je to jeden z našich nejlepších lidí.“

Když nás Arthur Baron pozve na večeři, seznamuji se s mnohem vyšší třídou vedoucích. Hraji golf s mnohem lepší třídou lidí. (Sšvih.) Hrál jsem už dvakrát v Round Hillu jako host Horace Whitea, jednou s jeho bezvýznamnou sestrou a jejím manželem. Dělala na mě oči. (Sšvih.) Při ráně se mi trochu třese ruka. Hrál jsem U hořícího stromu ve Washingtonu jako host jednoho zákazníka a slyšel jsem, jak jeden náměstek z ministerstva mizerně vypráví starou anekdotu. Smál jsem se. (Sšvih.) Mohutně jsem se smál.

„Slocum se jmenuju. Bob Slocum.“

„Zastavte se u mě, až příště přijedete.“

Hrál jsem ve White Sulphur Springs v Západní Virgínii jako podnikový delegát na celostátní obchodní konferenci. Když se bude má hra a práce stále zlepšovat, možná si někdy zahraju i v St. Andrews ve Skotsku. (Ššvih.) Schází mi můj hoch. Písařka Marta se nakonec zbláznila ve vhodnou dobu a tak, že jsem mohl elegantně zakročit. Zvládl jsem to jako baletní mistr.

„Zavolejte do zdravotního,” velel jsem téměř jako dirigent. „Zavolejte do osobního. Spojte se s bezpečnostním. Zazvoňte na dopravní, ať okamžitě najmou limuzínu se šoférem.“

Marta sedí na písařské židli, jako zatvrzelá socha, nehýbá se, nemluví. Je hluchá k domluvám, prudce odstrkuje pomocné ruce, vypadá, že se rozječí. Čekám opodál a tvářím se suverénně. Když se k ní někdo přiblíží, celá se vyplaší a vyděsí. Ošetřovatelky ze zdravotního se dostaví obratem.

534$

„Jak je vám, drahoušku?“ ptá se chlácholivě nejstarší.

To už máme v hledišti plno a já řídím představení. Marta poslušně vstává a usmívá se, vidím za jejím úsměvem ďábelskou radost, že se jí podařilo upoutat na sebe napjatou pozornost tolika snaživých a vylekaných lidí.

„Jen klid, drahoušku.“

„Pojďte s námi, drahoušku.“

„Výborně, drahoušku.“

„Vezměte si kabelku, drahoušku. A tu svou knihu.“

„Chcete si odpočinout, drahoušku?“

„Bydlíte s někým, drahoušku? Můžeme tam zavolat?“

„Nechcete si lehnout, drahoušku? Než přijede auto?“

„Dobře, drahoušku.“

„Sbohem, Marto.“

„Sbohem, Marti.“

„Pá, drahoušku.“

„Nezapomněla jste si nic?“

„Neboj, drahoušku. Pošleme ti to.“

„Buďte na ni hodné,“ zapřísahám je. „Je to báječné děvče.“

Když se za ní zavřou dveře, slyším potlesk za to, jak jsem vše zvládl.

Nikdo neměl trapný pocit.

Všem se zřejmě líbí, jak jsem se ujal velení.

535$

NEPŘÍJEMNÝ JOSEPH HELLER

Pověst autora píšícího ironicky o věcech, o kterých se ironicky psát nemá, vysloužil Josephu Hellerovi už jeho první román Hlava XXII (Catch 22, 1961), ta slavná, zdramatizovaná, zfilmovaná a do mnoha jazyků přeložená kniha, na jedné straně přiřazovaná k vrcholům moderní antimilitaristické satiry, na druhé straně zatracovaná nemalým množstvím amerických čtenářů za to, že údajně znesvětila památku vojáků statečně bojujících a umírajících na protinacistické frontě: není snad jejím hrdinou defétista a dezertér a není v ní aktivita amerického letectva na středomořském ostrově zpodobena jako kolektivní šílenství? Nebyla zde tragédie snížena na úroveň grotesky?

Vypjatý patriotismus mohl ovšem těžko akceptovat satiru, která (byť tolik let po válce) neútočila na nepřítele, ale proti skutečným i potenciálním obludnostem vlastní armády, a nejen armády, protože letecká divize v Hlavě XXII je v podstatě miniaturním modelem jistého typu společnosti, jistého způsobu myšlení (a nemyšlení), který zdaleka není vázán na válečný stav, ale existuje před ním i po něm, ba přímo určuje, jakou povahu (a jaké trvání) bude mít mír. Pohoršení nad knihou tak neortodoxní však patrně mělo i jiné příčiny než vyhraněně politické. Hellerova antimilitaristická satira se totiž nezastavila u tradičních terčů, u vojenské byrokracie, ješitnosti a demagogie, ale zamířila až k jejím nejkrajnějším důsledkům včetně těch, které byly dosud vyhrazeny válečným románům jednoznačně tragickým a heroickým: například k posledním věcem člověka. Zmatky ve válečných lazaretech bývaly pro satiriky vděčným námětem dávno před Hlavou XXII; ale teprve u Hellera se k nim nepokrytě připojuje smrt – jako naplno vyslovený, nezrušitelný fakt uprostřed těkavého, napohled směšného balábile, smrt neheroická a nepatetická, což může také znamenat nedůstojná a v nejhorším případě zbytečná. Zběsilý, často samoúčelný chod

537$

armádní mašinérie v Hlavě XXII je vlastně bláznivý rej smrti, která nehubí pouze tělo; je to právě tak smrt soucitu, smrt studu, smrt soudnosti, je to postupné odumírání logických měřítek a mravních jistot, morová epidemie rozlézající se za hranice armády. Proto do této domněle blasfemické knihy proniká i téma tak málo slučitelné s obvyklou satirou, jako je bída a degradace civilního obyvatelstva, nevyjímaje utrpení dětí a nedospělých, kteří – řečeno s „defétistou a dezertérem“ Yossarianem – „mají právo pohnat všechny staré dospělé lidi k zodpovědnosti za každou nesmyslnou tragédii, jež je potká“. Potvrzuje se, jak ošidný je čtenářský stereotyp, který každé napětí mezi vážným a groteskním považuje za otrlou schválnost černého humoru a každé satirické nadsázce vyčítá znevážení tématu. Hellerova nadsázka naopak zdůraznila váhu a vážnost věcí, které oslavná hrdinská mytologie může proměnit v prázdné symboly. Grotesknem se válečná tragédie nedegradovala, jen se hrozivěji vystupňovala, nikoli ad absurdum, k nesmyslnosti, ale k rozměrům, v nichž je její obraz smysluplnější, hlubší, univerzálnější. Šestnáct let po válce, po tuctech lepších i horších románů, jejichž autoři šokovali čtenáře válečnými hrůzami až k otupení, se Hellerovi podařilo aktualizovat děsivost militarismu oklikou: přes jeho pitvornost.

Přesto může četbu Hlavy XXII, knihy porušující tolik posvátných pravidel a zvyklostí, ulehčovat vědomí, že daná situace je výrazně nenormální, že ji diktuje dočasný válečný stav a že mnohé deformace v chování Hellerových postav lze přičíst právě tomuto vykolejení z přirozenějšího stavu věcí. Přes všechny nápovědi, že válka rozvíjí v každém jeho zjevné i latentní rysy mírové, je zde po ruce naděje na normálnější, blahodárnější životní podmínky, které na Yossariana a jeho spolubojovníky čekají, až vezme za své čas válečných hysterií a masakrů (nevezmou-li dřív zasvé oni). Za touto vidinou ostatně

538$

prchá i Yossarian, když chce před nekontrolovatelným armádním strojem zachránit smysl svého života, ba život sám: „Já neutíkám před odpovědností. Utíkám k ní. Utéct a zachránit si život, na tom není přece vůbec nic negativního.“

Daleko bezvýchodnější je situace postav v Hellerově divadelní hře Bombardovali jsme New Haven (We Bombed in New Haven, 1967). Prolnutím „hry na divadlo” a „hry na život“ zde vznikla metafora světa jako jeviště, kde všichni věří, že si na vojáky jen hrají. Aniž vědí, kdo scénář vymyslel a rozdělil úlohy, předvádějí scény ze života letců, kteří musejí v blíže neurčené válce demolovat různá světová města včetně amerických. Protože scénář přesně stanoví, kdo bude nesmyslné rozkazy pouze předávat a kdo je zaplatí životem, nelíbí se některým účinkujícím, že mají zmizet ze scény tak brzy; dali by přednost vděčnější roli nebo hře, kde se tolik neumírá, ale jiní je uklidňují: jsme jen herci a naše smrt je fikce. „Kdyby to byla skutečnost, copak bych nechal jít syna do války, kde ho zabijí, a jen tady stál a mluvil a nic nedělal?“ říká závěrem velící důstojník obecenstvu. Z této „hry na smrt“, napsané v době drastické eskalace vietnamské války, není však pro aktéry úniku: musejí své přidělené role dohrát až ke smrti, která je bohužel skutečná. Kdo se vzepře, toho dá zastřelit major dohlížející na hladký průběh představení.

Svým druhým románem Něco se stalo (Something Happened, 1974) opouští Heller území ozbrojených konfliktů, ale ne oblast ničivého napětí. Dávno skončila krvavá „hra na vojáky”, dávno se nelze utěšovat mimořádností a dočasností situace; úspěšnému zaměstnanci obchodního podniku Bobu Slocumovi nehrozí náhlá smrt, ale dlouhý život – navenek nudně jednotvárný, pod povrchem však plný agresí a masakrů, odvetných akcí a pozičních soubojů, v nichž slovo (nebo mlčení) má detonační sílu. V každodenních rodinných a zaměst-539$

naneckých zápasech zde pokračuje nekrvavě, mírovými prostředky válka, která se už v Hlavě XXII obrátila do vlastních řad daleko nenávistněji než proti vzdálenému nepříteli, a Heller ji s ironií sleduje i v zónách, odkud bývá ironie obvykle vykazována – jako ze všech míst, kde se rozhoduje o životě a smrti. Nastražit postavě léčku a přimět ji, aby se s neomaleným vtipkováním a pochechtáváním vyzpovídala z opovrženíhodné škodolibosti, podlosti a bezcitnosti, nepatří zpravidla k dobrému literárnímu tónu, zvláště ne v povědomí čtenářů zvyklých na podobnou výpověď jen v rámci kriminálního příběhu, kde se doznává výjimečný jedinec poznamenaný výjimečnou životní situací. Jenže Slocum je tuctový člověk v tuctové situaci (proto jeho zážitky tak nepříjemně hraničí se sférou běžné osobní zkušenosti), člověk provinilý, ale trestně nepostižitelný, usvědčitelný jen nepřímo, s pomocí ironie a nadsázky. Jeho případ není beze zbytku jasný ani jemu samému, a chvílemi je svými reakcemi vyděšen podobně jako pohoršený čtenář; také on by potřeboval vysvětlit tu hanebnou skládku svých pocitů a postojů něčím výjimečným, také on hledá její počátek v nějaké zvláštní, traumatické situaci: „Asi se mi někdy něco stalo.“

Velitelům v Hlavě XXII, prohlašujícím nelogické za logické, samoúčelné za účelné a podlé za vznešené, nezáleželo na tom, co se děje, ale jakými slovy se to označuje. Jejich protějšky ze hry Bombardovali jsme New Haven tvrdí, že nezáleží na povaze ztělesňované role, ale na tom, co se skutečně děje, a neděje se vlastně nic, protože vše je hra. Slocum však pod svou suverénní maskou cítí, že se s jeho životem stalo něco opravdu vážného, a je pro něj důležité, aby to vypátral a pojmenoval (už proto, aby veškerá odpovědnost nebyla na něm).

Na první pohled usiluje o diagnózu co nejpřesnější – odtud jeho bezostyšné vzpomínky a výlevy – ale brzy vychází najevo, že hledáním jakéhosi osudového vy—

540$

kolejení nebo zvratu se od osvětlující odpovědi vzdaluje. Zatímco hledá diskontinuitu místo kontinuity, opomíjí svůj vývoj v čase, své postupné připodobňování okolnímu světu, ve kterém je „všechno dovoleno“ a kde je nejlákavějším blahem osvobození od všech závazků. Upíná se ke ztraceným a nenávratným podobám své dětské nebo chlapecké nevinnosti, konfrontuje s nimi svou protikladnou podobu pozdější, ale proměnu vnímá jen staticky, jakoby „v nehybných fázích na jednotlivých políčkách filmu“. Stárnutí je pro něj výlučně úpadkem, nikdy ne zráním; dosáhnout vrcholu znamená uzavřít kruh a ustrnout v něm: „Až budu dospělý, chci být malým hochem.“ (Ironií osudu – a Josepha Hellera – je mu souzeno, aby žil pod jednou střechou s tragickým ztělesněním svého snu, se slabomyslným synem, který musí mentálně zůstat navždycky „malým hochem“.)

Takovým zkreslujícím sebezpytováním se ovšem obviňuje závažněji než lítostivým nebo spíš sebelítostným doznáváním svých poklesků. Meze jeho myšlení a cítění se stále zřetelněji prosazují jako ústřední téma románu, a proti nim se také obrací hlavní nápor Hellerovy ironie. (Stojí za povšimnutí, s jakou důsledností se v tomto monologu uplatňuje autorův hodnotící nadhled a jak se proměnami stylu ruší iluze naturalistické věrnosti.) Nejde jen o to, že Slocumova zpráva o jeho bližních je od začátku do konce jednostranná, že o všem, co dělají, co by dělat chtěli, nechtěli nebo mohli, jsme informováni výhradně jím. Tato monologičnost, příznak Slocumova obávaného a popíraného zvyku „mluvit sám se sebou“, je pouze symbolickým vyjádřením osamocenosti a neúplnosti daleko hlubší, té, která plyne z jeho dobrovolné, ba úporné izolace od všeho, co by vyžadovalo účast jinou než formální: jeho strach z cizích strázní a slabostí je jednak strachem ze „zrcadla“, jednak zatvrzelou nechutí angažovat se v hlubším vztahu. (Ani milostný akt pro něj není nic vzájemného – natož mi-541$

lostného.) Místo Yossarianovského útěku k odpovědnosti zde pokračuje únik směrem právě opačným. Yossarian si zachránil život a naději – Slocum jen prodlužuje své vegetování v beznaději. Yossarian, ohromený obludnými rozměry lidského utrpení, cítil, že „hnusný řetěz zděděných zvyklostí“ je třeba přetrhnout vzpourou – Slocum, znechucený každou životní komplikací, vzpouru předem vzdává jako věc příliš namáhavou a nepříliš účelnou. Ze své apatie se dokáže probrat jen dvěma citovými křečemi: téměř narcisovskou láskou ke svému zdravému malému synovi, k obrazu své dávné nevinnosti a bezbrannosti, a sněním o Virginii, jediné ženě, kterou nedokázal dobýt a která ho proto nikdy neznudila a neznechutila (nevyužitá šance ironicky zůstala jeho jedinou šancí nepromarněnou). Je příznačné, že ideální žena je pro Slocuma mrtvá žena, ta, s níž nemusí sdílet další životní komplikace (stárnout ani zrát). K dokonalé bezbolestnosti se dá dojít jen skrze dokonalé umrtvení – což paradoxně dosvědčuje i konec jeho milovaného syna.

Vystižení těchto sebeklamů je nesporným Hellerovým úspěchem, o to větším, že Slocumova omezenost není důsledkem nevzdělanosti nebo nezkušenosti, ale váže se k určitému mentálnímu typu. Slocum, bystrý stratég v podnikové politice, objevuje ve svém soukromí paradoxy a rozpory, na které nemůže být horšího léku, než je manažerská strategie s kategoriemi soutěže nebo boje, výhry a prohry. Přesto se jí drží jako jediné jistoty, protože účastnějším postojem by se cítil znevýhodněn a ohrožen. Proto je mu sex tak často otázkou prestižní, proto jeho rodinné hovory (přímo instruktážní přehlídka chybných a nedovolených „tahů“ v intimní komunikaci) podléhají nutkavé potřebě zdeptat slabšího protivníka, zejména dítě, a nasytit své podvyživené sebevědomí. Ne náhodou se jeho hlavou mihne obraz nejpopulárnější postavy Dantova Pekla, spiklence Ugolina,

542$

který se v hladomorně, byť proti své vůli, živil těly vlastních dětí. Slocum prostě vede poziční válku na všech frontách, a jakkoli rád by se vymluvil na nějakou nesmiřitelnou démonickou sílu vládnoucí jeho nitru, nemůže zastřít, že surovosti, kterých se denně dopouští, jsou projevem touhy ovládat druhé, manipulovat s jejich osudy, a dokonce řídit jejich pocity. Tento demobilizovaný důstojník, kdysi tak šťastný v kasárnách, se probíjí životem s hůře či lépe maskovaným zupáctvím: napůl lokaj, napůl tyran, muž, který se chce všem líbit a všem nahánět strach. V jeho sprosťáctvích a bezohlednostech, v jeho přesvědčení, že „neexistuje žádný jemný vztah“, v jeho zášti vůči všemu slabému, pokulhávajícímu a „nedokonalému“, v jeho snaze mít na povel i to, co žádnému příkazu nepodléhá, lze rozeznat obdobnou směs samolibosti, nejistoty a pomstychtivé svévole jako v oficírských figurkách z Hlavy XXII. (Svůj význam zde má i jeho strach z nevypočitatelné nahoty a pedantská záliba v uniformitě závazně platné módy.) A je dalším, snad největším paradoxem jeho osudu, že na cestě za mocí, za uměním „odrovnávat lidi s opovržlivým klidem“, v něm nezadržitelně roste zoufalý pocit bezmoci nad tím, co se jeho vojácky rázné kontrole vymyká a o čem by raději nevěděl. Úpadek obecných mravů je nad jeho síly právě tak jako rozpad vlastní osobnosti, dítě postižené poruchou mentálního vývoje se pro něj stává problémem právě tak nezvládnutelným jako vývojové poruchy civilizace, jako příval průmyslového odpadu, pouliční násilnosti, politický teror a všechna další společenská traumata, která v šedesátých a sedmdesátých letech tak silně otřásla americkou sebedůvěrou a vírou ve všemocnost vojenské síly a vyspělé techniky. Pokořuje ho idiotismus dítěte, které sám zplodil; ohrožuje ho násilí, které v elegantnější formě dávno přijal za své.

Posléze mu nezbývá než celé úseky svého života ignorovat, zamlčovat, anebo nazývat jinak, přijatelněji.

543$

(„Něco se děje? Nic se neděje.“ „Jsem muž na svém místě.“) Znovu tedy nezáleží na skutečnosti, ale na jejím úhledném označení, znovu se uplatňuje známý princip armádního stroje z Hlavy XXII, pracujícího především v zájmu svého sebeuchování – podobně jako mašinérie podniku, kde je Slocum zaměstnán, a ve kterém zřejmě uvízl nadosmrti: není důležité, co se vyrábí, ale jak se to prodává a nakolik se tím upevňuje interní hierarchie. („Spolupracuji na tom, jak z celých pravd udělat polopravdy a z polopravd celé pravdy.“) Orgie takového verbalismu proměněného v hlavní náplň vládní politiky vylíčil Heller ve svém třetím románě Gold za všechny peníze (Good as Gold, 1979), kde do groteskního příběhu intelektuála marně usilujícího o kariéru v nejvyšších washingtonských kruzích vsadil množství autentických motivů a výroků z let kolem watergateské aféry.

Zlo, které ve hře Bombardovali jsme New Haven plynulo z anonymního, osudového scénáře a vnucených rolí, se v románě o Bobu Slocumovi oddémonizovalo, zbanálnělo. Jeho nositelem se stal průměrný úředník s vojenskou mentalitou, ve své průměrnosti nenápadnější (a nebezpečnější), ale zároveň konkrétnější a lépe definovatelný. Ve srovnání s veliteli z Hlavy XXII jsou jeho rysy méně zkarikované, méně pitvorné, normálnější už tím, že Slocum je alespoň chvílemi schopen cítit hlubokou bolest, ba zoufalství. O to drastičtěji může působit neúprosnost, s jakou. Heller zkoumá a domýšlí různé odstíny jeho nízkosti; o to bohatší je však tentokrát obraz typu, jehož vnější znaky známe z tolika jiných, jednodušších zpracování. Objevují se zde všechny rekvizity obvyklé antikonzumentské satiry – kariérismus, snobství, zanedbávání rodiny, matka odložená v domově pro přestárlé, diktát módního životního stylu, planá jednotvárnost volného času – ale jsou zřetězeny a osvětleny tak, že namísto tradičně pitoreskní honičky za směšnými

544$

prožitky odhalují vnitřní tragiku a děsivost života, který je ve své omezenosti nenapravitelně „k ničemu“.

I v této knize pronikla Hellerova ironie k jádru věci a vrátila mu jeho pravou váhu. Do hlubin takto zmarněného života, v němž banální lidské chyby přerůstají v nelidskost, není a nemůže být pohled nijak příjemný, jeho odpudivost má však svůj varovný smysl.

Vždyť jeden z nejfatálnějších Slocumových sebeklamů zní: „Myslel jsem si, že když o tom nebude nikdo mluvit, nebude to pravda.”

M. Č.

OBSAH

Jde na mě děs 7

Podnik, kde pracuji 14

Má žena je nešťastná 68

Má dcera je nešťastná 121

Můj hošíček má potíže 201

Není pravda 335

Není úniku 474

Můj hoch se mnou přestal mluvit 517

Nikdo neví, co jsem udělal 531

Nepříjemný Joseph Heller (doslov)

JOSEPH HELLER NĚCO SE STALOp>

Z anglického originálu Something Happened, vydaného nakladatelstvím Jonathan Cape, London 1974, přeložil a doslov napsal Mirek Čejka; Vydal Odeon, nakladatelství krásné literatury a umění, n. p., jako svou 3986. publikaci. Praha 1982 (mirv2-rmr). Vytiskla Stráž, tiskařské závody, Vydání první. Náklad 40 000 výtisků.