Mark Helprin

Zimní příběh

PRO MÉHO OTCE

Nikdo nezná město lépe

.

„Byl jsem na jiném světě a vrátil jsem se zpět. Naslouchejte mi.“

Prolog

Velké město je sotva víc než svým vlastním obrazem. Když se však na obraz pozorně zahledíme, zjistíme,že vše, co zachycuje a co se v něm odehrává, je součástí hluboce dojemného příběhu. Pokud chcemetento příběh číst jako knihu, stěží najdeme lepší místo než New York, velkolepé město v blízkosti Palisád,tepající srdce světa, jehož zásluhou dosáhlo velikosti, kterou si samo nikdy nezasloužilo.

Nyní je ale město, jak je pro něj ostatně běžné, zahalené hustou bílou mlhou, která se kolem nás ženeneskutečnou rychlostí, ohlušuje nás jako kvílící vichřice, mrazí nás na dotek, třpytí se a leskne. Obklopujenás ze všech stran, pevně nás svírá do své náruče a valí se na nás jako kouř parní lokomotivy, jako vyhřezlý obsah velkých balíků vlny.

Proplouváme hustou bílou pavučinou nemilosrdných, zneklidňujících a nikdy neutichajících zvuků, oponou,

která se poznenáhlu trhá… a my spatřujeme dokonale klidnou, jako zrcadlo jasnou hladinu jezera,hluboké vzdušné oko bělostného uragánu.

Na dně tohoto oka leží město. Z naší výšky vypadá malé a vzdálené, ale na první pohled je patrné, žežije. Není větší než drobný brouk, ale má se čile k světu. Začínáme klesat. Rychlým pádem míříme vstřícklidnému životu jiné doby. Snášíme se k zemi v naprostém tichu, strnulý obraz se začíná pohybovat apřed námi vyvstává plátno plné zimních barev. Jsou neskutečně ostré a vtahují nás do děje.

.

• I. •

MĚSTO

Bílý kůň na útěku

Jednoho klidného zimního rána se na ulici objevil bílý kůň. Zem pokrývala měkká nevysoká vrstva sněhu.Obloha byla posetá zářivými hvězdami, které na východě zvolna mizely v záplavě světle modrého světla,ohlašujícího nástup nového dne. Vzduch se zpočátku skoro nehnul, ale pak se začal zvedat vítr, který doměsta vanul z Kanady podél řeky Hudson.

Kůň utekl z Brooklynu, z pánovy malé stáje z překládaných prken. Ještě za tmy přeběhl docela sám posilnici pro drožky přes Williamsburgský most, zatímco výběrčí mýtného spokojeně dřímal u příjemněhřejících kamínek na dřevo a nad městem se klenula nebeská báň posetá miliony hvězd. Čerstvý sníh namostě tlumil dusot koňských kopyt a kůň se každou chvíli otáčel, jako by chtěl zjistit, zda ho někdonesleduje. Urazil čtyři, možná pět mil klidným Brooklynem kolem ztichlých kostelů a obchodů skrytých zapevně zavřenými okenicemi a není tedy divu, že byl celý schvácený a těžce dýchal. O kus dál na jih se vledových vodách úžiny Narrows třpytilo osamělé světlo trajektu mířícího k Manhattanu, kde byli toutodobou vzhůru jen trhovci. Čekali, až k nim tmavou nocí dorazí přes Pekelnou bránu první rybářské lodě sčerstvým úlovkem.

Kůň si počínal jako smyslů zbavený, ale přesto se trápil tím, co provedl. Věděl, že nebude trvat přílišdlouho, jeho pán a paní vstanou a rozdělají oheň v krbu. Na okamžik se otevřou dveře kuchyně, odkudvyletí neskutečně pohoršená a naštvaná kočka, která pozpátku přistane na hromadě pilin pokrytépopraškem sněhu. Místnost zaplní vůně borůvek a rychle se rozehřívajícího těsta na lívance, kterápostupně překryje ostrou vůni praskajícího borového dřeva. Zanedlouho se pán zvedne od stolu a rázným

krokem se vydá přes dvůr ke stáji, aby koně nakrmil a zapřáhl ho do mlékařského vozu. Bílý kůň tam ale

nebude.

Srdce koně zabušilo úzkostí i vzrušením. Věděl, že za chvíli bude mít svého pána v patách. Svůj útěk si ale

užíval, jako by šlo o dobrý žert. Bylo mu jasné, že jeho eskapáda možná skončí bolestivým výpraskem,ale současně cítil, že pán bude svým způsobem spokojený, možná dokonce potěšený, stejně jako tolikrát

předtím, když se mu kůň vzepřel ve velkém stylu a s odvahou. Bezhlavý a hrubý odpor (například kopánído dveří stáje) býval často odměněný řádným šlehnutím biče. Ale ani při podobných primitivníchvzpourách ho pán nepoužil pokaždé. Svého vzdorovitého zvířete si nesmírně cenil, vážil si zvláštní, trochuzáhadné inteligence bílého koně, kterou nebylo možné přehlédnout. Ano, oceňoval ji, přestože mupřinášela spoustu problémů a starostí. A k tomu svého koně nadevše miloval a nijak zvlášť mu nevadilaani procházka Manhattanem, kam zvíře pokaždé neomylně zamířilo. Koňův útěk byl nejen skvěloupříležitostí, aby pán zverboval přátele, kteří mu ho pomáhali hledat, ale také k zastávce v místníchhospodách. Tam se u sklenice piva vždycky poptával, jestli někdo z hostů náhodou neviděl jeho velkéhobílého hřebce, který se jen tak nalehko potloukal městem, bez udidla, uzdy či aspoň deky pod sedlo.

Kůň si prostě nemohl pomoct. Manhattan ho přitahoval jako magnet, nasával ho jako vzduchoprázdno,lákal ho jako ošatka ovsa, ztepilá klisna nebo jako otevřená, stromy lemovaná cesta bez konce. Kůňpřeběhl most a na chvíli se zastavil na břehu. Měl před sebou tisíce ulic, celé ještě stále tiché město. Douší se mu zařezával ostrý svist větru, ženoucí se nad ještě stále nedotčenou pokrývkou mírně zvlněnéhosněhu. Ulice byly prázdné a vábily jako bludiště plné skrytých, nečekaných potěšení. Míjel prázdnédivadelní sály, pusté úřady, v nichž se přes den hrbí pilní úředníci a nekonečná nábřeží zježená stovkamistožárů připomínajících dlouhé černé lesy vzrostlých borovic. Běžel kolem neosvětlených továren aliduprázdných parků, klusal řadami nízkých přízemních domků, v nichž se nesměle objevovaly prvníplamínky čerstvě zapáleného ohně rychle zahánějícího noc a plnícího srdce lidí klidem a nadějí. Pádilkolem děsivě špinavých sklepů plných ubožáků bez údů a jejich šťastnějších druhů, kteří se s prvnímrozbřeskem vydávali na neradostnou pouť mezi hromady odpadků. Na tržnici se na okamžik otevřelydveře nálevny a čísi ruce chrstly na ulici kbelík horké vody. K nebi se zvedl malý obláček páry. Kůň sezdaleka vyhnul několika mrtvolám zmrzlých žen i mužů stočených do klubka, takže vypadali, jako by leželi

v rakvi spletené ze špinavých cárů.

Z tržnic postupně začínaly vyjíždět sáně a povozy tažené mohutnými koňmi. Projížděly širokými hlavnímiulicemi, které se plnily zvukem vesele cinkajících zvonků. Bílý kůň se však držel co nejdál od nikdyneutichajících tržnic. Procházel klidnými vedlejšími rameny hlavních městských tříd, skrýval se podlešením lemujícím ocelové vnitřnosti nových budov, která zde čekala na příchod činorodých stavebníchdělníků. Jen málokdy se dostal z dohledu nových mostů, které spojovaly půvabnou nevěstu Brooklyn sjejím movitějším strýčkem Manhattanem. Mosty mířily jako chapadla chobotnice do okolní krajiny a dobudoucnosti, poutaly břehy vodní propasti a klenuly se nad hlubinou času a snů.

Bílý kůň klusal prázdnými ulicemi a bulváry a do rytmu běhu švihal ocasem. Pohyboval se jako tanečník,což není nijak překvapivé, protože kůň je skutečně nádherné zvíře. Udivující však bylo, že tento kůňtančil, jako by se pohyboval v rytmu hudby. S jistotou, která ho překvapovala a jíž nerozuměl, neomylněmířil k jihu směrem k parku Battery, prosvítajícímu na konci dlouhé úzké ulice jako bělostné pole protkané

temnými stíny vysokých stromů. U parku získal přístav nový odstín, světlo rodícího se dne; mihotal se vzáplavě zelené, stříbrné a modré. A na konci této arktické duhy, daleko na obzoru, se vznášel bílý oblak,ještě před chvílí halící celé město, ale nyní se v paprscích stoupajícího slunce měnící ve zlatou povodeň. Vteplejším vzduchu nad zemí se mihotal zlatavý závoj, který jako by skrýval desítky dalších měst ležících na

samém okraji nebe. Kůň se zastavil a zahleděl se před sebe. V očích se mu zablesklo sluneční světlo.Díval se do neskutečné a tolik lákavé dálky. Z chřípí mu stoupala horká pára. Stál tam jako socha a zlatázáplava houstla a tmavla na pozadí jasnící se modři. Dálka ho neodolatelně vábila. Přesně tam od počátku

mířil.

Vyrazil kupředu, ale brzo zjistil, že v cestě mu stojí zavřená brána parku Battery. Otočil se a vyzkoušeljinou cestu, jenže po chvíli se ocitl skoro před stejnou překážkou. Vyzkoušel hodně ulic a pokaždé hozastavila podobná těžká brána. Všechny byly zavřené. Zatímco bloudil v labyrintu ulic, znatelně seochladilo. Jako by se na polovinu světa snesl mrazivý příkrov ledu. Prázdný bílý prostor před ním bylcestou do toho druhého, dokonalého světa. Bílý kůň netušil, jak se dostane přes vodu, ale i tak po parkutoužil, jako by byl jeho osudem. Zoufale pádil pustými ulicemi, prašnými cestami, přes sněhem pokrytétrávníky a ani na chvíli nespouštěl zrak z postupně tmavnoucí zlaté tůně.

Připadalo mu, že se dostal do poslední ulice vedoucí k otevřenému prostranství, na jejímž konci všaknašel pouze další bránu, zavřenou jednoduchou závorou bez zámku. Přerývaně dýchal a toužebně hledělpřes mřížoví brány. Kolem hlavy mu stoupala horká pára. Srážela se mu na skráních. Věděl, že tohle jekonec: do parku se nedostane, nedostane příležitost vyzkoušet, jestli by se dostal přes modrozelené vodní

stužky a dál, snad až ke zlatým mrakům na obzoru. Chtěl se otočit a vydat se zpátky městem, možnáchtěl znovu k mostu a po něm až do Brooklynu, ale pak se do ticha, v němž jeho vlastní dech zněl jakodunění vzdáleného příboje, ozvala řada kroků. Spousta kroků.

Zpočátku zněly slabě, rychle však sílily. Ucítil otřesy země a chvění v kopytech, jako by se k němu blížildalší kůň. Nebyl to ovšem hřebec. Náhle se před ním objevila skupina mužů. Sledoval je skrze černéželezné mříže. Muži běželi přes park Battery, dělali dlouhé kroky a přitom vysoko zvedali nohy, protoževítr místy navál skoro půlmetrové závoje, a ty jim sahaly až nad kolena. Bylo vidět, že do běhu dávajívšechnu energii, ale přesto se pohybovali jako ve zpomaleném filmu. Trvalo dlouho, než se dostalidoprostřed parku. V té chvíli si kůň všiml, že jeden z mužů běží v čele a přibližně desítka dalších hopronásleduje. První muž sotva popadal dech. Pohyboval se dost nepravidelně, chvíli zpomaloval a chvílizase se zoufalým výrazem v tváři zrychloval. Sem tam upadl, ale okamžitě se zase postavil na nohy a snezmenšeným úsilím vyrazil vpřed. Klopýtali a padali i jeho pronásledovatelé, ti se ale ze sněhu hrabali opoznání pomaleji. Sníh je zpomaloval a za chvíli už běželi v dlouhé neuspořádané řadě. Divoce mávalipažemi a cosi křičeli. Prchající muž naopak nevydal ani hlásku. Při běhu působil zvláštně ztuhle. Jenomkdyž skákal přes naváté závěje a nízké zábradlí oddělující jednotlivé části parku, rozhazoval rukama, jakoby mával křídly.

Muž se blížil a bílému koni se stále více zamlouval. Pohyboval se moc pěkně. Nikoliv jako kůň, tanečník,nebo někdo, kdo má cit pro hudbu, ale svižně a ladně. Se zarputilou rozhodností. Zdálo se, jako byjedinou příčinou celého nezvyklého výjevu byl právě mužův běh. Takhle přece obyčejná honička ve sněhu

nevypadá. Muž dělal, co mohl, ale jeho pronásledovatelé se k němu přesto postupně blížili. Nebylo lehképochopit, jak je to možné, protože pronásledovatelé na sobě měli těžké zimníky a na hlavách buřinky,zatímco muž v čele byl prostovlasý a v krátkém kabátku se šálem kolem krku. Na nohou měl vysoké zimní

boty a oni jenom nízké polobotky, které musely být plné ledového sněhu. Přesto běželi stejně rychle jako

on, nebo ještě rychleji. Vypadali jako zkušení běžci, jako lidé, kteří vědí, jak pronásledovat uprchlíka.

Jeden z mužů se zastavil, doširoka se rozkročil ve sněhu, pevně se zapřel, oběma rukama zvedl revolver a

vystřelil po prchajícím muži. Vzduch prořízla ostrá rána jako prásknutí bičem a odrazila se od zdí domůpřed parkem. Z cestiček zasypaných sněhem se zvedlo hejno vyděšených holubů. Muž se na vteřinu otočil

a vyrazil směrem k ulicím i ke koni, který všechno bez hnutí pozoroval. Pronásledovatelé rovněž změnilisměr běhu a rychle se k muži přibližovali: vydali se po přeponě myšleného trojúhelníku, zatímco on pádilpo druhé z jeho odvěsen. Když od něj byli přibližně dvě stě stop, zastavil se další z mužů a rychle zamířil.Rána se ozvala tak blízko, že sebou kůň trhl vylekaně couvl pár kroků zpět.

Prchající muž se přiblížil k bráně. Kůň zacouval za dřevěnou kůlnu. S tím, co viděl, nechtěl mít nicspolečného. Zvědavost mu ale nedala. Dlouho se skrývat nedokázal. Po pár okamžicích vystrčil hlavuzpoza kůlny, aby se podíval, jak honička pokračuje. Muž v čele prudkým trnutím otevřel závoru, kterávylétla k nebi a opsala oblouk. Jakmile se ocitl na druhé straně, opět bránu zavřel a zajistil závorou.Vytáhl masivní dýku s nablýskanou ocelovou čepelí, kterou měl za pasem a takřka bez dechu začal bušitdo závory. Snažil se ji zkřivit, aby se s ní nedalo hnout. Pak se vyděšeně rozhlédl a vyrazil dál ulicí.

Ve chvíli, kdy se jeho pronásledovatelé dostali k plotu, uklouzl na zmrzlé kaluži pod sněhem. Dopadltvrdě. Udeřil se do hlavy a několikrát se převalil. Kůň s divoce bušícím srdcem sledoval, jak sepronásledovatelé vrhají na plot. Vypadali jako dobře cvičení vojáci. Vlastně spíš jako zločinci. Ve zvláštněpokřivených tvářích se jako neschůdný útes rýsovala ostře řezaná obočí, měli malou bradu a stejně titěrné

nosy a uši, které působily, jako by jim je někdo uřízl a potom znovu přišil k hlavě. Vlasy jim sahalyneskutečně hluboko do čela, jako utržený ledovec vydávající se na samostatnou cestu k jihu.

Zloba z nich sršela jako přeskakující jiskry. Jeden z mužů zvedl revolver, ovšem další, bezpochyby jejichvelitel, ho zastavil: „Nestřílet! Takhle to nechci. Teď už nám neuteče. Trochu si s ním pohrajeme s noži.“Poté začali šplhat přes plot.

Kdyby si pronásledovaný muž nevšiml, že na něj zpoza kůlny zírá kůň, nejspíš by zůstal ležet. Jmenovalse Peter Lake a v tuto zvláštní, nanejvýš nebezpečnou chvíli, mluvil sám k sobě: „Dostal ses do pěknýhosrabu, pitomče, když se na tebe dívá lítostivě dokonce i kůň.“ A právě tato slova ho přinutila vyškrábat sezpátky na nohy. Postavil se a obrátil se ke koňovi. Dvanáct mužů, kteří koně za kůlnou ze svého místaneviděli, se domnívali, že Peter Lake přišel o rozum. Nebo že na ně chystá nějakou podivnou boudu.

„Koni!“ zvolal Peter Lake. Kůň zvedl hlavu a udělal půlkrok vzad. „No tak, koni!“ vykřikl znovu. „Prosím!“vyhrkl úpěnlivě a prosebně rozpřáhl ruce, jako by chtěl koně obejmout. Muži postupně seskakovali nabližší straně plotu. Dávali si na čas. Nijak nespěchali, neboť od muže je dělilo jen posledních pár metrů.

Ulice byla zcela pustá a uprchlík se nehýbal. Nepochybovali, že ho mají zcela ve své moci.

Peterovo srdce bušilo tak silně, až se celý třásl. Vůbec se neovládal, až mu to připadalo komické. Připadalsi jako stroj, který se každou chvíli rozsype na kousky. „Bože můj,“ vzdechl a znovu se rozvibroval jakomechanická hračka na klíček. „Bože můj, nebo ty Ježíši, Marie či Josefe, pošlete mi něco na pomoc. Nejlíp

obrněný parní válec s kulometem.“ Všechno záviselo na koni.

Kůň se tryskem rozběhl zledovatělou ulicí k Peteru Lakeovi a těsně u něj ochotně sklonil hlavu. Peter Lake

ho objal kolem jeho silné bí

lé šíje, pevně sevřel jeho ladný krk připomínající krk labutě a vyšvihl se na hřbet. Nebyl sice v sedle, aleprávem se znovu cítil na koni. Spokojeně se rozhlížel a nedbal na výstřely, které práskaly mrazivýmvzduchem. Kůň se stal tímto jediným vznešeným pohybem jeho novým spojencem. Pak se kůň otočil,slabě se zachvěl, jako by se ho teprve teď dotkl chlad, mírně poklesl na zadní a zhluboka se nadechl.

Chystal se na raketový start. Peter Lake využil prchavého okamžiku klidu a obrátil se na své ohromené

pronásledovatele, kteří zůstali stát jako solné sloupy. Smál se jim do tváře. Jako by náhle celý roztálšťastným úsměvem. Cítil, že kůň napjal všechny svaly a vyrazil vpřed. Řítili se ulicí a rychle se vzdalovaliPearlymu Soamesovi a jedenácti členům jeho bandy Krátkokabátníků. Ti se opírali o plot a se zuřivýmnadáváním po Peterovi stříleli, všichni do jednoho, až na samotného Pearlyho, který si vzteky bez sebehryzal spodní ret, mhouřil oči a spřádal nové plány, jak se dostat uniklé kořisti na kobylku. Burácení pistolí

Petera ohlušovalo.

Konečně byl z dostřelu, ale koně nezpomalil. Nechal ho běžet kolem obchodů se zabezpečenýmiokenicemi proti zlodějům. Tryskem pokračovali stále dál kamsi k severu pomalu procitajícím městem,které se kolem nich míhalo jako nezřetelná šmouha.

Mrazivé ráno a požár trajektu

Peter Lake by Krátkokabátníkům snadno utekl i v případě, že by měli koně stejně jako on. Nikdo z celébandy se totiž neudržel v sedle včetně samotného Pearlyho, který stejně jako ostatní vyrostl v okolíkřižovatky Five Points. Na nábřeží se cítili jako doma, na lodi a v člunu si počínali jako zkušení námořníci,

ale jakmile se ocitli dál od vody, byli odkázaní jenom na své vlastní nohy, na tramvaje nebo na metro, kde

samozřejmě nikdy neplatili.

Krátkokabátníci pronásledovali Petera Lakea už celé tři roky. Od sezóny k sezóně ho naháněli jako lovnouzvěř, štvali ho do „tunelu“, tedy situace, kdy se cítil jako bezbranný králík se smečkou ohařů v patách.Peter Lake se celou dobu snažil z „tunelu“ ze všech sil dostat, ale pořád nenacházel cestu ven. Nikde anistopa po záblesku světla.

Pokud se právě neskrýval v relativním bezpečí mezi sběrači mušlí v Bayonne Marsh, musel Peter Lakepobývat na Manhattanu, kde ho Krátkokabátníci velmi rychle vyčenichali a bez dlouhého otálení se poněm pustili. Na Manhattan ho táhla jeho profese. Peter byl totiž zloděj, a pokud by se smířil s jakýmkolivjiným místem, dobrovolně by připustil, že je zloděj nanejvýš průměrný. Během oněch tří bouřlivých anebezpečných let několikrát uvažoval o přesunu do Bostonu. Vždycky však brzo dospěl k závěru, že vBostonu není nic, co by mu skutečně stálo za námahu. Město mělo nepříznivě uspořádané ulice a bylo pro

něj moc malé. Byl si jistý, že dříve či později určitě narazí na členy místního gangu, kteří si říkají Opičáci.S Krátkokabátníky se sice nemohli měřit, ale zaplést se s někým dalším nechtěl. Navíc mu kdosi řekl, že vBostonu je v noci pravá černočerná tma a než se člověk naděje, vrazí v té temnotě do nějakého policajta.Rozhodl se tedy zůstat na Manhattanu a doufal, že Krátkokabátníky časem přestane marný lov bavit. Nictakového se však nestalo a Peterův život se stal jedním dlouhým úprkem před pronásledovateli, kteří mubyli ustavičně v patách. Výjimku tvořily pouze krátké a klidné přestávky v mokřinách mezi sběrači.

Postupně si zvykl a nijak se nedivil, když ho před rozedněním často budil dusot těžkých botKrátkokabátníků, zběsile se ženoucích po chatrném schodišti domu, který mu vždycky poskytl jenomdočasné útočiště. Nenadálá návštěva Krátkokabátníků ho vyrušila od stovek jídel, vytrhla ho z náručídesítek žen a vyhnala z mnoha zdánlivě bezpečných domů, rozhodně nepůsobících jako skrýš pronásledovaného štvance. Někdy se u něj zjevili tak nečekaně, že nemohl vůbec uhodnout, jak se kněmu tak nepozorovaně dostali. Zvedl hlavu a sotva se rozhlédnul, stáli jen pár metrů od něj. Neustále se

drželi v bezprostřední blízkosti. Nedávali mu vydechnout a v sázce byl jeho vlastní život.

Teď však měl koně a myslel na to, jak se všechno změní. Jak to, že si ho neopatřil už dávno? Neskutečněby zvýšil svoje šance na přežití. Z metrů, které ho dělívaly od pronásledovatelů, by se staly celé míle aPearly Soames by se mu nemohl tak snadno dostat na kobylku. Z náskoku o velikosti několika kroků by se

stal bezpečný odstup. Konečně by si mohl vydechnout. V létě by se na koni dostal přes řeku a v zimě byho kůň bezpečně přenesl po zrádně kluzkém ledu. Mohl by se skrýt nejen v Brooklynu (vždyckysamozřejmě s rizikem, že zabloudí v jeho nepřehledné spleti ulic), ale také na borových planinách, vpohoří Watchung, na nekonečných plážích Montauku nebo v kopcích lemujících břehy Hudsonu, tedy namístech, kam se podzemní dráhou dalo dostat jen velmi obtížně a Krátkokabátníci se tam vydávali jenvelmi neradi. Tihle kmotrové si libovali v korupci a vraždách, ale báli se hromu a blesku, divoké zvěře,lesních temnot a dokonce i nočního skřehotání rosniček.

Peter Lake se patami zabořil koni do slabin. Ten ovšem žádné povzbuzení nepotřeboval. Byl k smrtivyděšený, rád běhal a slunce už viselo dostatečně vysoko nad střechami domů, kde jako obří výheňrozpalovalo jeho již tak dostatečně zahřáté a pružné svaly. Bílý kůň miloval běh. Vypadal jako velká bílástřela. Pádil tryskem se skloněnou hlavou, svěšeným ocasem, prohnutým hřbetem a ušima přilepenýma khlavě, aby ani trošku nepřekážely rychle proudícímu vzduchu. Řítil se vpřed dlouhými skoky, až Peterovichvílemi připadalo, jako by neseděl na koni, ale na podivném klokanovi. Ještě jeden odraz a hřebec se

vznese jako pták do oblak…

Do okolí křižovatky Five Points raději nemířili. Peter Lake tam sice měl spoustu kamarádů, kteří by ho jistě

ochotně schovali v některé z tisíců podzemních skrýší, tmavých místností, v nichž se bavili tancem ahazardními hrami, ale jeho příjezd na velkém bílém koni by určitě přilákal pozornost všech donašečů zdalekého okolí a za chvíli by si o něm cvrlikali všichni vrabci na střeše. Five Points navíc nebylo nijakdaleko. Sedí přece na koni, tak proč si neudělat výlet a nepodívat se někam, kam by se mu pěškynechtělo.

Prohnali se ulicí Bowery a za chvíli byli na náměstí Washington Square, kde proklouzli Vítězným obloukem

jako cvičený cirkusový psík obručí. Ulice se mezitím zaplnily lidmi, kteří se nepěkně mračili na bezohledně

projíždějícího muže na koni, který se nebezpečně proplétal houstnoucí dopravou. Na náměstí MadisonSquare stál uprostřed křižovatky na vyvýšeném ostrůvku policista. Všiml si, jak se k němu kůň řítí tryskem

po Páté avenue a včas usměrnil dopravu. Věděl, jak hrozné následky může mít srážka pádícího koně skřehkým automobilem a chtěl jí za každou cenu zabránit. Ráznými pohyby paží zastavil několik proudůautomobilů, elektrických vozů a kočárů tažených koňmi, a pak už jen ze svého pahýlovitého minaretusledoval, jak se k němu tryskem blíží Peter Lake na koni. Zvíře vypadalo jako oživlá část jezdecké sochy.V podobě řízené střely mířilo přímo na něj. Strážník fouknul do píšťalky a máchnul rukou v bílé rukavici.Něco takového nečekal. Muž s koněm útočili přímo na jeho minaret. Jejich rychlost odhadoval na třicet mil

v hodině. Chůvy na chodnících se křižovaly a pevně tiskly děti k hrudi. Kočí se zvedali na kozlících svýchprázdných i plně naložených vozů. Stařeny odvracely hlavy, aby se na tu hrůzu nemusely dívat. Strážníkneschopen pohybu čekal ve své zlaté klícce.

Peter Lake znovu pobídl koně. Napřáhl pravou paži jako kopí a namířil ji na zkoprnělého policistu. Jakorozmazaná bílá čára se mihnul se těsně kolem něj a v plném trysku mu strhnul čepici z hlavy. „Tohle si sdovolením vezmu,“ oznámil vyjevenému strážníkovi, který se rudý vzteky otočil, vytáhl notes a několikazuřivými tahy se pokusil zachytit tvar a vzhled koňského zadku.

Peter Lake prudce zahnul doleva do části Tenderloin, kde byly ulice tak přeplněné, že se za pár okamžikůmusel zastavit. Uvízl mezi cisternou na vodu a několika povozy, které nemohly dopředu ani dozadu.Vozkové práskali biči a vztekle se překřikovali, koně řehtali a netrpělivě hrabali kopyty, zatímco několikpouličních povalečů využilo příležitosti a spustilo kanonádu sněhových a ledových koulí. Peter jim usilovně

uhýbal a přitom se ohlédl se za sebe. Z východního konce ulice k nim běželo pět nebo šest modrýchteček. Byly ještě hodně daleko, ale rychle se blížily. Klouzaly, padaly, hned zase vstávaly a dálpokračovaly v běhu. Byli to policisté. Peter neměl sedlo ani třmeny, proto mu nezbývalo, než se postavitkoni na hřbet, aby viděl před cisternu a povozy. Ulice byla zcela paralyzovaná a bylo jasné, že bude trvatnejméně půl hodiny, než se obnoví normální provoz. Peter seskočil koni z hřbetu a otočil ho. Chystal sevyrazit proti postupujícímu šiku a prorazit si mezi policisty cestu. Kůň však neměl k podobnémuodvážnému kousku nejmenší chuť. Nehodlal sloužit jako živé beranidlo. Peter Lake ho pobízel, seč mu síly

stačily, kopal ho do slabin, ale hřebec jen pohazoval hlavou a odmítavě sebou třásl. Dopředu nemohl a zpátky se mu nechtělo. Pokračoval tedy stranou směrem k markýze, nad níž dokonce i v tuto časnouranní hodinu zářil nápis: „Saul Turkish představuje španělskou cikánku Caradelbu.“

Na ranní představení bylo divadlo poloprázdné. V sále vládlo šero. Osvětlené bylo pouze jeviště, na němžv záplavě modrozeleného světla tančila polonahá Caradelba spoře oblečená do průsvitného, krémověbílého hedvábí. Peter Lake se s koněm zastavili na horním konci prostřední uličky. Peter sledovalCaradelbu a doufal, že se mu v divadle podařilo uniknout pozornosti policistů. Ti si ho však všimli a nyníse blížili vstupní halou. Peter Lake opět pobídl koně, který se tryskem rozběhl sálem směrem korchestřišti. Muzikanti hráli dál, postupně ovšem ztráceli rytmus a orchestr přestával ladit, čemuž se popravdě nemohl nikdo divit. Obří koňská hlava vypadala ve tmě jako oslnivě zářící světlomet na přídilokomotivy. Strašně rychle se blížila.

Kůň stále zrychloval. Peter Lake se k němu nahnul, pošeptal mu do ucha: „Neříkej, že umíš taky skákat,“a zavřel oči. To, co kůň předvedl, nebyl obyčejný skok. Ke svému vlastnímu překvapení se vznesl nadorchestr a takřka neslyšně přistál na pódiu vedle španělské cikánky, dopadl dobré čtyři metry od místaodrazu a v nejvyšším bodě se vznášel skoro tři metry nad zemí. Peter Lake tomu nemohl uvěřit.Samotnému skoku, ani tichému dopadu. Caradelba stála jako zařezaná. Byla to mladá dívka, v podstatěstále ještě dítě skryté pod silnou vrstvou líčidel. Působila křehce a tvářila se zmateně, což byl zjevněvýraz, který ji opouštěl výhradně při tanci. Nenadálou návštěvu jezdce na neosedlaném koni (jistě se k nímuseli oba snést přímo z nebe), s nimiž se teď musela dělit o své jeviště, brala jako hrubou urážku.Nejspíš jí připadalo, že se jí vetřelec na mohutném koni vysmívá. Zdálo se, že se každým okamžikemrozpláče. Kůň se moc neovládal. Nikdy předtím v divadle nebyl, natož aby stál na jevišti. Oslňovaly hoostré kužely světla zářící odněkud ze tmy, zneklidňovala ho hudba, vábila ho jemná vůně Caradelbinýchlíčidel a mátla ho obří vlnící se stěna z tekutého modrého sametu. Všechno ho zneklidňovalo. Napřímil sea hrdě vypnul hruď, jako by se chystal do první řady slavnostní přehlídky.

Peter Lake věděl, že by měl zmizet, ale nemohl se k tomu přinutit. Nejdřív chtěl uklidnit Caradelbu.Policisté si mezitím nesnadno razili cestu orchestřištěm, kde museli odolávat výpadům naštvanýchhudebníků. Koně zlákala kouzelná hra světel. Objevil krásu divadla a sílu jeviště. Zdálo se, že chce

vyzkoušet, jestli by se mohl prosadit i jako herec.

Peter Lake se v podobné vřavě vyznal a dokonce i v nejvypjatějších okamžicích si uměl zachovat klidnouhlavu. Zatímco policisté postupovali stále blíž a někteří už začínali šplhat po hedvábných šňůrách nastahování opony, přiblížil se s policejní čepicí v ruce ke Caradelbě. Poté ji oslovil svou zažitou irskouangličtinou: „Dovolte, drahá slečno Caradelbo, abych vám na památku a jako znamení své úcty a obdivuobyvatel tohoto velkolepého města předal tuto policejní čepici, kterou jsem právě strhl z hlavičky jistéhostrážníčka, na něhož jsem narazil v boudičce na Madison Square. Jak se můžete snadno přesvědčit,“dodal a máchl směrem k policistům, kteří se už zase brodili mezi muzikanty, protože po sametu neumělišplhat, „jde skutečně o policejní čepici, což ale nic nemění na tom, že se musím poroučet.“ Dívka si čepici

vzala a posadila si ji na hlavu.

Modrá nadýchnutá pokrývka hlavy dala ještě víc vyniknout jejím nádherným ramenům a pažím. Cikánkana nic nečekala a znovu se rozvlnila do rytmu exotického fandanga, pro potěchu svou, stejně jako celéhonepříliš početného publika. Peter Lake s koněm vymanévroval z ostrého kužele bodového světla. Znovu se

mu vyšvihl na hřbet a společně se bludištěm lanoví a praktikáblů vydali do zimní ulice, která se mezitímuvolnila, takže mohli vyrazit zpátky na Pátou avenue a dál tryskem do centra.

Policisté se v poslední době za Peterem Lakem tolik nehonili. Plně je zaměstnávala válka gangů, která posobě ráno co ráno zanechávala v okolí Five Points i po celém nábřeží hromady mrtvol; ty se objevovaly ina řadě dalších, často dost neobvyklých míst: ve věžích kostelů, v dívčích internátních školách či veskladišti koření. Na samostatně působící zloděje, jako byl Peter Lake, teď neměli čas. Petera napadlo, žepokud by prchal rušnými částmi lepší části města, kde by pobouřil místní „nežidy“ (ke své cti tušil, že totoslovo není to nejsprávnější), policie by se na něj možná znovu zaměřila a Krátkokabátníci by mu dalipokoj. Tento nápad okamžitě zavrhnul. Problém byl v tom, že jakmile si Krátkokabátníci na někohozasednou, do konce života mu nedají pokoj, v tomto případě do konce jeho vlastního života.

Znal ovšem spoustu dalších způsobů, jak uniknout bezpočtu smrtelně nebezpečných nástrah zimníhoměsta. Vířily mu před očima jako těžké bouřkové mraky, rozvíraly před ním paže a lákaly ho do svénáruče. Ve městě se dalo žít i zemřít nesčetnými způsoby, tolika, kolik v něm bylo ulic, zákoutí a lidí.Krátkokabátníci ale taky nebyli žádní zelenáči. V městském bludišti se dokonale vyznali a zdejší cesty,silnice a řeky znali stejně dobře jako krysy své proměnlivé chodbičky a doupata. Krátkokabátníci byli jako mor. Nedalo se před nimi skrýt ani jim utéct. Rozpínali se městem jako neodvratný čas, zaplavovali hojako příliv a šířili se jako vše stravující požár. Pokud jim někdo dokázal celý týden unikat, mohl sepovažovat za skutečného pašáka nebo šťastlivce. Peter před nimi prchal celé tři roky.

Z jedné strany ho ohrožovali Krátkokabátníci, z druhé na něj měli políčeno policisté. Není divu, že serozhodl opustit Manhattan a nechat kleště scvaknout naprázdno. Doufal, že obě čelisti se při lovu nastejnou kořist dříve či později setkají, a on z tohoto pro obě strany jistě nepříjemného setkání vytěží třinebo čtyři další měsíce svobody. Jeho plán však mohl fungovat pouze v případě, že se na čas někamztratí. Docela se vypaří. Rozhodl se vrátit ke sběračům škeblí v Bayonne Marsh. Věděl, že mu poskytnouútočiště a jeho koni kus pevné půdy, protože ho kdysi našli a pak ho nějaký čas mezi sebou trpěli jakosmečka výjimečně shovívavých vlků. Jinak ovšem byli daleko drsnější než Krátkokabátníci, kteří se doblízkosti jejich rozlehlého území neodvažovali ani po zemi, ani po vodě. Věděli, že by při tom určitě přišli o

krk. Sběrače si nedokázal podrobit nikdo. Byli to mimořádní bojovníci a uměli se dokonale skrývat. To ale

nebylo všechno. Žili ve zvláštním, částečně skutečném, částečně mýtickém světě, do něhož se nikdoneodvážil vstoupit bez dovolení, a pokud to udělal, navždy zmizel v hustých chuchvalcích mlhy, které seustavičně proháněly nad klidně se zrcadlící hladinou. New Jersey se kdysi pokusilo vtáhnout sběrače dohlavního proudu společnosti, spoutat je zákony a daněmi. Ve svištících oblacích bílé mlhy navždy zmizelotřicet šerifů, policistů a Pinkertonových agentů. Viceguvernéra našli mrtvého v jeho princetonském bytě:rozříznutého ve dví. Jeden z weehawkenských trajektů vyletěl do povětří. Ohnivá koule vystoupala dovýšky dvaceti poschodí a tlaková vlna rozbila okna všech domů stojících v okruhu čtyřiceti mil.

Peter Lake současně tušil, že i když najde v mokřinách bezpečné útočiště, stejně ho to bude lákat zpátkyna druhou stranu řeky do rozzářeného Manhattanu, bez ohledu na nebezpečí, které tu na něj čeká. Lidéze zátoky žili příliš blízko nekonečně proměnlivé mračné stěny. Byli tiší, zarputilí, a neproniknutelní. Čas,strávený v jejich blízkosti, se míhal před očima jako stěny železničního tunelu. Typický obyvatel zátoky sepodobal neklidným domorodcům. Byl profesionálním věštcem ustavičně zkoumajícím vnitřnosti ryb ahovořícím v nesrozumitelných hádankách. Pro Petera Lakea, navyklého zvuku barových pian a společnosti

pohledných dívek nepřístupných jen tak na oko, byl pobyt v mokřinách takřka utrpením. V případěpotřeby se však uměl přizpůsobit a vždycky byl ochotný vyzkoušet, jak moc se dokáže změnit a covšechno vydrží. Uměl strávit týden nebo deset dní rybařením na ledu. Chodil spát před východem měsíce,

od rána do večera se cpal pečenými ústřicemi, brodil se solisky lemujícími břehy nezamrzajících ústí řek a

užíval si nahých objetí několika žen, které nacházely uspokojení v divoké souloži uprostřed zuřící bouře,otřásající jejich malými domečky ukrytými v rákosí a zasypávající sněhem pěšiny prošlapané v ledu.Vzpomněl si na Anarindu, tmavovlásku s ňadry jako broskvičky a očima jako dvě žhnoucí hvězdy… avyrazil směrem k přístavišti trajektů North Ferry.

„Zatraceně!“ zanadával vztekle, když vystoupali na vyvýšené místo před doky obrácenými k nejjižnějšíčásti pobřežních skalisek. Uprostřed ledem zahlcené řeky hořel trajekt. Stál nehybně na místě a zpočátkuse k němu nedalo dostat. Loď se ztrácela v rozpínající se oranžové ohnivé kouli, z níž se oddělovalaoblaka černého kouře. K požárům trajektů docházelo pravidelně. Jejich kotle vybuchovaly hlavně v zimě,kdy na ně útočily obří, jako břitva ostré a jako krumpáč špičaté ledové kry. Pomoci mohly jenom novémosty. Jenže, kdo by dokázal postavit most přes Hudson?

Byl jasný den. Obloha oslňovala snad všemi odstíny modři. Z druhého břehu Petera bolestivě bodaly doočí ostře ohraničené barevné skvrny: stromy, malé bílé domy, červené a nachové žíly vysoko v hnědéskalní stěně. Nad řekou svištěl k moři silný mrazivý vítr.

Kolem trajektu plného pokroucené oceli se pohybovaly krátké široké lodě a parní remorkéry. Hasiči včerných pláštích lovili z ledové vody pokryté plameny přeživší pasažéry a členy posádky. Břehy byly přesranní chlad zaplněné stovkami přihlížejících: stála tam děvčata s obručemi a bruslemi, instalatéři a truhláři

mířící do práce, sluhové, přístavní dělníci, lidé z doků, vozkové, lidé pracující na řece i na železnici.Dostavili se také podomní prodavači. Čekali na tisíce dalších čumilů, kteří se dostaví teprve poté, co z lodě

zbude jen obří škvarek unášený vodou a svou zvědavost budou chtít nasytit alespoň pečenými kaštany,praženou kukuřicí, teplými preclíky a opékaným masem.

Peter Lake si koupil pytlík pečených kaštanů od zarputile působícího muže. Jeho ruce byly zjevně navykléna silný žár, protože kaštany vylovil z blikotajících žhavých uhlíků v kulaté železné pánvi. Byly příliš horké,jíst se ještě nedaly. Peter se rozhlédl nalevo a napravo, jestli se někde nablízku nenachází dámy a sáček s

kouřícími kaštany si zasunul do kalhot. Měl je dobře ukryté kousek od žaludku a příjemně ho hřály nacelém těle. Zatímco sledoval hořící trajekt, vítr postupně sílil. Dlouhé řady vrb se ohýbaly k jihu asetřásaly z větví pokrývku bílého sněhu.

Jeden z přihlížejících se nedíval na hořící trajekt, ale na Petera Lakea, který jeho nepatřičně dotěrnýpohled pohrdlivě odbýval. Muž byl totiž doručovatelem telegrafní společnosti. Peter Lake doručovateletelegrafních zpráv bytostně nesnášel. Možná to bylo tím, že se tak málo podobali poslovi bohů, štíhlémuMerkurovi s okřídlenýma botama. Skoro vždycky to byli těžkopádní tlouštíci v košilích pobryndanýchpivem, kteří by nepředběhli ani želvu a výstup do schodů byl pro ně takřka nadlidský výkon. Přece senebude Peter zabývat nějakým obtloustlým troubou v pytlovité uniformě, s neforemnou čepicí na hlavě amalým štítkem se slovy „Doručovatel Beals“, když přímo před ním hoří trajekt. Co by se asi tak mohlostát, kdyby se doručovatel Beals otočil a zmizel v davu? Možná by na něj mohl upozornit Krátkokabátníky.

Pak by ale stačilo naskočit na koně a za pár okamžiků by je nechal daleko za sebou.

Několik mužů z hasičských lodí se snažilo dostat na palubu hořícího trajektu. Neměli k tomu sebemenšídůvod, protože všichni pasažéři byli buď mrtví, nebo dávno v bezpečí a hasiči nemohli se zuřícímiplameny nic udělat, ani kdyby se dostali do jejich bezprostřední blízkosti. Proč se tedy předháněli a jedenpřes druhého šplhali po laně, které se střídavě napínalo a zase povolovalo a místy už začínalo hořet, takže

někteří hasiči padali do ledové řeky, zatímco lidé na břehu společně tajili dech a sledovali, co bude dál?Peter Lake znal odpověď. Ti muži se sytili ohněm. Čerpali z něj sílu. Čím byli ohni blíž, tím víc jí získávali.Hasiči věděli, že oheň j

e jejich nepřítel a může je snadno zabít, což se také občas stávalo. Současně si ovšem uvědomovali, žemůžou od ohně získat nedocenitelný dar. Šplhali po hořících lanech, drápali se na palubu a Peter Lake jim

spolu se všemi ostatními na břehu nadšeně tleskal. Sledoval celý výjev a pojídal horké kaštany, o kterése dělil s koněm. Přibližně po půl hodině se trajekt nebezpečně naklonil a hrozilo, že se převrhne. Vlečnýčlun se prodíral mezi ledovými krami a jeho posádka se ze všech sil snažila zachránit na smrt vyčerpanéhasiče, kterým shořela lana a stáli jako trosečníci na rozpálené palubě. Pokud by se trajekt uprostředkanálu potopil, šli by ke dnu spolu s ním. Koutkem oka (tedy částí zraku, kterou mají zloději v mimořádnéoblibě) zahlédl Peter Lake dva automobily. Rychle se blížily po silnici. V okolí se pohybovalo hodněautomobilů, proto nebyly žádnou zvláštní podívanou, ale tyhle dva vozy ho přesto zaujaly. Jely přímo kněmu. Těsně za sebou, plnou rychlostí. Byly plné Krátkokabátníků. Peter Lake se vyšvihl na koně.Doručovatel Beals stál na svém původním místě a velmi pomalu, jako ve zpomaleném filmu, poskakovalvzrušením. Krátkokabátníci ho nejspíš odmění pořádnou večeří a možná i vstupenkou do kabaretu…

Peter Lake zamířil tryskem k jihu. Nechal za sebou hořící trajekt a vyrazil do širokých, takřka pustých ulicvedoucích podél továren, mlékáren, pivovarů a železničních skladů. Spolu s koněm se rychle ztratili vpředměstí plném sudů, železničních kolejí a obřích hromad použitého dřeva, v předměstí plynáren,koželužen, chatrných dřevěných manufaktur náchylných k požárům, kabaretů a vysokých železnýchmostů připomínajících šedivé věže.

Krátkokabátníci mu byli už zase v patách. Tísnili se ve dvou automobilech, ale přestože jeli jako o závod,rozpačitě sledovali, jak jim Peter ujíždí. Peter si držel odstup a postupně ho zvětšoval. Ulicemi se rozléhaly

údery kopyt. Kůň běžel tak rychle, až se chvílemi zdálo, jako by se vznášel nad zemí.

Pearly Soames

NA CELÉM SVĚTĚ (a zároveň v celém vesmíru) existovala jen jedna jediná fotografie Pearlyho Soamese.Byl na ní spolu s pěti policisty, kteří na něm viseli jako klíšťata. Čtyři mu viseli na rukou a na nohou ajeden mu držel hlavu. Pearly seděl s roztaženýma nohama a rukama a kolem pasu a hrudi měl popruh,kterým ho připoutali k židli. Tvářil se nasupeně a měl pevně zavřené oči. Dokonce i z černobílého snímkubylo skoro slyšet, jak se mu z přiškrceného hrdla dere zuřivé ryčení. Mohutný policista stojící za Pearlymměl co dělat, aby udržel jeho hlavu obrácenou k fotografovi. Svíral Pearlyho za vlasy a vousy, jako by sesnažil zkrotit rozdrážděného jedovatého hada. V okamžiku, kdy se vznítil hořlavý prášek a vyšlehl záblesk,

se vedle Pearlyho převrátil věšák na kabáty a stal se navždy strnulou součástí bojové scény, stejně jako

ručička bohatě zdobených hodin ukazující k dvojce. Pearly Soames zjevně nechtěl, aby ho fotografovali.

Jeho pohled byl ostrý jako břitva. Oči připomínaly dva bílé diamanty. Byly neskutečně bledé, takřkaprůhledné. Stříbřité. Lidé říkali: „Když Pearly Soames otevře oči, je to, jako kdyby šlehnul elektrickývýboj.“ Na tváři měl dlouhou hlubokou jizvu, táhnoucí se od koutku úst až k lalůčku ucha. Když se na niněkdo díval, jako by cítil nůž na vlastní tváři. Dokonale nabroušený a zařezávající se hluboko do kůže.Pearlyho jizva vypadala jako hluboký bílý příkop. Jako rokle protkaná síťovím slonovinově bílých můstků a

přechodů. Pearly žil s jizvou od svých čtyř let. Dostal ji tehdy jako dárek od svého otce, který se synovineúspěšně pokusil proříznout hrdlo.

Nikdo samozřejmě netvrdí, že být zločincem je správná věc. Naopak. Všichni vědí, jak jsou zločinci špatnía v tomto ohledu panuje všeobecná shoda. Zločinci jsou prokletím světa. Současně jsou však jehohybateli. Nedávají mu ustrnout. Někdo by možná dokonce řekl, že New York by se nestal tím, čím je, bezpřispění početných zloduchů, kteří ho svou neutuchající podvratnou aktivitou vybrousili do oslnivě zářícího

skvostu. A to není všechno. Snad by se dalo i říct, že zločinci jsou nezbytnou součástí rovnice, bez níž byvýpočet nedával smysl. Jsou neotřesitelně pevnou matematickou konstantou zajišťující trvalou rovnováhu.

Zločinné živly jsou hnacím motorem města, jeho cukrem i bičem. Zářivě rudou dekorací obrovskémozaiky. Bleskem na temné letní obloze. A přesně takový byl i Pearly.

Během své kariéry zločince si naprosto přesně uvědomoval, kým je, a dobře věděl, že všechno, co dělá, je

špatné. Bylo to jako posedlost. S neskutečnou trýzní sledoval vlastní činy a přemítal o svém životě. Jehoneklidná, neobyčejně bystrá mysl dokonale chápala důsledky vlastních nemilosrdných činů. Omechanismus udržující rovnováhu města se nijak nestaral, ale bylo jasné, že kdyby zmizel, nebo ve svéčinnosti přestal, život obyvatel by se zhroutil. Město by ztratilo soudržnost. Ke svému životu totižpotřebovalo (mimo řady dalších věcí) vyvážené působení nekontrolovatelných protichůdných sil.Potřebovalo nezvladatelného Pearlyho Soamese, nevědomky hrajícího roli jazýčku na jemnýchlékárnických vahách. Zkuste si představit člověka, který se při pohledu na děti otřese odporem a dostanechuť zabíjet. Nejspíš to nedokážete. Přesně toto však dokázal Pearly. Měl podivné prokletí: nenáviděl dětia chtěl jim ubližovat. Nesnášel jejich vřískot, který mu připomínal kočky na plotě. Nenáviděl jejich obříkulatá ústa a věčně rozkývané hlavy, které za nic na světě nedokázaly ani na chvíli udržet v klidu. Děti hopřiváděly k šílenství. Svou nesamostatností. Svou nevinností. Tím, jak od všech neustále něcopotřebovaly. Nejraději by s nimi jednou provždy skoncoval. Nejraději by ze všech vytloukl jejichnevinnost. Aby už nikdy po nikom nic nevyžadovaly. Rád by jim to všechno vysvětlil, ale ony neumělymluvit. Nejvíc Pearly nesnášel nejmenší děti, které ještě nemohly krást. Připadalo mu to jakonepochopitelný paradox a strašně ho to dráždilo. Dokud byly dostatečně malé, aby se protáhly mřížemiplotů, nechápaly, co se po nich chce a vůbec nic neunesly. A jakmile trochu vyspěly a konečně se jim dalo

vysvětlit, co mají z druhé strany přinést, byly příliš velké a plot se pro ně stal stejnou překážkou jako provšechny dospělé. Zdaleka ho však nedráždily jen zranitelné a křehké děti. Kdykoli zahlédl nějakéhoinvalidu, zrychlil se mu dech a zmocnil se ho nepřekonatelný odpor. Zachvátila ho nezvladatelná zuřivost.Děsivě skřípal zuby a jen stěží potlačoval touhu chytnout jej pod krkem a držet ho tak dlouho, dokudnevypustí duši. Nejraději by všechny mrzáky zašlápnul. Rozmáčkl jako přezrálou hrušku. Toužil je umlčet,zbavit se jejich lítostivých nářků. Chtěl rozlámat kola jejich vozíků. Navždy je znehybnit. Pearly byl šílenec,

nebezpečný jako odjištěná mina. Dokonalý zločinec. Vrcholný predátor ulic. Ďábel.

PEARLY SOAMES toužil po zlatu a stříbru, nikoliv ovšem jako obyčejní zlodějíčci, kteří chtějí zbohatnout.Toužil po těchto kovech, protože se krásně blyštěly a byly dokonale čisté. Pearly byl zvláštní tvor.Postižený a pokroucený. Útěchu hledal v abstraktních harmoniích barev. Přitahovaly ho především ostré avýrazné odstíny, ale skutečným znalcem nebyl. Znalci umění se o barvu často nezajímají a jen málokdy se

jí nechají unést. Jako by už barvu dávno ovládali a byli jí nasyceni. Připomínají tím gurmány, kteří z jídlabudují úchvatné stavby, protože jinak by ho nedokázali pozřít. Směšují krásu a vědění, vášeň iakademický přístup. Pearly nic takového nedělal. Pearly byl barvami doslova posedlý. Ovládaly ho jakonákaza, jako náboženství. Pokaždé na ně hleděl s nenasytností hladovějícího trosečníka. Během chůzeulicemi nebo plavby podél pobřeží v rychlém člunu ho často překvapil západ slunce, které nakrátkodokázalo sevřít okolí do své proradné náruče, jak je to ostatně v New Yorku běžné. Pearly se pokaždézastavil. Zůstal stát jako solný sloup a ostatním lidem a obchodníkům s vozíky nezbylo, než ho opatrněobcházet. Pokud byl právě v člunu, obrátil ho proti větru, a dokud mohl, vychutnával si barevnépředstavení. Pravidelně děsil malíře natírající fasády domů. Vrhal se k nim jako rozzuřený tygr a zbezprostřední blízkosti jako uhranutý, s doširoka rozevřenýma očima sledoval, jak jim z namočenýchštětek tryskají jiskřivé proudy barev. Už když byl sám, vzbuzoval hrůzu, protože ho všichni znali a věděli, s

kým mají tu čest. Často ho však doprovázela tlupa Krátkokabátníků a v takovém případě se malíři třásliještě víc, věděli, že neujdou trestu. Krátkokabátníci se jim mstili za ztracený čas, který museli trávitnečinně s rukama v kapsách, zatímco tiše čekali, až Pearly unikne „přitažlivosti barev“, jak své posedlostisám s oblibou říkal. Pearlymu by si stěžovat nedovolili. Zlost si vylévali na nebohých malířích, několik z nich se pokaždé zdrželo a malíře pořádně ztlouklo.

Jednou společně mířili do dalšího boje, který byl součástí války gangů. Pearly a šedesát dalšíchKrátkokabátníků mašírovali ulicemi jako florentská armáda. Byli vyzbrojeni svými obvyklými dobřeskrytými zbraněmi a navíc u sebe měli pušky, granáty a meče. Byli připravení k boji. Do ruda rozpálení ananejvýš vzrušení. Srdce jim tloukla tak prudce, že se jim málem rozletěla hruď. Mašírovali jako vojáci spohledem pevně upřeným před sebe. Asi v polovině cesty na místo nadcházejícího souboje si Pearly všiml

dvou natěračů, kteří právě přidávali novou vrstvu barvy na zárubně dveří u jedné z náleven. Malá armáda

se zastavila. Pearly přistoupil k malířům, kteří se třásli jako osiky. Zblízka se zahleděl na stále ještěvlhkou zelenou barvu a nadšeně k ní přičichl. V tom okamžiku o sobě vůbec nevěděl. Po chvíli se (zjevněosvěžen) konečně pohnul. S pohledem udiveného dítěte poodstoupil. Velmi opatrně, aby se nedostal zdosahu přitažlivosti barvy… „přidejte další vrstvu,“ poručil. „Chci vidět, jak vypadá, když je mokrá. Něcopodobného člověk jen tak nezažije.“ Natěrači se pustili do práce. Majitel nálevny byl samozřejměspokojený. A stejně spokojený byl i Pearly. „Nádherná krajinka,“ poznamenal, „vážně moc pěkná.Připomíná mi pozemky velkých statků, na které majitelé nepouští ovce, takže tráva není ani zválená, aniznečištěná od jejich bobků. Jen tak dál, pánové. Zítra nebo možná pozítří se přijdu podívat, jak barvavypadá, když uschne.“ A pak se všichni vrhli do bitvy. Pearly bojoval v první řadě jako nikdo jiný. Jakočlověk, čerpající sílu ze studny plné barev.

Přitažlivost barev ho nutila krást obrazy. Zpočátku loupil v obchodech s uměleckými potřebami (někdy donich posílal své muže), ale nacházel v nich jen tuby s barvami a malířské stojany. Pak ale změnil strategiia začal plundrovat sejfy význačných obchodníků s uměním a nejlépe střežené paláce na Páté avenue, kde

nacházel ty nejžádanější obrazy za desítky tisíc dolarů. Obrazy, které přitahovaly mladé utrápenénovináře toužící po rychlé kariéře. Obrazy, o nichž si ani ti nejvěhlasnější kritici netroufli říct jediné křivéslovo. Tyhle obrazy do New Yorku cestovaly z Evropy na palubě drahých jachet. V luxusních kajutách adoprovodu tří plně ozbrojených Pinkertonů. Pearly věděl, jak se k nim dostat, protože četl noviny asledoval katalogy aukčních síní.

Jednou v noci se jeho nejlepší zloději vrátili od Knoedlerů s pěti srolovanými plátny. Pearly nedokázalčekat do rána. Nařídil, aby obrazy rozvinuli a dal přinést dvacet lamp a zrcadel, aby dobře osvítil rozlehlépodkroví nedaleko mostů, které Krátkokabátníkům, neustále se přesouvajícím jako španělští partyzáni,sloužilo jako dočasné útočiště. Pearly nechal obrazy umístit na stojany a přikrýt je sametovým přehozem.Jeho druhové rozsvítili lampy. Jemnou látku ozářilo ostré světlo. Pearly poodstoupil a chvíli se připravovalna velkolepou hostinu. Dal znamení hlavou a jeho muži shodili sametové přehozy. „Co to má znamenat!“zaječel a mimoděk položil ruku na revolver. „Ukradli jste, co jsem vám přikázal?“ Zloději rychle začalilistovat katalogy aukčních síní a kontrolovali názvy děl, která jim Pearly zakroužkoval červenou tužkou scedulkami, které odnesli spolu s obrazy. Všechny seděly. Pearly se o tom mohl přesvědčit na vlastní oči.

„Tomu nerozumím,“ řekl zmateně s pohledem upřeným na svou sbírku děl slavných mistrů. „Jako kdybych

hleděl do bláta. Všude jen černá a hnědá. Není v nich žádné světlo a skoro žádná barva. Kdo by proboha

maloval jen hnědou a černou?“

„To nevím, Pearly,“ odvětil Blacky Womble, jeho nejvěrnější druh.

„Nechápu proč? Proč by něco takového malovali? A jak to, že se tyhle věci všem těm boháčům a kritikůmtak líbí? Copak tomu vůbec nerozumí? Když jsou tak bohatí, musí o tom přece něco vědět!“

„Jak jsem říkal, Pearly. Vůbec to nechápu,“ řekl Blacky Womble.

„Zavři zobák! A odnes to zpátky. Já to tady nechci. Vraťte je všechny zpátky do rámů.“

„My jsme je ale vyřízli,“ ozvali se zloději, „a za hodinu začne svítat. Nemáme dost času.“

„Tak je teda vrátíte zítra v noci. K čertu s nimi! Takové nesmyslné plýtvání.“

Další den město zažilo velké pozdvižení, když se zjistilo, že u Knoedlerů ukradli obrazy v celkové hodnotěbezmála půl milionu dolarů. Ale ještě větší sousto dostaly noviny následující den, kdy s patřičným údivemreferovaly, že obrazy se vrátily na své místo. Na první stránce otiskly vzkaz, přišpendlený k jednomu zrámů:

Tyhle obrazy nechci. Jsou jako bláto a chybí jim barvy. Rozhodně aspoň ty, na které jsem zvyklý. Stačí, když se na podzim nebo třeba i v zimě vydáte do kteréhokoli amerického města a z kopce nebo z lodě vzátoce u pobřeží a nebo na řece se rozhlédnete po okolí. Všude uvidíte spoustu daleko lepších obrazů, sekterými se tahle bezbarvá břečka, kterou můžou obdivovat snad jen lidi s pořádně dlouhým rodokmenem,

vůbec nemůže rovnat. Jsem sice zloděj, ale vím, co je barva. Poznám ji v blankytu nebe i v řáděnísamého ďábla. A stejně tak poznám bláto. V budoucnu se o svoje obrazy už nemusíte bát, paneKnoedlere. Nebudu je krást. Nelíbí se mi.

V úctě Váš

P. Soames

Pearlyho muži chtěli obnovit porušenou přitažlivost barev. Vydali se do města a přinesli obrazy se spoustu

smaragdově zelené, zlaté a stříbrné. Pearly několik dnů nepromluvil, dokud ho nerozehřálo zlatavé teploa neprobudily ho ostře řezané stříbřité kontury. Tu a tam se kumpáni vrátili s obrazem nějakéhoamerického malíře, s renesanční miniaturou, dílem jednoho z nedoceněných experimentálních umělcůnebo plátny starých mistrů, která nebyla utlumena temnými odstíny bahna, a Pearly si užíval podpřístavním molem, v podkroví nad pivnicí nebo mezi sudy pivovaru, jejž si pro daný okamžik zvolil jakosvůj přechodný domov. Pohled na úchvatné obrazy a výjevy, na jemně smíchané barvy protékající plátnya slévající se v omamně nádhernou řeku však Pearlymu nestačil. Snové výjevy, střídající se mu předočima, ho neodolatelně přitahovaly. Nechtěl se na ně jen dívat. Chtěl v nich žít. Celé dny a noci chtěltrávit v oslnivě zlatavé záplavě.

„Chci místnost ze zlata,“ prohlásil. „Z čistého zlata, které budete každý den leštit jelenicí: chci zlaté zdi azlatý strop. Chci zlatou podlahu.“ Dokonce ani jeho Krátkokabátníci, kteří byli na ledacos zvyklí, nevěřilivlastním uším. Nepochybovali, že jim patří celé město, ale nikdy nechtěli žít jako králové Inků. Netoužili

po honosných palácích, ani po stálé adrese.

Odporovat vůdci si dovolil jen Blacky Womble. „Zlatý pokoj nemá nikdo v celém New Yorku. Dokonce aniten nejbohatší bankéř. Podle mě je to ztráta času. Trvalo by sto let, než bychom nakradli tolik zlata.“

„A právě v tom se mýlíte,“ opáčil Pearly. „My to zvládneme za jediný den.“

„Za jediný den?“

„Nebude to těžší než ukrást pár slepic. Vážně si myslíte, že neexistují žádné zlaté pokoje? Pokud ano, takse mýlíte. V tomhle městě jsou milióny takových pokojů a místností. Hluboko pod zemí a vysoko nadnašimi hlavami. V nepřehledném a nekonečném bludišti ulic. Může tu být víc zlatých pokojů, než kolik jena nebi hvězd.“

„To přece není možné,“ namítl Blacky Womble.

„Už jsi někdy slyšel o Sarganda Street, Diamond Row nebo o Deváté a Dvacáté avenue?“

„V New Yorku?“

„Samozřejmě, že v New Yorku! Jsou to ohromně dlouhé ulice. Proplétají se městem jako had a ze všechstran je obklopují další ulice, jedna velkolepější než druhá!“

„Možná by mohly být v Brooklynu. Asi jsou v Brooklynu. Ten totiž neznám. Vlastně ho nezná skoro nikdo.

Lidé, co se tam vydají, se nikdy nevrátí. V Brooklynu je spousta ulic, o kterých nikdo nikdy neslyšel, jako

třeba Funyew-Ogstein-Crypt Boulevard.“

„Jo, myslím, že tam bydlí skoro samí židi. A máš pravdu. Ty ulice jsou v Brooklynu. A taky na Manhattanu.

Různě se proplétají a křižují.“ Pearlyho oči zářily jako dvě elektrická světla. Blacky Womble ho pokaždénechápal (hlavně když ho Pearly uprostřed noci poslal, aby přinesl pětilitrovou plechovku čerstvěnamíchané barvy), ale dobře věděl, že Pearly má výsledky. Moc rád sledoval, jak se potom Pearly celýnaježí a s čelem oroseným potem se jako zápasník nebo boxer vrhne do boje, aby z prázdna pustéhovesmíru vykopal neslýchaný poklad. Byl jako posedlý, jako by ho vedla starodávná věštba. „Devátá aDvacátá avenue se kolem sebe obtáčejí jako dva pářící se hadi. Jsou tisíce mil dlouhé.“

„A kterým směrem vedou, Pearly?“

„Nahoru! Přímo nahoru!“ odpověděl Pearly a ukázal na tmavý strop. Panenky mu zmizely pod víčky amísto očí se objevila dvě jasně bílá vejce. Blacky Womble se také zahleděl do tmy. Spatřil šedivépohybující se stíny a modravé záblesky. Připadal si, jako by visel nad bezednou propastí. Najednou ho nicnepoutalo k zemi, gravitace zmizela a on se vznášel prostorem. Letěl. Před očima se mu míhala hustáspleť ulic, které mu Pearly na krátký okamžik odhalil. Když se opět vrátil na pevnou zem, zjistil, že Pearlymu hledí upřeně do tváře. Působil naprosto soustředěně a klidně. Připravený k práci jako zaměstnanecprádelny na rohu den po Štědrém dnu.

„I kdyby Sarganda Street a Devátá a Dvacátá avenue skutečně existovaly…“

„Nezapomeň na Diamond Row.“

„Dobře, i kdyby existovala i Diamond Row, jak bychom ukradli tolik zlata, aby stačilo na zlatý pokoj?Nechci, abys mě špatně pochopil. Ta představa se mi líbí. Ale nevím, jak by se to dalo zařídit.“

„Jedna z možností je vzít si zlato z některé bankéřské lodi připlouvajících úžinou Narrows.“

Blacky Womble nebyl schopen jediného slova. Krátkokabátníci byli nejlepší gang ve městě. Nejmocnější anejodvážnější. Nikdy však nevyloupili žádnou velkou banku. Vlastně až na jeden případ, ale to šlo jenom o

jednu z dočasných poboček, které člověk snadno otevře jako plechovku sardinek. Především nikdonevěděl, kdy přesně lodě převážející zlato přistávají, protože pluly po náhodně vybraných trasách, kteréurčovaly speciální přístroje v drátěných schránkách připomínající mahjongové kostky s vyrytýmisouřadnicemi. Tyhle lodě křižovaly moře jako nit švadleny, vyšívající nesmírně složité vzory. Rychlá loď snákladem zlata, mířící z New Yorku řekněme do Peru, se mohla třeba i šestkrát zastavit v Jokohamě. Dopřístavu, kde nevykládala náklad, však ani jednou nevplula; ze vzdálenosti padesáti mil od břehu vyslalasmluvený signál (modré světlo) a hned zase zmizela v temné dálce. Nedalo se uhodnout, kdy a kde sezase objeví. Lodě se zlatem se vyhýbaly rušným námořním trasám. Připlouvaly naprosto nečekaně jakoblesk a většina Newyorčanů o nich ve skutečnosti ani nevěděla. Pekaři vytahovali z pece křupavé pečivo a

spokojeně ho sypali do košů; údržbáři opravovali stroje pokryté olejem, které voněly po křemeni a oceli;bankovní úředníci seděli v pečlivě vyrovnaných řadách a zručnými prsty posouvali útrobami bankovníhydry malé sumy peněz, aniž by tušili, jak blízko se nachází neskutečné bohatství. Nevěděli nic ozáplavách zlata, které se valily ulicemi dolního Manhattanu jako přílivová vlna mělčinou zarostlou rákosím.

V New Yorku žilo několik milionů obyvatel, ale jen sotva deset tisíc z nich zahlédlo loď plnou zlata kotvícípár prchavých okamžiků u přísně střeženého mola, kde přístavní dělníci rychle vykládali její nesmírněcenný náklad. A pouze tisícovka chápala význam celého výjevu. Z téhle tisícovky bylo devět set lidíčestných. Takových, kteří nikdy nepomysleli na zločin. Polovinu z těch, kdo by o krádeži uvažovali, tvořiliubožáci a ztroskotanci, kteří dokázali vyfouknout tak nanejvýš rohlík na krámě. Dvacet dalších by možnápodobnou loupež zvládlo, ale své schopnosti upřeli jiným směrem, uplatnili se v opeře, jako vydavateléknih či v armádě. Dvacet zkušených zlodějů postrádalo potřebnou organizaci, spolupracovníky a zdroje,pět lapků vymyslelo směšný plán, který se nedal realizovat a čtyři by se o loupež mohli skutečně pokusit,jenže jim v tom zabránily různé rány osudu, nepředvídané události odvádějící jejich pozornost, nebo náhlá

nevolnost, a samozřejmě nelze říct, jestli by byli úspěšní. Zbýval jen jeden. Pearly Soames. Ale i pro něj

byla loupež zlata takřka nemožný úkol, protože poklad putoval na nejrychlejších a nejhbitějších lodíchsvěta, dokonale strážených a víc než dostatečně zabezpečených. Hluboko ve svých útrobách ukrývalynedobytné sejfy, které bylo možné otevřít, pouze když kotvily u jednoho z opevněných mol. Nejprve bylotřeba pomocí speciálního zařízení zvednout ocelovou mříž chránící těžké dveře z neznámé slitiny sčasovým spínačem, za nimiž se skrývalo deset přísně hlídaných místností se zlatem uloženým v pevnýchtruhlách, které se v nesprávných rukou měnily v odjištěné granáty. Na vykládku vždycky dohlíželi vojáci.

Blacky Womble byl sice běloch, ale jeho pleť měla barvu kobaltu a dost možná byla ještě temnější. Narozdíl od ostatních Krátkokabátníků nosil nablýskané černé kožené sako. Vlasy si česal za uši, kde sesplétaly do děsivých kudrlin. Jeho zuby v mnohém připomínaly Pearlyho oči. Byly špičaté jako kostelnívěže, rozeklané jako skalnaté pohoří (či vroubkované jako nůž na chléb), zahnuté jako saracénská šavle,ostré jako dokonale nabroušená břitva a silné jako bajonet. Přesto měl zvláštní, vlídný a uklidňujícíúsměv, jímž by dokázal ukonejšit plačící dítě k spánku. Nehledě na hrozivé zuby to byl příjemný chlapík(alespoň mezi Krátkokabátníky). Dobře věděl, že přitažlivost barev Pearlyho zcela stravuje a plně hoovládá. Uvědomoval si, že Pearly se pohybuje po tenké linii mezi zdravým rozumem a šílenstvím. Veslužbě své vášně pro barvy Pearly neustále posouval hranice možného. Ohromoval své druhy a udržovalsi jejich poslušnost. Krátkokabátníci ho obdivovali. Současně ale věděli, že jeho vláda musí jednoho dne skončit a všichni čekali, až Pearly udělá rozhodující chybu. Blacky měl za to, že ta chvíle právě nastala.

„Mám o tebe strach, Pearly,“ řekl bez okolků.

Pearly se rozesmál: „Asi ti připadá, že jsem úplně přišel o rozum.“

„Nikomu o tom neřeknu. Ani slovo. Zůstane to jen mezi námi, takže se nemusíš bát…“

„Už jsem se rozhodl. Řeknu o tom ostatním. Na setkání.“

Setkání Krátkokabátníků se konala hluboko v podzemí nebo vysoko nad zemí, protože zloději se o svýchzáležitostech nemůžou radit na obyčejných místech, v sálech lokálů nebo na náměstích, kde by jejichrozhovor mohl nabrat příliš otevřený nebo dokonce demokratický ráz a nad silným hlasem by převládlychladné argumenty. Ne. Krátkokabátníci se scházeli ve vlhkých hrobkách v bezprostřední blízkosti smrtinebo na ochozech nejvyšších domů. Hleděli do temnoty hrobu či do propasti. Pearlyho tato místainspirovala k vymýšlení zločinů a podněcování bojového ducha svých početných druhů. Krátkokabátníci se

radili u pilířů Brooklynského mostu, kde stáli po pás ve vodě v částečně vyprázdněných nádržích, se

zatajeným dechem diskutovali mezi bodci koruny Sochy Svobody, scházeli se ve sklepení pod opiovým

doupětem na Doyer Street a nebo na hraně přepadu centrálního odpadního kanálu, kde seděli ve tmějako výletníci u Niagarských vodopádů.

„Chci, abys to všem oznámil,“ Pearly se obrátil na Blackyho Wombla. „Sejdeme se příští úterý o půlnoci načestném hřbitově.“

Blacky Womble zatajil dech a vytřeštil oči. Pochopil by, kdyby se měli sejít v prudkém vichru na vrcholunejvyšší městské budovy. Nedivil by se, kdyby se setkání konalo pod trámy nesoucími střechu hlavnípolicejní stanice. Ale scházet se na čestném hřbitově! Otevřel ústa a slonovinovými stavidly zubů seneochotně vydralo několik nesouhlasných slov. Vyletěla ven rozervaná jako cáry prádla ve větru.

„Sklapni, Blacky, a udělej, co jsem ti řekl!“

„Ale přece jen, Pearly…“

Pearly Soames se zabodl očima do Blackyho, který si připadal, jako by průzorem hleděl do výhně vysoképece plné roztavené oceli. Věděl, že stačí jediný další projev sebemenšího odporu a z pece vyšlehnoutoranžové jazyky, které v několika okamžicích promění celý svět ve žhnoucí poušť.

Raději se pokorně zeptal, kolik Krátkokabátníků se má porady zúčastnit.

Pearly se trochu zklidnil a vyrovnaným hlasem řekl: „Ať přijdou úplně všichni. Všech sto.“

Věrný Blacky Womble se zhroutil strachem.

BÝT POHŘBEN NA ČESTNÉM HŘBITOVĚ byla jedna z největších výsad Krátkokabátníků. Pearly rozhodl, že

jeho mrtví druzi si zaslouží odpočívat tak blízko pekelné výhni, jak jen to bylo možné. Jejich pohřeb mělbýt co nejriskantnější a nejnebezpečnější, čímž se zesnulému dostane zasloužené pocty. VšichniKrátkokabátníci, kteří padli ve službě, byli přeneseni do krypt na dně sifonu Harlem River.

Město potřebovalo dostat vodu z Crotonské nádrže na Manhattan, a proto se rozhodlo vybudovat obří

vodní kanál. Dělníci na obou březích řeky Harlem River vyhloubili dvě šachty vedoucí do hloubky takřka tříset metrů k asi čtyři sta metrů dlouhému tunelu, vysekanému do skály. Přibližně v polovině šachty bylavybudována filtrační komora o rozměrech osm krát osm metrů. Když byl kanál jednou v létě kvůli velkému

suchu a nedostatku vody od července do září mimo provoz, Krátkokabátníci do komory umístili stovkuvodotěsných krypt. Dostat se do komory byl děsivý a neskutečně obtížný úkol. Nejprve se muselo asideset minut plout na maličkém voru s rukama pevně přitisknutýma k tělu, aby se lokty neobily o kamenyvystupující ze stěn úzké propusti. Poté přišla bezmála dvě stě metrů dlouhá cesta kluzkým, mechemporostlým tunelem, v němž se museli kumpáni plazit u země, takže si připadali jako by je ládovali dohlavně muškety. A nakonec se ocitli v naprosté tmě filtrační komory, kde je po chvíli uvítalo zděšenépištění krys, zděšeně prchajících před světlem rozžehnuté svíce. Málokdo si dokáže představit, jaké je býtčtyři sta metrů a dobrou hodinu cesty pod zemí, daleko od čerstvého vzduchu, od volného prostoru, poddvěma sty metry neprostupné skály a třiceti metry bahna, štěrku a špinavé vody. Ve filtrační komoře byly dva průchody velikosti vodního tunelu, menší než kanalizační otvor. Dělníci, kteří krypty pro Pearlyhodělali, s prací neobyčejně spěchali, protože pobyt v podzemí byl tísnivý i v období sucha. Kdyby práci

neodvedli, Pearly by jim vyvraždil celou rodinu.

Ještě tísnivější bylo, když tunely proudila voda, kterou bylo možno kdykoli podle potřeby uvolnit z obříhorezervoáru Jerome Park Storage Reservoir. Tekla daleko rychleji, než by dokázal běžet kůň, takže cestado podzemí byla neskutečně děsivým zážitkem. O to větší úcty se dostalo mrtvému Krátkokabátníkovi,jehož bezvládné tělo dva z jeho druhů protáhli tunelem a co nejrychleji ho uzavřeli do krypty. Pak se nachvíli zastavili a se zatajeným dechem naslouchali, jestli se zdálky neblíží vodní příval. Zběsilým tempem,jako by nad nimi sám ďábel práskal bičem, se proplazili po koberci zeleného mechu, aby se nakonecnedočkavě nadechli vytouženého doušku čistého vzduchu.

Když E. E. Henry (svého času partner Petera Lakea a jeden z nejlepších a nejodvážnějších kumpánů meziKrátkokabátníky) skončil pod tramvají při smělém pokusu o městskou verzi vlakového přepadení anezůstalo z něj o moc víc než mastný flek a pár zpřelámaných kostí, dva z jeho druhů, Romeo Tan a BatCharney se nabídli, že jeho ostatky dobrovolně dopraví do podzemní krypty. Byl to mimořádně odvážnýčin, protože E. E. Henry tento svět opustil jednoho jasného říjnového dne po dvou týdnech nepřetržitéhodeště. Přehradní nádrže ve vnitrozemí doslova přetékaly a voda se z nich řinula jako stříbrný brokát zelektrických stavů. Podzemní tunel byl samozřejmě pravidelně v provozu. Každou chvíli jím protékalaledová voda, kterou nestačil zadržovat rezervoár Jerome Park.

Do podzemí vstoupili pozdě v noci za jasného svitu měsíce. Pomalu se plazili tunely a ostatky E. E.Henryho za sebou vlekli v malých plátěných pytlících svázaných motouzem, jehož volný konec drželi vzubech. Na dně vodorovné propusti bylo asi deset centimetrů chladné vody. Brodili se dlouhou louží, zekteré stoupala svěží vůně kyslíku. To znamenalo, že voda tu nestojí dlouho. Kdyby v nádrži Jerome Parkotevřeli stavidla, Romeo Tan a Bat Charney by cestou k filtrační komoře neodvratně zahynuli, tunel bylpříliš úzký, než aby se v něm mohli otočit. Každou chvíli se zastavili a soustředěně poslouchali. Nicneslyšeli. Romeo Tan se konečně dostal do filtrační komory a o pár okamžiků později se v ní ocitl i jehodruh. Stáli po pás v ledové vodě. Zažehnuli svíci, otevřeli kryptu a vhodili do ní pytle s ostatky E. E.Henryho. Co nejrychleji ji zase zavřeli, pronesli dvouslovnou modlitbu („Bože náš!“), odložili kladivo apáčidlo a s bušícím srdcem se vydali na zpáteční cestu. Bat Charney sepjal ruce a vytvořil pro kamarádaschod. Romeo Tan se vyšvihl k tunelu. Když se dostal na jeho úroveň a chtěl se do něj nasoukat, uslyšelzvláštní zvuk. Zněl jako svist větru ženoucího se mezi rozeklanými štíty hor nebo jako podzemní gejzír pár

okamžiků před erupcí. Byla to voda, která právě začala protékat stavidly nádrže Jerome Park.

„Voda!“ pronesl směrem k Batu Charneymu. V prvním okamžiku se oba málem zhroutili, ale v následujícívteřině se už jako dva hbití hadi plazili tunelem. Daleko rychleji, než by kdy sami považovali za možné.Bořili prsty hluboko do mechu a usilovně se přitahovali. Po pouhých třiceti metrech měli úplně ohoblované

nehty. Jejich ruce vypadaly jako nohy čolka. Nezastavovali se a pokračovali dál. Bylo ale příliš pozdě.Uslyšeli hlasitou explozi. Voda začala plnit filtrační komoru. Tlačila před sebou vzduch, který jim svištělkolem uší jako uragán. Poté k nim dorazil vodní příval. Zpěněná temná ledová masa udeřila BataCharneyho do nohou, vyrazila mu falešné zuby a stlačila ho do pozice plodu, v níž zemřel. Zachránil aleRomea Tana. Batovo schoulené tělo působilo jako zátka. Pohybovalo se neskutečnou rychlostí tlačenomohutným proudem vody. Romeo Tan ležel na zádech a jako dělová koule klouzal po mechu pokrývajícím

dno tunelu. Pod svislou šachtou změnili směr a vydali se vzhůru. Letěli jako raketa. Romeo Tan cítil, jakmu na tvářích povoluje kůže. Protahovala se, že vypadal jako svatohubertský pes. Napadlo ho, co sestane, až se dostanou na konec tunelu, ale dlouho o tom nepřemýšlel. Neměl na to dost času. Jakodlouhá střela následovaná sbaleným chuchvalcem z masa a kostí vyletěli ze šachty, kterou nechali přicestě dolů otevřenou. Romeo Tan cítil, jak hlavou rozrazil díru v šindelové stříšce chránící vstup do tunelu.

Proletěl otřepeným otvorem a stoupal ke hvězdám a zářícímu měsíci, jehož světlo ho málem oslepovalo.Byla jasná podzimní noc. Pod sebou a všude kolem uviděl město. Vzrušující a plné tajemství a kouzel.Viděl záplavu světel, kouřící komíny a ohně planoucí na okrajích větrem bičovaných parků. HladinuHarlem River pokrývala souvislá vrstva bílého měsíčního třpytu. Přemýšlel, jestli poletí dál, až domezihvězdného prostoru. Vystoupal však jenom nějakých šedesát-sedmdesát metrů nad čtvrť MorrisHeights, a pak se obrátil zpátky k zemi. Přistál v koruně jabloně. Nehýbal se, zatímco všechna jablka (bylo

jich kolem pěti set) opouštěla strom a s tlumeným duněním pršela na zem. Romeo Tan sledoval, jak sejablka koulí dolů ze svahu a hromadí se u zdi farmářovy kůlny. Až do rána seděl v koruně stromu a snažilse rozpomenout, co se přesně stalo. Nejvíc ho zajímalo, jestli něco podobného zažije dříve či pozdějikaždý, nebo jestli jde spíš o mimořádnou událost.

Pearly Soames chtěl vzít na celou hodinu do podzemí všech sto mužů a vysvětlit jim tam svůj plán.

Jakmile se zpráva o nadcházejícím setkání roznesla městem, Krátkokabátníci začali jeden po druhémklesat na duchu. Mnozí nebyli strachy schopní jediného slova a přikrčení u země kňučeli jako vyděšenímopslíci. Strach se šířil jako nákaza. Celý Manhattan zachvátila nervozita. Pochmurná nálada zavládladokonce i v kabaretech a tančírnách. I tak se ale v úterý večer v jabloňovém sadu u vstupu do tunelushromáždilo všech sto Krátkokabátníků připravených na cestu do podzemí. Muži spolu rozpačitěrozmlouvali. Trochu nuceně probírali veselé zážitky z různých loupeží. Hodnotili podmínky v různýchvěznicích a jejich nedobrovolné obyvatele. Romeo Tan, který při poslední cestě pod zem přišel o rozum,směl do tunelu jako poslední, což znamenalo, že bude jako první zpět. Pearly šel jako obvykle v čele,takže na povrch se dostane úplně nakonec. Po třech hodinách se do filtrační komory natěsnalo všech stoKrátkokabátníků. Tlačili se tělo na tělo, zády se opírali o krypty a pozorně naslouchali, jestli se od nádržeJerome Park neozve zvuk tekoucí vody. Se zatajeným dechem sledovali, jak Pearly přechází sem a tam ve

světle asi desítky blikotajících svící. Zloději měli na tvářích černé masky (někteří si s sebou do tunelu vzali

ze zvyku i velký pytel na lup). Byli tam všichni: mladí lapkové se silnýma nohama a pružnými těly,zkušení podvodníci v dobře střižených oblecích, kapsáři i muži s revolvery, kteří dobře sloužili ve válkáchgangů, ale stejně si jich nikdo nevážil, protože se nedokázali dostat do kapes, ani do zamčených dveří.Nechyběl ani kuchař, který nesmírně trpěl, pokud neměl po ruce kvalitní suroviny, z nichž by mohl svýmdruhům připravit chutné teplé jídlo. Romeo Tan křečovitě svíral hranu výtokového tunelu a napjatěposlouchal, jestli nezachytí třeba jen slabounké šumění. Pearly se zastavil a přehlédl své muže. Dobrýchpět minut se ani nehnuli. Vyděšeně stáli a čekali na záplavu, která mohla každou chvíli dorazit dopodzemní místnosti znějící ozvěnou jejich splašeně tlukoucích srdcí.

„Že bych slyšel vodu?“ zeptal se Pearly a lehce zaklonil hlavu, jako by větřil. Díval se do náhle ještě opoznání bledších tváří Krátkokabátníků, za něž by se nemusel stydět žádný upravovač mrtvol. „Trvalo třihodiny, než jsme se sem doškrábali,“ pokračoval, „takže bude trvat další tři hodiny, než se odsuddostaneme. „Moment! Co to?“ Všichni sebou trhli a pak společně vyrazili dlouhý vzdech jako hříšníci vpekle. „Zdálo se mi, že jsem něco slyšel. Asi jsem se spletl. Nepotřebuje někdo… sklenici vody?“ Mužizaúpěli. Pearly pochodoval se strnule napjatýma nohama, jako by chodil na chůdách. „Mám pro vás jeden

návrh,“ oznámil klidným hlasem.

Dav vyděšených mužů se rozvlnil. Zloděj s maskou na tváři vykřikl: „Podívejte!“ a zvedl do výšky párfalešných zubů. Všichni si pamatovali na Batovu protézu, které říkali „sloní kastaněty“. Všechno, co z Bata

zůstalo, teď leželo na zlodějově dlani. Jejich tichou pokornou modlitbu za mrtvého kamaráda přerušilPearlyho hlas.

„Tak, budeme pokračovat, nebo chcete bazírovat na hloupostech a žalozpěvem za umělé zuby zvyšovatmožnost, že tady navěky uvízneme jako v obřím pytlíku na čaj a dalších dvacet let budeme celému městuochucovat pitnou vodu?“ Pearlymu škubalo ve tváři. Nebylo pochyb, že se ho zmocňuje jeden z mnohadruhů jeho ledového vzteku. „Jestli vám to pomůže,“ pokračoval, „můžete si představit, že nestojíme vevlhké podzemní místnosti porostlé mechem, ale v pokoji ze zlata. Taky si můžete představit, že všechnyzlaté cihly zdobí jemná rytina orla, koruny nebo květu lilie, okny k nám proudí teplé sluneční paprsky,které vás hladí na kůži a vy máte pocit, jako by vás natírali hustým máslem; nedýcháte tenhle zkaženývlhký vzduch plný choroboplodných zárodků, ale do plic vám proudí svěží vánek donekonečna hladícístěny z čistého zlata.“ Pearly se dlouze nadechl.

„Ten pokoj bude mít naprosto stejný odstín, jaký bývá na oblacích plujících daleko za zátokou jen jednou

za každých… no řekněme… prostě jen občas. Můj plán je prostý,“ pokračoval s bolestným výrazemsvědčícím o tom, jak moc při své řeči vnitřně trpí. „Někde na vyvýšeném místě postavíme pokoj ze zlata a

necháme v něm hlídače, který bude nepřetržitě sledovat mraky. Jakmile zezlátnou a zlatavá záře zaplavíměsto, hlídač otevře pokoj a vpustí do něj světlo, které ho celý vyplní. Pak dveře rychle zavře a zlatavázáře v něm zůstane navždy.“ Muži ho poslouchali s pokleslou spodní čelistí. „Všichni budete mít do tohopokoje volný přístup! Můžete se tam koupat ve světle, opájet se vzduchem, dlaněmi laskat dokonalehladké stěny. Zlatý pokoj bude jasně zářit i v nejtemnější noci. A bude jen náš.“ Roztoužený Pearly náhlepůsobil o poznání klidněji. Zasněně se zahleděl ke stropu. „Doprostřed postavím prosté lůžko, na němžbudu odpočívat… a navždy si užívat tepla a zlatavého světla.“

Na okamžik zapomněli, kde jsou. Na Pearlyho se sesypala záplava otázek. Když jim vysvětlit, co má vúmyslu, cynici prohlásili, že nejspíš přišel o rozum. Loď převážející zlato nelze vyloupit. Ale Pearly jezaskočil připraveným plánem. Na vyhlídce na mysu Sandy Hook budou mít svého člověka, který bude zvěže (tu tam vlastnoručně a pod zástěrkou veřejných prací pro chudé postaví) dnem i nocí sledovat okolní

moře. Další hlídku (ta bude stejně bedlivě pozorovat Sandy Hook) umístí na Manhattan, na věžBrooklynského mostu. Krátkokabátníci ze dvou třetin omezí svou obvyklou aktivitu, aby měli neustále k dispozici asi padesát mužů, kteří na povel okamžitě plně ozbrojeni vyrazí do přístavu, samozřejmě vesvých rychlých člunech (nejrychlejších v celém městě), jichž mají deset. Jakmile hlídka na mysu SandyHook spatří loď, dá světelné znamení. Muž na mostě signál přijme a zvláštní telefonní linkou ho pošleKrátkokabátníkům připraveným v člunech v docích u Korlaer’s Hook. Ti se pak bez zbytečného otálenívydají do přístavu.

V zátoce umístí dvě bóje a budou mezi nimi proplouvat sem a tam kolmo ke kanálu, jímž míří kopevněnému molu loď s nákladem zlata. Všichni Krátkokabátníci se převlečou za dámy a společně budouve svých člunech manévrovat tak šikovně, aby do nich loď, kterou hodlají vyloupit, narazila. Jejich rychléčluny půjdou do jednoho ke dnu. Samozřejmě to bude vyžadovat hodně námořnické zručnosti a takytrpělivosti, protože sedět měsíc, možná dva v docích v ženském převleku není žádná hračka. Ovšemnakonec se to rozhodně vyplatí, protože na celém světě není jediný kapitán, který by nechal vNewyorském přístavu utonout padesát dam z člunů, když je před tím sám potopil. Určitě je vezme napalubu, kde se Krátkokabátníci bleskově zbaví svých převleků, vytáhnou svůj skvělý arzenál, jímž jsouproslulí, a bez problémů se zmocní lodě.

„A to má být všechno?“ ozval se jeden z Krátkokabátníků. „Hlídka z doprovodné lodě nás stejně dostane.Zatknou nás, než se stačíme vzpamatovat. Nejspíš jsi zapomněl na ozbrojenou ochranu.“

„Žádná doprovodná loď,“ zavrčel Pearly, „není ani tak rychlá, ani tak dobře vyzbrojená jako loď se

zlatem.“

„Ale ani tak to podle mě nepůjde, Pearly. Pokud nemáš speciální zařízení, zlato z lodě nikdy nedostaneš.Náklad se přece vykládá ve velkém suchém doku.“

„Postavíme si vlastní.“

„To je nesmysl,“ vyjekl jeden z chlapů. „Copak dokážeme postavit suchý dok? A i kdybychom to nakrásnězvládli, jak bychom to utajili? Vědělo by o nás celé město. Jakmile bychom se zmocnili lodě, prostě by nás

jen sledovali a všechny by nás pochytali.“

„Z toho, co říkáš, je vidět, že máš pořád ještě mlíko na bradě,“ usadil ho Pearly. „Drž se mezi soběrovnými a čekej, až tě povýší mezi dospělé, můj roztomilý zajíčku. Suchý dok samozřejmě nebudemestavět předem, aby o nás všichni věděli. Pustíme se do něj teprve ve chvíli, kdy se zmocníme lodě.Budeme na to mít spoustu času. Kolik ho bude potřeba. Vyvrtáme do sejfu díru, úplně bude stačit jedna,

a to přece snadno zvládneme a uděláme pod lodí oheň, takže roztavené zlato vyteče jako láva dopřipravených vozíků. Možná byste chtěli vědět, jak to, že budeme mít tolik času, kolik budemepotřebovat. Myslím tím moře času, celý oceán. Odpověď je snadná. My totiž s lodí se zlatem zamíříme nazápad do Bayonne Marsh a schováme se za hradbou bílých mraků.“

Vzduch v místnosti jako by se rázem ještě více ochladil. „Všichni dobře víme, že jestli projedeme hradboumraků,“ ozval se vystrašený kapsář, „bude s námi konec. Zpátky se nikdy nedostaneme. Posíláš nás na

smrt, Pearly.“

„A jak to můžeš vědět?“ zeptal se Pearly. „Nevím o nikom, kdo by přesně věděl, co je na druhé straně.Možná jsou lidé, kteří hradbou mraků cestují sem a tam, jenom za sebou nenechávají žádné stopy. Třebajen dobře tají místa, kudy se dá projít. Co když se na druhé straně žije jako v ráji, ženské tam chodí bezšatů, stromy jsou plné šťavnatého ovoce, na každém kroku narazíš na tanečnici s odhalenými prsy a

všude je spousta jídla. Možná tam najdeme hedvábí, auta a dostihové dráhy, kde nezáleží na tom, na

kterého koně si vsadíš, protože nikdy nemůžeš prohrát. A k tomu si představ, že existuje cesta zpátky.Jestli ji objevíme, bez trochy odvahy to samozřejmě nepůjde –, budou z nás největší boháči na celémsvětě. To by přece bylo o hodně lepší, než vykrádat krámy na rohu kvůli pár krabicím doutníků, nebo ne?Vezmi si takového E. E. Henryho. Nebo třeba Rascala T. Otise. Oba zemřeli jako chudáci. Kvůli pármizerným drobným. Já budu raději riskovat, zvlášť když můžu tolik získat.“

Poslední Pearlyho slova tlupu zlodějů přesvědčila. Všichni do jednoho byli ochotni k cestě za mračnouhradbu. Přesto se objevily další problémy. Jeden muž s bohatými zkušenostmi s plavbou v přístavu (jehospecialitou bylo přepadávání výletních jachet a vyhlídkových člunů) upozornil, že kanály porostlé rákosím,jimž se pluje k bílé hradbě, nejsou pro zaoceánskou loď dost hluboké. Jednou prý dokonce viděl mračnouhradbu docela zblízka. Bylo právě po bouřce a on stál na přístavním molu. Byla od něj jen slabou míli. Aneustále se hýbala. Ani na chvíli nezůstala na jednom místě. Obtáčela se kolem města „jako tahle Möbiova páska“ a v jednom kuse klouzala nad zemí. Tu a tam se protrhla a pak bylo vidět do jinakskrytého vnitrozemí. V té chvíli vzniklým otvorem projížděly do města transkontinentální rychlíky a jen seřítily se po oslnivě zářících kolejích dohladka vyleštěných spodním lemem mraků. Jindy se hradba zvedlajako opona na jevišti a úplně nebo jen zčásti zmizela v modři. Pak se, třeba jen na okamžik, propadlado země a všude kolem zavládlo dokonalé ticho. Celý kraj zaplavily teplé sluneční paprsky. Pokud alevisela těsně nad zemí, její dolní okraj se neustále pohyboval, takže se nedalo určit, kde přesně ležíhranice. Hned byla docela blízko, hned na míle daleko. Všichni vědí, že mračná hradba může dokoncepřekročit řeku, přetnout Manhattan a odnést si s sebou ty, kterým přišel čas.

Pearly počítal s tím, že vyhloubí vlastní kanál, pokud možno co nejblíž k mračné stěně, jak se jendostanou. Pak budou čekat a doufat, že stěna se přes ně v pravou chvíli přežene. Pearly věděl, že to bude

hodně riskantní podnik. Slova se znovu ujal znalec přístavu. Vykopat průplav dostatečně velký prozaoceánskou loď je prý prakticky nemožné. Navíc by musel vést přes Bayonne Marsh, kde žijí lidé zezátoky.

„S tím se nedá nic dělat. Nejspíš na to jednou muselo dojít,“ řekl Pearly. „Budeme s nimi muset změřitsíly, což znamená, všechny je do posledního pobít. Čím dřív to uděláme, tím líp. Než se někdo z nichdozví, co chystáme. Nebude to s nimi lehké. S jedním jsem se jednou pral a málem mě to stálo život. A to

jsme nebojovali nikde poblíž mračné stěny ani v bažinách, ale na suché pevné zemi v Manhattanu. Tenchlápek zabloudil v bouři a já si ho spletl s obyčejným rybářem. Jejich meče sviští tak rychle, že skoronejsou vidět. Musíme je zaskočit. Vydáme se tam v kánoích, zatímco muži budou v práci. Zabijemevšechny ženy a děti, schováme se v jejich chatrčích a budeme čekat. Když se muži vrátí domů, všechnydo jednoho je z úkrytu postřílíme. Pouštět se s nimi do otevřeného boje nemá smysl.“ Zpátky do světlapomalu zapadajícího měsíce se Krátkokabátníci vynořili v povznesené náladě (chvíli poté do tunelu vrazilproud ledové vody a v mžiku ho zaplavil). Možná na ně působila nádherná noc, možná pohled nasametově černé lesy, na ovocný sad vysoko na kopci a klidné město plné blikotajících bludiček. Rozptýlilise jako mlha v polích, jak to uměli jen oni. Každý sám a přitom společně pak snili o vítězství nad lidmi zezátoky. Nevadilo jim, že se budou muset obléknout do ženských šatů, těšili se na přepad v zátoce a nacestu mračnou hradbou. Představovali si, jak pod lodí založí oheň, aby zlato mohlo jako láva vytéct ven.Snili o tom, jak se z nich stanou největší boháči na celém světě. Stačí, jen když si udrží odvahu.

V podzemním čajovém pytlíku byl tehdy i Peter Lake. Tísnil se v jednom z rohů ve společnosti mladýchmužů, k nimž patřil. Zpočátku ho připravovaný podnik nadchl. Když poslouchal Pearlyho vyprávění ozlatém pokoji, vzpomněl si na své početné sny, v nichž se objevovala zlatá zvířata s nádherně jemnouzlatavou srstí, která v něm vzbuzovala ty nejněžnější city. Hladil je po hřbetu a líbal je na tvář. Laskal se s

létajícími koni, krotkými leopardy a hrál si s dobráckými tuleni. Nápad ukrást ono vzácné světlo (sám honikdy v životě neviděl) mu přišel jako prohnaný, nemorální a zločinný, ale současně ho plnil nadšením. Bylto obdivuhodný podnik. V Pearlyho zvláštní, zvrácené touze po zlatavém světle, byla jistá nevinnost. Nodobrá, možná jen stopa nevinnosti. Pearlyho nápad mu navíc připadal jako skutečně velkolepá zlodějina –

co mohlo být lepšího, než ukrást nebi jeho zář, i kdyby to mělo být jen pro potěšení z kořisti nebo proPearlyho posedlost barvami? Peter Lake dobrou půlhodinu poslouchal Pearlyho plán a hrozně si přál, abyse podařil. Na chvíli dokonce zapomněl, že se nachází na místě, které se k podobným snům ani trochunehodí. Místo temného prostoru z šedivé žuly viděl kouzelný pokoj ozářený vnitřním světlem. Jehonadšení však skončilo v okamžiku, kdy Pearly odhalil svůj plán proti lidem ze zátoky. Kvůli němu se PeterLake s Krátkokabátníky navždy rozešel. Bylo mu jasné, že je bude muset zradit. On jediný věděl, že Pearly

svůj zlatý pokoj nikdy nedostane.

Peter Lake nad hvězdami

O PEVNOSTI CASTLE CLINTON, známé také jako Castle Garden, se toho už řeklo a napsalo hodně. Jakoprvní newyorské přijímací centru pro imigranty znamenalo zářivou hvězdu na obzoru a bránu k novýmživotům. Jen málo z těch, kdo pobývali v jejích velkolepých zdech, je však ochotno prozradit, že kdysidávno, v jiných časech pro ně i jejich rodiče, byla pevnost bránou svatého Petra. Úředníci v temnýchzdobných uniformách zde rozhodovali o tom, kdo může projít dál a kdo si cestu na druhou stranunezaslouží. Výsledek závisel na okamžité náladě byrokratů, náhodě a souhře okolností. Jako byste se v té chvíli na okamžik přenesli do snu. Lidé se vydali přes oceán za světlem a během zlomku vteřiny už byli na

cestě zpátky. Houpali se na bílých zpěněných vlnách zeleného oceánu a světlo jim mizelo v dáli.Postupně se ztrácelo, až z něj zbyla jen osamocená hvězda v naprosté tmě. Odmítnutí znamenalo smrt.

Poblíž pevnosti Castle Garden, asi míli jihovýchodním směrem, poblíž západního břehu ostrova GovernorsIsland, kotvila loď. Byla mlhavá jarní noc a posádka se chystala na vyčerpávající a nebezpečnou plavbuzpátky do Starého světa, jestli do Rigy, Neapole nebo Cařihradu, to není známo. Nejspíš ale mířila doCařihradu, soudě podle mimořádně pestré společnosti na palubě a ve společných prostorách pod ní. Teďvšak loď nepřirozeně ztichla, ačkoli ještě nedávno z ní zněly veselé vzrušené hlasy a ozýval se zde šťastný

smích. Tahle pestrobarevná směsice lidí prchala z hořící a krvácející Asie, asijské části Ruska a Balkánu.Lodě, které přistály u břehů Nového světa, musely zase odplout. A s sebou braly, samozřejmě bezoslavných fanfár, všechny, kteří nakonec museli podniknout ne jednu, ale dvě cesty. Mnoho z lidíodsouzených k návratu bylo na pokraji smrti. Ty, kteří nevydrželi, pohřbili během plavby do moře.Dostatečně silní muži a ženy se vraceli do nepřátelsky naladěných, často takřka prázdných vesnic, kdedožívali v tichém úžasu nad tím, že stáli na prahu nového světa a vrátili se zpátky.

Oné noci bylo na palubě malého pěkného parníku kotvícího nedaleko ostrova Governors Island asi sto lidí.

Byli vzhůru a upřeně zírali na osvětlenou hradbu budov a mostů táhnoucích se nad vodou. Jaro se chýlilo

ke konci. Blížily se první letní dny. Vzduch byl příjemně teplý a nízko u země se držela mlha, takže městov dálce vypadalo ještě pohádkověji, než kdyby ho pozorovali za jasnější noci. Nikdo nedokázal rozeznatkontury břehu. Amerika jim připadala jako zářící ostrov vystupující z klidného moře a sahající donedohledna k nebesům.

Nikdo nemluvil, protože k tomu neměl sílu. Když se na palubě srovnali do dlouhé řady, která se pomaluzačala sunout vpřed, srdce jim nedočkavostí a nadšením skoro vyskočila z hrudi. Tisíce jásajících dušísestupovalo po lávce do zaslíbené země. Byli blízko Brooklynu. Ležel jen kousek od nich, na dosah, popravé ruce. Celé ráno naslouchali dunění kostelních zvonů, troubení klaksonů a zvukům lodních sirén.Pozorovali ulice vinoucí se po jeho svazích, které se před nimi mihotaly ve světle vycházejícího slunce.Sledovali dopravní ruch a shon panující v přístavu, na molech a v uličkách podél řeky. Dokonce i oblohabyla plná mraků a ptáků, kteří plni neutuchající elektrizující energie křižovali ve větru sem a tam. Ponekonečné plavbě přes nekonečnou vodní pláň konečně slyšeli hudbu. Linula se z vysokých zářícíchdomů, od nichž je dělilo jen posledních pár set metrů. Hleděli na neskutečně proměnlivý, opojně lákavýsvět, který se před nimi otvíral jako bájný roh hojnosti. Stáli před nebeskou bránou. A když se našelněkdo z druhé strany, kdo tvrdil, že to tak není, stačilo jen říct: „Po tom, čím jsem si prošel, mi můj sennikdo nevezme. I kdyby tohle místo nebylo tak nádherné, jak si ho představuji, postarám se, aby seproměnilo v ráj“. Postupovali v sevřené řadě a sledovali lidi za plotem. Neznámí se na ně usmívali a zpoza

mříží jim kynuli hlavami. Jako by chtěli říct: „Čeká vás spousta práce a krásný život, stejně jako nás.“Stejné signály přicházely ze všech stran a byly neobyčejně silné. Nebylo těžké jim uvěřit. Svět, kam sechystali vstoupit, je děsil, ale ještě víc je přitahoval. Jako nádherná žena pod závojem.

Jakmile vstoupili na pevnou zem, řada se na konci můstku rozdělila. Vstoupili do neobyčejně rozlehlémístnosti plné lidí. Chvílemi do ní otevřenými okny zavanul svěží jarní vánek nesoucí vůni květin a stromů.

V řadě postupovala tříčlenná rodina. Pomalu se posouvala k vytouženému konci. Statný muž měl světlévlasy, pečlivě upravený knír a pomněnkově modré oči připomínající květ s kapkami ranní rosy. Na ženěbyla nápadná zejména drobná půvabná ústa naznačující, že jde o osobu soucitnou, citlivou a snadnozranitelnou. Na rozdíl od malých zavalitých žen kolem byla vysoká a měla pevné šlachovité tělo. V náručídržela syna. Malé dítě. Než odešla do vyšetřovny, předala dítě otci, který ho celou dobu takřkamechanicky hladil a přiškrceným nervózním hlasem mu cosi mumlal do ucha. Ani na okamžik neodtrhl očiod dveří, v nichž se měla co chvíli objevit jeho žena. Všichni kolem ho považovali za blázna. Když se dveře

konečně otevřely a žena vyšla ven, podívala se na něj a pokrčila rameny, jako by chtěla naznačit, ženetuší, jak prohlídka dopadla. Beze slova převzala dítě. Bylo vidět, jak moc je ráda, že ho má zase vnáručí. Teď byla řada na muži. Mířil doleva, do další místnosti. Když odcházel, všiml si, že ženě na zádakřídou nakreslili nějaké znamení. Následovalo lékařské vyšetření. Nejdřív si musel odplivnout do misky.Pak mu vzali krev a lékař ho rychle prohlédl. Nějaký úředník celou dobu zapisoval, co lékař říkal. Jakmilese znovu oblékl, také mu na záda křídou namalovali znamení.

Jeho význam se jim vyjevil začátkem večera. Místnost byla skoro prázdná. Zůstalo v ní jen asi sto lidí. Vechvíli, kdy se objevil úředník, který jim v jejich rodném jazyce oznámil, že je čeká zpáteční cesta, žena už

dlouhou chvíli plakala.

„Proč?“ ptali se vyděšeně a vztekle. Než jim odpověděl, požádal je, aby se k němu obrátili zády, na nichž měli připravenou odpověď. Písmeno, které jim zabránilo ve vstupu do země, znamenalo „tuberkulóza“.

„A co bude s dítětem?“ zeptala se žena. „Nenašlo by se místo aspoň pro něj? Jestli musíme zpátky,necháme tady alespoň jeho.“

„To nejde,“ odpověděl úředník. „Dítě musí zpátky s vámi.“ Z výrazu jeho tváře bylo patrné, že žena, kteráopustí vlastní dítě, není podle něho dobrá matka.

„Tomu nemůžete rozumět,“ řekla žena a celá se při tom třásla. „Nevíte, co máme za sebou. Z jakstrašných poměrů přicházíme.“ Úředník ale mezitím pokračoval dál podél řady lidí, které musel odsoudit knávratu a za chvíli bez jediného dalšího slova zmizel. Zůstali sami s dítětem. Ze stropu je oslepovalo tvrdé

elektrické světlo.

Tušili, že loď kotvila kus od břehu především proto, aby nemohli skočit z paluby. Na ty, kteří uměli plavat,

čekala ledová voda a silné pobřežní proudy. Země byla najednou neskutečně daleko. Kolem loděproplouvaly velké kusy ledu. Pomalu se rozpouštěly a zvláštně při tom syčely. Když některý narazil doocelových plátů chránících trup, ozvala se dutá rána. Jako když kovář udeří kladivem.

Muž se pokusil podplatit kapitána, aby vzal dítě na břeh, ale neměl dost peněz. Kapitán se nedalobměkčit. Kdyby je odmítli z jiného důvodu, návrat na místa, která s takovou radostí opouštěli, by nejspíšnebyl tak bolestný. Teď ale věděli, že je nečeká nic než smrt. Byli pevně rozhodnutí nechat dítě vAmerice, přestože loučení bude nesmírně těžké a bolestné. Jako sama smrt.

Chvílemi postávali u zábradlí, chvílemi tiše seděli v temném podpalubí, stejně jako všichni ostatní. Kdybyse nacházeli na otevřeném moři, jejich duše by se jistě svíraly úzkostí. Oni ale stáli na prahupohádkového města. Zářilo přímo před nimi a oči jim plnilo hřejivou zlatavou září. Se zatajeným dechemobdivovali mosty, táhnoucí se nad vodou jako šňůry třpytivých perel. Nikdy předtím nic podobnéhoneviděli, takže si nedokázali představit jejich skutečné rozměry. Připadalo jim, že musí být celé míle

vysoko. Nasávali vlahý vzduch jarní noci a srdce se jim svírala žalem. Nikdo nemohl spát.

Muž se začal procházet chodbami a místnostmi v podpalubí. Copak jsem skutečně tak slabý, že nedokážupřijmout svůj osud? Vždycky jsem byl přece pokorný a skromný. Před očima mu vyvstal obraz jeho ženy.Do očí mu vhrkly slzy. Rozplakal se. Hned nato se ho ale zmocnil neskutečný vztek. Sevřenou pěstíprudce udeřil do lodní přepážky. Ze stěny sletěl zarámovaný obraz. Po podlaze chodby se rozlétly střepiny

skla. „Pokorný!“ zařval muž. Stál proti neviditelnému nepříteli a přitom byl připravený bojovat s celýmsvětem. Přímo před sebou měl dřevěné panelové dveře, které jakoby čekaly, až je někdo rozrazí. Napřáhlse a jediným zuřivým kopnutím je vyvrátil z pantů. Dopadly na podlahu tak tvrdě a s tak silnýmbouchnutím, že to vyvolalo hned několik reakcí. Muž vylekaně udělal krok vzad. V místnosti se rozsvítilosvětlo. O kousek dál v chodbě se prudce zavřely dveře.

Na okamžik stál jako přimražený. Bál se, že ránu slyšel někdo z posádky. Pak si ale vzpomněl, že skorovšichni námořníci nasedli do člunu a odpluli na břeh. Na lodi zůstalo jen pár důstojníků, kteří seděli vpohodlných křeslech na můstku, opírali si nohy o zábradlí, kouřili, povídali si a stejně jako všichni ostatnísledovali ozářené město. Byli příliš daleko. Hluk nemohli slyšet.

Vstoupil do místnosti, aby zhasnul světlo. Nebyla to kajuta. Spíš jakýsi salón. Uprostřed stál tmavýdřevěný stůl a kolem něj byla vyrovnaná křesla se zeleným koženým čalouněním. Přehlédl místnost, cvaklvypínačem, obrátil se a zamířil zpátky na palubu.

Přibližně v polovině chodby se zastavil. Po zádech mu přeběhl mráz, až celý se otřásl. Rozběhl se domístnosti s dřevěným stolem a zelenými křesly, našel vypínač a zahleděl se na to, co ho přimělo knávratu. V rohu, přímo pod kulatým lodním oknem, stála skleněná vitrína ukrývající dřevěný model loděCity of Justice. Byla to bezmála metr a půl dlouhá replika. Měla dokonale vypracovaný těžký kýl, stožáry ikomíny. Byla provedená tak detailně, že nebylo těžké si představit, jak v jedné z kajut schovaných podpalubou stojí muž hledící na model lodě skrývající další místnost s kulatým oknem a vitrínou s lodí a dalšíkajutou a vitrínou a lodí. Všechno se opakovalo tak dlouho, až se poslední místnost přestala zmenšovat.Rozepnula se do velikosti celého vesmíru a obrátila přirozený řád a běh věcí řídících lidský život.

Muž nebyl žádný rebel, ani zločinec. Nikdy předtím by ho nenapadlo kopat do dveří nebo třeba jenbouchat pěstí do stěn. Onoho odpoledne ale spolu s ženou vyslechl zprávu, kterou nemohli brát jinak nežjako rozsudek smrti. Zvedl jedno z těžkých zelených křesel nad hlavu a nechal je dopadnout na skleněnou vitrínu. Nový úder. Po podlaze se rozlétly další střepy. Svým způsobem to bylo vzrušující.

Poté se spolu se ženou vydali na opuštěný konec lodě. Přivázali model City of Justice na provaz a spustiliho na vodu. Nejen že loďka plavala, dokonce se sama natočila po větru a nepřevrátila se, ani když do níudeřila vlna, která se po hladině rozběhla od nedaleko plující vlečné lodě. Replika působila velmi stabilněa nijak moc se nepotápěla. Paluba byla neustále asi půl stopy nad hladinou. Vytáhli repliku na palubu amuž se vydal hledat nářadí. Na takřka opuštěné lodi to nebylo těžké, zejména pro muže, který právězjistil, jak snadné je rozkopnout dveře. Když se vrátil, pomocí dláta se dostal do podpalubí repliky. Otevřel

ji kousek za komínem. Vsunul do ní ruku a s uspokojením zjistil, že uvnitř je dost místa a navíc sucho. Aždo rána v podpalubí modelu stavěl malou postýlku a vymýšlel uzavírací poklop, který zastaví vodu, kdybyse přes palubu přehnala vlna, a pak se sám otevře, aby dovnitř mohl proudit vzduch.

Když se na obloze objevily rychle sílící paprsky slunce, slibující první skutečně teplý jarní den, muž seženou vložili své dítě do loďky, a tu pomalu spustili na vodu. Sledovali, jak pluje po jasně ozářené zelenéhladině a pomalu jim mizí z očí. Za chvíli už ji neviděli. Žena plakala, protože zanedlouho měla přijít ovšechno, co v životě nejvíc milovala.

„Všechny děti musí jednou do světa,“ řekl muž. „Vydají se svou vlastní cestou. Dřív nebo později by ktomu stejně došlo a nebylo by to o moc…“ Nedokázal větu dokončit. Podíval se jí do tváře, na její křehkáústa tenká jako zatočený vlas. Už nebyl jejím ochráncem. S hrůzou si uvědomoval, že od nynějška jsou sirovni. Sevřel ji do náručí. Ani pro jednoho to nebylo jako dřív. Věděli, že tohle je konec. Odpoledne loďvyplula na otevřené moře. Nad hlavami se jim rozezněla lodní siréna. Z komínů stoupaly dva sloupcehustého bílého kouře.

REPLIKA CITY OF JUSTICE uháněla po hladině jako splašený poník. Chvílemi se ladně houpala na vlnácha chvílemi se točila jako káča, to když se dostala do vírů vznikajících v místech, kde se setkávajínepřátelské proudy Brooklynu a Manhattanu. Mezi velkými loděmi plujícími přístavem si jí nikdo nevšiml.Několikrát jen o vlásek unikla osudné srážce s parníkem či plachetnicí, která by ji rozdrtila jako vejce.Vyhnula se dokonce i podstatně větším trajektům, které se jako náměsíčníci pohybují dnem i nocí odjednoho břehu k druhému. Když se začalo smrákat, obrátila se loďka směrem k Jersey a k BayonneMarsh. Mířila do tajemných míst, které svou složitou topografií přesahovaly schopnosti všech kartografů.Do husté spleti kanálů a rozlehlých zátok ležících na konci úzkých vodních cest. Do světa žijícího svýmvlastním životem, skrytého za klamavou stěnou mraků. City of Justice šikovně proplula několika kanály a

prodrala se hustým rákosím. Nakonec se dostala do široké zátoky se skoro sladkou vodou, která do ní

proudila hned z šesti řek, vlévajících se zde do moře. Narazila na dlouhý písečný výběžek a konečně sezastavila. Zůstala tam zabořená až do rána. Noc byla příjemně teplá a na obloze zářily miliony hvězd. Dítě

nevydalo ani hlásek, konejšily ho mírné vlnky narážející na lem mělčiny.

Lidé ze zátoky měli přísloví, jehož význam dost možná nikdo nechápal: „Pravda není o nic kulatější nežkoňské oko.“ Ať to znamenalo cokoliv, jisté je, že tihle lovci a rybáři si ho předávali z generace nageneraci. Ve svém prostředí se dokonale vyznali. Hustým rákosím se proháněli tak rychle, že jim nestačiliani hbití ledňáčci. Voda byla jejich živlem a chvílemi se zdálo, jako by létali vzduchem. Rozuměli si smokřinou tak dokonale, že s ní takřka splynuli. Dokázali uniknout i mračné hradbě. Toto jejich uměnívidělo jen málo suchozemců, ovšem ti, kteří to štěstí měli, mluvili o úchvatném pohledu na divocehalekající a výskající lidi prchající před rychle se přesunující hradbou mraků. Mraky letěly jako pták.Dostihly i orla. Ale na lidi ze zátoky unikající v kánoích nestačily. Muži vyzbrojení pádly pracovali jakodokonale seřízený stroj. Se zarputilým pohledem na hustě zarostlých a větrem ošlehaných tvářích nořilipádla do vody a kánoe se sotva dotýkala hladiny. Jako šipka si razila cestu zpěněnými vlnami apolámaným rákosím. Prchali před bílou stěnou, a když konečně unikli z jejího dosahu a závod byl u konce,

vrhli se do vody. Ochlazovali se stejně, jako když kovář za hrozivého sykotu a bublání smáčí dožhava

rozpálené železo.

Věčně neupravení a až neskutečně troufalí lidé ze zátoky se mračné stěny nebáli. Klidně se vydávali dojejí blízkosti a nedali se vyrušit při lovu ryb a sběru mořských živočichů, které vybírali ze dna nádhernýchopuštěných pobřežních jezer. Většinou vlastně chtěli, aby se hradba mraků pohnula. Aby rozčísla písečnénáspy a rozvlnila rákosí. Aby rozzářila obzor nad vodou. Rádi s ní závodili a byli jediní, kdo jí dokázalivzdorovat: pokud je dohnala, znali tajemná slova, jimiž ji dokázali přesvědčit, aby je znovu propustila zesvého objetí. Lidé ze zátoky byli v mnohém obdivuhodní a dobří. Současně ale byli primitivní, nevzdělaní a

špinaví násilníci. Byla to patrně vysoká cena za to, že měli přístup k rozlehlým jezerům plným ryb nasamém okraji mraků. Prostě byli takoví a nic se na tom nedalo změnit.

V posledních hodinách oné jasné noci, kdy City of Justice narazila na písečný břeh jezera, se HumpstoneJohn, Hrůzostrašník a Auriga Bootes, všechno muži ze zátoky, vydali na lov. Lákaly je vypasené červenékajmanky, které dokázaly bludištěm kanálů najít z Hudsonu cestu až do pobřežních jezer. Všichni tři sivšimli mračné stěny, která se neklidně pohybovala jen asi dvě míle od nich. Burácela, vířila, zmítala sesem a tam, klokotala, kvílela a zpívala jako k nepříčetnosti rozběsněný vodopád. Muži rozhodili sítě. Vodaměla jen malý obsah soli a z rákosí vyrážely první výhonky.

První paprsky slunce popohnaly vítr. Svištěl mezi rákosím, hnal se nad pískem a nad hladinou. Světlomuže oslepovalo a neustále se jim měnilo před očima: zlatá přecházela do rudé, rudá do bílé, bíloustřídala žlutá. Z vodní hladiny vycházely zvláštní tóny. Připomínaly vyzvánění zvonů, tón hoboje nebohlasy zaznívající z nějakého vzdáleného neznámého světa. Když světelná vlna narazila do bílé tříště nadolním okraji stěny a otočila se směrem k zátoce a městu, aby je naplnila svitem a teplem jakovyprázdněný tyglík, muži ze zátoky pocítili přítomnost jakési vlídné síly. Jako by zvuky a světlo ohlašovalyzlatavý příliv, který se jednoho dne zvedne a plnou silou narazí do mračné hradby. Častokrát o tomslyšeli. O všemocné záři, jaká se rozprostře nad zátokou a nad městem, o světle, v němž zprůhlední ocel i

kameny. Z celého srdce doufali, že tu zář jednoho dne uvidí na vlastní oči, ale příliš tomu nevěřili. Poránu však pokaždé sledovali její útržky míhající se u pobřeží. Několikrát nahodili sítě a zase je vytáhli. Pakusedli k jídlu a společně se pustili do sušených ryb, ředkviček, tvrdého chleba a ústřicového piva. Tentozvláštní, nesmírně posilující nápoj byl jejich specialitou. Postupem času a se změnou teploty měnil barvu,nejlepší byl v sytě nachovém odstínu. Studený a hustý chutnal jako nepopsatelně lahodná nebeská mana,

takže obyčejná medovina proti tomu hořkla jako koňská moč. Muži seděli v dlouhé kánoi a tiše hodovali.Auriga Bootes, jehož oči neustále běhaly po obzoru a těkaly z oblohy na zem a zase zpátky, se náhlenarovnal, vztyčil a ukázal před sebe. „Na břehu uvízla loď,“ oznámil zjevně udiveným tónem, protožejezero bylo pro lodě příliš mělké. Humpstone John, jeden ze starších mužů, jehož si všichni lidé ze zátokyvážili, zvedl hlavu, ale nic neviděl. Dobře věděl, jak je ústí rozlehlé, takže přirozeně hledal skutečnou loď,čímž uvízlou City of Justice minul o dobrých dvacet stupňů.

„Kde ji vidíš, Aurigo?“ zeptal se klidným hlasem. Hrůzostrašník se napřímil a za hlasitého přežvykováníposledního sousta se rozhlédl. Ani on neuviděl nic, co by se podobalo lodi.

„Tamhle, Johne. Přece tam,“ odvětil Auriga Bootes s rukou napřaženou stále stejným směrem. A vtomloďku uviděl i Humpstone John.

„Vypadá, že je hrozně daleko,“ řekl, „ale současně bych řekl, že je docela blízko. Rozhodně se nehýbe.Možná ji vyplivla mračná stěna a uvízla na mělčině. V podpalubí může být spousta užitečných věcí, třebazbraně, různé nástroje a nářadí, melasa…“(při posledním slově se Hrůzostrašník celý rozzářil, protožemelasa pro něj byla nepředstavitelná pochoutka) „…a taky tam můžou být nějaké zmatené duše.“ Odložili

jídlo a začali pádlovat směrem k City of Justice. Než se nadáli, doklouzali k lodi a tyčili se nad ní.Hrůzostrašník se jako opice poškrábal na břiše, podrbal se na nose a nakonec se dlaní opřel o koleno.Nedokázal pochopit, co se děje. Nejspíš si myslel, že najednou vyrostl a stal se z něj obr. Další dva mužitušili, co mají před sebou, ale přesto podléhali prvotní iluzi, protože zmenšenina lodě byla nesmírnězručně propracovaná. Do posledního detailu. Stěžně a paluba byly tmavší než dřevo leštěného ořechu.Imitace černého trupu pokrytého ocelovými pláty svým matným povrchem připomínala boky býka. Amosazné vybavení působilo zašle, jako by loď strávila celé roky na moři, nikoli ve skleněné vitríně.

„Vidíš to,“ řekl Humpstone John a ukázal na jméno lodě vyvedené bílými písmeny. „To je písmo.“

„Co je to písmo?“ zeptal se Auriga Bootes s pohledem upřeným na komín, na který podle něj Johnovo

zvláštní slovo pasovalo nejlíp.

„Tohle,“ řekl Humpstone John s ukazovákem namířeným k přídi.

Auriga Bootes se naklonil nad loď a dvěma prsty zvedl kotvu, která se vesele rozhoupala ve vzduchu.

„Tohle?“ zeptal se.

„Ne! Tady to bílé na trupu.“

„Aha, tohle. Takže to je písmo. A k čemu je to dobré?“

„Je to jako řeč, která ale není slyšet, protože při ní nevydáváš žádné zvuky.“

„Jako řeč, která není slyšet,“ zopakoval Auriga Bootes. Pak se spolu s Hrůzostrašníkem hlasitě a chraplavěrozesmáli. Věděli, že Humpstone John je moudrý muž, ale přesto si nemohli pomoct. Někdy jim připadal

jako úplný blázen.

Zmenšenina lodě nebyla žádný velký nález, ale přesto se rozhodli, že si ji odnesou domů. K přídi přivázaliprovaz, aby ji mohli táhnout za svou kánoí. Dítě se v polovině jezera probudilo a rozplakalo se. Všichni třimuži přestali jako na povel pádlovat. Ze strnule zavěšených pádel odkapávala voda a muži nakláněli hlavu

na stranu, aby zjistili, odkud podivný zvuk přichází. Humpstone John se začal probírat hromadoupytlovinových hadrů před sebou. Napadlo ho, že v nich někdo z lidí ze zátoky zapomněl dítě. A nebo hotam možná nechal úmyslně, jako žert. Dítě nenašel, ale pláč nezmizel. Loď stále klouzala po hladině.Humpstone John zatáhl za provaz a City of Justice se přiblížila. Zvuk vycházel z jejího nitra. HumpstoneJohn vytáhl zpoza pásku meč se širokou čepelí a otevřel loď, stejně jako se nožem otvírá skořápkavejce. S mečem to uměl stejně dokonale jako všichni i ostatní muži ze zátoky. Snadno odhadl tloušťku atvrdost dřeva a čepelí nezajel ani o milimetr dál, než bylo nutné, aby se dostal pod povrch. Než se mečstačil zablýsknout ve slunci, byl už zase za pasem. Rozpáraná replika lodě se rozpadla na dva kusy a předmuži se objevilo dítě. Vypadlo z obráceného trupu, jenže Auriga Bootes ho zachytil dřív, než dopadlo dovody a hodil ho na hromadu hadrů z režného plátna. Muži se znovu chopili pádel, a aniž by se třeba jenslovem zmínili o tom, co se jim právě přihodilo, pokračovali v plavbě. Nebylo proč o tom mluvit.Hrůzostrašník by o tom nemohl hovořit, ani kdyby nakrásně chtěl. Pro tohoto mohutného mlčenlivéhoobra to nebyla událost hodná zaznamenání. Pro zbylé dva muže bylo dítě jen dalším hladovým krkem,který je třeba nakrmit. Dalším nedochůdčetem, které je bude od rána do večera rušit svým smíchem ažvatláním.

DO DVANÁCTI LET byl chlapec jedním z nich. Říkali mu Peter a aby ho odlišili od několika dalších kluků

stejného jména, vybrali mu příjmení, které mu podle jejich názoru přirozeně příslušelo, všichni věděli, že

ho kdysi vylovili z jezera. Peter Lake si záhy osvojil všechno, co ho lidé ze zátoky mohli naučit a při všem,

co dělal, si počínal nesmírně dovedně. Lidé ze zátoky své děti nijak nevychovávali. Nastupující generacesi sama osvojovala dovednosti starších. Lidé ze zátoky například vynikali mimořádnou zručností přizacházení s mečem, která vyžadovala neobyčejnou sílu a výjimečnou koordinaci. Ze všeho nejdůležitějšíale bylo pochopit, že meč musí mít dostatek svobody. Ruka bojovníka ho nesmí omezovat a bránit mu vesvobodném pohybu. Peter Lake se ho naučil ovládat takřka jediným máchnutím v jedenácti letech.

Nyní seděl Peter Lake na zádi kánoe a pádloval, zatímco teď už starý Humpstone John rozhazovalkruhové sítě se závažím. Najednou uviděli, jak se k nim rovinou blíží neznámá postava. Přicházela odmračné stěny, která onoho dne vypadala obzvlášť šedivě a hrozivě. Když ji něco vyrušilo z klidu, častoprováděla moc podivné věci. Muž jako by vystoupil přímo z hradby. Působil trochu dezorientovaně, alesoučasně odhodlaně a bojovně. Buď jako nějaký starodávný japonský bojovník, nebo uprchlý chovanec zléčebny pro choromyslné na Cape May. Mířil přímo k nim. Ruku měl položenou na rukojeti meče a cosikřičel nesmírně zvláštním jazykem, který ani Humpstone John, ani Peter Lake nikdy neslyšeli. Nemluvil

anglicky, ani jako lidé ze zátoky.

Humpstona Johna napadlo, že možná zabloudil na neznámé místo, nebo se ocitl v jiné době. Silnýmhlasem na něj zavolal: „Tady jsou mokřiny. Vy nejspíš míříte na Manhattan. Když přestanete hulákat, rádivás tam odvezeme. Nejspíš tam najdete další, kteří se vám podobají, a pokud ne, vůbec nic se nestane,protože Manhattan je místo, kde si vašeho divného oblečení nikdo nevšimne. Mohl byste, prosím, přestat

drmolit nesmysly a mluvit anglicky?“

Bojovník místo odpovědi postoupil o krok vpřed a ve vodě, která mu sahala až ke kolenům, bleskovězaujal postoj naznačující, že se chystá k boji. Humpstone John se obával, že smířlivostí se v tomto případě

boji nevyhne. Lítostivě vzdechnul. Samuraj, nebo kdo to vlastně byl, tasil dlouhý meč se stříbrnou čepelía rozběhl se k lodi. Křičel přitom, jako by ho právě strčili přes okraj vysokého útesu. Humpstone Johnvyhodil kruhovou síť do vzduchu, vytáhl zpoza pasu meč se širokou čepelí a podal ho Peterovi. „Ukaž, co

umíš,“ pobídl ho. „Nejlepší škola je boj.“

Samuraj se blížil a řval, až jim uši zaléhaly.

„Kde ho mám chytnout?“ zeptal se Peter Lake.

„Kde máš chytnout co?“

„Přece meč.“

„Samozřejmě za rukojeť. Rychle, než bude pozdě…“

Bojovník stál jen půl metru od kánoe. Dlouhá čepel meče, jehož rukojeť svíral nad hlavou, mu sahala odhlavy až po kotníky. Vypadal jako kat připravený k jedinému rozhodujícímu úderu. Děsivě se šklebil, jak to

dělají nafouknutí čtverzubci. Meč za jeho zády se dal do pohybu.

„Tenhle úder bys měl nejspíš odrazit,“ poznamenal Humpstone John, jako by vůbec o nic nešlo.

Peter Lake nastavil meč kolmo k útočníkově zbrani, právě včas. V následujícím okamžiku se ozvalmrazivý třesk oceli narážející na ocel.

„A co teď, Johne?“ zeptal se rychle Peter Lake, zatímco bojovníkův meč sjel stranou a jeho čepel sezabořila hluboko do boku kánoe.

„Zkus seknout zespodu. Pod paži s mečem. Hned.“

„On ale drží meč v obou rukách, Johne,“ namítl Peter Lake a hbitě sklonil hlavu. Místy, kde měl ještě předzlomkem vteřiny krk, prosvištěl bojovníkův meč.

„V tom máš pravdu. Moje chyba.“ Humpstone John se na okamžik zamyslel. „Tak si prostě jednu ruku

vyber.“

Protivník znovu hrozivě zařičel a mečem stále ještě sevřeným v obou rukách zaútočil Peterovi přímo nasrdce. Peter výpad odrazil, ale špičkou meče odkrojil velký kus Johnových vousů.

„Sakra!“ nadával Humpstone John. „Nejvyšší čas, abys s ním skoncoval. Na vousech si docela zakládám.“

„Tak dobře,“ přikývl mladý Peter Lake a bleskově švihl mečem, který jako čerstvě nabroušená břitva zajelhluboko do protivníkovy levé paže. Úspěšná rána v něm nejspíš něco probudila. Následovalo několikbleskurychlých pohybů. Výpady byly tak rychlé, že je skoro nebylo vidět. Tak ladné, že působily jakojeden dlouhý úder. Málem útočníkovi rozpáral břicho. Samuraj upustil meč, který spadl do mělké vody aodpotácel se směrem k mračné hradbě. Ta mu v dané chvíli posloužila jako záchrana, nebo posledníútočiště, to už nikdo nikdy nezjistil.

„Mám ten meč vylovit, Johne?“ zeptal se Peter Lake. Byl stále ještě roztřesený, ale nesmírně pyšný, žepřežil svůj první boj.

„Jaký meč?“ otázal se Humpstone John, který se už mezitím věnoval síti a rybám, jako by se vůbec nic

nestalo.

„Přece toho chlapa, co jsem s ním právě bojoval.“

„Jo, toho? Klidně ho nech ležet, kde je. Nestojí za námahu. Je to jen cínová šavlička dobrá leda tak proděti.“

Peter Lake dokázal, byť jen tak tak, uniknout mračné stěně neklidně visící nad písčinami a věděl, žedokud bude voda plná rákosí, nikdy nebude trpět hladem a bude mít kam složit hlavu. Mělčiny se hemžilyrybami, škeblemi a kraby a z rákosí se dal postavit skvělý přístřešek. Peter vcelku dobře recitoval.Většinou večer u ohně, zatímco starší muži upřeně zírali do tmavnoucích řeřavých uhlíků. Nutno říct, že vtomto směru byl se sebou víc než spokojen.

Ve stejné době začal, jako všechny děti ze zátoky v jeho věku, spát se svou sestrou. V zátoce to bylaběžná praxe a nejspíš i důvod, proč byl Hrůzostrašník takový, jaký byl. Jenže nikoho ani ve snunenapadlo, že by na tom bylo něco špatného. Petera pustili k sestře velmi brzo. Jmenovala se Anarinda avlastně ani nebyla jeho skutečná sestra. Stejně jako on nebyl její skutečný bratr. Navíc s nímneotěhotněla, při prvních pokusech to vlastně ani nešlo. Anarinda byla velmi krásná a Peter Lake byl jejíspolečností nesmírně potěšen. Moc ho zajímalo, jak dlouho může dělat, co se právě naučil. Hrůzostrašníkneměl o takových věcech ani tušení a Auriga Bootes jej odkázal na Humpstona Johna, který muodpověděl: „No, řekl bych tak čtyři nebo možná pět set let, podle toho, jak ti ubývá mužných sil a taky

toho, jak dlouho podle tebe trvá rok.“

Peter na detaily moc nedbal. Uvědomil si, že budoucnost pro něj vypadá nanejvýš příznivě. Netušil sice,co je rok, ale čtyři sta, pět set let se zdálo jako celá věčnost. Moc rád se díval na Anarindino nahé tělo aještě víc si užíval, když se spolu váleli na zemi v příjemně vyhřáté chatrči. Jestli to bude trvat čtyři stanebo pět set let, co víc si ještě přát? Toho jara se začal chovat hodně samolibě. Myslel si, že stejně skvěle

se mu bude dařit dalšího půl tuctu století. V jednom kuse si prozpěvoval, místo chůze často tančil apřitom si pro sebe mumlal neumělé veršíky, které složil na Anarindinu počest. Třeba tyhle:

Máš ňadra oblá jako mušle,

stehna tvá omamně voní,

když do tebe vstupuji, všechny zvony zvoní,

ach Anarindo, Anarindo, miluji tě z celé duše.

Jeho dokonalé štěstí však netrvalo ani zdaleka pět set let. Ve skutečnosti nevydrželo víc než týden, najehož konci mu Humpstone John sdělil, že musí pryč. Nemůže zůstat mezi lidmi ze zátoky, protože semezi nimi nenarodil. Dvanáct let se o něj dobře starali, ale teď je načase, aby se postavil na vlastní nohy.

O rok nebo dva později by se nejspíš stejně toužil dostat na druhou stranu zátoky jako všichni chlapcitoho věku. Zatím byl ale pořád hodně malý a zdálo se mu, že mokřiny jsou celý jeho svět. Nic jiného nežznámé prostředí a blízkost známých lidí ke štěstí nepotřeboval, což byl přesně ten důvod, proč ho posílalipryč. Věděli, že jestli má na Manhattanu přežít, musí před příchodem spolknout pořádnou porci hořkéhozklamání. Připravili mu ho dlouho před odchodem, na který ho patřičně vybavili. Než nasedl do kánoe,dostal korunku z mušlí, náhrdelník z peříček (mezi lidmi ze zátoky tradiční symbol dospělosti), dobrý mečse širokou čepelí, novou síť, pytlík sušených ryb a džbán ústřicového piva. Řekli mu, že takto ho život veměstě nemá čím překvapit. Nikdy předtím o Manhattanu nijak zvlášť neuvažoval. Připadal mu jako vysoký

šedivý pás hor, který v noci zvláštně zářil. Odcházel nerad, ale představoval si, že se mu podaří najítnějakou jinou pěknou zátoku se spoustou ryb a pohodlnou chatrč s novou Anarindou, možná dokoncehned několika Anarindami. Nečekal, že by se jeho život měl nějak zásadně změnit. Na druhou stranuzátoky se vydal časně zvečera jednoho pozdního jarního dne.

MANHATTAN, vysoké úzké království, vtáhnul Petera plnou silou. Připomínal mu obří královskýnedokončený palác z oceli se stovkami milionů pokojů, stupňovitými zahradami, kašnami, tajnýmiprůchody a náspy lemujícími břeh. Postavili ho na ostrově, z něhož se dalo po mostech dostat na dalšíostrovy i na pevninu. Měl tisíce věží a byl zcela nechráněný. Přijal skoro každého, kdo si přál vejít. Byl takvelký (daleko větší než cokoli na světě), že se nedal dobýt. Dalo se do něj pouze násilně vniknout. Nověpříchozí, nájezdníky i stálé obyvatele, mátl svou mnohostranností, pestrostí, rozlohou, samolibostí,brutalitou i vznešeností, takže nebylo člověka, který by ho dokázal dost dobře popsat. Manhattan bylprostá, bohatě členitá, příjemná stavba. Neobyčejný prostor pro imaginaci a největší dům, jaký kdypostavili. Peter Lake si to uvědomil ve chvíli, kdy se svou korunou z mušlí a náhrdelníkem z peříčekpoprvé stanul na ulici Bowery. Byl květen. Pátek. Pět hodin odpoledne.

V jedné ruce držel džbán s nachově rudým ústřicovým pivem, v druhé pytlík z mývalí kůže plný sušenýchryb. Zpočátku byl zcela ohromený, ale učil se velmi rychle. Nové zážitky na sebe nedaly dlouho čekat.Sotva vystoupil z kánoe, se kterou přistál u mola u South Street, někdo mu ji ukradl, jen se k ní otočilzády, ze tmy mezi hromadami suti porostlými plevelem a mechem se vynořilo několik šedivých postav aodtáhlo ji pryč. Možná přišly přímo z pekla. Za pět minut Peter spatřil skupinu mužů, kteří neslirozštípanou loď na palivové dřevo. Než se dostal na ulici Bowery, dřevo už hořelo pod velkým rožněm, naněmž se pro kolemjdoucí zákazníky opékala kuřata a kusy vepřového a hovězího masa. Jakmile zmizelyposlední plameny, prodavači vyhrabali popel a ohniště nachystali na další opékání, tentokrát možnáskopového. Popel prodali vrásčitým a neskutečně špinavým lidským troskám táhnoucím obří pytle, jejichžobsah nabízeli chemickým továrnám a majitelům skleníků. Peter Lake přistoupil k jednomu z mužů aukázal na rozměrný pytel na jeho zádech. Muž se pod ním skoro ztrácel, takže Peter viděl vlastně jen jeho

scvrklou hlavu a dvě maličká, krví zalitá vypoulená očka. „Tohle je moje kánoe,“ řekl.

„Co je tvoje kánoe?“ zeptal se zavalitý nebožák.

„Tohle,“ odpověděl Peter Lake a znovu ukázal na pytel na mužových zádech.

„Tohle je tvoje kánoe, rozumím tomu dobře?“ znovu se přeptal popelář a změřil si Petera zkoumavýmpohledem, od koruny z mušlí až po vysoké boty z ondatří kůže. „Tak to ti snad nebude vadit, když jistarý Jake Salween použije. Asi se na ní vypravím do Číny. Každopádně se tu měj zatím dobře. A neboj,brzy se o tebe někdo postará. Nejspíš někdo od reverenda Overwearyho.“

„Někdo od reverenda Overwearyho?“

„Hlavně se netvař, že nevíš, o čem mluvím! A teď mi jdi z cesty, potrhlej skrčku.“

Peterovi připadalo, že město, nebo alespoň ta část, kterou zatím viděl, se hodně podobá mračné stěně.Bylo neustále v pohybu, ze všech stran k němu mluvilo a ohromovalo ho svou vitalitou. Působilo jakoklokotající zeď mraků, kterou někdo rozprostřel po zemi. Ale zatímco mračná hradba byla bílá, městohýřilo pestrou paletou barev, skládajících se do složitých geometrických obrazců, z oken vysoko nadhlavou vycházela jasně oranžová zář, plynové lampy svítily bledým nazelenalým světlem, z pouličníchohňů vyskakovaly rudé jazyky divoce tančících plamenů a pod nimi v hromadách popela blikotaly umírající

uhlíky, před naleštěnými drožkami a kočáry pádili koně s kopyty černými jako noc. S údivem aotevřenými ústy sledoval Peter Lake vysoké špičaté střechy sahající až do nebe. Viděl uspěchané a přitom

ladné pohyby kolemjdoucích, kteří jako baletky vybíhali po schodech, mizeli za rohem a přebíhali silnici.Naslouchal temným hrdelním zvukům, vycházejícím z bezpočtu strojů. Z dálky k němu doléhalo hlubokétáhlé dunění připomínající zvuky vycházející z mračné stěny, ale ve skutečnosti to byly jen parní stroje,obří setrvačníky tiskařských lisů. Pozoroval šňůry natažené od domu k domu, na nichž se vzdouvaly obříbílé plachty. Těm ale chyběly lodě, které by ho mohly odnést ke vzdáleným břehům, nebo do pekelnéhojícnu. Fascinovaly ho řady pečlivě oblečených obchodníků, kteří v jednom kuse cosi vykřikovali. Obdivovalvysoké domy (domy totiž nikdy předtím neviděl), v jejichž nitru blikotaly nespočetné lampy (ani lampynikdy předtím neviděl), pečlivě zastřižené stromy, pod nimiž byly rozestavěné stoly a především ženy.Spousty žen, urostlých, hrdě se nesoucích žen, které na sobě měly (na rozdíl od žen v zátoce) šaty, vnichž vypadaly jako pestrobarevní ptáci z džungle, od nichž se lišily snad jen velkými prsy a samolibýmvýrazem. Peter nikdy předtím neviděl uniformy, tramvaje, skleněná okna, ani tolik lidí najednou. Město ho

zasáhlo jako přesně řízená střela. Jediným úderem proniklo křehkou skořápkou korunky z mušlí a dostalo

se mu do hlavy. Jako opilý se potácel hlučným davem mezi žhnoucími ohni, nejprve po Broadwayi, pakpo Bowery, a vůbec nechápal, co se kolem něj děje. Na jednom místě se například zastavil u muže,který postavil na stojan zvláštní bednu, zasunul do ní kliku a ulicí se rozlila hudba. A hned nato se vedlemuže objevil zvláštní maličký tvor, napůl zvíře, napůl člověk, a dal se do tance. Co chvíli se zastavil a cosisbíral do klobouku. Peter Lake se ho pokusil oslovit, ale trpaslík nereagoval. Muž s klikou v ruce Peteroviporadil, aby dal zvláštní příšerce peníze.

„Co je to peníze?“ zeptal se Peter Lake.

„Peníze jsou to, co opici přesvědčí, aby tě nepomočila,“ odpověděl flašinetář.

„Peníze jsou to, co opici přesvědčí, aby tě nepomočila,“ zopakoval Peter Lake a ze všech sil se snažilpochopit smysl mužových slov. V okamžiku, kdy si uvědomil, že ten malý človíček v červené uniformě je„opice“, zjistil, že opice na něj skutečně močí. Rychle uskočil. Věděl, že musí udělat spoustu věcí, mimojiné musí získat nějaké peníze.

Za hodinu byl unavený jako nikdy předtím: bolely ho nohy, měl ztuhlé všechny svaly a v hlavě mu dunělojako v mosazném kotli, který někdo shodil ze schodů. Město mu připomínalo válečnou vřavu, všudekolem se bojovalo. Ulice byly plné zoufalých mužů pochodujících v sevřených šicích vstříc nepříteli. Lidé ze

zátoky o válce občas mluvili, ale nikdy od nich neslyšel, že by se válka dala spoutat a přikovat do řetězů.Ulicemi města, dlouhými snad tisíce mil, se pohybovaly ničivé armády a nepřetržitě se vrhaly do lítýchbitev, které nikdo neřídil. Jen po Broadwayi se procházelo na deset tisíc prostitutek. Městem se toulalo půl

milionu opuštěných dětí, půl milionu slepců a mrzáků. Působily tu desítky tisíc činorodých zločinců, jimžbyly neustále v patách početné šiky policistů. A bydlela tu nesmírná spousta bohabojných obyvatel, kteřísi v každodenním životě počínali stejně surově a bezohledně jako zdivočelí toulaví psi.

Nenakupovali a neprodávali. Neustále mezi sebou soupeřili a snažili se jeden z druhého vytlouct duši,nebo aspoň poslední šesták. Nechodili ulicemi. Se skloněnou hlavou, zaťatými čelistmi a bušícím srdcempostupovali vpřed jako středověcí zbrojnoši. Rozdíl mezi různými druhy vyvrhelů a obyčejnými obyvatelibyl tak nepatrný, že rozpoznat slušného člověka byl takřka nadlidský úkol. Soudce vynášející ortel nadodsouzeným zločincem si často zasloužil prokletí desetkrát víc než jeho oběť, jejíž roli si často záhy sám vyzkoušel, když se dostal do spárů svých kolegů, ještě zkorumpovanějších a zkaženější než on sám.Město připomínalo to nejsložitější kolo štěstí, jaké kdy člověk sestrojil. Fungovalo jako nelítostná rukaslepého osudu. Nevinní i zločinci se tu točili v obřím přeplněném bubnu, jako ovce vedené na porážku sepotáceli ulicemi plnými zrádných propadlišť a pastí. Jedni lapali po dechu v temných sklepeních bezvzduchu, jiní stoupali k výšinám a těšili se pohledem hodným pouze králů.

Peter Lake neměl tušení, co přesně vidí a cítí. Stejně jako pacient na operačním stole nechápe, co přesněse bude dít, přestože vedle sebe vidí skalpel a pilu. Zážitků bylo tolik, že je vůbec nedokázal vstřebat.Město byla velká pec a Peter Lake uvízl uvnitř. Spaloval ho neskutečný žár, oči ho bolely miliony výjevů,které nebyl schopen pojmout, natož pak uspořádat a pochopit. Jako mátoha se sunul bludištěm ulic. Vjedné ruce svíral džbán s ústřicovým pivem, v druhé pytlík se sušenými rybami. Nikde neviděl zátoky anirákosové chýše. Nebyl tu měkký písek, kde by si mohl lehnout a na chvíli si odpočinout.

Zato tady byla spousta Anarind. Bylo jich tolik, že chvílemi přemýšlel, jestli nepřišel o rozum. Míhaly se

všude kolem, po stranách ulic, nad ním i pod ním, v útrobách velkých zasklených krabic. Smály se avznášely se nad zemí, jako by je netížila gravitace. Proplouvaly kolem jako pestrobarevná hejna ryb. A

vůbec jich neubývalo. Nesl je silný neslábnoucí proud. Jejich hlasy zněly chvílemi jasně jako zvony,chvílemi připomínaly zpěv ptáků ve větvích. Peter dospěl k názoru, že nejlepší bude, když si vybereAnarindu, která by ho vzala s sebou domů. Sní trochu sušených ryb, napijí se ústřicového piva, shodí zesebe šaty a nazí se budou válet na nějakém měkkém místě, kde tyhle Anarindy uléhají ke spánku. Vybere

si tu nejlepší, jakou najde. Vždyť která Anarinda by odolala mladíkovi s korunkou z mušlí, náhrdelníkem z

peříček a navíc celým džbánem ústřicového piva? Minula ho řada Anarind. Všechny vypadaly dobře.Ovšem ta, kterou si vybral, byla velmi zvláštní. Bezmála dvakrát tak velká jako on. Nad vysokým šedivýmlímcem sepnutým smaragdovou sponou se tyčila nádherná široká tvář. Připadala mu jako bohyně. Přesramena měla přehozenou sobolí kožešinu a kromě smaragdové spony ji zdobila ještě řada dalších šperků.Peter byl nadšením bez sebe. Mimo jiné proto, že Anarinda se právě chystala vstoupit do velké leskléčerné krabice, tažené párem mohutných koní.

Peter Lake k ní přistoupil. Zvedl ruku, v níž držel pytlík se sušenými rybami a neméně rychlým pohybemupozornil na džbán s ústřicovým pivem. Pak vystrčil bradu a divoce zadupal, přesně jak to dělali odvážnímuži ze zátoky. Mušle na hlavě se rozcinkaly, peříčka zavěšená kolem krku se vznesla do vzduchu. Vprvním okamžiku si myslel, že dosáhl svého. V Anarindiných očích se zračil nevýslovný údiv hraničící súžasem. Pak ale po její půvabné tváři přeběhl temný mrak strachu a postupně zakryl celý ten oslnivězářící měsíc. Krabice se před ním s prásknutím zavřela a dala se do pohybu.

Pokus o sblížení zopakoval ještě mnohokrát, avšak i u těch nejubožejších Anarind v roztrhaných hadrech

se setkal jen s pohrdáním. Docházely mu síly. Sklesle se toulal ulicemi a zoufale hledal místo, kde by mohl

složit hlavu, protože už byla skoro noc. Přestože vůbec netušil, kam jde, ulice byly tak spletité a bylo jichtolik, že se ani jednou neocitl dvakrát na stejném místě. Všude, kam se pohnul, na něj čekaly nesmírnězajímavé výjevy (psi dělající kotrmelce, muž zabalený v bílém prostěradle urážející a proklínající všechnykolemjdoucí, dva pohřební vozy, které se v úzké ulici nedokázaly vyhnout srážce). Po třech hodinách (bylo

teprve osm hodin) se mu už jeho zátoka ztrácela daleko v hlubinách nekonečného vesmíru. Bylo mujasné, že uvízl v dlouhém velkolepém snu. Výjevů a barev přibývalo. Hnaly se kolem něj jako letní bouře a

Peter Lake rychle ztrácel poslední zbytky orientace.

Pak došel do malého parku, na čtvercové náměstí obklopené kamennými budovami. Vládl tu klid. Všudekolem viděl spoustu zeleně. Bylo to, jako by v záplavě šedi objevil zářivý smaragd. V parku nechybělystromy, měkká tráva ani temná zákoutí. Uprostřed stála kašna. Okraj parku lemovaly plynové pouličnísvítilny osvětlující park přes koruny kymácejících se stromů. Dlouhé jasně ozářené pásy střídal hlubokýstín. V parku tančily dvě Anarindy. Jedna malá, s rusými vlasy a zelenou blůzou. Druhá byla o poznánívyšší a působila daleko smyslněji, přestože nemohla být o mnoho starší než Peter Lake. Kolem hlavy jívlály blond vlasy, tváře jí jen hořely a na sobě měla krémově bílou halenku. Anarindy skotačily kolemfontány, vlastně tančily starodávný holandský tanec. Měly pevně propletené paže a byly tak hlízko, že se

dotýkaly tvářemi. Hudbu Peter neslyšel. Jen jejich tlumené broukání. Navíc nechápal, proč by měly taktovesele tančit, pokud ovšem nechtěly oslavit tuhle nádhernou noc.

Na nohou měly volně padnoucí hnědé střevíce, jejichž podpatky dutě tloukly do nerovného štěrkovéhoasfaltu a vyťukávaly pravidelný rytmus. Otáčely se a vrtěly tak vesele, až Peter Lake dostal chuť se k nimna chvíli přidat. A taky to hned udělal. Džbán, pytlík se sušenými rybami a meč nechal ležet na trávě arázně vykročil na otevřené prostranství. Tančil podobně jako indiáni, od nichž se lidé ze zátoky kdysidávno naučili prosté popěvky a zvláštní pohyby připomínající rákosí ve větru. Dívky vypadaly nesmírně šťastně. Peter Lake se rozhodl, že nejlepší bude měsíční tanec. Vznášel se do výšky a krčil se k zemi,přeskakoval z jedné nohy zabalené v kožešině na druhou. Jakmile dívky uslyšely cinkání jeho mušlí,obstoupily ho a začaly se kolem něj točit. Společně přilákali pozornost kolemjdoucích, jimž se tanecnejspíš líbil, protože jim k nohám házeli malé stříbrné plíšky. Peter Lake už věděl, že jsou to peníze.Přesněji řečeno, věděl o jejich existenci, ale ještě dlouho poté jim ani za mák nerozuměl. Opřádala jespousta tajemství a záhad, která ho mátla. Především záhy zjistil, že k penězům se skoro nedá dostat. Apokud je člověk získá, stejně je nadlouho nedokáže udržet. Třetí záhadou bylo, že předešlá dvě pravidlapodle všeho platí jen na někoho, na jednoho člověka bezvýhradně, na jiného ani trochu. Jinak řečeno,někdo o peníze skoro nezavadil, a pokud ano, hned o ně zase přišel, zatímco druhý jich měl spoustu adržely se ho jako klíšťata. A byla tu ještě čtvrtá záhada. Peníze se podle všeho nejraději držely na čistých,

úhledně upravených místech zářících pestrými barvami, hověly si na měkkých pohovkách uprostředkrásně vymalovaných stěn. Spousta peněz bydlela na okraji parku, ve vysokých domech z tmavěhnědého, lehce načervenalého kamene. Z průčelí domů zářila velká nablýskaná okna, z nichž se linuloteplé nažloutlé světlo. Tu a tam bylo možno zahlédnout velké kaštanově hnědé, červené, zelené či bílédesky a neposedně poskakující plamínky. Viděl je i během tance, a jasně cítil, že tahle místa jsou mupřísně zapovězena, přestože mu lidé, kteří je obývali, házeli mince a těšili se pohledem na jeho měsíčnítanec. A to byla taky velká záhada. Házeli mu drobné za něco, co dělal nesmírně rád a s naprostoulehkostí. Odměňovali ho za to, co by dělal, i kdyby tu nebyli. Zatímco Peter Lake tančil na spořeosvětleném zeleném prostranství kolem fontány a přijímal za svůj tanec peníze, stal se z něho zloděj.Trvalo ještě dlouho, než se dozvěděl, co tohle slovo znamená, ale tenkrát poprvé kradl: nechal si platit zaněco, co dělal pro svou vlastní radost. Ačkoli o téhle změně nevěděl, podvědomě se od této chvíle cítilspřízněn se zloději, což bylo dobře, protože tyto dívky se živily jako podvodnice.

„Co je to podvodnice?“ zeptal se, zatímco dívky si chladily hořící tváře ve studené vodě kašny.

„Odkud proboha jsi,“ obrátila se na něj větší z dívek, „že nevíš, co je to podvodnice?“

„Pocházím z mokřin.“

Dívky o mokřinách nikdy neslyšely. Sebraly peníze a začaly je rozdělovat. Mezitím mu vysvětlovaly, jak sedá podvádět. „Někde na ulici, nejlépe uprostřed hustého davu, se dáme do tance a přilákáme pozornostlidí. Začnou nám házet peníze…“

„Peníze jsou to, co opici přesvědčí, aby tě nepomočila,“ ozval se Peter Lake. Dívky si vyměnily tázavé

pohledy.

„Začnou nám házet peníze a tady Malá Liza Jane jim zatím vybírá kapsy. To je podvádění.“

„A proč jste tancovaly i poté, co vám lidé přestaly házet peníze?“

„Nevím,“ řekla větší z dívek. „A proč ne?“

Větší dívka se jmenovala Malá Liza Jane. Menší byla Dolly.

Patřila k nim ještě třetí dívka, tmavovláska, které říkali Bosca, ale ta již před nějakou dobou zemřela.

„Jak zemřela?“ chtěl vědět Peter Lake.

„Ve vaně,“ řekla Malá Liza Jane a dál nic nevysvětlovala.

Dívky ho přijaly jako náhradu za Boscu. Bude tančit s Dolly, zatímco Malá Liza Jane se bude nenápadněpohybovat mezi lidmi a vybírat obsah jejich kapes. Peter se zeptal, jestli mají nějaké měkké místo naspaní a dívky odpověděly, že mají. Trvalo tři hodiny, než se tam dostali. Překročili několik malých řek apět potoků. Protáhli se stovkou křivolakých uliček, které by se skvěle vyjímaly jako kulisy v opeře. Přešliněkolik velkých mostů a rozlehlých rušných náměstí plných obchodů, kde se muži usazení u ohně krmilimasem, které opékali na dlouhých začazených rožních. Minuli desítku širokých dveří vedoucích do nitrazakouřených továren pulzujících jako splašené srdce. Peter Lake si při chůzi neustále cosi broukal.Opakoval zvuky vycházející z železných hal a továren, „Bum bum, ača ača rumpabela, bum bum bok,ača ača zííííí! Bahlaka bahlaka bataka úúúú! Čik a čik a čik a čik! Bííma um baba bíma bum, dila dila dila maš! Um baba um baba, dila dila dila ok!“ Peter si všiml, že ve městě lidé chodí, jako by neustále na něco

útočili. Ale nejen to. Pohybují se do rytmu zvláštního tance, kolébají se nahoru dolů jako chatrná bárka na vlnách, máchají rukama a smyslně se kolébají v bocích (zejména ženy, ale zdaleka ne jenom ony).

Peter chtěl vědět, jestli ve městě zuřila nebo možná stále ještě zuří válka. Nechápal, proč všude hoří tolikohňů, proč se ulicemi potulují celé armády bezdomovců, proč je všude tolik harampádí a sutě a shonu.

Podvodnice se rozhlédly a prohlásily, že nic zvláštního nevidí. Peter se únavou sotva držel na nohou.

Dostali se do ulice lemované dlouhou řadou jednotvárně působících obytných domů. Dívky nebydlely vžádném z nich, ale na skrytém prostranství za domy. Prošli tmavým průchodem s vápnem nabílenýmistěnami a ocitli se na rozlehlém náměstí obklopeném snad stovkou domů, které nebylo z ulice vidět.Uprostřed se nacházela neudržovaná zahrada z větší části stále ještě zakletá v zimním spánku. Prvnídotek jara v ní probudil pouze záplavu plevele. Na jejím okraji se pod vysokými domy krčila malá chatrč.Podvodnice nebydlely v chatrči, ale pod ní. Protáhli se sklepními dveřmi a sestoupili do malé tmavémístnosti s jedním titěrným oknem těsně pod stropem. V útrobách malých litinových kamínekpableskovalo několik posledních žhavých uhlíků. Na stěnách visela usušená zelenina, hrnec a několikdalších kousků kuchyňského nádobí. Jediným kusem nábytku byla obří postel s nestejně dlouhýmanohama, takže se nakláněla na stranu. Kromě plachty na ní leželo asi šest pomačkaných, silněpromaštěných a špinavých polštářů, které doplňovaly dvě pokrývky. Překvapivě čisté. Takže tohle bylo toměkké místo, kde podvodnice spaly.

„Malá Liza Jane zapálila lojovou svíčku a Dolly přiložila pár kousků dřeva do kamen,“ ohlásila Dolly,jakmile bylo všechno hotovo. Často o sobě mluvila ve třetí osobě. „Bude trvat asi hodinu, než voda začnevařit a zelenina změkne.“ Peter Lake jim ukázal své sušené ryby a vysvětlil jim, jak z nich správněpřipravit vývar. Nejdřív se musely pořádně rozlámat a poté uhníst do kuliček, které se hodí do vařící vody.

Polévka má pak daleko lepší chuť.

Nejdřív mysleli, že si před jídlem jen trochu odpočinou, ale nakonec vypili většinu ústřicového piva. MaláLiza Jane zkřížila ruce na prsou, chytila lem halenky a přetáhla si ji přes hlavu. Dolly udělala totéž. Pak siobě svlékly sukni. Peter Lake měl v sobě spoustu piva, které už začalo působit. Dívky se mu nadmírulíbily. Malé Lize Jane bylo šestnáct let a byla velmi dobře vyvinutá. Dolly v tomto směru naopak působilastále ještě nedospěle, ale nedostatky v objemu nahrazovala mladistvou svěžestí. Malá Liza Jane mělanavíc darů za obě. Její ňadra vesele tančila Peterovi před očima. Myslel si, že ho čeká to samé, co sAnarindou, jenom to bude se dvěma Anarindami. Slastně vzdechl a začal ze sebe stahovat šaty. Vypadalpři tom, jako by se snažil protáhnout sedlo pastí na humry. Když byl konečně hotový, otevřel oči, aby sepopásl pohledem na odhalená ňadra a nohy. Dívky už ale ležely na posteli, nohy měly pevně propletené a

pravidelně smyslně sténaly. Uslyšel slabé mlasknutí, jako když malé dítě ztratí matčin prs. Co se to děje?Napadlo ho, že ze všeho nejdřív musí zjistit, jestli jsou obě dvě doopravdy Anarindy. Byly to Anarindy, otom se nedalo ani v nejmenším pochybovat. Tohle bylo něco docela nového, ale vzhledem k tomu, žeměsto novými věcmi a zážitky doslova přetékalo, nijak zvlášť ho to nepřekvapilo. Prostě to jen vzal navědomí. Dívky o něj neměly zájem, přestože ho pustily mezi sebe a nechaly ho, aby se několikrát ukojil.Potom zase ztratil on zájem o ně. Za pár hodin už neměl nikdo zájem o nikoho. Všechny zajímala jenpolévka s kuličkami ze sušených ryb. Mlčky ji snědli a zalehli. Noc se rychle chýlila k ránu.

Napůl v mátohách, jako by za sebou měli opiový dýchánek, zdálky uslyšeli hlas Malé Lizy Jane: „Zítrapůjdeme na Madison Square. Vždycky tam bývá spousta troubů, kteří se dají snadno nachytat.“ Pakzaplnil místnost šedivý opar spánku a vtlačil je do jejich příjemně měkké, na stranu nakloněné postele.

DALŠÍ DEN RÁNO uviděl Peter Lake město docela jinýma očima. Stejně jako pokaždé v následujícíchtýdnech, měsících a letech. Po probuzení mu město nikdy nepřipadalo stejné jako předchozího dne.Někdy na něj čekalo tísnivě tmavé odpoledne nebo záplava deště, jindy vstal do jasného podzimního dnes oblohou čistší než křišťálová koule, sluneční paprsky střídal stín a město mělo nekonečně mnoho tváří.

Vstal brzy. Obě dívky byly stále ještě uvězněné v pokrývkách. Peter Lake se oblékl a za chvíli byl venku.Nejdřív uviděl, jak slunce ozářilo nejvyšší komín na střeše okolních obytných domů. Stál v zahradě po pásv plevelu a přemítal, jako to asi vypadá uvnitř těch ohromujících staveb. Nikdy předtím v žádném doměnebyl. Vůbec by ho nepřekvapilo, kdyby otevřel dveře a za nimi se objevilo další město, stejně rozlehlé azajímavé jako to, v němž se právě ocitl. Bylo pozdní jarní ráno. Skoro léto. Přešel k nejbližším domovnímdveřím a rázně je otevřel. Čekal, že hluboko pod sebou, jako by stál na vrcholu vysokého kopce, uvidínádherné zasněžené město sevřené ranním chladem. Jednou ho dost možná spatří. Ale teď jenom zíraldo tmy a vnímal puch, ze kterého se mu zvedal žaludek. Opatrně vystoupal po schodech (vyrůstal vmokřinách a takhle vysoko nikdy nebyl). Zastavil se na odpočívadle. Po celé délce zábradlí byla ovinutaměkká šňůra. Napadlo ho, že si tady možná hrály děti. Ve tmě si všiml, že špinavé zdi jsou celé

poškrábané a plné hlubokých rýh. Bylo to hrozné místo. Daleko od vody, oblohy a písku. V první chvíli

chtěl utéct a provždy na ně zapomenout, ale něco ho nutilo pokračovat po schodech o kousek dál. Nyní

stál v samotném nitru budovy. Tak daleko od denního světla, jako kdyby ležel v hlubokém hrobě. Rozhodl

se, že je nejvyšší čas vrátit se, kudy přišel. Napůl se otočil, ale pak náhle bez hnutí ztuhnul. Jako zkušený

lovec, který nečekaně narazil na zvěř. Stálo před ním dítě. A ne obyčejné dítě, aspoň v to doufal.Nemohlo být starší tří nebo nanejvýš čtyř let a oblečené bylo do dlouhé špinavé černé haleny. Mělo obří,dohladka oholenou, nepravidelně tvarovanou hlavu. Nejnápadnější bylo vystupující obočí a špičatétemeno. Jako by hlava měla každou chvíli explodovat. Peter Lake mimoděk ustoupil o krok vzad. Podivnéstvoření stálo vedle hromádky opadané omítky. Opíralo se o zeď, cucalo si palec a tupě zíralo kamsi dodálky před sebe. Co chvíli zaskřípalo zuby a pohnulo ohavně oteklou hlavou, která se celou dobusamovolně kývala ze strany na stranu. Peter Lake instinktivně odhadl, že dítě se potácí na samém pokrajismrti. Bylo jasné, že mnoho života v něm nezbývá. Rád by mu pomohl, ale neměl v tomto směru žádnézkušenosti ani vzpomínky, které by ho inspirovaly. Chtěl odejít, ale nemohl se pohnout. Jako omámenýstál v šeru a sledoval komíhající se hlavu. Trvalo celou věčnost, než se konečně začal sunout zpátky zasvětlem.

V mokřinách by si nikdo neuměl představit, že potká umírající dítě a zanechá ho v pusté chodbě jehoosudu. Tohle časné ranní setkání bylo pro něj v jistém smyslu prvním setkáním se smrtí. Město bylo plnéhlubokých propastí, do nichž člověk spadne a navždy zmizí. Lidé se tu ztráceli v temných snech a pomaluumírali, aniž by to tušili. Přicházeli o děti a trpěli bez naděje na vykoupení. Ztráceli to nejcennější, co senikdy nedá nahradit. Vzpomínka na dítě se Petera nechtěla pustit. Tohle ale nebyl konec, protože život setočí v nikdy nekončícím kruhu. Nakonec budou spaseni i ti, kteří si spasení nezaslouží. Všechno se vrátí do

počáteční rovnováhy. Musí to tak být. Peter se vrátil k podvodnicím.

„Ten meč nech tady,“ nakázaly mu dívky, „nebo po tobě půjdou všichni policajti ve městě.“

Muži ze zátoky svůj meč nikdy ani na okamžik neodkládali. Výjimkou bylo, když se koupali, nebo váleli s

Anarindami po zemi.

„Meč tady nikdy nenechám,“ prohlásil Peter Lake, „ani za všechny peníze.“ Přišlo mu, že právě vymyslel

nový obrat.

„To není špatné,“ řekla Dolly, „ale doufám, že podvádění ti půjde o hodně líp.“

Náměstí Madison Square bylo stejně daleko jako park, kde dívky potkal. Nechali se převézt trajektem,přešli dva mosty, jeli vlakem a asi půl tuctem tunelů a nakonec se několik hodin proplétali labyrintemuliček a ulic, průchodů, pasáží a podloubí kypících životem. Peter Lake byl unavený ještě dřív, než sevůbec dostal do práce. Jakmile se ale octl v nádherném parku obklopeném vysokými budovamipropojenými pavučinou vzdušných průchodů, pustil se do měsíčního tance, po němž pokračovalústřicovým a třtinovým tancem. Dolly se kroutila vedle něj, zatímco Malá Liza Jane procházela mezi lidmia šikovně prověřovala obsah jejich kapes.

Malá Liza Jane (skutečná krasavice) měla pro krádeže dar od Boha. Jakmile si všimla vypasenéhotlouštíka v kostkovaném obleku, jak vychází ze dveří Bank of Turkey, přilepila se na něj a už ho nepustila.

Šla po něm jako vosa po medu. V jeho přeplněné peněžence našla přesně třicet tisíc dolarů. Celároztřesená přiměla Petera Lakea, aby přestal tančit a spolu s ním a Dolly poodešla do rohu parku, kde se

o úlovek rovným dílem rozdělili. Na Petera Lakea onoho rána připadla suma deseti tisíc dolarů a k tomunavíc dostal ještě čtyři dolary a dvacet osm centů. Malá Liza Jane řekla, že jakmile tlusťoch zjistí, že přišel

o šrajtofli, policie po nich určitě půjde. Nejlíp tedy udělají, když se rozdělí a znovu se setkají až v noci.„Právě tady,“ dodala nakonec. „Do té doby byste měli ty peníze dát do banky.“

„Co to je?“ zeptal se Peter Lake. Malá Liza Jane mu ukázala, jak vypadá slovo „banka“ a prozradila mu, že

když do budovy, na které ho najde, dá svoje peníze, určitě o ně nepřijde. Peter Lake její radu ochotněpřijal a hned nato se s dívkami rozešel. Našel banku, vešel dovnitř, svazek bankovek vyrovnal doúhledného sloupce u zdi a odešel s dobrým pocitem, že teď má dost peněz, takže se nemusí bát, že by na

něj opice močily. Když měl tuhle starost z krku, vydal se do skleněného paláce na Madison Square. Chtěltam zabít trochu času, než se večer znovu pustí do práce.

STROJE. Všude, kam se podíval, viděl stroje. A za nimi další stroje. Nejdřív si Peter Lake myslel, že jsou to

zvířata, která se naučila tančit na jednom místě. Tenhle kovový svět (peklo i nebe) ho neskutečněuchvacoval a neodolatelně přitahoval. Nikdy předtím nic podobného neviděl. Velkými okny do něj proudilo

sluneční světlo a ozařovalo listy vysokých palem. Na zavěšené plošině hrál orchestr zvláštní hudbu, kteráse hodila jen k jakémusi divnému mechanickému tanci. Uprostřed nepřirozeně zbytnělého ocelovéhobloku se pomalu, s hlasitým skřípěním a funěním, zvedal velký píst. Všude kolem se točila pestrobarevnákola. Zastavovala se, chvíli se chvěla na místě a pak se znovu roztáčela zpět, jako by je honil vzteklý pes.Koule na tyčích stoupaly a klesaly a hned vedle nich hlasitě cvakala hladová kola s velkými zuby. Kdyžotočil hlavu, uviděl těžké ocelové bloky, narážející do sebe jako jeleni v říji. Mezi palmami stoupaly maléobláčky páry a z monstrózně obřích strojů, velkých jako celé náměstí, stříkaly proudy oleje a vody.Peterovi se to nesmírně líbilo. Bylo zde víc než dva tisíce strojů a všechny vzrušeně funěly a pilněpracovaly. Vůbec poprvé byl rád, že ho lidé ze zátoky vyhnali. Rytmické pohyby strojů ho uváděly dosvěta, jaký dosud neznal. Pohybovaly se stejně snadno a ladně jako vlny, voda a vítr. Byly zosobněnímsíly a životní energie. Nekonečné radosti.

Procházel mezi stroji (dvěma tisíci strojů!) a nadšením se mu čím dál víc točila hlava. Ani jeden ze strojůneznal a samozřejmě netušil, k čemu by měly být dobré, ale rozhodl se, že to zjistí. Vedle dalšíhoprskajícího obra stál jakýsi hlídač, který byl ve skutečnosti obchodníkem. Peter Lake se nikdy předtím sobchodníkem nesetkal. Navíc je dost pošetilé se domnívat, že člověk vlastnící padesátitunový stroj v ceněcelých dvou set tisíc dolarů by ztrácel čas s dvanáctiletým klukem v ondatřích botách a koženýchkalhotách, navíc s korunkou z mušlí a peříčky kolem krku. Peterovi přesto stačilo přistoupit k jednomu zvelkých strojů a oslovit domnělého hlídače.

„Co je to za věc?“

„Co je to za věc? Chceš vědět, co to je? Tak dobrá, mladý muži! Představuji vám Barkington-Paysonůvpoloautomatický rovnovážný otočný podvodní vrták s automatickým zásobníkem dynamitu! Je jedinýsvého druhu! Na celé výstavě, co říkám, na celém světě bys další nenašel, přinejmenším žádný, který byse mu mohl rovnat. Začneme pěkně od začátku. Podívej se tady na tu nádherně tvarovanou patici, kterou

vyrobili až v dalekém Düsseldorfu. Všimni si toho pevného nablýskaného táhla a hned vedle těchmohutných ocelových pružin. Ale pojďme dál. Táhlo je pevně spojeno s naprosto přesně kalibrovanýmvahadlem, v jehož blízkosti najdeš, a upozorňuji, že něco podobného nikde jinde neuvidíš, snad jen svýjimkou podobně dokonalých strojů, jako je Barkington-Paysonův poloautomatický rovnovážný otočnýpodvodní vrták s automatickým zásobníkem dynamitu, obří poloautomatické sklíčidlo! Samozřejmě v ténejvyšší kvalitě od špičkového výrobce. Nejlepšího, jaký se dal najít. Osobně jsem ho vybral. Normálně se

o těchhle detailech s lidmi nebavím, ale ty jsi výjimka. S tebou můžu mluvit docela otevřeně. Takžedobře poslouchej. Tenhle stroj je jedinečný, takže na všechny podobné, můžeš s klidem zapomenout.Přísahám, že bych ho nevyměnil ani za vlastní ženu. Jen se podívej na ty lopatky. Už jsi takové lopatkyněkdy viděl? A co teprve vrták. Ten má sám o sobě cenu skoro stejnou jako celý zbytek stroje. Je zčistého salinia! A nesmíme zapomenout na dvojitě izolovanou hnací hřídel! Je chráněna před třením anavíc je uzavřena ve vzduchotěsném obalu, pod kterým vidíš další důležitou část, samotný distributordynamitu z té nejvzácnější slitiny. A v tom to všechno je. Vezmi si, že stavíš stroj za pár set tisíc dolarů.Použil bys na něj druhořadé materiály? Nějakou levnou ocel? Já bych to určitě neudělal a jak vidím, tytaky ne. Já totiž odborníka poznám. Stačí mi jediný pohled a vím, s kým mám tu čest. Mě neobalamutíš. Z

tebe jednou bude skvělý strojař, můj drahý příteli. Ten nejlepší! A jistě budeš stavět jen samé solidníspolehlivé stroje, na které se dá spolehnout. Třeba jako je tenhle Barkington-Paysonův poloautomatickýrovnovážný otočný podvodní vrták s automatickým zásobníkem dynamitu. A teď postup o krok dál, ať timůžu ukázat píst. Čisté volpinium! Ale to není ani zdaleka vše. Dovol, abych se s tebou podělil o jistémalé tajemství, které tak trochu souvisí i s cenou…“

Peter Lake muži naslouchal celé dvě a půl hodiny. Stál s otevřenou pusou a snažil se zachytit každičkéslovo, a pokud možno mu co nejlépe porozumět. Tenhle stroj mu spolu s dovedností kapsářek a opicí včerveném oblečku připadal jako další z úžasných pilířů civilizace. Byl nesmírně šťastný, že na něj narazil.Bohužel ho vyrušili dva policisté v doprovodu kněze, kteří ho chytli za límec, svázali mu ruce za zády,odvedli ho z výstavního sálu, strčili ho do zamřížovaného vozu plného dětí a odvezli ho do Domova produševně narušené hochy reverenda Overwearyho.

Město bylo plné dětí bez rodičů, které se během teplejší části dne choulily jako vystrašení králíčci vtemných sklepeních, prázdných sudech či v nějakém odlehlém koutu, kde našly alespoň trochu klidu. Vnoci je vzbudil chlad a vyhnal je do ulic vstříc temným dobrodružstvím a zločinům, na něž děti nikdynebyly a nikdy nebudou stavěny. Žilo jich tu víc než půl milionu. Ve srovnání s dospělými daleko snadnějipodléhaly lákadlům zločinu a také všemožným nemocem, takže hromadné hroby byly plné dojemněmalých rakviček: byly tak lehké, že je hrobaři nosili po dvou i po třech. Nikdo nevěděl, jak se tyhle dětijmenují (někdy prostě žádné jméno neměly nebo si ho alespoň nepamatovaly) a nikdo po tom ani nepátral. Někteří lidé, které hryzalo svědomí, se tu a tam ptávali: „Co jenom s těmi dětmi bude?“ amysleli při tom na sirotky přežívající na ulici, bez ohledu na to, jestli bylo léto či zima. Odpověď nebylanijak složitá. Některé zaměstnali jako levnou pracovní sílu, jiné děti se živily krádežemi. Spousta dětí sepotloukala mezi sklepy a z jedné podpůrné či nápravné instituce do druhé. Ostatní ležely pohřbené nahřbitově za městem, kde měly ticho, klid a spoustu zelených keřů.

Někdy přišly děti během bezcílných toulek ulicemi o rozum a stali se z nich malí šílenci. A právě pro nětady byl Domov pro duševně narušené hochy reverenda Overwearyho, kde našli střechu nad hlavou. LidéReverenda Overwearyho neustále pročesávali město a hledali zjevně vyšinuté jinochy. Při jedné z výpravsi všimli i Petera Lakea. Zaujal je svým výstředním oděvem.

Peter velmi záhy zjistil, že domovu vládnou tři muži. Samotný reverend Overweary byl tak trochu tragickápostava. Velmi mu škodil jeho hluboký soucit s opuštěnými chlapci. Často měl oči zalité slzami a nesmírně

trpěl utrpením druhých. To byl také hlavní důvod, proč neměl dost času ani sil, aby lépe dohlížel nasvého zástupce, jáhna Bacona, který v každé várce chlapců našel několik jedinců, kteří vstřícně reagovalina jeho vlídnou péči během úvodního odvšivování. Skutečný okamžik pravdy však nastal teprve vokamžiku, kdy se jáhen Bacon vydal za rozverně skotačícími chlapci do sprch plných horké páry, kdemusel odvšivovací prášek aplikovat i na intimní místa. Peter Lake jeho pomoc rozhodně odmítl a prohlásil,

že se odvšiví sám. Někteří noví chovanci vůbec netušili, co se děje a další těšila pozornost přátelskypůsobícího, bez deseti centimetrů dva metry vysokého muže s brýlemi v kostěných obroučkách a ostřezahnutým nosem připomínajícím ptačí zobák. Všechno se velmi záhy vytříbilo samo od sebe, jak jeostatně v podobných situacích běžné. Reverend Overweary se díval stranou a jáhen Bacon na celé dnymizel se skupinou chlapců do svého domku, který se svým zařízením podobal přijímacím pokojůmtureckého sultána na ostrově uprostřed Marmarského moře.

Jak by také mohl reverend Overweary svému podřízenému něco vyčítat? Jeho vlastní dům se podobalpaláci a co do velikosti převyšoval dokonce i stavbu z šedivého kamene, v níž se současně tísnilo více neždva tisíce chlapců. Reverend Overweary pořádal okázalé večírky a bály, na které zval boháče, vzdělance izahraniční aristokraty právě pobývající ve městě. Lákalo je vynikající jídlo a představa, že jsou hostyčlověka, který své osobní jmění v hodnotě mnoha milionů nezištně používal na podporu svých početnýchsvěřenců. Bylo přesně naopak. Chlapci živili jeho. Tvrdil, že je chce naučit řemeslu, aby se jako dospělímohli uživit, ale ve skutečnosti je po desítkách za úplatu půjčoval každému, kdo o ně projevil zájem.Běžná mzda pro nekvalifikovanou pracovní sílu se v té době pohybovala mezi čtyřmi a šesti dolary na den,

který trval dvanáct hodin, ani o minutu méně. Overweary měl chlapce zaměstnané každý den za pětdolarů na hlavu. Jeden dolar ho stála strava a další péče, což znamená, že jeho čistý denní příjem sepohyboval kolem osmi tisíc dolarů; pravda teoreticky, protože ve skutečnosti jeho zisky podkopávalynemoci, úmrtí a útěky chovanců (obvykle se snažili prchnout v trojicích). Soucitný reverend chlapce dostal

z ulice, naučil je pracovat a zachránil je před cestou na hřbitov za městem. Kdo by se na něj mohl zlobit,že si za to účtoval pár milionů dolarů ročně. Když chlapci dospěli a přišel jejich čas, aby se vydali dosvěta, nedostali ani cent.

Peter Lake v ústavu zůstal skoro do dospělosti. Byl otrok, ale připadal si tady jako v ráji. Zásluhu na tomměl třetí z trojice mužů ovládajících Overwearyho Domov pro duševně narušené hochy, reverend

Mootfowl.

KDYŽ PETERA LAKEA sebrali ve strojírenském výstavním sále, výpravu vedl reverend Mootfowl. Trval na

tom, že během hledání narušených chlapců navštíví také výstavu, protože nade vše miloval stroje avšechno, co s nimi jakkoli souviselo. Policisté, kteří ho doprovázeli, samozřejmě protestovali, ale nicnezmohli. Nakonec se museli podřídit. Reverend Mootfowl patřil k prvním chovancům domova. Pobýval vněm v dobách, kdy ještě nebyl domov tak dobře organizovaný a Mootfowl ještě nebyl knězem. Než bylvysvěcen na kněze, Overweary ho nechal vyučit a poslal ho dokonce na střední průmyslovou školu.Mootfowl působil jako člověk bez emocí. Nezajímalo ho nic než odlévání kovů a jejich zpracování, stavěnía návrhy strojů. Miloval pumpy a jeřáby i všechny další mechanické vymoženosti moderní doby. Většinučasu trávil v kovárně nebo u ponku. Stále něco vyráběl nebo připravoval nákresy. Jeho jedinou vášní bylaocel, železo a dřevo. Dokázal vyrobit všechno, na co si kdo vzpomněl. Byl to řemeslný génius.

Peter Lake se záhy zařadil do vybrané skupiny padesáti chlapců, kteří s ním dnem i nocí pracovali v zářikovářské výhně. K řemeslu přičichli v dostatečně raném věku, takže se z nich brzo stali skuteční mistřisvého oboru. Mootfowl a jeho pomocníci byli navíc lidé ve správné době na správném místě, protožeměsto bylo jak posedlé novými stroji. Objevovaly se doslova na každém kroku. Samy od sebe ožívaly arychle měnily celé okolí, nad nímž se nedlouho po jejich příchodu vznášela hustá oblaka páry a kouře.

Jakmile se daly pomalu, ale jistě do pohybu, nebylo síly, která by je dokázala zastavit. Tepaly jako srdce v

neutuchajícím pravidelném rytmu. Město z nich čerpalo dosud netušenou energii, sílu k vyčerpávajícícestě do budoucnosti. Město se plnilo množstvím rozličných strojů. Do ulic pronikla elektřina, divoká,neskutečně rychlá a oslnivě zářící. V husté spleti podzemních tunelů vládla pára. Poháněla mohutné stroje

napojené na věčně živé dynamo. Pod silnicemi projížděly vlaky, domy rostly stále výš a výš. Svět ovládala

technika.

Stroje se vydaly na svou vítěznou cestu a celé město se měnilo v jeden velký stroj. Miliony dělníkůpracovaly dnem a nocí, aby přispěly k snadnému porodu, aby se zajistilo, že dítěte vyroste zdatný cvalík,kterého bude třeba nasytit spoustou oceli a kamene. Jinak by jeho srdce přestalo bít.

Do města se ze všech koutů země sjížděli další stavitelé a řemeslníci, aby ho zpevnili ocelí a kamenem.Pracovali tak rychle, že se jim neustále nedostávalo materiálu. Nestačili ho těžit a vyrábět. Novouzásobárnou surovin se stala do té doby divoká Pensylvánie. Dřevorubci káceli celé lesy, jen aby bylo dostdřeva na lešení potřebné ke stavbě oceláren. Horníci kutali jako o závod, v lomech duněla jedna nálož zadruhou a všechno, co se vytěžilo, okamžitě putovalo do nenasytného města. Při stavbě velkých továrenbyly samozřejmě potřeba spousty malých nástrojů vyrobených zručnýma rukama řemeslníků. A právě natěchto věcech ze železa a oceli získával Peter Lake své mistrovské ostruhy. Koval a opracovával kovovátěsnění, vahadla, šrouby, válce a paprsky kol. Tahal je z prskajícího a varovně hučícího ohně a tvaroval jekladivem. Musel se naučit opravovat motory pohánějící velké stroje. Obeznámil se se stavbou turbín,rozdmýchávajících oheň v pecích. Musel porozumět složitému principu vaček automatických kotlů,elektrice, převodům, benzínovým motorům, tlakovým ohřívačům vody, metalurgii, zkrátka všemu. Muselznát všechno, co ke své práci potřebovali řemeslníci.

Chlapci pracovali ve velkých dílnách, kde neustále burácely a žhnuly desítky výhní a všude leželo těžkéčerné ocelové nářadí pokryté silnou vrstvou oleje. Když se stroje a oheň společně pustily do zpěvu, zněloto jako koncert zdivočelého orchestru tvořeného samými bubny. Hoši na sobě měli černé kožené zástěry a

velké silné rukavice. Mezi kovadlinou a plameny vznikala pevná přátelství. Jejich tajný spolek pracovalšestnáct hodin denně.

Samotný Mootfowl v dílně trávil dvacet hodin. Někdy i více. Za výrobky těchto šikovných rukou se dobřeplatilo, ale hochy zajímala jen samotná práce. Často se za ní vydávali do města, kdy je poznávali podlejejich černých zástěr. Velmi dobře ale také věděli o jejich neobyčejné zručnosti a až neuvěřitelnéoddanosti řemeslu, v němž se s postupujícím věkem čím dál víc zlepšovali.

MOOTFOWL NOSIL ČÍNSKÝ KLOBOUK, aby si chránil vlasy, když si klekal na olejem potřísněnou podlahupřed rozpálenou pec pro kontrolu, jestli je už rozpálený kus železa připravený na kovadlinu. Zacházel sním takřka něžně a s neskutečnou zručností. Několika přesnými údery dokázal z roztaveného kovuvykovat pevný a odolný nástroj nebo součástku. Mootfowl byl vysoký muž. Peter Lake se s ním nemohlměřit, ani když dospěl a vyrostl. Vždycky mu připadalo, že Mootfowlovi sahá sotva do pasu. Mootfowl mělpohlednou tvář, ze které mezi spoustou lesklých skvrn od oleje zářily dvě velké soví oči. Peterovipřipomínaly jeho roky strávené mezi lidmi ze zátoky, kdy život plynul pomalu a on měl spoustu času nalelkování a na jídlo, třeba na skvělou soví pečínku potřenou prskajícím máslem. Jenže tyhle doby už bylydávno pryč. Peter se pod Mootfowlovým dohledem naučil číst a psát, osvojil si základy matematiky,pochopil jak šikovně vyjednávat se zákazníky a zorientoval se ve městě, v němž už dávno nebloudil.Polovina hochů pocházela z Irska nebo měla irské rodiče a Peter Lake záhy pochytil jejich zvláštní přízvuk.

Tak dokonale, že se mohl snadno vydávat za Ira. Postupně si přízvuk natolik zamiloval (nová řeč mupřipomínala houpavou plavbu v kánoi), že jinak už ani nemluvil. Jen tu a tam si chtěl připomenout pomalu

plynoucí hovor lidí ze zátoky. Ztráta původní identity, ať už to bylo cokoli, ho přesto mrzela. Nyní uždávno nepatřil k lidem ze zátoky, ale nebyl tak docela ani Ir. A mezi Mootfowlovy kluky zapadl jen zčásti,protože na rozdíl od malých nebojácných pětiletých capartů, kteří se drželi hlavně v koutech dílny, se kněmu dostal v poměrně pozdním věku. Nevěděl, kam přesně patří. Nebylo nic, s čím by se dokázal plněidentifikovat. Současně ale předpokládal, že tyhle starosti jednou zmizí, stejně jako ostatní trápení sužující

všechny „duševně narušené chlapce“.

Mootfowl a jeho skupina měli neustále spoustu práce. Město rostlo a bytnělo, stroje se vršily jakoschránky mořských živočichů tvořících základ korálových útesů. Nové stavby rostly jako houby po dešti.Užily si jen několik málo okamžiků volného výhledu, po nichž je čekala věčnost ve stínu mladších,blyštivějších a většinou ještě vyšších konkurentů. Mosty na tom byly podstatně lépe. Ladně se vznášelynad řekami a nechaly se ovívat vlídným chladivým vánkem. Mosty byly samotáři se spoustou prostoru aničím nerušeným výhledem až k obzoru. Mootfowl mosty miloval. Ne, on je zbožňoval a nesmírně obdivoval. Na několika pracoval, a když se doslechl, že se chystá stavba dalšího nad širokým ohybem East

River nedaleko Brooklynu, několik dní strávil v mimořádně povznesené náladě. Věděl, že takhle dlouhýmost se neobejde bez spousty na míru kovaných součástí a bude potřebovat zručné ruce opravářů. Vjedné z lepších chvil svým hochům vyprávěl, jak pracoval pro samotného plukovníka Roeblinga –opravoval několik poškozených spojů na Brooklynském mostě, který v té chvíli visel na čtyřech hlavníchocelových lanech. Mootfowl se pohyboval vysoko nad vodou, kymácel se ve větru jako pták zachycenýbouří a u pasu se mu houpalo nářadí. Pracoval takřka v oblacích a zespodu ho nadšeně sledovaly tisícelidí plujících na trajektu. „Jackson Mead sem přichází až z druhého břehu Ohia,“ oznámil svým hochům stakřka nábožnou úctou a neskrývaným obdivem. „Doprovází ho stovka skvělých mužů a veze s seboutuny peněz a oceli pocházející Bůh ví odkud, aby se pustil do stavby dalšího mostu. Přijeli těsně pobouřce. Těsně poté, co se začala zvedat bílá zeď, která na několik dnů město proměnila v jedno velkévězení. Sotva se maličko odlepila od země, po kolejích se přiřítil vlak společnosti Erie Lackawanna.Farmáři žijící v blízkosti tratě nemohli uvěřit svým očím. Někteří tvrdí, že vlak málem narazil do dolníhrany stěny. Rozhodně se o ni aspoň trochu otřel, protože střecha vozů byla celá poškrábaná a místy v nízely velké trhliny. Navíc se leskla, jako by ji někdo vyleštil. Každopádně je jisté, že Jackson Mead je tu,což znamená, že za chvíli ve městě začne růst nový most. Všichni bychom se za něj měli pomodlit.“

„A proč bychom se měli modlit za most?“ zeptal se jeden z kovářských učedníků, dýchavičný a neustále ovšem pochybující skrček.

Mootfowl ho zpražil přísným pohledem: „Protože most je velmi mimořádná stavba. Copak sis nikdynevšiml, jak je velký a přitom působí tak jemně a křehce? Most se vznáší nad vodou jako pták; táhne se z

břehu na břeh jako nebeská báň; most je zosobněním našich nejušlechtilejších snah. Nemyslíš, že si Bůhvšimne, když lidé natáhnou do prázdna dlouhou ocelovou nit a zavěsí ji do prázdna? Most je nádherná aneskutečně vznešená věc, skutečný div vědy, objekt, v němž nachází lidská pokora a touha po vzdorukonečnou rovnováhu. Jako duchovní si dokonce troufám tvrdit, že most je otiskem Boží vůle na zemi. Bůh

jistě s potěšením sleduje, jak mosty rostou a sílí. A to je také důvod, proč je ve městě tak rušno. Celýostrov se už dávno proměnil v jednu velkou katedrálu.“

„To myslíte i Bronx?“ zeptal se jeden z chlapců.

„Ne, ten ne,“ odvětil Mootfowl.

Hoši tedy odložili nástroje, sklonili hlavy a před výhněmi pecí, z nichž sálal spalující žár, se pustili domodlitby za nový most. Jakmile skončili, Mootfowl vyskočil, jako by se v něm uvolnila dlouho stlačenáocelová pružina. „A teď se pusťte do práce,“ nařídil svým svěřencům. „Pracujte celou noc. Zítrapožádáme, zda bychom se směli podílet na stavbě mostu.“

O Jacksonu Meadovi se toho moc nevědělo, kromě toho, že na Západě postavil řadu skvělých závěsnýchmostů, které se nyní klenuly i nad těmi nejširšími řekami. Nezalekl se ani zdánlivě bezedných roklí apropastí. Nelitoval dnů, týdnů, měsíců i let. Nedal se ničím odradit. Pokud je možné věřit novinám, tvrdil,že město může dosáhnout skutečné velikosti, jen když bude městem vysokých mostů. „Představte si vduchu mapu Londýna,“ poučoval na tiskové konferenci v kanceláři společnosti stavějící mosty, „nebotřeba Paříže. Když si ji srovnáte s mapou San Francisca nebo New Yorku, jistě vám bude připadat taktrochu nudná. Velkolepé město prostě nemůže vypadat jako kulaté kolébkovité varhany, jako cosi, cotvarem připomíná srdce nebo dokonce ledviny utopené v moři zeleně. Skutečně velkolepé město se musírozpínat všemi směry, nesmí se bát vody ani kopců. Musí být městem plným ocelových věží a ztepilýchmostů, spojujících bezpočet ostrovů.“ Novináři se ho samozřejmě ptali, proč jako příklad uvedl také SanFrancisco, kde, jak všichni vědí, žádné mosty nejsou. Jackson Mead se jen usmál a řekl: „Asi jsem se

spletl.“

Novináři a spolu s nimi také dámy si všímali i jeho vzhledu. Jackson Mead byl bezmála dva metry vysoký,ale nepůsobil šlachovitě, natož pak vyhuble. Měl sněhobílé vlasy a stejně zářivý knír. Nosil bílý oblek svestou, v jejíž kapsičce měl na dlouhém silném řetězu uložené velké hodinky, které by se neztratily ani na

zdi, i když v jeho ruce nepůsobily nijak nepatřičně. Těšil se dokonalému zdraví a jeho tělesná schránkanevykazovala žádné větší známky opotřebení, takže nebylo snadné odhadnout, kolik je mu let. Říkalo se,že je tak urostlý a mohutný a má tak modré oči, protože se živí syrovým bizoním masem, koupe se jen ve

vodě z minerálních pramenů a pije orlí moč. Když se ho na to zeptali, klidným hlasem odtušil: „Je topřesně, jak říkáte.“ A pak se na celé kolo rozesmál.

Někteří lidé ho obdivovali a milovali. Jiní ne. Peter Lake jím byl naprosto ohromen. Spolu s Mootfowlem a čtyřiceti devíti chlapci stál ve spoře zařízené kanceláři a díval se na Jacksona Meada, který mu připadaljako socha v nadlidské velikosti. Mootfowl vedle něj působil sotva jako cínová figurka na poličku nadpostel. Petera napadlo, že Jackson Mead vypadá jako ženich, jemuž by Mootfowl skvěle posloužil cobyozdoba na svatební dort. Mladý učeň stál s pusou dokořán a vyjeveně poulil oči, které nejspíš soupeřily sotevřenými ústy. Když si to uvědomil, pomalu sevřel rty a přivřel víčka. Stálo ho to neskutečné úsilí.

Nedokázal si představit, jak by někdo mohl tohoto muže nenávidět nebo o něm tvrdit, že je tvrdý a krutý.Stačilo přece otevřít oči a dobře se podívat. Jackson Mead tu stál v bílém obleku s bílými vlasy a bílýmknírem nadýchnutým, jako by byl z nejjemnějšího rajčího peří. Vyzařoval z něj dokonalý klid aspokojenost. A přesně proto ho někteří lidé neměli rádi, což ale Peter Lake pochopil až o něco později.Jackson Mead byl muž činu, jaký nezná váhání ani pochyby. Zatímco jiní otáleli a zvažovali všechnymožnosti, on už dávno pracoval. Záviděli mu, že vždycky ví, co udělat a odkud začít. Působil jako člověk,kterého běžné starosti ostatních smrtelníků nijak netrápí, věnoval jim pár století a teď měl spoustu času

na svoje mosty. Nic jiného ho nezajímalo.

Mootfowl vysvětlil, proč se svými učni přišel a Jackson Mead řekl, že si jeho nabídky váží a přijde munanejvýš zajímavá. Bude potřebovat zkušené kováře, opraváře a mechaniky. Vyjádřil ale pochybnost,jestli se chlapci, které vidí před sebou (jistě plni nadšení a chuti do práce, to se na první pohled pozná)dokážou tak náročných úkolů s úspěchem zhostit.

„Předpokládal jsem, že budete mít pochyby, pane,“ odpověděl Mootfowl, „a proto jsem pro své hochy

připravil malý test. Můžete si vybrat kteréhokoli z mých učňů a pověřit ho tím nejobtížnějším úkolem, jaký

ho může při stavbě mostu čekat. Plně spoléháme na své schopnosti a ochotně svěříme svůj osud do jeho

rukou.“ Nato hrdě, byť se zjevnou nervozitou o krok ustoupil.

Jackson Mead prohlásil, že všechny hochy najme, když vybraný chlapec dokáže vykovat pravidelný

sedmiúhelník, na němž nebude žádné zakřivení. Když se zvedl, aby přehlédl malé uchazeče o práci, byloto, jako by na ně hleděl z vysoké věže. Všichni cítili lehké šimrání v žaludku. Hned nato je ale polil ledovýpot. To, když mohutný stavitel mostů s vlasy bílými jako padlý sníh prstem ukázal na malého baculatéhoklučinu v zadní řadě.

„Vyzkouším tady toho,“ ohlásil s napřaženým ukazovákem. „Každý řetěz je silný jen jako jeho nejslabšíčlánek a mně se zdá, že tento mladíček se k takové zkoušce skvěle hodí.“

Vybral si malého Cecila Matura, hocha vážícího jen sto padesát pět centimetrů a vážícího dobrých sto kilo.

Cecil měl odulý obličej, jehož kůže jen stěží zadržovala přebytek tuku. V místech, kde mají ostatní lidéoči, byly vidět jen dvě uzounké štěrbiny. Zpočátku v domově pracoval jako pomocný kuchař, ale nakonecMootfowla uprosil, aby se směl stát jedním z jeho učňů. Nosil maličkou čepičku s vroubkováním pookrajích, která těsně obepínala jeho předpisově ostříhanou hlavu. Ruce připomínaly šňůru špekáčků, akdyž se ve své černé zástěře rozběhl, vypadal jako dělová koule. Do Domova pro duševně narušenéhochy reverenda Overwearyho přišel relativně nedávno a nikdo nevěděl odkud, i když samotný Ceciltvrdil, že si matně vybavuje vzpomínky na život na palubě anglické lodě lovící sledě. Bylo mu čtrnáct let a

o světě toho podle všeho mnoho nevěděl.

Když mu vysvětlili, že si ho mohutný stavitel mostů vybral jako hocha, který má předvést umění všechostatních chlapců, se šťastným úsměvem se rozběhl zpátky do kovárny. Ostatní mu šli v patách. Nikdonetušil, jak to dopadne. Je pravda, že ho všichni měli rádi, ale spíš jako neohrabaného psíka, který cochvíli zakopne a skutálí se dolů ze schodů. Všichni věděli, že Mootfowla čeká ještě spousta práce, než vCecilovi najde správný konec jeho zašmodrchaného rozumu. Nadšení Cecilovi rozhodně nechybělo, aleskoro všechno nakonec nějak popletl. Není tedy divu, že když rozpálil železné kolo a odnesl ho nakovadlinu, všichni ho sledovali s obavami a zatajeným dechem. Rány jen pršely a kolo vypadalo stále hůř.

Po pěti minutách bylo celé pokroucené, ale stále se to ještě dalo zachránit. Cecil Mature odložil kladivo a

o krok ustoupil. Posunul si čepici a sotva patrnými štěrbinami očí se zadíval na napůl mrtvé kolo. Pakznovu přistoupil ke kovadlině a naplno se pustil do práce. Zpočátku měl před sebou jen obyčejné kolo,které by dobře posloužilo u kočáru nebo povozu, nyní ale tloukl do čehosi, co silně připomínalopokroucený oblouk. Po dalších patnácti minutách Cecil Mature dosáhl takřka nemožné. Vrátil kolo do jehoprvotního stavu blízkého tomu, v němž ho vykutali v útrobách nějaké vzdálené hory. Dost dobře to ale

mohl být i kus meteoritu.

Když Cecil Mature skončil, nenápadně ustoupil vzad a rychle zmizel mezi ostatními hochy. Jackson Meadzbledlému a slova neschopnému Mootfowlovi (který netušil, že Cecil stojí hned vedle něj) poděkoval, nasedl do svého kočáru a vydal se na kontrolu nové dodávky ocelových vzpěr.

Hoši se z kovárny trousili v dlouhém dvojstupu jako ve smutečním průvodu. Chyběla jen rakev s mrtvolou.

Mootfowl je poslal do jejich pokojů a celý týden se nic nedělo. Mootfowla se zmocnila zádumčivost. Odrána do večera bez hnutí ležel na obřím vozíku na nářadí a pozoroval sluncem ozářený světlík ve stropu.Po několika dalších dnech si ale nechal zavolat Petera Lakea.

Peter byl radostí bez sebe. Věděl, že když se Mootfowl pustí do díla, nic ho nedokáže zastavit. Rozběhl sedo dílny a svého učitele našel uprostřed usilovné práce. Stál u zvláštního stroje připomínajícího velký rám,

který postavil uprostřed dílny. Petera okamžitě napadlo, že je to nějaká novinka, s jejíž pomocí se chceMootfowl vykoupit a přesvědčit Jacksona Meada, aby je nechal podílet se na stavbě mostu.

Pomohl Mootfowlovi s několika menšími úpravami, ale stále netušil, co vlastně staví, ani proč je Mootfowltak neobyčejně vzrušený. „Tak, to bychom měli,“ řekl Mootfowl. „Zbývá už jen poslední věc. Až řeknu,udeříš co nejsilněji perlíkem tady do té tyče. Musím udělat ještě jedno poslední měření a něco připevnit apotřebuji, aby to dokonale sedlo.“ Mootfowl zmizel za dřevěným štítem, z něhož čouhala ocelová tyč.„Teď A dej do toho všechnu sílu, Petere!“ Peter Lake udeřil, co mu síly stačily, jako zuřivostí posedlýšílenec. Rána dozněla a Peter čekal. Neskutečně dlouho. Když se konečně podíval za dřevěný štít, spatřilMootfowlovu zvláštně klidnou tvář. Jeho učitel působil až nepřirozeně vážně a klidně a spokojeně seusmíval. Srdcem mu procházela železná tyč, která se za ním zabodla do velkého dubového polena.

„Bože můj,“ vzdechl Peter Lake. Byl příliš vyděšený, než aby cítil lítost, přestože Mootfowla z celého srdcemiloval. Přišpendlil ho jako motýla.

Kluk, který který propíchne svého učitele ocelovou tyčí, nemůže čekat, že unikne trestu. Peter Lake tověděl. Přeskočil zeď (ve skutečnosti tam žádná nebyla) a dal se do běhu. Léta strávená v domově právěskončila. Nechal tam svou koženou zástěru, ale vzal si meč.

PETER PROCHÁZEL ULICEMI. Hnal se jako vítr širokými městskými třídami. Křižoval městem sem a tam avnímal, jak ho zaplavuje zvláštní žár. Cítil neskutečnou sílu. Přemítal o svém životě.

Bylo mu skoro dvacet let a nedávno mu pod nosem začal růst tenký, ale hustý knír s několika rudými astříbrnými chloupky. Nad čelem mu postupně ubývalo vlasů, takže vypadal o něco starší. Zvedalo se mutaké obočí, což jeho i tak pěkné tváři dodávalo ještě příjemnější výraz. Na ostatní působil přátelsky a mile.

Odzbrojoval svou věčně dobrou náladou a veselou povahou.

Nijak se nelišil od ostatních bohabojných lidí a navíc měl skvělý zrak a cit pro detaily. Kdyby se narodiljako aristokrat, jistě by to dotáhl hodně daleko. I tak měl pocit, že mu svět leží u nohou. Vykračoval sisebevědomě jako člověk, vědomý si svých schopností. Byl řemeslník. Mladý muž, který se neztratí. Věděl,že policie po něm půjde, ale neměl žádné závazky, proto si s tím hlavu nedělal.

Tedy, alespoň si myslel, že nemá žádné závazky. Do okamžiku, kdy se otočil a uviděl za sebou

Cecila Matura. Cecil se na něj spokojeně usmíval, podobný úsměv se mu rozlil po tváři pokaždé, kdychtěl trochu vysvobodit oči a rozhlédnout se po světě. „Sakra, Cecile, copak jsem ti řekl, že můžeš jít se

mnou?“

„Ne, to jsi neřekl. Ale stejně jsem šel.“

„Musíš se okamžitě vrátit. Za chvíli mě začnou honit policajti.“

„To mi nevadí.“

„Ale mně to vadí. Vrať se zpátky!“

„Chci jít s tebou!“

„To nejde. Se mnou nemůžeš. A teď už zmiz. Vrať se do domova, Cecile.“

„Můžu jít, kam se mi zlíbí.“

„Copak nechápeš, že když půjdeš se mnou nebo mě budeš sledovat, za půl dne mě vystopují a chytí? Ažbudu mít chuť tahat na zádech těžký pytel, dám ti vědět. Do té doby tě ale nechci ani vidět.“

„Tohle je svobodná země. Nikdo mi nemá co poroučet, kam mám jít. Můžu se rozhodnout sám. Na to jezákon. Říkal to jeden soudce.“

„Jestli okamžitě nezmizíš, utrhnu ti hlavu.“

„Ne, to neuděláš.“

„Tak ti prostě zmizím.“

„Ani to nedokážeš. Umím běhat rychle. Navíc bych ti mohl pomáhat. Dokážu trochu vařit. Hlavnězeleninu. Naučil jsem se to v domově. Nejvíc to umím s dýněmi.“

„Jo, jasně. Bez někoho, který to umí s dýněmi, se člověk prchající před policií, která ho chce obvinit zvraždy, prostě neobejde.“ Rychlým krokem procházeli po Bowery. Cecil spíš klusal, aby s Peterem udrželkrok. „Každý ví, že kuchaře měl i Jesse James. A měl ho taky Butch Cassidy. Bez kuchaře to prostě nejde.A umím vařit i jiné věci než dýni. Můžu ti prát, v noci držet hlídku a jsem dobrý kovář, asi ne nejlepší, ale

rozhodně dobrý.“

Prodírali se záplavami mužů v gabardénových pláštích do deště a okázale oděných dam, které kolem nichladným krokem tančily po Bowery. Paprsky zapadajícího slunce se odrážely od ne zcela rovných tmavýchtabulí nesčetných oken a jako pokřivené prsty mířily k přeplněnému chodníku. S počínajícím večerem seve městě objevily stánky s opékaným masem, z jejichž blízkosti se hned nato ozval zpěv pouličních bardů.

V oranžovo-zeleno-nachových útrobách kabaretů a tančíren se rozbušily stovky neklidných srdcí. Zpaluby parníků plujících po East River a mizících kamsi do tmy se k nim linula hudba. Lidé opouštěliManhattan. Z tísnivé klenotnice mířili vstříc provoněné noci, ptačímu švitoření, měsíci a otevřené krajiněna břehu moře.

„Umím taky tetovat.“

Peter Lake se uprostřed kroku zastavil. Obrátil se na malého Cecila. „Cože to umíš?“

„Umím tetovat.“

„A kde ses to naučil?“

„Než mě chytli a strčili do vozu k ostatním dětem, pracoval jsem jako pomocník v tetovacím salónu.“

„Myslel jsem, žes byl na lodi.“

„Na lodi jsem žil předtím. Pak jsem se stal tatérem.“

„Kde?“

„V Číně.“

„To určitě.“

„Myslím tam, kde žije spousta Číňanů. Jak jen se tomu místu říká? Čínská čtvrť!“

„No dobře. A co má být, že umíš tetovat?“

„Můžu nám vydělat peníze na jídlo. Dřív jsem potají, aby to jejich manželé nevěděli, chodil k bohatým

dámám, co se chtěly nechat tetovat.“

„Vážně?“

Cecil Mature pokrčil rameny. „Tetoval jsem je po celém těle. Ležely nahé na posteli a já je tetoval. Bylo mi

deset.“

Peter Lake najednou Cecila viděl v docela novém světle: „A co přesně jsi na ně tetoval?“

„Mapy, slova v sanskrtu, útržky Listiny práv, ty jsem opisoval z knihy. Starostovu ženu jsem tetoval na

zadnici. Wa Fung mi řekl, jak na to a pak mě spolu se starostou sledovali zpoza závěsu. Na jednu půlku

zadnice jsem vytetoval mapu Manhattanu a na druhou mapu Brooklynu. Byl to dárek ke starostovým

narozeninám. Wa Fung za to dostal pět set dolarů, ale všechnu práci jsem odvedl já.“

Cecil Mature udělal svou mnohostranností na Petera Lakea dojem. Rozhodl se tedy, že ho nechá, aby šels ním. Současně ho upozornil, že to není navždycky, a pokud bude třeba, okamžitě se rozejdou. Taky muřekl, že se musí zbavit své čepičky. Vydali se do nejbližšího papírnictví, kde Cecilovi koupili čínský klobouk

– takový, jaký nosíval Mootfowl a taky Wa Fung, na něhož měl Cecil moc pěkné vzpomínky. Peter Lakemluvil na veřejnosti se silným irským přízvukem. Zněl jako profesionální řečník po láhvi whisky. Postavil se

před majitele obchodu a znělým hlasem se zdvořile ironickým tónem řekl: „Můj osobní kuchař a tatér,pan Cecil Mature, by si u vás rád koupil čínský klobouk.“ Majitel se obrátil na podpatku a za okamžik sevrátil s požadovanou pokrývkou hlavy. Cecil si klobouk nasadil. Vypadal v něm skvěle. Jako městskýhejsek.

Nocovali na střechách a pod vodními věžemi a zpočátku přežívali takřka výhradně díky Cecilovutatérskému umění. Jakmile se ale rozruch způsobený Mootfowlovou smrtí uklidnil a lidé se začali věnovatnovým skandálům, Peter Lake se nechával stále častěji najímat na práci v kovářských dílnách. Někdypoužíval falešné jméno, jindy ho po něm vůbec nevyžadovali. Od té doby bylo všechno daleko snazší abudoucnost začala vyhlížet docela nadějně. Jednou pozdě v noci byli po celodenní práci k smrti unavení ahladoví jak tygři. Zašli do hospody na sklenici piva a pořádný kus hovězí pečeně s tlustým krajícemčerstvého chleba a zeleninou. Místnost byla jasně osvícená a hučelo to v ní jako v úle. Oheň příjemněplápolal, tlumený hovor stoupal ke stropu a vracel se zpátky k nastraženým uším početných návštěvníků.Na stole mezi Peterem Lakem a Cecilem Maturem přistála voňavá pečínka, z níž vytékala horká šťáva.Chtěli se pustit do jídla, ale vtom celý lokál ztichl. Ještě před chvílí zaléhaly uši ze změti hlasů, najednouvšak v sále panovalo naprosté ticho, které rušilo jen odkapávání tajícího ledu ve vitríně u zdi.

Do lokálu vešel Pearly Soames. Na první pohled bylo patrné, že hledá zábavu. Vypadal jako velká

naježená kočka. Se svým stříbřitým knírem, stříbřitým vousem a ďábelskými licousy vystupujícími zrůžových tváří by nejspíš vyděsil i kobru. Všemi póry těla z něj čišela neskutečná síla a taky sebevědomí,nevyčerpatelná energie a darebáctví. Vykračoval si, jako by mu v hrudi do pochodu hrála vojenská

kapela. Tyhle okamžiky si vždycky užíval. Rád se díval, jak celý sál ztichl v obavách, co se bude dít.

Nedávno se stal náčelníkem Krátkokabátníků, a to poté, co jeho krutého a nelítostného předchůdceMayhewa Rottinela dostihl krutý a nelítostný osud. Ve společnosti několika odporných kumpánů z řadsvých Krátkokabátníků mířil k baru. Člověk by řekl, že do nálevny vkročil sám starosta.

Rozhlédl se a všiml si Petera Lakea a Cecila Matura, kteří se společně skláněli nad kouřící pečínkou. Jehopohled neomylně zamířil ke krátkému meči zavěšenému na Peterově pásku.

„Umíš s tím mečem zacházet?“ zeptal se asi z poloviny místnosti.

Jeho otázka zněla spíš jako hrozba. Peter Lake se okamžitě postavil. Hosté ustoupili stranou a mezi ním aPearlym Soamesem vznikla volná ulička. „Jistěže umím,“ řekl Peter.

„Opravdu?“ Peter Lake přikývl. „Tak ukaž!“ zvolal Pearly Soames a plnou silou proti Peterovi hodil jablko.

Jablko v mžiku zmizelo. Peter Lake stál nehnutě na místě. Nezdálo se, že by se byť jen o píď pohnul.Hosté měli za to, že nebyl dost rychlý a ani nestačil tasit meč. Pearly Soames si pohrdlivě odfrkl a po tváři

mu přelétl povýšený úsměv. Pak se ale kdosi za Peterovými zády sehnul k podlaze, zvedl čtyři kouskyjablka a vydal se s nimi k Pearlymu. Pearly se podíval na čistě rozčtvrcené jablko a prohlásil, že se muselo

rozlomit při nárazu do Peterovy hrudi. Peter Lake se zasmál a řekl, že nic takového se nestalo. Jablkorozčtvrtil mečem.

„Chci meč vidět,“ řekl Pearly. Čepel byla čistá. „Samozřejmě že je čistá,“ vysvětlil Peter Lake. „Než jsemmeč zasunul za pás, jako vždycky jsem ho otřel.“

„Říkáš, že jsi ho otřel?“

„Jistěže,“ přikývl Peter a ukázal na dva vlhké pruhy na kalhotách. Pearly za ně zaplatil pečínku a koupiljim spoustu piva, přesto Peter i Cecil věděli, že se dostali do pěkné kaše. Současně však byli ve věku, kdyby se bez nějakých potíží možná ani neobešli, takže si z toho nedělali těžkou hlavu.

Pearly chtěl, aby se přidali ke Krátkokabátníkům. Namítali, že je to příliš nebezpečné, ale Pearly na jejichprotesty nedbal. „Mladíkům jako jste vy, žádné nebezpečí nehrozí!“ prohlásil trochu nejistým hlasem.Snad ještě nikomu takto nelichotil. „Daleko nebezpečnější by bylo, kdybyste mě odmítli.“

Na Petera a Cecila neudělala poslední slova žádný velký dojem. Oba mladíci nevzrušeně pokračovali vjídle. Pak se Pearlymu zablesklo v očích. „Už jsem na to přišel. Vím, kdo jste,“ řekl. „Přesně tak. Jste tidva, co zapíchli velebníčka.“ Peter a Cecil přestali žvýkat a zahleděli se Pearlymu do očí. Měli pocit, jakoby ty oči někdo vybrousil z diamantu. „Jakže se to jmenoval? Byl v tom nějaký pták, nebo tak něco. Snadsova… Už to mám… Mootfowl! Moc pěkná práce. Vážně solidní prácička. Zrovna teď vás hledají všichnipolicajti ve městě. A ty tlouštíku,“ obrátil se na Cecila, „se, jak vidím, za sloupem jen tak neschováš. Nebo

se snad mýlím a někde máš schovaný plášť neviditelnosti? Tak co, jak se rozhodnete?“

Peter Lake a Cecil Mature se onoho večera stali dalšími dvěma členy tlupy Krátkokabátníků.

BĚHEM VÍCE NEŽ DESETI LET mezi Krátkokabátníky se Peter Lake přiučil řadě neobvyklých řemesel.Postupně se stále víc seznamoval s městem a čím dál snadněji se v něm vyznal, i když pořád věděl, že jepříliš velké a proměnlivé, než aby se dalo pochopit. Neustále se měnilo a stejně tak se měnil i Peter Lake.Krátkokabátníci nezanedbávali žádný ze známých druhů zločinu, takže není divu, že se každý den naučilněco nového. Život mezi neklidnými Krátkokabátníky byl pro něj prvotřídní školou. Poznal město z mnoharůzných úhlů, jako by ze všech stran obcházel dokonale vybroušený hranol a sledoval, jak se v něm lomísvětlo. V době, kdy se Krátkokabátníci sešli k poradě ve filtrační místnosti pod řekou, pracoval Peter Lakejako běžec. Měl však za sebou celou řadu zlodějských „řemesel“. Loupil, švindloval a podváděl, fixloval skartami, kradl obrazy a další umění, vybíral kapsy kolemjdoucím na ulicích a bez problémů se uměl dostat

do zamčeného skladiště i do sklepů. Přeřazení mezi běžce mu nabízelo nové možnosti. Šlo o poměrně

úzkou specializaci (podspecializaci), která se mezi Krátkokabátníky objevila teprve nedávno.

Běžci sami si říkali woola woola, podle pokřiku, bez něhož se po pár prvních pokusech už skoro neobešli.Měli propracovaný způsob, jak vykrádat povozy. V čele běžců stál Dorado Canes, jemuž pomáhala dalšídesítka převážně mladých chlapců. Přepadení probíhalo následujícím způsobem: dva nebo tři běžci seukryli ve vchodu do domu nebo v úzké uličce a čekali, až kolem pojede povoz. Jakmile se objevil, jeden zběžců se vyřítil z úkrytu a zamířil přímo ke kočímu. Začal před ním poskakovat a vykřikoval: „Woola woola

woola! Woola woola woola! Woola woola woola!“ tak hlasitě, jak jen dokázal. Kočí byl samozřejměpřekvapený a mnohdy vyděšený. Rozhodně neměl kdy sledovat stíny, které se vynořily ze tmy a pustily se

do plundrování nákladu. Dobrý běžec dokázal z místa vyskočit dobře metr a půl do vzduchu. Často siještě zakryl oči a výkřiky „Woola woola woola“ doprovázel různými zvuky. Oblíbené bylo zejména ptačískřehotání. Kočí na běžce udiveně zírali a probrali se teprve v okamžiku, když byl vůz poloprázdný.

Přepadání povozů bylo stejné jako všechna ostatní řemesla. Všichni běžci se snažili stále zdokonalovat.Dorado Canes měl být běžcem až do smrti, protože nazval Pearlyho zkurvysynem, což by mu nejspíšprošlo, kdyby Pearlyho matkou skutečně nebyla prostitutka, takže byl ze všech nejpilnější. Předevšímchtěl skákat čím dál výš. Věšel na sebe závaží a snažil se překonat jeho váhu. Nakonec na sobě měl vespeciálně upraveném opasku a v kožených pouzdrech pod pažemi sto kilo olova. Záhy si vypěstovalneskutečně silné svaly a po čase nohy začaly pracovat jako dvě ocelové pružiny. Když se z místa vznesl tři

metry nad zem, všem okolo se tajil dech. Pak Peter Lake vyrobil pár bot se skutečnými pružinami zpevné slitiny, s jejichž pomocí se Dorado Canes dostal ještě o metr a půl výš.

Pohled na muže skákajícího bezmála pět metrů do vzduchu a nadšeně vykřikujícího „woola woola woola!“všechny vozky dokonale zmrazil, ale Dorado Canes chtěl víc. Vyrobil si z režného plátna dvě skládacíkřídla, která si připnul na ruce. Jakmile se vznesl do dostatečné výše, rychle ruce roztáhl a ladně klouzal

vzduchem. Nyní již neskákal jen do výšky, ale taky do dálky. Z místa odrazu se snadno dostal do

vzdálenosti dobrých deseti metrů. Brzy nato zjistil, že díky tréninku se závažím, botami s pružinami akřídly získal takovou odolnost, pružnost a mrštnost, že může bez obav skákat z třetího poschodí. Strochou dalšího cviku se posunul do čtvrtého poschodí a pak do pátého. Cecil Mature uznale poznamenal,že když se vezme v úvahu výška povozu (většinou sahaly pod spodní hranu prvního poschodí), DoradoCanes může klidně skákat ze šestého poschodí, samozřejmě pokud přistane přímo na povozu. Toznamená, že je může přepadávat ze střech činžáků a komerčních budov. Dorado Canes si proto z jednoho

kusu černé hedvábné látky spíchnul plášť s kapucí, která mu zakrývala krk a hlavu a byl z ní vidět pouze obličej. Před každou výpravou se navíc pečlivě nalíčil, tvář a ruce si natřel na oranžovo a rty rudě, čímž

ještě víc zdůraznil oči, jejichž bělmo zářilo jak dva majáky. Dolní stranu křídel obarvil na žluto. Když byl se

svou náročnou přípravou hotov, Dorado Canes přistoupil k již tak vyděšenému vozkovi a řekl: „Jmenuji se

Bandala Banda a jménem místních duchovních, starosty a policejního velitele tě vítám v našem městě.Neber žádné falešné peníze, nedej se zlákat náručím padlých žen, a pokud v hotelovém pokoji nenajdešstolici s nočníkem, nemoč do umývadla.“

Peter Lake byl mezi běžci rád. Pestrý život zločince se mu líbil. Ani na chvíli nezahálel, co chvíli se něčemu

přiučil a navíc měl neustále naději, že narazí na skutečný poklad. Ve třiceti letech se vyznal v základechstrojírenství, byl zkušeným zlodějem a ovládal vše, co musí umět muži ze zátoky. Především se alekonečně zbavoval obav a úzkostí, které si přinesl z dětství a dosud ho provázely životem. Postupně začaloceňovat krásu města a také si ho užívat. Byl spokojený se svým osudem a už mu ani nevadilo, jak rychle

přichází o vlasy. Chtěl si pouze užívat klidného plynutí času, sledovat střídání ročních dob a krásné ženy.Město mu připadalo jako jedno velké jeviště a on byl nadšeným divákem.

To vše se změnilo ve velkém čajovém pytlíku pod neprostupným korytem řeky, když Pearly Soamesoznámil, že musí nezbytně skoncovat se všemi lidmi ze zátoky, nejdřív se ženami a dětmi. Peter Lakevěděl, že kdyby se Pearlyho pokusil od jeho záměru odradit, jistě by ho zabili. Nezbývalo, než se vydat do

zátoky a ještě před útokem varovat Humpstona Johna, čímž získají muži ze zátoky dostatečnou výhodu a

Krátkokabátníci naopak slíznou tolik ran, že už je nikdy ani nenapadne třeba jen pohledět směrem kBayonne Marsh a Newark Meadows.

A přesně to taky udělal. Když stovka Krátkokabátníků nasedla do svých úzkých hnědých kánoí, pod tíhouzemské gravitace se přitiskla ke dnu a mlhavou nocí vyrazila do boje, muži ze zátoky už na ně čekali.Krátkokabátníci pevně svírali své zbraně. Uměli s nimi skvěle zacházet a těšili se na předem vyhranou řež.

Pak se ale z ničeho nic objevili muži ze zátoky. Celí zmodralí zimou se vynořili z vody, kde dýchali pomocí

rákosu. Vyskočili z dun a tunelů vyhrabaných v písku. Objevili se mezi orobincem a někteří se přiřítili nakoních. Jako smyslů zbavení vyrazili proti Krátkokabátníkům a rozdávali rány, ze kterých se chvěl ivzduch. Kánoe praskaly pod kopyty koní a měnily se v hnědou břečku. Ta se mísila s rudou krví adodávala vodě zvláštní nahnědlý odstín. Ženy s dětmi, vyzbrojené dřevěnými kopími, se vrhaly na tynejudatnější Krátkokabátníky. Pronásledovaly uprchlíky a pečovaly o své zraněné. K smrti vyděšeníKrátkokabátníci se snažili uniknout na mělčinu, ale voda jim sahala až po stehna. Muži ze zátoky je vesvých rychlých kánoích nebo na koních snadno dostihli a jednoho po druhém je kosili.

Padli Romeo Tan, Blacky Womble, Dorado Canes a spolu s nimi dalších devadesát čtyři Krátkokabátníků.Ubohý Cecil Mature, ve svých dvaceti letech stále ještě spíše chlapec než muž, utíkal jako smyslůzbavený, přestože Peter Lake na něj neustále naléhal, aby se držel co nejblíže u něj. Dohnal ho jezdec nakoni a chystal se ho jediným úderem srazit k zemi. V tom okamžiku ale Peter ostře pískl, zvláštně, jak toumí jen lidé ze zátoky, a meč se zastavil. Jezdec se obrátil a vydal se jiným směrem. Cecil Mature si alejednou rukou pevně přirazil svůj čínský klobouk a pokračoval v úprku. Za okamžik zmizel v mračné stěně.

Zdálo se, že ho zcela a jednou provždy pohltila.

Pearly Soames jako vždy zachoval klid a rozvahu, přestože mu bylo jasné, že z téhle bitvy neodejde jakovítěz. Věřil ve své poslání a osud a rozhodně nemínil zemřít rukou sběračů škeblí a lovců mřenek, bezohledu na to, jak zdatní jsou to bojovníci. Dobře si všiml, jaký účinek mělo na muže ze zátoky Peterovo

písknutí. Nebýt toho podivného pronikavého zvuku, nejspíš by ani nezaznamenal, že Peter Lake nebojuje

a nikdo na něj neútočí. Zůstal jediný z celé stovky Krátkokabátníků. Pearly Soames si proklestil cestu dohlubších vod s rychlými podvodními proudy a jedním z nich se nechal odnést zpátky do města.

Peter Lake se do něj vrátil také. Měl zlomené srdce a věděl, že skutečně zoufalé lidi jako je on, můževyléčit pouze pohled na nahnědlé rozeklané útesy městských budov. Z dálky sledoval, jak Pearly Soamesznovu shromažďuje nové Krátkokabátníky a ti postupně nabírají na síle. Netrvalo dlouho a bylo jich užzase sto, sto bezejmenných nelítostných bojovníků bez tváře, lstivých, vytrvalých a ke všemuodhodlaných, jak je to život naučil.

OBA AUTOMOBILY zůstaly daleko za nimi. Bílý kůň letěl vzduchem, pružně dopadal na šlachovité nohy asotva se dotknul země, už zase pokračoval dál. Peter Lake byl zvyklý na koně ze zátoky, kteří uměliskákat, protože jinak se mělkou vodou běhat nedalo. Tenhle kůň ale nebyl jen skvělý skokan. Byl tomudrc a mistr sebepoznání. Než s konečnou platností utekl a rozhodl se spojit svůj osud s PeteremLakem, takto běhat neuměl, nebo si na to aspoň nepamatoval. Nyní ve svých štíhlých nohách a holubíhrudi cítil zvláštní žár. Někde uvnitř vzplanul silný plamen. Kůň jako šipka mířil k jihu (ve skutečnosti ještě

rychleji než vystřelený šíp). Pádil tak rychle, že by zahanbil i toho nejlepšího závodního koně. Jedinýmskokem překonal vzdálenost poloviny bloku a cítil, že dokáže ještě zrychlit. Kdo ví, co všechno v soběještě objeví. Na rušných křižovatkách se nemusel ničemu a nikomu vyhýbat. Prostě se před nimi vznesl do

vzduchu, aniž by dbal na to, co jej čeká za neprůhlednou hradbou. Měl dostatek klidu a času, aby si vletu prohlédl silnici plnou vyježděných kolejí a pečlivě si vybral nejlepší místo dopadu. A jakmile se dotklzemě, bez sebemenšího zaváhání pokračoval v trysku. V přeplněných ulicích centra provedl kousek, kterýv Peterovi vzbudil neskutečný úžas. Severně od Canal Street byl ucpaný celý blok. Všude stála auta apovozy křižující město. Kůň tlumeně a trochu vyděšeně zaržál a s nesmírnou odvahou se vrhl proti spletikoňských spřežení, kočárů a nákladních vozů. Vznesl se nad hlavy udiveného davu a jediným skokempřekonal celý blok a k tomu Canal Street. Přistál skoro na rohu Lispenardovy ulice. V první chvíli se zdálo,že ztratí rovnováhu a upadne, ale než se dostali k prořídlým, mrazem sežehnutým stromům na okrajiparku Battery, kůň si na dlouhé skoky zvykl a dál je prováděl bez zjevné námahy a sebemenších potíží.

Peter Lake seskočil na zem a šel před bílým koněm, který se stále choval velmi plaše. Ani jednou se naněj nepodíval, alespoň ne přímo do očí. Peter nikdy předtím tak pěkného koně neviděl: zaujal ho svýmaněžnýma, daleko posazenýma černýma očima na široké bílé hlavě, uhranul ho sametově hladkýminarůžovělými nozdrami a pohledem, v němž nebylo těžké najít smutný úsměv. Učaroval mu vznešenou šíjí

a pevnou hrudí, jaká se jinak vidí jen u bronzových jezdeckých soch. Uši měl dlouhé, neklidné a špičaté.V jednom kuse s nimi stříhal. Uši se v trysku ohnuly, přitiskly k hlavě a fungovaly jako křidélka usnadňující

a částečně regulující proudění vzduchu. Mohutným ocasem hrdě mrskal ze strany na stranu a plácal sedo hýždí připomínajících dvě velká bílá jablka.

„Co jsi zač?“ zeptal se Peter Lake klidným hlasem. Kůň se k němu otočil a Peter s lehkým zamrazenímzjistil, že koňovy oči jsou neskutečně hluboké. Otvíraly se před ním jako průchody do jiného vesmíru. Kůň

nevydal jediný zvuk. Peter v jeho černých očích viděl střípky všech událostí minulých i budoucích. Jako vkaždém koňovi, i v tomto byla jakási zvláštní, neporušitelná nevinnost. Peter Lake se dotknul měkkýchkoňských nozder a objal jeho velkou hlavu: „Hodný kůň,“ pošeptal mu do ucha. Zvíře působilo naprostoklidně, až z toho na Petera padl podivný smutek.

Lidé, s nimiž se Peter Lake seznámil na útěku, utíkali stejně jako on. Hnala je chamtivost a vnitřní žár. Vlétě i v zimě se toulali obřím městem, v jehož tísnivých zdech se často nemohli ani nadechnout abezmocně sledovali, jak město neodvratně maří všechny jejich snahy. Jak z nich vysává poslední zbytkysil. Mnozí však přece jen čas od času narazili na spřízněnou duši, jejíž blízkost třeba jen na chvíli utlumilaokolní ohlušující vřavu. Peter Lake nic takového za celých třicet let svého života v roli sirotka nikdynepoznal. Stál mezi stromy, jejichž korunami se proháněl studený vítr a díval se koňovi upřeně do očí.Jako by stáli na nějaké rozlehlé pláni pokryté sněhem kdesi ve vnitrozemí. Všechny zvuky náhle utichly.Město se rázem zklidnilo. Peter doufal, že nestráví celý život na útěku jako miliony dalších trýzněných duší

žijících ze dne na den, od okamžiku k okamžiku, neustále v trysku. Tak dlouho, až jim ten nekonečný běh

obrousí duši. Něco v koňských očích mu říkalo, že jeho osud se záhy změní. Na dně těch hlubokýchčerných studní ho něco zaujalo, nenadálý výron zlata, zářivá bouře. Nemohl od ní odtrhnout zrak, dokud

ho zcela nepřemohla. Měl pocit, jako by v koňově vlídné tváři a hlubokých očích viděl úplně všechno.

Vyčerpaní a prokřehlí společně opustili park Battery a vydali se zpátky do ulic. Peter chtěl vyrazit po EastSide na předměstí. Potřeboval najít místo, kde by mohl ustájit koně a sám složit hlavu. Potřeboval nějakýúkryt. Za to, že věděl, jakým směrem se obrátit, vděčil svým letům stráveným v roli zručného mechanika.Nejlepší útočiště na něj čekalo v blízkosti nebeské klenby a záplavy zářivých hvězd. Než se k němu dostal,

musel projít desítky, možná stovky ulic a překonat vzdálenost mnoha a mnoha kilometrů. Brodil seulicemi zasypanými sněhem. Tak dlouho, dokud mu purpurový večer nevehnal do očí spánek.

Peter Lake stál uprostřed stříbrných vzpěr a perforovaných kovových oblouků tvořících hustý les plnýzvláštně pokroucených ocelových stromů, na nichž nerostlo ovoce. Tu a tam jejich kmeny poseté výrůstky

nýtů ozařovalo slabě blikající světlo vycházející z podlahy. Podlahu tvořila obří klenba. Měl pod seboustrop spletený z větvoví železných nosníků a podpěr. Zpod nohou stoupal sotva viditelný proud tepléhovzduchu, který příjemně prohříval celý prostor. Vycházel ze světel, která byla tisíci hvězdami na bániobřího klenutého stropu zavěšeného nad nádražím Grand Central Station. Dostavěli ho teprve nedávno,ale zelená obloha plná vytrvale blikajících bludiček už byla na svém místě. Peter Lake byl jeden z málalidí, kteří věděli, že za viditelným vesmírem se skrýval prales trámů a opěr nesoucích to, co se mělonavždy vznášet nad hlavami cestujících. Silou a šikovností vlastních rukou si otevřel cestu za oponuoblohy, na níž kdysi, v jiném životě, pomáhal spojovat nosníky. Našel tuto vzpomínku na dávnozapomenuté mistry řemesla a místo k odpočinku.

Lůžko si upravil z tvrdé dřevěné podesty z dubových prken. Bylo pohodlné jako ta nejměkčí postel. Vjednom z rohů měl provizorní kuchyni (zásoby potravin, hlavně konzervy a sušenky, vyskládal mezitrámy). Nechyběla tu ani hromádka odborných, technicky zaměřených knih, vhodných k pozdně nočníčetbě pod lampou, která vždycky chvíli zářila mezi ostatními hvězdami a pak náhle z oblohy zmizela, anižby tu ztrátu někdo dole na zemi zaznamenal. A pak tady byl ještě dlouhý provaz, základ dokonalepropracované únikové cesty, za kterou by se nemusel stydět ani ten nejbystřejší z Mootfowlových žáků.

Peter strávil snad hodinu hřebelcováním a ukládáním koně ke spánku. Zanechal ho v luxusních stájích pro

vybrané koně z nejvyšších vrstev. Patřily muži jménem Royal Wind, synovi jistého virginského majiteléplantáží, jemuž během občanské války zabavili majetek. Zahořklý, jižansky nabubřelý a vždycky dokonaleupravený Royal Wind ve stájích pracoval a Peter se mohl spolehnout, že o jeho koni nikomu neřekne.Samotný kůň (takový luxus a tolik elegance v Brooklynu nikdy předtím neviděl) spokojeně spal. Peter mupřipravil hostinu z ovsa a na zapití mu dal čerstvě nabranou vodu. Zakryl ho silným plédem z čistéhokašmíru a světlo nad hlavou otočil tak, aby mu nesvítilo do očí.

Dlouhé útěky a neustálý boj o přežití odčerpávají spoustu sil a unavují srdce, které pak potřebuje dlouhýa výživný spánek. Peter Lake se těšil na jeden až dva dny lenivé ztrnulosti strávené v blízkosti nebeskébáně, tlumeně ozařující celý prostor jeho skromného a současně velkolepého útočiště. Nemusel se bát, že

by ho někdo rušil. Pouze zdálky k němu doléhalo tichounké šumění příboje lidských těl, pohybujících sekdesi hluboko pod ním. Měl zde dostatek čerstvého vzduchu a soukromí. Větší část týdne strávil namrazivém vzduchu, navíc takřka neustále v pohybu, takže spal skutečně tvrdě. Celou noc. Celý následující

den. A pak ještě další noc. Vzbudil se ráno, po třiceti šesti hodinách spánku. Byl klidný, pravidelně dýchal

a cítil se dokonale odpočatý. S návratem takřka na dno odčerpaných sil si uvědomil, jak hrozný má hlad.Pustil se do prvotřídní bujabézy, kterou si připravil z několika plechovek rybiček, rajčat, vína, oleje a zvody, kterou měl uloženou ve velké láhvi od minerálky. Jakmile se najedl, umyl se, oholil se a oblékl sičisté šaty. Stál tam vymydlený a svěží, jako Bůh na nebesích nebo Emerson ve své pracovně. Dal se dopromýšlení nových plánů.

„Mám svého nádherného koně,“ uvažoval v duchu, „kterého jsem si zamiloval pro jeho oči a něžnou tvář.Bez problémů se skokem přenese podél celého městského bloku a snadno mě odnese hluboko doborových pustin nebo nahoru do kopců, nebo třeba až do Montauku, kam Pearly ani nepáchne. Mohl bych

si trochu odpočinout. Jenže jakmile se vrátím zpátky, všechno začne nanovo. A já žádný odpočineknepotřebuju. Právě jsem si ho užil víc než dost. Zůstanu tady. Což ale znamená, že budu stejně v jednomkuse na útěku. Budu se skrývat v mokřinách, po půdách a ve sklepích. Takže v čem je vlastně rozdíl?Nakonec to bude stejné, jak by to bylo v kopcích nebo v lesích za městem. Nemá to řešení, dokud senestanu někým jiným. Možná bych se mohl změnit. Ne natolik, aby mě nepoznali, dříve nebo později byse stejně našel někdo, komu bych přišel povědomý. Ale aspoň tak, aby o mě ztratili zájem. Mohl bych setřeba stát mnichem. Nejspíš by si mysleli, že jsem zmizel. Mohl bych se ztratit jako popelář nebo jakomrzák bez nohou. A nebo kdybych našel pravou oddanost něčemu velkému, něčemu většímu než borovépustiny za městem…“

Říká se, že svatý Štěpán byl natolik oddaný Bohu, že přímo před očima ostatních lidí dokázal měnitpodobu. Vznášel se vzduchem a mohl být, kým si jen zamanul. Znal minulost i budoucnost a volněcestoval časem, přestože to byl velmi prostý muž. A proto ho taky upálili. Peter zvedl oči k nebi a trochu

si odkašlal.

„Je jasné, že nejsem žádný svatý Štěpán, ale kdybych se dokázal soustředit na něco, co nesouvisí jen smou osobou, možná bych se vážně mohl změnit. Mootfowl tvrdil, že přesně to se stávalo lidem, kteřípracovali na stavbě mostu. Je možné, že to myslel tak, jak to chápu? Říkal přece, že stejným způsobemse měnilo celé město a Mootfowl se vždycky díval jenom k nebi. Co kdybych se stal mnichem? Zpočátkuby asi byli ohromeni! Na chvíli. Pak by mě zabili. A co takhle stát se radním nebo někým takovým?Kdepak, to by mě zabili docela určitě, protože jinak by mi museli platit. Taky bych se mohl dát na sladkénebo tancovat v divadle? Bože můj, něco takového bych určitě nedokázal. Taky bych se mohl stáhnout do

podzemí… jako poustevník, ne, jako slepec. Jenže to bych je neviděl, zato oni by viděli mě. Mohl bych sezměnit ve zvíře? To se ještě nikomu nepodařilo. A co být neviditelný? Vědci určitě musí mít nějakouvhodnou vodičku…“

Najednou ztuhl jako jelen ukrytý v keři, který v dálce zachytil praskání větví. Během let strávených naútěku se mu neobyčejně zostřily smysly. Slyšel kroky rychle běžících lidí. Sotva zřetelné. Ale jemuneunikly. Zněly dychtivě a nenasytně. Odněkud se k němu blížili lovci. Jednou z hvězd se zadíval namramorovou podlahu dobrých třicet metrů pod ním. Spatřil dlouhou řadu mužů, která se v jednom místě

rozdvojovala. Na okamžik ho napadlo, jestli nejde o vojenskou přehlídku. Muži mířili ke dvěma schodištím,po nichž se dalo dostat až na nebeskou báň.

„Mrtví králíci!“ řekl Peter sám pro sebe. „Určitě jsou to Mrtví králíci, ale proč zrovna oni?“

Otevřel poklop, jímž se mělo každých deset či dvacet let shazovat lano na zavěšení lešení pro malíře anatěrače, pevně sevřel provaz a spustil se do prázdna. Provaz se pomalu odmotával z bubnu a Peter Lake

tiše klesal nekonečným prostorem pod hvězdami. Už od prvního okamžiku se bál, že nemá na útěk dostčasu. A měl pravdu. Asi v polovině cesty dolů se sestup na provaze začal zpomalovat. Pak se provazzastavil. Peter bezmocně visel vysoko nad podlahou. Pod ním se pohybovaly tisíce lidí, ale nikdo honeviděl. Skočit se nedalo. Na to visel příliš vysoko a kdyby z téhle výšky dopadl na mramorovou podlahu,rozbil by se o ni jako skořápka vajíčka. Napadlo ho, že by se mohl rozhoupat a pokusit se přistát na jedné

z říms. Vtom ale Mrtví králíci našli kliku k bubnu a Peter Lake začal stoupat znovu k nebesům.

„Mrtví králíci,“ zabručel vztekle. „Mrtví králíci. Kdo tohle jméno proboha vymyslel?“

Okamžik před tím, než se dostal k okraji otvoru, odkud na něj zíralo šest Mrtvých králíků, natáhl ruku azachytil se otvoru s jednou z hvězd. Jako opice se pak zhoupnul k dalšímu, i když se skoro nebylo čehodržet. Peter pomalu stoupal vzhůru rohem Býka. Doufal, že se mu podaří dostat k dalšímu průlezu vestropě, jímž by mohl uniknout. Třemi prsty zaklesnutými za poslední hvězdu se přitáhl vzhůru a připravilse k rozhodujícímu kopu. Poklop se ale otevřel a Peter spatřil několik Mrtvých králíků.

Křečovitě ohnutá paže povolila. Nohy klesly k zemi. Oči se obrátily k podlaze. Zdála se neskutečně daleko.

Prsty rychle slábly. Peter zoufale vykřikl a ucítil, že začíná padat. Jeden z Mrtvých králíků však vposledním okamžiku prostrčil ruku otvorem a zachytil Petera za zápěstí. Musel to být neobyčejně silnýMrtvý králík. Jediným pohybem Petera vytáhl na nebeskou báň.

Peter Lake nepochyboval, že tohle je jeho konec. Mrtví králíci s ním jistě udělají krátký proces. Sotvapopadal dech. Přiškrceným hlasem se zeptal: „Proč jste mě prostě nenechali spadnout? Že by mě Pearlychtěl živého? Jinak byste si přece ušetřili práci.“

„Nehodláme ti ublížit,“ řekl jeden z Mrtvých králíků. „Jen si s tebou chceme promluvit.“

Peter Lake zavřel oči. Cítil hlubokou úlevu a stejně hlubokou nechuť. „A o čem se mnou chtějí Mrtví králíci

mluvit?“ „Doneslo se k nám, že jsi někde přišel ke koni. A říká se, že ten kůň umí létat.“ „Vážně se to říká?“ „Říká. Někteří lidé přísahají, že tě viděli, jak se s ním vznášíš vzduchem. Mluví se o tom po celém městě.

Chceme od tebe toho koně koupit. Skvěle by se totiž hodit do cirkusu. Samozřejmě ti za něj dobře

zaplatíme.“

„Nejste náhodou tak trochu pitomí? Kdo to kdy slyšel, aby koně létali.“ „Říká se, že ten tvůj létá.“

„Je to dobrý skokan. Nic víc.“

„A jak daleko doskočí?“

„Tak podél jednoho bloku. Možná dvou.“

„Podél dvou bloků!“

„Možná.“

„Koupíme ho. Na překážkové dráze z něj bude šampion.“

„To nepůjde,“ řekl Peter Lake. „Asi jsem se nevyjádřil dost jasně. Ten kůň by pro peníze nikdy neskákal.

Skáče, protože ho to baví nebo z nějakého jiného důvodu, ale rozhodně ne pro peníze, jestli chápete, jakto myslím. Chci tím říct, že beze mne by neskákal a já… každopádně ten kůň prostě není na prodej.“

„Dáme ti za něj deset tisíc dolarů.“

„Nechci.“

„Dvacet tisíc.“

„Nechci.“

Mrtvý králík, který s Peterem mluvil, se otočil na svého velitele, který se kolébal vzadu zavěšený mezitrámy. „Padesát tisíc,“ řekl.

„Copak mě neslyšíš? Nebo jsem se nevyjádřil dost jasně? Ten kůň není na prodej!“

„Sedmdesát pět. Víc nedáme!“

„Ne.“

„Osmdesát.“

„Neprodám.“

„Tak dobře, sto tisíc. Ale víc už ti vážně nabídnout nemůžeme.“

„Raději to vzdej, Chicory,“ řekl Peter Lake, „protože na toho koně by ti nestačil ani milion.“

Když Mrtví králíci s konečnou platností zjistili, že Peter Lake jim svého koně neprodá, s nerudným výrazem

ve tváři se vydali dolů po schodech v zadní části klenby. A právě v tom okamžiku se Peter Lake rozhodl,že pronásledování a útěků už bylo dost. „Musím pryč,“ řekl si v duchu a pevně sevřel rty. „Udělámvšechno, jen abych se z toho dostal.“

„Klidně budu třeba chroustat hřebíky!“ vykřikl nahlas a pak po krátké odmlce docela tiše dodal, „pokud byto bylo nezbytně nutné.“

Přišlo mu, že lepší než chroupat hřebíky bude ukrást dost peněz, aby se dostal z ulice a mohl se státněkým jiným, pokud možno lepším. Vůbec nepochyboval, že by se mu to mohlo podařit. Jednak zde bylonen všeobecně známý příklad svatého Štěpána, ale taky nesměl zapomínat na Mootfowla, který celýživot dřel a v jednom kuse se překonával, jen aby se stal novým člověkem. Nakonec se mu to nepodařilo.Ale cestou ke konečné proměně v kus rozžhavené, takřka tekuté oceli, dost možná spatřil to, co PeterLake viděl v očích bílého koně.

Peter Lake vyšplhal po železném žebříku na střechu. Byla pokrytá vysokou vrstvou sněhu, která musahala až po kolena. Skutečné hvězdy na skutečné obloze hořely jako jasným bílým plamenem: hvězdičky

na stropě nádražní stanice ve srovnání s nimi vypadaly víc než uboze. Jako titěrné tečky, bezkrevnébludičky ve tmě. Peter Lake se naklonil proti větru. Všude kolem něj se zvedaly vířící chuchvalce sněhu.Spojovaly se do dlouhých řetězců, chvílemi visících nehybně v prostoru, ale hned se zase rychlesnášejících k zemi. Stál vysoko nad žhnoucími ulicemi a širokými městskými třídami, v místě, kde se věčný

neutuchající pohyb měnil v mrtvolný klid. Vítr mu kvílel do uší a vršil další a další závěje sněhu. Z dálkyvypadalo rozzářené město jako hvězdná obloha a ulice i vysoké sloupce kouře stoupající z komínůpřipomínaly ocasy komet.

„Tolik jsem toho viděl,“ pomyslel si Peter Lake, „a přitom jsem vlastně neviděl vůbec nic. Tohle město jejako stroj, který teprve nabírá plné otáčky.“ Jasně slyšel jeho rachot. Zněl jako neúnavný příboj apřirozeně doplňoval oslňující zář. Zněl jako varování i příslib.

Beverly

ISAAC PENN, vydavatel novin The Sun, si nechal postavit dům uprostřed prázdných stavebních pozemkůa polí v Upper West Side, aby měl dost prostoru a ničím nerušený výhled na rozlehlé prostranstvíCentrálního parku. „Ani trochu netoužím,“ prohlásil hrdě, „bydlet v blízkosti všech těch dutých hlav naPáté avenue. Narodil jsem se v malém domku v Hudsonu, jen pár kroků od přístaviště. Žili jsme bezpřestání v hluku dokonce i předtím, než k nám zavedli železnici. Na každém rohu tam chrochtala prasata,což ona vlastně, když o tom tak přemýšlím, dělají i v New Yorku, jenom na rozdíl od těch našich nosí

obleky. Tak jsme žili. Byli jsme chudí. Vzpomínám si, že všichni tamní úctyhodní lidé žili tak trochu na

hromádce. Byli jsme tam natěsnaní jako doutníky v krabici. Většinou to byli pitomci, které v životě nickloudného nenapadlo, a tak se prostě drželi při sobě, protože měli dojem, že ve skupině se líp skryjí. Svůjdům mám moc rád. Líbí se mi. Má dost prostoru a taky čerstvého vzduchu. A líbí se v něm i mým dětem.Mají spoustu místa a můžou se volně nadechnout. Pokud někomu naslouchám, pak jsou to moje děti.Rozhodně ne paní Astorová, a ona to ví.“

Isaac Penn byl přímý muž, který nešel pro drsné slovo nikdy daleko. Navíc byl neobyčejně vlivný, bohatýa měl svá léta, takže není divu, že optometristu značně překvapilo a trochu vylekalo, když ho u dveříuvítal samotný pán domu a uvedl ho dovnitř. Optometrista si připadal jako dítě. Bál se, že ho každýmokamžikem schramstne velké krvelačné zvíře žijící ve tmě. Navíc vůbec nechápal, proč se měl s veškerýmvybavením dostavit do domu Isaaca Penna. Na movité zákazníky byl zvyklý, tvořili podstatnou část jehoklientely, ale vždycky chodili za ním do ordinace. Neméně ho překvapilo, když si všiml, že Isaac Pennnenosí brýle. U takto starého muže to bylo dost neobvyklé. Také věděl, že Isaac Penn se kvůli svémupodnikání bez dobrého zraku neobejde, protože doslova stojí na záplavě drobných písmen.

„Předpokládám, že tady nejspíš nejsme kvůli vám,“ řekl optometrista a podíval se na Isaaca Penna, kterýse právě pohodlně zabořil do obřího koženého křesla. V sousedním pokoji někdo hrál na klavír. Hodněhlasitě, takže optometrista se musel dost snažit, aby hudbu přehlušil.

„Cože?“ zeptal se Isaac Penn.

„Říkal jsem, že tady nejspíš nejsme kvůli vám.“

„Kdo my?“ zeptal se Isaac Penn a rozhlédl se po místnosti.

„Vy sám brýle nepotřebujete, že je to tak?“

„Ani náhodou,“ zakroutil hlavou Isaac Penn a ještě jednou se rozhlédl po místnosti, jestli si optometristapřece jen nepřivedl asistenta. „Bez brýlí jsem se vždycky obešel. Mládí jsem strávil hledáním velryb. Brýleby mi při tom jenom překážely.“

„Takže brýle potřebuje nejspíš vaše žena, pane Penne.“

„Ta je po smrti,“ prohlásil stroze Isaac Penn. Optometrista nebyl schopen jediného slova. Nezmohl se

dokonce ani na formální projev soustrasti. Na zádech mu vyskočil ledový pot. Napadlo ho, že Isaac Pennho nejspíš považuje za zaměstnance pohřebního ústavu.

„Já jsem optometrista,“ vydralo se mu z přiškrceného hrdla.

„Já vím,“ přikývl Isaac Penn. „Není proč se vzrušovat. Měl bych pro vás práci. Chci, abyste vyrobil brýlepro mou dceru. Právě vedle v pokoji,“ pokračoval a ukázal směrem k místu, odkud se linula hudba, „hraje

na klavír. Za chvíli skončí, tak za půl hodinky. Možná za hodinu. Moc pěkné, že ano. Mozart.“

Optometrista si uvědomil, že venku ve sněhu na něho čeká přivázaný kůň a doma mu chladne večeře.Navíc musel myslet na svou profesionální čest, přece jen byl váženým odborníkem, jehož službyvyhledávala skoro výhradně jen lepší společnost. „Nemyslíte, že by bylo dobré slečnu dceru informovat,pane Penne, že se dostavil optometrista, který jí bude vyrábět brýle? Podle mě by to bylo nanejvýš

vhodné.“

„Ne, to si skutečně nemyslím,“ odmítl ho Isaac Penn. „Proč ji vyrušovat, když tak krásně hraje? Nechme ji

docvičit. Jakmile bude hotová, přijde sama a vy se budete moci pustit do práce. Doufám, že s seboumáte veškeré potřebné vybavení. Dcera brýle potřebuje ještě dnes večer. Měla jen jedny, a ty jí ránobratr rozsedl. Dcera má dlouhé řasy, mimořádně dlouhé řasy. Když mrká, narážejí do skel. Určitě to musíbýt hrozně nepříjemné. Myslíte, že byste mohl brýle vyrobit tak, aby skla seděla dostatečně daleko od očía dcera se o ně neotírala řasami?“ Optometrista přikývl. „Pak je to v pořádku,“ řekl Isaac Penn a znovu se

opřel do křesla, aby naslouchal líbezně bouřlivé sonátě. Dcera byla skvělá klavíristka. Hrála skoro bezchyb. Tedy alespoň otec je ve skladbě neslyšel. Pokoj se nadále plnil hudbou a optometrista si mezitímpřipravoval nástroje a pozorně studoval tabulky. Po chvíli se však také opřel a se zatajeným dechemposlouchal. Napadlo ho, jak je možné, že muž jako Isaac Penn má pro svou dceru takovou slabost. Ačkolinechápal proč, optometrista se jí začal trochu obávat. Zpotily se mu dlaně. Děsil se okamžiku, kdy utichne

hudba, otevřou se dveře a do místnosti důstojně vstoupí vznešená princezna, aby se setkala s prostýmbrusičem skel.

Dveře do domu se hlučně rozlétly. Dva dospívající chlapci vyběhli s dupáním po schodech a zmizeli dřív,než dovibrovaly tabulky skla, které rozezněli svým prudkým příchodem. Isaac Penn jejich přítomnostzaznamenal s lehkým úsměvem. Hned nato vstal z křesla a přešel ke stolu v rohu místnosti, na němžležela hromádka novin. Z nedaleké kuchyně k nim dolehl rachot. Optometrista ucítil závan pečenéhokuřete. V domě jistě topilo nejmíň tucet krbů. Polínka ho naplňovala vůní pryskyřice a třešní. Armádadřevěných kladívek dál neúnavně bušila do strun klavíru. Rychle se stmívalo. Venku už převzala vládu noc

a zářící lampy v domě ze všech sil bojovaly s hlubokým stínem. Když klavír utichl, optometrista ztěžkapolknul. Slyšel, jak nad klaviaturou zaklaplo víko. A pak se ve dveřích objevila mladá žena s ruměncem na

tváři a očima obrácenýma kamsi směrem k oknu, pokrytém zvenku silnou vrstvou ledu. Dýchala ztěžka,jako by trpěla horečkou. Z výrazu půvabné tváře se dalo hádat, že její mysl bloudí v nějakýchpřívětivějších krajích. Na zlatavé vlasy dopadalo světlo ze dvou krbů, proto se zdálo, jako by do místnostivplulo samotné slunce. Zastavila se ve dveřích a oběma ruka se chytila rámu. Jako by se obávala orovnováhu a současně nechtěla rušit muže, usazené v přijímacím pokoji. Navenek působila uctivě, naprvní pohled však bylo patrné, že se nehodlá nikomu klanět. Optometristu zaujaly její šaty, snad až přílišsmyslné a okázalé pro dívku, která se sotva dotkla prahu dospělosti. Toto ještě rozhodně nebyla žena.Zatím pořád jen dcera, váhavě stojící ve dveřích přijímacího pokoje. Klavíristka. Dívka sužovaná horečkouv blízkosti milujícího otce. Na hrudi se jí rychle zvedal a zase klesal krajkový lem, bez něhož by šaty bylydoslova provokativní. Optometrista nemohl odtrhnout oči od krajky. Dokonale ho fascinovala. Pohybovalase příliš rychle a nesmírně ho znervózňovala. Dívka měla modré oči. Hra na klavír ji dost vyčerpala. Čímdál křečovitěji svírala rám dveří, aby se nechvěla.

Isaac Penn se jako pravý gentleman rychle zvedl a odvedl dívku ke křeslu. „Tady ten muž ti přišel vyrobit

nové brýle, Beverly.“

VÍTR NAD MĚSTEM ještě o poznání zesílil. Měnil se ve vichřici, která mířila ze severu, přímo od severníhopólu, protože jí nestálo nic v cestě. Celý rozlehlý prostor mezi New Yorkem a severním pólem byl jednavelká pláň pokrytá ledem a sněhem. Za podobně stříbřitých ledových nocí, když jasná obloha zářilamiliony hvězd a měsíční světlo ozařovalo čerstvě napadaný sníh, přemýšlela někdy Beverly, jak to, že sedo města po zamrzlé řece nepřikradou bílí medvědi. Mrazem ztuhlé větve se ve větru ohýbaly. Některézoufale tloukly a škrábaly na okna, jako by se za nimi toužily skrýt. Kdyby na zamrzlé hladině řeky Hudson

zůstal třeba jen úzký splavný kanál, všechny lodě a čluny by teď společně letěly k jihu a vznášely by sena křídlech běsnící vichřice. Beverly přemítala, jak zvláštní a současně nádherné by bylo, kdyby se Zeměutrhla ze své oběžné dráhy a zamířila do chladných hlubin temného vesmíru, do míst, kde slunce vypadájako vzdálený mrazivý kotouč na obloze, měsíc ztrácí svou vládu nad mořem a všude vládne jen věčná,neprostupná tma. Jak by to asi dopadlo s průmyslem, kdyby každičký strom a každičký kousek dřeva auhlí spálili, aby vyrobili aspoň trochu světla a tepla. Moře by jistě zamrzlo, ale muži by se i tak vydávali na

jeho ztuhlou hladinu a ve tmě by hloubili otvory, jimiž by na povrch tahali ztuhlé ryby. Nakonec by alelidé všechna zvířata snědli a spotřebovali jejich kožešiny a kůže na oděv, spálili by veškeré zásoby uhlí ana celičké zemi by nezůstal stát jediný strom. Zavládlo by naprosté ticho. Vítr by ustal a moře by seproměnilo v tlusté zrcadlo. Lidé by padali jako mouchy. Jeden za druhým by umírali a jejich blízcí by jepohřbívali v kůžích a kožešinách už dávno mrtvých zvířat.

„Pokud necháte svého koně stát venku ve vichřici,“ oslovila dívka optometristu, „určitě zmrzne.“

„Ano, to máte pravdu. Jste hodná, že jste mi to připomněla. Musím s ním něco udělat.“

„Máme tu stáj,“ řekla Beverly lehce odměřeným tónem.

„Proč jste mi neřekl, že jste přijel ve své drožce?“ zeptal se vyčítavě Isaac Penn a rychlými kroky zmizel,aby koně odvedl do stáje. Beverly a optometrista osaměli. V žádném případě ho nechtěla děsit. Trápilo ji,že z ní má evidentně strach. „Co kdybyste mi zkontroloval zrak,“ řekla. „Jsem dost unavená.“

„Raději bych počkal, až se vrátí váš pan otec.“ Optometrista váhal, zda se může k dívce přiblížit. Moc se

mu do toho nechtělo. Ne snad, že by se bál nákazy, spíš mu nepřišlo vhodné, dotýkat se mladé ženy, jejíž

tělo spaluje horečka. Bál se tepla stoupajícího z jejích odhalených paží a krku, jejího jistě vonného dechu,

přemíry krajek a vzácných látek halících její tělo.

„Na otce není třeba čekat. Můžete se pustit do práce,“ pobídla ho dívka a na okamžik zavřela oči. „Hnedteď. Pokud vám to přijde nevhodné, nemám, co bych vám řekla. Prostě jen dělejte to, proč jste sempřišel.“

Optometrista měl všechny nástroje připravené, takže se mohl pustit do měření. V blízkosti dívky dýchalvýhradně nosem. Připadal si jako obtížná moucha. Vyděšeně čekal, kdy ho něčí ruka připlácne ke zdi.Dívka naopak dýchala ztěžka ústy. Trápila ji skutečně silná horečka. Její dech opravdu nádherně voněl.Optometrista vše usilovně proměřoval slonovinovými a ebenovými měřidly a v kufříku se mezitímnetrpělivě chvěly vyrovnané zástupy skel, čekající na svou příležitost. Na svůj okamžik. Optometrista jepostupně vytahoval a zase je vracel na místo a přitom jednotvárně mumlal: „Takto je to lepší, nebo raději

takto. Možná, že raději tak. Nebo přece jen raději takto. Kolikrát za den, přemýšlela Beverly, asi zopakuje

to svoje „takto nebo takto“. Jsou to prostě jeho slova. Nejspíš na ně má patent. Někdy jich musí mít ažpo krk.

Optometristovi se dívka velmi líbila. Byla skutečně krásná. Ačkoli vypadala jako dospělá žena a také se tak

chovala, na první pohled na ní byly patrné všechny typické rysy mládí. Optometrista po ní toužil. Bál se jía záviděl jí. Měla dokonalé tělo. Byla bohatá a mladá. Sám musel přes svá početná fyzická omezenídennodenně bojovat o obživu, zatímco dívka mu připadala neskutečně talentovaná a obdařená přízníosudu, přestože věděl, že má tuberkulózu a její pohled je plný moudrosti lidí, kteří se neodvratně blížísmrti. Horečnaté blouznění ji osvobozovalo od každodenních starostí. Vzdalovalo ji tíživé realitě dalekospolehlivěji, než by to zvládlo opium. Dlouhé měsíce a roky horečky byly vlastně docela důstojnýmumíráním. Smrt potřebovala skutečně hodně času, než se jí podaří docela zlomit dívčino tělo.

Místnost žila a dýchala. Od dívky, která byla jejím středem, se v půlkruhu šířila vlna neklidu. V krbuskotačily neposedné plameny a ve zdech varovně rachotila okna, o která se co chvíli otřely větve stromů.Venku čekala celá smečka zdivočelých psů, kteří se za každou cenu chtěli dostat dovnitř. Beverlysledovala, jak se místností prohání chlad. Jeho ostrá kopí létala vzduchem a jako paprsky palčivého světla

se jí zabodávala do očí. Ledové světlo se lámalo ve sklech a v krbu a nakonec končilo v hloubi jejíchmodrých duhovek. Když se rozhlédla, všude kolem viděla změť chaotických pohybů připomínající složitousymfonii, koncert plný neposedných, omamně krásných tónů. Jestliže toto všechno viděla ve chvíli, kdy jíneznámý muž kontroloval zrak a v jednom kuse měnil skla, jaké to bude, až ji zcela ovládne horečka?Teď jí na tom nezáleželo. Plně se soustředila na záplavu chaotických neklidných jiskřiček, které ji vábilyjako početná svita dvorných nápadníků.

„Kůň je ve stáji,“ ohlásil Isaac Penn, který se zrovna vrátil. „Pokud potřebujete něco z drožky, stačí říct.Hned vám to nechám přinést…“

„Nic nepotřebuji. Hned budu hotov. Dejte mi ještě chvíli, pane Penne,“ odpověděl optometrista. „Takžetakto, nebo takto. Nebo ještě tak? Ne? Tak možná takto. Zkusíme to ještě takto. Aha. Takže snad takto?“Optometrista se narovnal a opřel se do křesla. Vypadal, že se mu ulevilo, ale současně působil zklamaně.Prohlásil, že Beverly má oči jak ostříž. Žádné brýle nepotřebuje.

„Ale vždyť dcera nosí brýle už odmalička,“ prohlásil nechápavě Isaac Penn.

„Co vám na to mám říct? Nyní žádné brýle nepotřebuje.“

„V pořádku. Pošlete mi účet.“

„A za co? Žádné brýle jsem nevyrobil.“

„Za to, že jste k nám v takovém nečasu a navíc skoro v noci vážil cestu.“

„Netuším, co bych si za to měl účtovat.“

„Pokud vám dobře rozumím, dcera vidí dobře, nebo se mýlím?“

„Vidí naprosto dokonale.“

„V tom případě vám zaplatím za jedny naprosto dokonalé brýle.“

Ozval se zvonek. Všichni v domě se začali shromažďovat v jídelně. Optometrista se s uctivou úklonou, veskutečnosti jich bylo tolik, že se celou dobu hrbil, vydal ke dveřím vstříc chladné prosincové noci.

Večeře u Pennových měla své zvláštnosti. Hlavní z nich byla, že členové rodiny seděli u stejného stolujako služebnictvo. Isaac Penn nebyl žádný povýšený aristokrat. Jako úplně malý vyrůstal na nesprávnéstraně velrybářské lodi, kde získal celoživotní odpor k odděleným jídelnám pro důstojníky a posádku. Apak tu byla ještě další zvláštnost. Pan Penn své děti (Beverly, dokud nevyrostla a neonemocněla a spolu s

ní Harryho, Jacka a tříletou Willu) povzbuzoval, aby si na jídlo zvali své kamarády. „Jídlo je u násspolečenská událost,“ prohlašoval opakovaně Isaac Penn. „Jinak se věnujeme práci. Ale u stolu jsme sivšichni rovni a všichni jsou vítaní, samozřejmě jen tehdy, když si před jídlem umyjí ruce.“

Onoho večera, zatímco v parku za oknem se mezi keři proháněl vítr a trhal z nich zbytky listí a po nebi sesunuly prokřehlé hvězdy vyrývající do nebeské báně své neměnné stopy a zatímco ze sousedního pokojezněly módní oblíbené valčíky, z nichž Beverly neměla ani trochu radost (proti valčíkům nic neměla, ale

nesnášela konkurenci pianoly), se u stolu sešli Pennovi (tedy Isaac, Beverly, Harry, Jack a Willa), jejich

přátelé (Bridgett Lavelle s nádhernými blond vlasy, Jamie Absonordová a Chester Satin) a jejichslužebnictvo (Jayga, Jim, Leonora, Denura a Lionel). V obou krbech na konci dlouhého, neformálněprostřeného stolu hořel oheň, jehož plameny se odrážely v porcelánovém nádobí a ve sklenkách zkřišťálu. Stůl byl obložený dokonale symetricky působícími (pečlivě svázanými) pečenými kuřaty, mísamičerstvě připraveného salátu a bramborové polévky. Nechyběly ani suchary, sůl, koření a víno.

Chester Satin měl pečlivě ulízané vlasy. Stejně jako Harry Penn měl strach a cítil se provinile. Na obou tobylo na první pohled patrné. Odpoledne byli totiž za školou. Místo do vyučování vyrazili do centra, kde zasvé kapesné sledovali tančící polonahou španělskou cikánku Caradelbu. Chester Satin, který měl odjakživa

pro strach uděláno a navíc se vyznačoval přirozeným sklonem ke špatnostem, si ještě koupil pěknýštůsek pornografických pohlednic. Během večeře ležely pod podlahou v pokoji Harryho Penna. Přímo nadjídelnou. Harry Penn i Chester Satin se báli, že nemravné obrázky se jako jejich společné znamení hanbypropálí stropem a k jejich věčné potupě se jim jeden po druhém snesou na hlavu. Současně nedokázali zmysli dostat jejich obsah. Na obrázcích se kroutily lascivně působící ženy s různě odhalenými těly. Některé

se nestydatě zbavovaly korzetů a sukní s velkými obručemi, jiné odhalovaly nohy až nad kolena. Dámyležérně ukazovaly holé paže a výstřihy a v jednom případě dokonce i ňadra. Stavěly na odiv nepoměrněvíc, než kolik dovolovala slušnost. Měly sice na sobě tolik vrstev prádla, že by jistě nezmrzly ani běhempolární výpravy v třiceti stupních pod nulou, ale představa hanbatých obrázků, propadávajících stropem akončících v rukou Isaaca Penna, plnila hochy smrtelným děsem. Není divu, že Harry a Chester se běhemcelé večeře chovali jako odsouzení kriminálníci.

Jack dělal domácí úkol (u Pennových to nebylo nic neobvyklého, všechny děti si u stolu mohly číst),blonďatá Bridgett zírala na Jacka, který se chtěl stát inženýrem, Jamie se cpala kuřetem, jako by jejímjediným posláním na světě bylo spořádat co nejvíce opeřenců a Beverly jedla jak medvěd. Přesto bylaštíhlá. Všechno, co snědla, její tělo spálilo rychleji než oheň suché poleno v krbu. Chuť k jídlu nechybělaani ostatním dětem. Všechny rostly a větší část dne trávily venku na mrazu. Po kuřatech se jenomzaprášilo. Po chvíli z nich zbyla jen hromádka bílých, dočista ohlodaných kostí. Zmizel i salát a víno se zlahví vypařilo, jako by je odčaroval nějaký neviditelný kouzelník. Pak se začalo ztrácet ovoce, po němžzůstala jen jadérka a pecky a nakonec se kamsi propadly i koláče. A celou tu dobu vyhrávalo vedle vpokoji mechanické piano lehké valčíky. V jednu chvíli se válec zasekl a Beverly ho musela jít uvolnit. Kdyžse vrátila, uviděla, jak Isaac Penn přísně hledí na několik pohlednic, které drží v ruce. Harry a Chestersténali ohnutí přes stůl, kde svými těly cosi zakrývali a ve stropě zela velká díra.

„Moc pěkné ženy,“ poznamenal Isaac Penn směrem k Beverly, „ale ani jedna se zdaleka nemůže rovnat

tvé matce.“

Než se Beverly oné noci uložila ke spánku, svlékla se a postavila se před vysoké úzké zrcadlo. Byla o mochezčí, než kterákoli z žen na Harryho fotografiích. Nepoměrně krásnější. Jak ráda by zašla k Mouquinům a

trochu si zatančila. Proplouvala by sálem a nechala by se unášet hudbou. Dala by naplno vyniknoutsvému nádhernému tělu. Toužila po muži, který by ji svlékl a pevně sevřel v náručí. V hlavě jí zněla hudba

a ona se čím dál odvážnějšími kroky pohybovala v jejím rytmu. Našlapovala, jako by klouzala pomramorové podlaze, a protože mužské paže chyběly, objímala se sama. Po chvíli se zastavila a začala seoblékat do postele, což byl velmi zodpovědný a navýsost praktický úkol, protože Beverly Pennová spalana podestě na střeše domu, kde byla pořádná zima. Nehledě na chlad (a nebo možná právě díky němu)viděla na střeše to, co by ostatní lidé považovali za sen či přímo zázrak.

Hořící krby a těsné místnosti Beverly připomínaly smrt. Pokud jí kolem tváře netáhnul čerstvý vzduch,měla pocit, že se udusí. Uvnitř se často nemohla ani nadechnout. Její nátura, životospráva a naděje naspásu ji hnaly ven, kde vždycky trávila podstatnou část dne až na tři nebo čtyři hodiny, během nichž sekoupala, hrála na klavír nebo jedla s rodinou. Zbytek času žila ve stanu na speciální podestě, kterou pro ni

nechal Isaac Penn vybudovat mezi ostře řezanými střechami. Tam spala, celé dny četla nebo sledovalaměsto, pozorovala mraky, ptáky, lodě na řece a automobily, kočáry i povozy v ulicích pod sebou.

V zimě bývala na střeše skoro pořád sama, protože v mrazivém severáku, který se člověku zahryzne dokostí jako proud ledové vody, vydržel jen málokdo. Beverly na něj nebyla jen zvyklá. Nemohla bez něj žít.

Dokonce i v lednu měla opálené ruce i tvář. Přestože ji sužovala smrtelná nemoc a působila neobyčejněkřehce, odolávala nepřízni počasí stejně dobře jako rybáři v Grand Banks. Zatímco její nepočetnínávštěvníci tuhli a měnili se v ledové rampouchy, ona se usmívala a spokojeně se rozhlížela, jako byseděla uprostřed rozkvetlé zahrádky na začátku léta. Její hosté nebyli ani zdaleka tak otužilí. Navícpostrádali její na míru šité pokrývky, kabáty a pláště s kapucí, nemluvě o rukavicích, prošívaných peřinách

a spacích pytlích z vlny nebo sobolí kožešiny. Beverly měla sobolí kožíšek vycpaný tím nejjemnějšímpeřím. Byl to pravděpodobně nejdokonalejší kus zimního oděvu na celém světě, lehký a pohodlný. Skvělejí seděl a spolehlivě hřál. Nezradil ji ani v největším chladu. Hlavu si balila do kožešinové kapuce, v nížvypadala jako černé sluníčko. Naopak zuby měla zářivě bílé, a když se z ničeho nic rozesmála, bylo to,jako by rozsvítil světlo.

V zimě v létě stoupala po dlouhém schodišti. Co chvíli se zastavovala na odpočívadle, aby se trochunadechla a nabrala sil, než se dostala ke schůdkům vedoucím k malým dveřím. Za nimi čekal dřevěnýmůstek, po němž přešla na svou podestu spočívající na silných ocelových nosnících rozepnutých mezidvěma hřebeny střechy. Podesta měla na šířku čtyři a na délku šest metrů. Stál na ní malý stan, který zde

ukotvili bezpečněji než visutou hrazdu v cirkuse, přinejmenším stejným počtem ocelových lan. Stavitelbyl skutečný mistr svého oboru: lana umístil tak, aby spolu s úchyty snadno odolávala i tomunejsilnějšímu větru, který mezi nimi svištěl, jako by mu nic nestálo v cestě. Na podestě stály tři skládacížidle. Postavili je tak, aby se Beverly ani na okamžik nenudila, mohla uniknout větru a zachytit i slabépaprsky zimního slunce. Na plošině nechyběly ani větrolamy ze silného skla zavěšené na propracovanésoustavě kladek. Na všech čtyřech stranách se dala zvednout více než metr a půl nad podestu. Beverlyměla navíc k dispozici hned několik vodotěsných komod. V první měla uloženou více než dostatečnouzásobu pokrývek, polštářů a dek, tak velkou, že by Napoleonovým vojákům stačila během celé výpravydo Ruska. V druhé komodě měla uložených asi třicet knih, hromadu časopisů, dalekohled, podložku napsaní a pár her (během nejteplejší části dne za ní směla Willa, se kterou hrávala karty nebo dámu). Vetřetí komodě se nacházely pevně uzavřené zavařovací sklenice, plechovky a termosky s dostatkem teplých

nápojů a jídla, takže si vždycky mohla vybrat, na co měla právě chuť. Čtvrtá komoda byla upravená jakomalá meteorologická stanice. Beverly se v počasí dokonale vyznala a dokázala ho skvěle předpovídat, aniž

by k tomu potřebovala teploměr, barometr nebo větroměr. Přístroje se jí přesto hodily, protože si opočasí pravidelně vedla záznamy, stejně jako si dělala poznámky o ptácích a jejich chování, o kvetoucíchstromech, požárech ve městě (jejich přesné poloze a délce; o výšce plamenu, hustotě a množství kouřeatd.), sledovala průlety horkovzdušných balónů i draky, které si pouštěly děti v okolí, pozorovala oblohu a

všechny lodě plující nahoru či dolů vodami Hudsonu. Co chvíli proplul v blízkosti velký starý škuner aobyvatelé města byli často tak zaneprázdněni svými každodenními starostmi, že si ho ani nevšimli.

V noci ležela Beverly na posteli venku na podestě nebo uvnitř stanu s odhrnutými stěnami, aby viděla naoblohu. Pozorovala hvězdy. Ne však deset či patnáct minut jako většina lidí. Dívala se na ně dlouhéhodiny. Dokonce ani astronomové nehledí na noční oblohu se stejným zaujetím jako ona, protože jsouneustále zaneprázdněni měřením a mapováním či řešením hned toho, hned onoho nebeského problému.Beverly měla spoustu času, mohla se jenom dívat. A na rozdíl od ovčáků, pasáků i drsných dřevorubců,kteří mají tu výsadu, že můžou spát pod širým nebem, nebývala v noci unavená. Během třpytivýchzimních nocí měla všechny hvězdy na dlouhé hodiny jen pro sebe. Těšila se na ně jako na milence.Nedívala se nad sebe. Hleděla do hlubin nekonečného vesmíru. Znala jméno každé jasné hvězdy, všechsouhvězdí a věděla o všech obláčcích mlhovin, jejichž jediné rameno skrývá stovky milionů neznámých světů. Pod záplavou komet, sluncí a pulzujících hvězd se radovala ze slabých světel vzdálených galaxií,naslouchala jejich tichému vábivému zpěvu a čekala na oslnivý úsvit, bledou zář v jednom ze ztracenýchkoutů galaxie.

Nastavovala tvář mrazivému chladu jasné oblohy, sledovala cestu Mléčné dráhy a vyjmenovávala hvězdya souhvězdí, jako když děti vyjmenovávají státy. Váhala jen tehdy, když se z nedalekého komína vyvalilproud horkého vzduchu a na okamžik změnil nebeskou konstelaci. Jinak jako ve snu přeříkávala jménasouhvězdí a hvězd, jako by se je z hlubin temné prosincové noci snažila přímo oslovit: „Holubice, Zajíc,

Velký pes, Malý pes, Prokyon, Betelgeuze, Rigel, Orion, Býk, Aldebaran, Blíženci, Pollux, Castor, Vozka,

Capella, Plejády, Perseus, Kasiopea, Velká medvědice, Malý medvěd, Polárka, Drak, Kefeus, Vega, Labuťneboli Severní kříž, Deneb, Delfín, Andromeda, Trojúhelník, Beran, Velryba, Ryby, Vodnář, Pegas,Fomalhaut.“ Očima sklouzla zpátky ke hvězdám Rigel a Betelgeuze, chvíli přecházela mezi Rigelem aAldebaranem a tu a tam pohledem zalétla k Plejádám. Během zlomku vteřiny se dostala z hvězdy nahvězdu a tím urazila stovky a tisíce světelných let. Zdálo se, že rychlost a čas jsou pouze otázkou

perspektivy.

Beverly měla pocit, jako by všechny hvězdy důvěrně znala, jako by se dívala na své přátele, za nimiž sezáhy vydá. Je zajímavé, když se při přednáškách v planetáriu promítají na velkou kupoli stovky hvězd avšem připadá, jako by to, co jim probíhá před očima, dávno a důvěrně znali, zdaleka nejen Beverly, aleúplně všichni. Těmto zvláštním abstraktním obrazům rozumí farmáři i děti a vyznají se v nich dokonce iindiáni vedoucí marný boj o přežití. Všichni se nechávají unášet pohledem na vzdálené mlhoviny a obřígalaxie, na odstředivé hrozny hvězd. Přestože ve skutečnosti jde jen o kužely elektrických světel namířené

na bíle omítnutý strop, fantazie pracuje na plné obrátky a předvádějící by si snadno vystačil i beze slov.Jak to, že jisté zvuky, jisté frekvence a pravidelně se opakující rytmy připomínají hvězdy či galaxie plujícínekonečnem vesmíru a dokonce i matné pestrobarevné planety přichycené na oběžné dráze ke slunci?Jak to, že existuje hudba (a je jedno, zda složená před Galileem nebo po něm), která nás svou harmonií a

rytmem přímo pojí s hvězdami a připomíná nám, že světlo dopadající na zem vychází z explodujícího

slunce?

Beverly neznala odpověď a nedokázala odpovědět ani na stovky dalších podobných otázek. Školu muselabrzo opustit, a i když do ní chodila, o přírodních vědách se moc neučila, protože chemie a fyzika nebylypro dívky. O to víc ji překvapilo, když se jednoho rána vzbudila a v zápisníku, který měla neustále po ruce,

našla dlouhé rovnice. Soudě podle rukopisu je nemohl napsat nikdo jiný než ona. V prvním okamžiku jinapadlo, že si z ní Harry nejspíš dělá dobrý den. Pak si je ale znovu prohlédla, byl to skutečně jejírukopis. O tom nemohlo být pochyb. Rovnice zabíraly několik stran.

Beverly je odnesla do planetária a ukázala je průvodci. Vůbec netušil, o co se jedná. Snad hodinu hosledovala, jak sedí v chabém severním světle, pronikajícím oknem, shrbený nad stolem s roletkou apečlivě rovnice přepisuje. Prohlásil, že jim sice sám nerozumí, ale přesto mu přijdou neobyčejně zajímavé.

V jeho sešitě vypadaly ještě o něco důležitěji.

„Co to může být?“ chtěla vědět Beverly.

„Vážně nemám tušení,“ odpověděl astronom. „Ale zdá se, že dávají smysl. Jestli vám to nevadí, rád bychsi je nechal. Kde jste k nim přišla?“

„Už jsem vám to říkala.“

„A myslíte to úplně vážně?“

„Naprosto.“

Průvodce na ni upřeně zíral. Co je zač tahle půvabná ostýchavá dívka s růžencem ve tváři, celá v hedvábía v sobolím kožíšku? „A co vám ty rovnice říkají?“ zeptal se muž v šedivém obleku a pohodlně se opřel na

židli.

Beverly si od něj vzala sešit a pozorně se zadívala na hustě popsané stránky. Trvalo dost dlouho, nežkonečně zvedla hlavu. „Vidím v nich celý vesmír… nebezpečně na mě vrčí a současně líbezně zpívá. Ne,spíš na mě něco křičí.“

Vzdělaný astronom nemohl uvěřit vlastním uším. Během přednášek pro veřejnost se poměrně často setkával s různými šílenci a posedlými vizionáři. Někteří mu předkládali elegantní, dobře promyšlenéteorie, jiní ho trápili naprostými nesmysly. Nejspíš mezi nimi byli i ti, kteří se blížili pravdě a poznání.Většinou však šlo o starší vousaté muže žijící v podkrovních bytech plných odborných knih a vědeckýchpřístrojů nebo o výstředníky, kteří se s vozíky obtěžkanými veškerým majetkem bezcílně toulali městem,neškodné blázny, pro které nebylo místo ve státních zařízeních. V jejich úvahách se vždycky našlo alespoň

zrnko pravdy nebo pár zajímavých postřehů, jako by jejich duševní porucha nebyla pouze prokletím, aletaké darem. Pravda ovšem vždycky ležela skrytá kdesi hluboko na dně, pod neprostupným příkrovemmlhy halícím jejich mysl. Jejich řeč byla zborcená a neumožňovala proniknout k podstatě věcí.

Astronom by se cítil daleko lépe, kdyby hovořil s nějakým invalidou z občanské války nebo samotářskýmvynálezcem ze zapadlého města kdesi na břehu Hudsonu: přesně takoví návštěvníci pravidelně přinášelisešity se stránkami popsanými složitými rovnicemi. Tato pohledná mladá žena, vlastně ještě dívka zezjevně dobře situované rodiny, se však od ostatních podobně posedlých lidí natolik lišila, až z toho na

astronoma padal smutek a tak trochu i strach.

„Říkala jste, že na vás vrčí?“ přeptal se opatrně.

„Ano.“

„A jak přesně?“

„Jako pes, ale hodně hlubokým hlasem. Podivně hlubokým hlasem. A pak najednou začne křičet. Mnoharůznými hlasy najednou. V uších mi duní spousta bílých stříbrných zvuků.“

Astronom na ni zíral s vypoulenýma očima, ale při dalších slovech se mu divoce rozbušilo srdce. „Zprvusvětlo mlčí, ale pak se ozve ohlušující rána, jako když o sebe třísknou činely. Zvuk se zvedne k nebi jakovoda stříkající z fontány a míří stále výš, ale přitom se vůbec nehýbe. Nehybně letí prostorem v pevněpřichyceném paprsku. Tiše a čistě jako sloup z rubínů a diamantů.“

Beverly na střeše znovu obrátila zrak na Rigel a pak na celý Orion. Plejády jí připadaly stejné jako vždy.

Dokonale vyvážené a přitom matoucí a asymetrické. Aldebaran na ni šibalsky zamrkal. „Dnes ti to báječně

sekne,“ řekla do větru a Aldebaran se vesele rozzářil a roztančil. Byl nesmírně daleko a mlčel, ale Beverly

stejně zahřál u srdce. Mluvil k ní i Rigel, Betelgeuze a Orion.

Pro desítky a stovky souchotinářů odsouzených k tiché smrti na desítkách a stovkách setmělých střechnení velkolepějšího chrámu, libozvučnějšího chóru, než je obloha plná hvězd. Na střechách po celémměstě ležely této noci desítky a stovky souchotinářů. Společně se všichni těšili ze severního větru, kterýdo města vtrhl stejně rázně a rychle jako hráč lakrosu, aby ze všech bytostí vysál poslední zbytky života.Město bylo plné souchotinářů. Skrývali se uprostřed lesa plného hranatých věží i v blízkosti mostů zářícíchvíc než diamantové náhrdelníky. Byli sami, stejně jako jednou budou všichni ostatní a vedli svůj tichýrozhovor s hvězdami. V jejich jemné záři, přicházející z chladných a vzdálených hlubin vesmíru, hledalialespoň špetku tolik potřebného citu. Ze všech stran je svíral led. Řeka byla zamrzlá skoro až ke dnu,stromy v parcích se lámaly, cesty pokrývala tak tvrdá krusta ledu, že unesla i koně. Spáči na střecháchzabalení do prošívaných peřin a kožichů přesto žhnuli jako rozpálená kamna. Když se Beverly konečněnasytila lásky z hvězd, tiše se otočila na bok a spokojeně usnula uprostřed kožešin a peří.

Bohyně v lázni

V PROSINCI MĚLI VŠICHNI PENNOVI naplánováno, že odjedou do venkovského domu u jezera Coheeries,

ležícího tak daleko od moře a tak hluboko ve vnitrozemí, že ho nikdo nedokázal najít. Chystali se všichnimimo Beverly, která se k nim měla připojit na svátky. Do té doby pro ni chtěli nachystat speciálněupravenou lodžii, o niž si řekla a která jí měla posloužit jako nové noční útočiště. Pennovi nejdřív hodlalipřipravit celý dům, aby ji mohli uvítat po dlouhé a nesmírně vyčerpávající cestě z města. Přesto Beverlyplánovala, že na poslední chvíli pošle telegram a ze zimní sešlosti u jezera se omluví. Vysvětlí, že je přílišslabá a na společnost nemá náladu. Daleko raději bude sama. Pokud by se k jezeru vydala, čekala by ji cesta na saních, plavba parníkem, znovu sáně a nakonec cesta lodí s trupem pobitým ocelovými pláty.Teprve ta by ji přivezla k velkému domu na malém ostrově ve vodách srpkovitě tvarovaného jezera, kdese rodina chystala oslavit vánoční svátky.

Isaac, Harry, Jack a Willa (v zimním oblečení vypadala Willa jako andílek obložený polštáři) mělizanedlouho odjet. U Beverly chtěla zůstat jen jediná služebná, Jayga. Ne nadlouho. Jakmile rodina zmizí,plánovala Beverly, že ji pošle domů k rodině. Jaygin otec pomalu umíral a Beverly se mnohokrátpostarala, aby Isaac poslal Posposilovým nějaké peníze navíc. „Provozujeme přece charitativní nadaci,“

namítal Isaac. „Peníze jen tak nerozdáváme. Proto jsme tu nadaci taky založili. Funguje zcela nezávisle.“

„Ale no tak, tatínku,“ naléhala Beverly. „Harry se co nevidět postaví na vlastní nohy a zanedlouho se osebe jistě dokáže postarat i Jack. Willa má svůj vlastní svěřenecký fond a já budu brzo pod zemí. K čemuti pak všechny ty peníze budou?“ Isaac dceři neochotně vyhověl, přestože věděl, že ani všechno zlatosvěta nemůže zastavit příšeru, která sedí za krkem pana Posposila a Beverly. Jayga tedy odjede a celýdům bude úplně prázdný. Samozřejmě až na Beverly. Z důvodu, který nedokázala vysvětlit, jasně cítila, že

se brzy stane něco mimořádně významného, dost možná se jí uleví a třeba se dokonce vyléčí, nebodostane ještě silnější horečku, a ta si ji s konečnou platností vezme. Dny však ubíhaly a nic se nedělo.Dvě noci před odjezdem rodiny začalo sněžit a hvězdy zmizely. Následující noc se na obloze objevilokrajkoví mraků, které skrylo dokonce i měsíc. Beverly neztrácela víru a trpělivě čekala. V den odjezdu serozjasnilo.

PETER LAKE přemýšlel o svatém Štěpánovi tak často a usilovně, že se z něj stal na čas věřící a dokoncese vypravil i do kostela. Tato návštěva ho k smrti vyděsila. Nikdy předtím v žádném kostele nebyl, protože

reverend Overweary své hochy do svatostánku, který vlastníma rukama stavěli poblíž tureckého palácejáhna Bacona, nikdy nepouštěl. Navíc neuplynul jediný den, aby z tisíců kazatelen všech kostelů, co jichve městě bylo, nepadla alespoň zmínka o zkažených hoších, jako byl Peter Lake. Kostel pro něj bylonepřátelské území a není divu, že se během chůze hlavní uličkou mezi lavicemi vůbec necítil ve své kůži.Ze všech stran ho bodala ostrá kopí zvláštně barevného světla pronikajícího podivnými okny z tisícůsklíček. Peter si vybral Námořní katedrálu, nejkrásnější kostel ve městě, který doplňoval kostel svatéhoPatrika a svatého Jana stejně dobře, jako Sainte-Chapelle doplňuje Notre Dame. Jeho okna se zvedala kobloze jako louky pokryté kobercem divokých květů, mezi nimiž bylo možné zahlédnout množstvínámořních výjevů. Isaac Penn zde štědře přispěl na stavbu, trval však na tom, aby se na jasně ozářenýchoknech našlo dostatek místa pro Jonáše, o němž je známo, že zabil spoustu velryb.

Proto byl v kostele i Jonáš. S otevřenou pusou sledoval, jak se ho chystá spolknout velryba. Ta tam bylataky. A ne ledajaká! Žádná ubohá amatérská imitace s lidskými ústy a očima zhypnotizované kabaretníumělkyně. Skutečná velryba. Jako živá. Byla dlouhá, černá a těžká, s příšerně prohnutou tlamou plnouzažloutlých kostic připomínající starcovy zuby nebo čínskou skládačku. Modravý obr byl pokrytý spoustoustarých ran a hlubokých jizev. Z těla mu ještě stále trčela harpuna a na jedno oko neviděl. Plul vodounikoli jako stříbrná rybka na renesanční miniaturce, ale jako skutečná velryba schopná rozbouřit moře apřevrhnout člun.

Peter Lake s překvapením zjistil, že v katedrále na něho čeká asi stovka nádherně provedených modelů

lodí: proplouvaly hlavní lodí a transepty, jako by se pohybovaly po rušných obchodních cestách. Pokud by

takhle vypadaly všechny katedrály, byl by Peter Lake úplně spokojený. Potřeboval se dozvědět něco málo

o náboženství, aby se mohl stát svatým Štěpánem a také aby se pomodlil za Mootfowla. Město na učitele

už dávno z velké části zapomnělo, ale ti, co si na něj tu a tam vzpomněli, se shodovali, že tím, kdo hozabil, byl Peter Lake. Což byla pravda, přestože ne tak docela. Mootfowl se vlastně zabil sám, a to velmizvláštním a neobvyklým způsobem, čímž k sobě Petera Lakea navždy připoutal. Proč to tehdy Mootfowlatak sebralo? Jackson Mead ve městě pár let zůstal, napůl jako slavná osobnost na očích veřejnosti, napůlstranou všeho ruchu takřka v utajení. Stavěl velký šedivý most přes East River. Vysoký, majestátní apřesně propočítaný. Dokonalý. Mootfowl se chtěl podílet na jeho stavbě. A bylo třeba postavit ještě dalšímosty. Avšak Jackson Mead z ničeho nic, naprosto nevysvětlitelně zmizel, stejně nečekaně, jako seobjevil. Nasedl do vlaku plného podobně samotářských mechaniků a jen tak odfrčel z města. Dokonce seani nenamáhal přijít na slavnostní otevření mostu. Říkalo se, že se pustil do stavby mostů na západě, vManitobě, Oregonu a Kalifornii. To však byly jenom dohady.

Peter Lake přemýšlel, jak se správně modlit. Mootfowl je často nutil, aby se modlili, ale oni jen klečeli natvrdé podlaze a s tváří obrácenou ke krbu sledovali miliony vlastních vzdálených sluncí a světů, které jimtančily před očima. Víc se po nich nežádalo. V Námořní katedrále žádný oheň nebyl. Celý prostorvyplňovalo čisté zlatavé světlo, které jako by vymývalo barvy krve a utrpení z oken. Peter Lake poklekl.

„Mootfowle,“ zašeptal, „můj drahý Mootfowle…“ Nevěděl, co má říct, ale jeho rty se přesto bezhlasněpohybovaly, a zatímco vzpomínal na žhnoucí výheň, jejíž zář se odrážela v učitelových očích, vybavovalsi jeho čínský klobouk, silné mozolnaté ruce a vzpomínal na jeho zvláštní oddanost tajemným záhadnýmvěcem rodícím se ze spojení ohně, pohybu a oceli. Peterovy rty se hýbaly, jenže z úst mu vycházela slova,

která nevyjadřovala jeho myšlenky. Chtěl říct, že Mootfowla nadevše miloval, ale nedokázal to. Připadalomu to nepatřičné. Z kostela vycházel stejně rozpačitý a nešťastný, jako když do něho vstupoval. Jak to,že někteří lidé se modlí s takovou lehkostí? Skutečně mluví s Bohem, jako když si člověk objednává vrestauraci? On to neuměl. Když padl na kolena, jazyk mu dočista zdřevěněl.

Peter Lake seděl na koni. Vysoko nad chodníkem. Kůň mu často připadal jako hrdinská socha, obří

bronzová skulptura, jejímž úkolem je bez hnutí strážit veřejné prostranství. Pak se kůň rozehřál, pohnul se

a lehkými kroky ho odnesl do parku. Peter Lake chtěl vyloupit pár bytů v horní části Páté avenue, ale kůň

přeskočil jezero v úzké zátočince nedaleko fontány Bethesda, takže se dostali na West Side, dobezprostřední blízkosti domu Isaaca Penna. Tady Peter ještě nikdy nebyl. Ve sněhu spatřil Isaaca,Harryho, Jacka, Willu a veškeré služebnictvo až na Jaygu. Společnost nasedala do dvou velkých saní. Třetí

sáně byly naložené zavazadly. Pak zapráskal bič, rozezněly se zvonky a všechny tři sáně, taženétrojspřežím, zmizely. Peter Lake stál vedle koně a až do setmění dům bez hnutí pozoroval.

Bílý kůň se posadil na zadní po způsobu psa a díval se stejným směrem jako jeho pán. Během hodiny senad městem rozprostřela tma, jako by v obří ledárně někdo zabouchl dveře. Z parku se do těch dveříopřel silný vítr a zaskučel tónem řítícího se, pořádně zpožděného rychlíku z Kanady. Peter Lakepřešlapoval z nohy na nohu a chvílemi poskakoval, aby se aspoň trochu zahřál. Vyhrnul si límec.Roztřesený si uvědomil, že tenkým tvídovým kabátem vítr profukuje jako rybářskou sítí. Obrátil se kekoni, ale ten stále ještě dřepěl na zadních a spokojeně zíral na dům. „Já přece nejsem kůň,“ zamumlalPeter Lake. „Daleko dřív se prochladím a navíc nedokážu spát vestoje.“ Možnost, že venku pomaluumrzne, však ani trochu neovlivnila jeho profesionální přístup k věci. Všiml si, že když rodina nasedala dosaní a spolu se zavazadly kamsi odjížděla, kouřilo na domě pouze pět ze sedmi komínů. Teď stoupalhorký vzduch ohýbající hvězdy a oblohu jen ze tří komínů. Předpokládal, že i tyhle proužky kouře brzozmizí. V tom se ovšem zmýlil. Kolem šesté se začalo kouřit ze čtvrtého komína a pak se přidal i pátý.„Možná mají kamna na naftu,“ řekl si nahlas. „S časovým spínačem nebo termostatem. Ale ne, ani vtakhle velkém domě přece nemůže být pět kotlů. Možná tak dva a k tomu snad dva bojlery na teplouvodu. Víc ne. Tohle jsou krby. Teď už to cítím. Určitě jsou to krby. Někdo je uvnitř.“

O půl sedmé se za jedním z oken rozsvítilo světlo.

PETER LAKE stál už dlouho ve tmě a světlo ho oslepovalo. Cítil se nesvůj a zranitelný, takže radějiustoupil za strom a skryl se za jeho kmenem. Hrozně mrzlo, ale nakonec se ukázalo, že nečekal nadarmo.

Rozhodl se správně. Světlo vycházelo z kuchyně. Na okamžik se u okna mihla postava dívky. „Nechalitam služku. To dá rozum, že v domě někdo zůstal.“ Peter ale čekal dál. Patřil ke stejné vrstvě jakoslužebná (ve skutečnosti se nacházel ještě o stupeň níž) a věděl, že když jsou páni pryč, může se státspousta věcí. „Je to dívka,“ obrátil se na koně. „Vsadil bych se, že má milence. Určitě za ní přijde apřinejmenším šest dnů budou popíjet a starat se o všechno možné, jenom ne o dům. To by se mi skvělehodilo. Zatímco se budou nazí válet v pánově posteli a užívat si jeho hedvábné pokrývky, vloupu se dopřízemí a zrekvíruju všechny cennosti. Takže teď nezbývá než čekat, až se na scéně objeví ten milenec…“

V sedm hodin se na obloze zablesklo. Peter Lake si světla všiml, ale myslel si, že padá hvězda a nebo nadřekou vystřelili světlici, aby přivolali navigátora. V obou případech se mýlil.

Beverly otevřela dveře na točité schodiště vedoucí na střechu domu. Rozsvítila se další světla. Snaží seodradit případné zloděje, pomyslel si Peter Lake. Určitě se za chvíli zastaví u dveří mladík, opatrně serozhlédne a hned nato zmizí v domě jako pára nad hrncem…

Beverly sestoupila do kuchyně, kde spolu s Jaygou usedla k jídlu. Služebná už byla oblečená a připravenána cestu za rodinou. Při jídle si vyměnily jen několik málo slov. Obě milovaly neexistující muže a sdílelysmutek a melancholii vyplývající z nadměrného snění a marných tužeb. Často si představovaly, že kdyžjsou samy, zdálky je někdo pozoruje a obdivuje jejich šarm a krásu (v Jaygině případě by velice záleželona fantazii neznámého pozorovatele). Většinou stál neznámý někde na vyvýšeném místě, často naobláčku na obloze. Při všem, co dělaly, při šití, hře na klavír, nebo když si před zrcadlem upravovalyvlasy, neustále myslely na tajného ctitele a samozřejmě na něj braly ohledy. Užívaly si jeho přítomnostskoro stejně, jako by byl skutečný.

Jayga sklidila ze stolu a Beverly se začala připravovat do postele. Tentokrát se bude muset obejít bezklavíru, šachů a vrhcábů, bez veselých her s Willou a jejími panenkami. Už teď se jí po Wille stýskalo.Byla tak neskutečně podobná Isaacovi. Zatím jí chyběla krása, ale všichni ji milovali. Její tváři navíc aniteď nechyběl jistý příslib pro budoucnost. Pro Beverly byla Willa její zlatíčko. Jak úžasně uměla ječet! Ajak se uměla smát! Hrozně se těšila na Vánoce u jezera Coheeries. Bude nejspíš první, na který si budepozději v životě pamatovat. Když to Beverly došlo, rozhodla se, že telegram nakonec přece jenomnepošle. Otočila bílou rukojetí kohoutku, aby zastavila silný proud horké vody. Ráno, až bude v doměúplně sama, si užije hodinku v otcově úžasné vaně. Teď ale byla příliš unavená. Popřála Jayze dobrounoc, řekla jí, že jí za pár dní čeká zpátky a vydala se nahoru po schodišti.

Druhého záblesku nad domem, když se otevřely dveře na střechu, si Peter Lake nevšimnul. Sledovalosvětlené pokoje, které jeden po druhém tmavly, jak jimi postupně Jayga procházela a cvakala vypínači.Nakonec se zhaslo i v kuchyni. Pak se otevřely vstupní dveře a objevila se Jayga. Zastavila se na schodu a

odložila malé příruční zavazadlo. Pomalu se otočila, zabouchla dveře a zamkla na dva západy. Vzala zakliku a rázným trhnutím se přesvědčila, že jsou zamčené. Pohled na služebnou v tlustém kabátu se šáloukolem krku a navíc kufříkem v ruce Petera neobyčejně potěšil. Jakmile Jayga odcupitala ulicí a ztratila semu z očí, zvedl hlavu ke střeše. Horký vzduch teď stoupal už jen ze tří komínů, a i tyto poslední stužkykouře postupně slábly.

Tak to bychom měli, pomyslel si spokojeně. Ve čtyři ráno bude všech pět policajtů hlídajících naManhattanu sedět u příjemně hřejících kamínek na dřevo v jednom z místních bordelů. Budou čekat nasvého velitele, který bude nejspíš chrápat v poschodí, s tváří schovanou v růžovém přehozu a kolenyzabořenými do břicha nějaké mladé ubožačky z Clevelandu. A já přesně ve čtyři vklouznu dovnitř a o půlšesté už budu zase venku s nákladem stříbrných příborů, balíkem peněz a nejmíň šesti srolovanými

Rembrandty.

Nechápal, jak je možné, že majitel opustí dům a nechá takové poklady nehlídané. Určitě doufal, že mu na

ně dohlédne ta služebná, která ho ale zklamala. Sotva pán zmizel, vykradla se pryč a dům nechalaprázdný. Ale samozřejmě můžou mít elektrický alarm nebo další zabezpečovací zařízení, což rozhodněnevadí. Aspoň to bude větší zábava.

Peter se zachvěl. Potřeboval pár pečených ústřic a sklenku horkého punče se spoustou rumu, jinak tadydo čtyř umrzne. A bez trochy ovsa a horkého vývaru z vojtěšky se neobejde ani kůň. Vyrazili nocí směrem

k ozářené Bowery, odkud se z mnoha míst linula hlučná hudba. Kůň běžel lehce a rychle. Řítil se parkema chvílemi se takřka vznášel nad cestami zapadanými sněhem.

Společnost v hospodě nabízející pečené ústřice je slyšet ze vzdálenosti dobrých pěti bloků. Pečené ústřicenejsou jen tak obyčejná pochoutka. Jsou horké jako rozpálený olej a přitom uzavřené v suché schráncesvé vlastní miniaturní pícky. Chutnají po azurovém moři tak lahodně, že ani ti největší gurmáni seneubrání rozkošnickému mlaskání, chrochtání a srkání. Peter Lake se postaral o koně a pak pevnýmkrokem vstoupil do ústřicového lokálu plného hostů, kteří přišli na večeři. Ocitl se v rozlehlém podzemnímprostoru mezi Bowery a Rochambeau. Lokál byl rozdělený na půl tuctu obřích sálů oddělených vysokýmiklenutými průchody, připomínajícími oblouky římského akvaduktu. Byl pátek, půl osmé večer a vsuterénní ústřicové jídelně se tísnilo přinejmenším pět tisíc lidí. Obsluhovalo je na čtyři sta mladíků, kteřípobíhali mezi hosty a křičeli, jako by navigovali obří zaoceánský parník do přístavu nebo táhli k Moskvěcelou Napoleonovu artilerii. Prostor osvětlovaly svíce a plynové lampy, jen tu a tam ze stropu zářilaelektrická světla. Na řadě míst hořely ohně. Zdálky vypadaly jako majáky. Nebo bludičky. V lokále tohlučelo jako na slavné nahrávce Thomase Alvy Edisona od Niagarských vodopádů a létající skořápky odústřic daly některým veteránům vzpomenout na noční oblohu nad Vicksburgem.

Před Peterem se objevil utahaný mladík se ztrápeným výrazem a s pevně staženým obočím se ho zeptal:„Kolik ústřic si dáte?“

„Čtyřicet,“ řekl Peter Lake. „S tymiánem a připravené na hikorovém dřevě.“

„K pití?“ zjišťoval dál unavený číšník.

„Ne, k pití ne. Ústřice budu jíst,“ vysvětlil Peter Lake. „K pití si dám, milý hochu, džbán plný punče se

spoustou rumu.“

„Rum nám došel. Můžu vám přinést horké jablečné víno.“

„Tak ho dones. A ještě něco, neměli byste pečenou sovu?“

„Pečenou sovu?“ zeptal se vyjeveně kluk. „Sovy u nás nepečeme.“

Hned nato zmizel, ani ne za minutu byl ovšem zpátky se čtyřiceti pečenými ústřicemi, rozpálenými jako ta

nejžhavější vysoká pec v celém Pittsburghu. K tomu před Petera postavil litrový džbán plný horkéhojablečného vína. Peter Lake si u jídla počínal jako všichni muži ze zátoky. Celou hodinu hleděl přímo předsebe a spokojeně chrochtal a mlaskal, stejně jako spousta dalších hostů s holými růžovými temeny nebove špinavých, silně napudrovaných parukách. Seděli uprostřed nechutné záplavy odložených skořápek bez

vnitřností a spokojeně si pochutnávali.

„Před vloupáním si potřebuju trochu oddechnout a maličko se posilnit,“ obrátil se Peter Lake na advokátasedícího hned vedle něj. Oba seděli pohodlně opření a přes nadmutá břicha hleděli kamsi do dálky.Pomocí párátek lovili zbytky jídla v zubech, pozorovali vesele skotačící oranžové plameny a z velkýchdžbánů s víkem pomalu usrkávali horký nápoj. „Podle mě by se měl člověk před velkou námahou pořádně

uvolnit. Trochu se odreagovat, aby se pak mohl na svůj úkol dokonale soustředit, že ano?“

„Samozřejmě. Naprosto s vámi souhlasím,“ řekl advokát. „Já osobně vždycky před významným soudnímpřelíčením trávím noc s děvkami a piju jako Dán. Mockrát jsem se přesvědčil, že mi to dokonale vyčistíhlavu, takže se můžu s otevřenou myslí vrhnout do práce. Když pak vstupuji do soudní síně, jsem jako

tabula rasa.“

„No, přiznám se, že tak docela nevím, co to znamená, ale mluvíte jako kniha, takže předpokládám, žemusíte být vážně skvělý právník. Mootfowl vždycky říkal, že právník musí mít dobře proříznutou pusu.Musí umět všechny uzemnit spoustou divných slov a dokonale je zhypnotizovat, aby z nich mohl vylákat

celý jejich majetek.“

„Ten váš Mootfowl byl nejspíš právník?“

„Mechanik. Mistr svého řemesla. Kovář a kouzelník. Nesmírně jsem si ho vážil a nade vše jsem ho miloval.

Byl to můj učitel. S železem to uměl jako nikdo jiný. Doslova mu tančilo pod rukama. Stačilo pár rychlých

ran a pod rukama se mu kroutily bělavé spirály a rudí hadi. Dokázal vytvořit všechno, co si zamanul alidské oko si dokáže představit.“

„Moc pěkné,“ uznale pokýval advokát.

Peter Lake se přesunul do jednoho z mnoha čistých bílých pokojů nad lokálem a do tří do rána si dopřálosvěžující spánek. Vzbudil se s neobvykle dobrou náladou a spoustou energie. Umyl se, oholil se, napil seněkolika doušků ledové vody a vyrazil ven do mrazu. Procházel opuštěnými ulicemi, jako by právězačínala nejteplejší část roku. Vnímal zvláštní vnitřní žár. Měl pocit, jako by měl v nohách místo svalůocelové pružiny. Připadal si šťastný, plný lásky a neskutečně silný. Mile ho překvapilo, když ve stejnémstavu našel po příchodu do stáje i svého koně. Sršel energií a s doširoka otevřenýma očima čekal, ažspolečně vyrazí do noci.

Beverly se probudila skoro na minutu přesně ve čtyři. Párkrát zamrkala a zahleděla se na oblohu posetouhvězdami připomínající jarní louku. Vypadaly tak krásně, klidně, tak jasně zářily, a všude kolem panovalnaprostý klid, protože v tuto hodinu se o hvězdy zajímá jen pár výstředních jedinců. Vůbec nevnímalamrazivý vzduch. Jako by se vyhřívala někde u moře na pláži. Místo temných duchů a nekonečných cestviděla jen drobné blikající tečky, které by se skvěle vyjímaly jako dekorace k nějakému příjemněnenáročnému muzikálu. Beverly se spokojeně usmála. Líbilo se jí, jak se celý vesmír náhle změnil v jednuvelkou kulisu ve stylu Belle Époque, laskal ji námořnickou modrou a oslňoval tisícem světel. Bylvznešený, plný naděje a očekávání věcí příštích, jako obloha před bouří. Beverly nemohla usnout. Nejprve

se posadila a po chvíli docela snadno, bez obvyklé námahy, vstala. Ze všech stran ji obklopovaly hvězdy.Ani se nehnula a raději skoro nedýchala. Do plic jí proudil příjemně vlahý vzduch a necítila horečku. Je tovůbec možné? Je. Při vstávání nezaznamenala ani kapičku potu. Obešlo se to i bez zrychleného dechu atřesu, jímž tělo reagovalo na vyčerpávající námahu. Stáhla si z hlavy kapuci ze třpytivé sobolí kožešiny anastavila tváře vlídnému vánku. Skutečně se mi to nezdá? Nejspíš nezdá. Přesto musí být opatrná. Radějipůjde dovnitř, vykoupe se, změří si teplotu a podívá se, jak teploměr zareaguje za hodinku za dvě. Jestlirtuť zůstane u dna, nebo začne stoupat a stříbrný sloup vyletí jako racek nesený teplými proudy až k

nebi.

Peter Lake dorazil k domu a v měsíčním svitu začal první obhlídku. Všechny vstupy, které nevyžadovalyakrobatické schopnosti, byly dokonale zabezpečené. To pro něj nebyl žádný problém: Peter měl s seboupřenosný acetylenový hořák a mříže s ním mohl přepálit, jako když řezník krájí klobásy. Zrovna se chystalhořák zapálit, ale pak se zastavil. Něco ho napadlo. Chvíli se přehraboval ve vaku s nářadím a nakonec zněj vylovil voltmetr. Mříže byly pod napětím. Navíc byly tak silné, že kdyby chtěl proud odvést stranou,potřeboval by přibližně stejně silné vodiče, které by proudu kladly stejný odpor. Na okamžik zaváhal, jestli

si je nemá opatřit, sklady společnosti Amsterdam Machine Works nebyly od domu nijak daleko a Peterje v noci pravidelně navštěvoval. Nevedli si tam přehled o skladových zásobách a Peter měl navíc klíč odhlavního vstupu. Pak si všimnul, že mříže jsou různě silné. Když si je prohlédl zblízka, s překvapenímzjistil, že mezi mřížemi vedou spirálovitě stočené kovové pásky, místy tvořící složité předivo připomínajícísložitou intarzii na příborníku z ořechového dřeva. Potřeboval by nejméně celý den a pořádnou tabuli sespoustou křídy, než by si udělal představu, jak tenhle bezpečnostní systém funguje. Ve tmě a v chladu bysi s ním nikdy neporadil. Peter Lake ale neklesal na duchu. Naopak. Pocítil zvláštní radost, možná dokonce

hrdost na zručnost neznámého řemeslníka. Vydal se podél domu a za rohem se vyšvihl na širokou římsu

okna.

Ocitl se na úrovni poschodí s přijímacím pokojem. Už ze země si všiml, že kolem okna chybí stříbrnýobdélník připomínající lem vstupů do egyptských chrámů, který byl na podobně velkých domech obvyklý –

rozhodně by ho ale nedokázal zastavit. S trochou opatrnosti a šikovnosti by ho snadno překonal. Okno,které měl před sebou, bylo zavřené na kličku a zabezpečené alarmem, ale stačilo do něj vyříznout pěknýkulatý otvor a proklouznout dovnitř, přímo na piáno.

V posledním okamžiku ho zachránil měsíc. Ozářil okap a odražené světlo dopadlo na sklo, na němž serázem objevilo husté předivo tvořené snad deseti tisíci vlákny uspořádanými do pravidelně vzorovanékrajky. Petr vytáhl lupu a pečlivě si vlákna prohlédl. Netušil, jak to někdo dokázal, ale jasně viděl, ževšemi vlákny prochází sotva patrné kovové proužky. Stačilo udělat do okna jediný otvor a okamžitě by sespustilo zabezpečovací zařízení. Peter Lake samozřejmě nemohl vědět, že Isaac Penn je zloději doslovaposedlý. Nelitoval úsilí ani prostředků, aby se do jeho domu nikdy nedostali.

„V pořádku,“ zamručel Peter Lake. „Můžou zabezpečit všechna okna a dveře. To není žádný velkýproblém. Ale nemohli zajistit všechny zdi a střechu. A vzhledem k tomu, že dům je úplně prázdný, nenítěžké se do něj dostat silou. Třeba zrovna přes střechu.“

Přesně v okamžiku, kdy Beverly otevřela průchod do domu a oblohu ozářil sloupec světla, vzduchemladně prolétl ocelový hák. Opsal skoro dokonalý oblouk, dopadl na střechu a pevně se na ní zachytil.Ozvala se tlumená rána, jako když se dřevorubecká sekera zakousne do kmene stromu. Beverly ji aleneslyšela, protože se současně zabouchly dveře. Peter si posunul vak s nářadím na záda, zkontroloval,jestli pevně drží a pomalu začal ručkovat po laně opatřeném velkými suky. Počínal si jako zkušenýhorolezec a v jednom kuse si cosi mumlal pod vousy, zaříkával hák, aby ho nezradil a pevně držel.Beverly se přidržovala sloupu uprostřed točitého schodiště a vesele kolem něj tanečními krokysestupovala dolů, jako by se pohybovala ozářeným sálem plným hudby. Byly přesně čtyři hodiny nad

ránem.

Ve městě stále vládl naprostý klid. Na několika místech osaměle stoupaly k obloze tenké proužky kouře ana řece bylo možné spatřit několik světel lodí, kotvících v přístavu nebo uvízlých v ledovém krunýři.Beverly i Peter Lake měli něco společného: oba byli šťastní a počínali si lehkovážně. Oba hleděli jen předsebe a těšili se na to, co je v následujících okamžicích čeká. Beverly vířila druhým poschodím a postupněladnými pohyby baletky odhazovala části oděvu. Čekala, až se vana naplní horkou vodou, aby se v nískryla před studeným vzduchem, který jí bude nadále viset výhružně nad hlavou, ale na kůži se jínedostane. Na podobnou námahu nebyla zvyklá a pravděpodobně si měla počínat rozumněji, ale nemohla

si pomoct. Tančila, jak to dělají lidé, když jsou si jisti, že je nikdo nevidí. Pohybovala se s lehkostí adivokou rozpustilostí ničím nezatíženého dítěte, skotačila jako kůzle. Peter Lake mezitím usilovně pracoval

na střeše. Oddechoval jako cyklista na konci dlouhého závodu a otáčel velkým nebozezem.

„Ta zatracená střecha je snad metr tlustá,“ bručel vztekle, zatímco se nebozez zavrtával stále hlouběji apřitom stále nebyl na druhé straně. Napadlo ho, že narazil na velký suk a raději se pustil do nové díry. Popár minutách vyčerpávající práce se rukojeť vrtáku takřka dotýkala střechy, ale kýžený otvor se stáleještě neobjevil. „Co se to děje? Tohle přece není možné,“ nadával Peter Lake nanejvýš podrážděně. Skoro

zoufale. Jindy by měl cestu do domu už dávno otevřenou. Netušil, že Isaac Penn (excentrický anestydatě bohatý starý velrybář) pověřil stavbou domu ty nejlepší loďaře z celé Nové Anglie. Výslovně jim

přikázal, že střecha musí být stejně odolná a silná jako trup polární velrybářské lodi, která má odolatkrám a ledovému příkrovu. Isaac Penn se z nějakého neznámého důvodu obával meteoritů, takže střechabyla víceméně jedním velkým kusem dřeva. Byla tak silná a pevná, že Peter Lake by se přes ni nedostal, ikdyby měl na práci s vrtákem a pilou čas třeba až do července. Stále jasněji si uvědomoval, že nakonecmu nezbude nic jiného, než se do domu vypravit komínem, a tahle představa se mu ani trochu nelíbila.Ani v létě by nešlo o nic příjemného, natož pak v zimě, kdy musel během sestupu počítat s řadoukomplikací.

Zatímco se Peter Lake posouval po střeše a zkoumal, kudy si prorazit cestu, Beverly se připravovala dovany. Vana Isaaca Penna byla ve skutečnosti obří nádrž z černé břidlice a béžového mramoru, víc než třimetry dlouhá, bezmála dva metry široká a metr a půl hluboká. Voda do ní vtékala přes hladký kamennýlem vedoucí podél celé jedné strany nádrže, tryskala z otvorů ve dně, nad nimiž se tvořily bubliny azpěněné víry, prýštila z doširoka otevřených tlam zlatých velryb. Všechny děti Isaaca Penna se ve vaněnaučily plavat. Poslední v řadě byla docela nedávno Willa. Isaac Penn měl sice ve městě pověstctnostného muže a morální opory společnosti, nijak mu ovšem nevadilo, když se ve vaně setkávali naháčiobou pohlaví, vadila mu pouze falešná cudnost. Na společnou koupel mužů a žen si zvykl během pobytuv Japonsku a trval na tom, že jde o o mimořádně civilizovaný způsob očisty. Kdyby se to o něm rozkřiklo,nevyhnul by se veřejnému pranýřování.

Vana byla zpola naplněná. Hladina plná praskajících bílých bublin připomínala zpěněné moře. Peter Lakenarazil na střešní dveře a osvětlené točité schodiště. Napadlo ho, že to může být past, ale odradit senedal. Raději věřil, že měl prostě jen štěstí. Dveře byly vyrobené ze silného ocelového plátu. Někdo je poodchodu ze střešního solária nejspíš zapomněl zamknout. Peter se rozhodl, že se podívá, kam hoschodiště dovede. Vytáhl revolver. Beverly mezitím zvedla ruce nad hlavu. Stále se nezdálo, že by trpělahorečkou. Koutkem oka zachytila svůj odraz v zrcadle. Byla krásná: kochala se svým půvabem a pocitem,že ji nic netrápí. Peter Lake se podíval střešním průchodem pod sebe. Chvíli trvalo, než si oči přivykly nasvětlo. Pak vkročil na schodiště a Beverly s výsknutím skočila po nohách do vířící vody. Peter začal nejistěsestupovat po schodech. Beverly rozkošnicky roztáhla ruce a lehce se otočila na břicho. Když se Peterdostal do poschodí s pokoji, zastavil se a s revolverem v ruce se opatrně rozhlédl kolem sebe. Beverly sepevně chytila zlaté velryby, vystrčila nohy z vody a vesele jimi kopala ve vzduchu. Celou dobu si při tombroukala jakousi melodii. Vlasy měla svázané do copu, který se jí volně vznášel v mělčině na zádech.Dokonale tvarované, jako slonovina hladké a bílé nohy se střídavě napínaly a zase ohýbaly a vzájemně seskvěle doplňovaly, takže to vypadalo, jako by kroužily v tanečních krocích. Neméně půvabné paže svíralyzlatou velrybu a ohýbaly se jako tělo loutny. Jestli se horečka nevzdala a znovu se vrátí, nejspíš udeří ažpo koupeli. Zmocní se celého těla a opět ho změní v louku porytou rudými vlčími máky. Teď na to aleBeverly nechtěla myslet. Spokojeně kopala nohama, prozpěvovala si a sledovala vodu přetékající vdlouhém vodopádu přes okraj.

Peter Lake se už chvíli neobával, že průchod ze střechy může být nastražená past. Bez problémů se dostal

do velkolepé pracovny Isaaca Penna, jaká byla snem každého zloděje. Kromě asi deseti tisíc knihvázaných v kůži (některé byly uzavřené v zasklené knihovně) v ní na Petera čekala blyštivá sbírkastarodávných navigačních pomůcek, chronometrů, dalekohledů v mosazných pouzdrech a půl tuctuolejomaleb. Peter Lake se zadíval na knihu v jedné ze skleněných vitrín. Na štítku hned vedle ní tiskacímipísmeny stálo: „Gutenbergova bible.“ Tohle nemá žádnou cenu, pomyslel si Peter Lake. Kniha nemůže být

nijak zvlášť stará, když patří panu Guttenbergovi, zakladateli stejnojmenného města v New Jersey jižně

od Severního Bergenu a kousek od New Yorku. Nejspíš si tam potrpí na tlusté knihy, které se ani nedají

číst.

Nad psacím stolem z tmavého mahagonu, velkým jako pokoj pro služebné, visel obraz závodního koněstojícího uprostřed louky. Peter Lake věděl, že přesně za takovým obrazem se bude skrývat sejf. Jedinýmtrhnutím odklopil obraz od stěny. „No páni. Tenhle sejf by se klidně hodil do banky,“ pronesl nahlas. Bylto skutečně obr, ale nacházel se v pracovně Isaaca Penna, a to něco znamenalo.

Isaac Penn byl v mnoha ohledech génius. Současně ho však bylo možné považovat za podivína aexcentrika. Nesmírně obdivoval všechno, co jakkoliv souviselo s vědou. Svou nejmladší dceru dokoncehodlal obdařit značně neobvyklým jménem Elektřina. Nakonec ho ale přesvědčili, aby vybral jménoponěkud konvenčnější, což bylo pro Willu velké štěstí. O řadu let dříve si však prosadil, že Harry poneseprostřední jméno Brazil. A mluvit si nedal ani do projektu a stavby domu. K jeho nejzvláštnějším prvkůmpatřil právě sejf, na který Peter Lake s takovým nadšením narazil. Celý dům byl jedna velká pevnost,Isaacu Pennovi to ale nestačilo. Osobně dohlédl, aby se zloděj, jemuž by se přece jen podařilo dostatdovnitř, ani chvíli nenudil. Dveře do sejfu tedy nebyly dveřmi v tradičním smyslu. Spíše šlo o metr a půl

silnou molybdenovou zátku zaraženou do zdi. Peter Lake se pustil do vrtání.

Po půlhodině usilovné práce vrták stále ještě narážel na kov. Vytáhl ho ven a otvor změřil pomocí drátku.

Rozhodně se nedostal skrz. Dveře nejspíš opracovali nerovnoměrně, nebo se možná obrousil vrták. Vytáhl

z pytle posuvné měřidlo a zkontroloval délku vrtáku, přesně pět centimetrů. Tady něco nesedí, ale zatím

netuším co, zašeptal sám pro sebe a do otvoru zasunul průbojník. Jednou rukou ho pevně uchopil adruhou do něj vší silou udeřil ocelovým kladivem, které po dopadu odskočilo, prosvištělo mu kolemramene a vypadlo mu ruky. Že by ty dveře měly sedm a půl centimetru? To není možné. Nedaly by seotevřít. Musím se na to podívat. Chvíli soustředěně měřil a počítal, a když vzal v úvahu průměr dveří akonstrukci závěsného mechanismu, dospěl k názoru, že dveře prostě nemůžou být silnější než pětcentimetrů. Sedm a půl nepřicházelo v úvahu. Vložil do otvoru delší vrták a pustil se znovu do práce.

Beverly zatím ve vaně o poschodí výš přemýšlela, jestli se jí vrátila horečka, nebo je tak rozpálená z horké

vody. Pot z ní tekl, jako by měla přinejmenším čtyřicítku. Začínala se bát, že sotva se horečky na okamžik

zbavila, sama ji příliš dlouhou koupelí znovu přivolala. Možná měla být zticha a raději ani nedýchat.Horečka by se prohnala domem a možná by ji minula. Vylétla by oknem a ztratila se v záplavách sněhu.Současně si ale nebyla jistá, jestli nakonec přece jen neudělala dobře, že si neohroženě zpívala a chovalase, jako by se neměla čeho bát. Dobře si pamatovala, kolikrát jí otec říkal, že život prožitý ve věčnýchobavách za nic nestojí. Příliš opatrní lidé nikdy nic pořádného nezažijí. „Bůh o tobě ví, i když mlčíš,“opakoval otec s oblibou. Napomínal ji, aby byla odvážná a statečně čelila všem protivenstvím, i když vtomto směru žádné rady nepotřebovala. Odvaha byla nedílnou součástí její povahy. Jediným ráznýmpohybem setřela vysráženou páru ze zrcadla, v němž se objevila nádherná dívka pokrytá drobnýmiperličkami potu a kapkami vody, které jí stékaly po tvářích a obnažené hrudi. S horečkou musíš bojovat.Musíš se jí postavit a v čestném souboji třeba umřít. Kurážný člověk se přece vždycky dočká odměny.Nebo snad ne? To se ještě ukáže. Ale zatím nebylo o čem přemýšlet. Nezbývá jí, než bojovat.

Beverly se zahalila do obří osušky, která by docela dobře posloužila i jako pokrývka a pod paží ji sepnulastříbrnou sponou. Už zase ji spalovala horečka. Každý sebemenší pohyb ji neskutečně vyčerpával. Kdyžvyšla na chodbu, kterou zamířila dolů do pokoje s klavírem, ovanul ji chladný vzduch. Jako by stanula na

vrcholku vysoké hory.

Peter Lake se potil stejně jako ona. Když se vrtačka po drahné chvíli neskutečné námahy zasekla, vytáhlvrták a vyfoukl ocelové hobliny. Změřil otvor drátkem. Stále nebyl skrz. Zasunul do díry průbojník arozmáchl se k mocné ráně. Kladivo ho cestou zpátky málem zabilo. Znovu ho neudržel, ale tentokrátskončilo zaseknuté v protilehlé zdi. Bolelo ho zápěstí a brněly mu prsty. Peter Lake docela zapomněl, kamse snaží dostat a co sám ještě před chvílí tvrdil o dveřích do sejfu. Vytáhl dvaceticentimetrový vrták. „Jenpočkej, ty zmetku. Teď se ti podívám na zoubek. Dostanu se dovnitř, i kdybych při tom měl vypustitduši,“ prohlásil vztekle. Vyhrnul si rukávy a znovu se pustil do vrtání. Po tváři mu stékaly potůčky potu.Pálil ho v očích a kapal na karmínový koberec.

Beverly proplula kolem dveří do otcovy pracovny. Peter Lake zahlédl na vlhkém povrchu vrtačky matnýbílý záblesk. Bleskově se otočil, připravený, že uvidí ducha. Beverly však mezitím vklouzla do kuchyně.Peter se vrátil ke svému úkolu. Pevně sevřel kluzkou červenou rukojeť vrtačky a plně se soustředil na

práci.

Beverly hleděla do pekelné výhně opékače a na nic nemyslela. Jakoby zdálky se k ní doneslo tlumenéskřípání a vrzání vrtačky. Zvuky k ní doléhaly přes silné zdi, za nimiž mohla dost dobře pištět velká krysa.Beverly se podezíravě rozhlédla. Odkdy se domem Isaaca Penna prohánějí krysy? Bezděčně se otřáslaodporem. Představila si krysy běhající sem a tam svými podzemními chodbami mezi hroby s hnijícími tělynebožtíků, jimiž prorůstá hustá spleť kořenů, slepých a bledých jako larvy brouků. Krysy by se ale jistěspokojily i s tím, co se dá najít v těchto zdech. Zvláštní zvuky, připomínající hryzání vycházející z útrobdomu, po chvíli ustaly a v kuchyni zavládlo naprosté ticho. Z opékače vyskočily dva toasty a Beverly ješikovně zachytila ve vzduchu.

Peter Lake se dostal na dvacet centimetrů hluboko. Bolelo ho celé tělo. Měl děsivou žízeň. Těsně než Beverly znovu minula dveře do otcovy pracovny, tentokrát cestou do zimní zahrady (kdyby se podívaladoleva, jistě by si ho všimla), Peter se natáhl na koženou pohovku a vyčerpaně zavřel oči.

Beverly položila malý porcelánový talířek s toasty a bílý šálek s čajem na klavír. Jako malou ji za to otecvždycky napomínal. Na horní desce nástroje zůstalo několik vypálených kroužků od horkých šálků, aleklavír zněl stále stejně. Beverly zvedla víko klaviatury, zpod něhož na ni vykoukla rozesmátá ústa této vlídné příšery plná slonovinově bílých zubů. Co si zahraje? Nejspíš „Les Adieux.“ Jednu ze svýchnejoblíbenějších skladeb, s jejíž pomocí by snad mohla dát horečce vale. Ale ne. Tuhle sonátu hrátnebude. Je až příliš krásná. Nebezpečně vábivá. Její tóny by dokázaly zastavit koně s jezdcem v plnémtrysku a přivolat ho zpět. Co kdyby horečku naopak přivolala? Vzpomněla si, co říkal otec o příliš

pokorných lidech, a rozhodla se pro kus, který pro ni byl synonymem odvahy, pro Allegro Brahmsova

koncertu pro housle a orchestr, které měla v transkripci pro klavír. Našla sešit a rozložila ho na stojanklavíru. Noty se ztrácely v horké páře stoupající z čaje. Beverly si připadala jako orel kroužící v mračnémoparu vysoko nad vrcholky hor. Allegro začínalo tak rázně a přesvědčivě, až se bála začít. Táhlá melodieAllegra jí vždycky připomínala výkřik zmučeného srdce. Celá se zachvěla a pak udeřila do kláves. Domemse rozezněla nádherná hudba, melodie stoupala výš a výš nesena na křídlech dokonale zvolených tónů.

Peter Lake ležel rozvalený na zádech na pohovce a ani se nehnul. Na podlaze pracovny se válely

poházené kasařské nástroje. Místo aby se krčil u země, připravený v mžiku zareagovat a zmizet z dosahumajitele nebo policistů, jak mu diktovala jeho profese, povadle oddechoval. Počínal si bezstarostně jakomalé dítě. Mohutný nápor tónů ho překvapil naprosto nepřipraveného. Vyskočil z pohovky a přistál nanohou. Srdce mu vyletělo až do krku a pak okamžitě spadlo až na dno žaludku. Vypadal jako pes, kterého

vyrušili ze snu. Okamžitě se vzpamatoval, i to patřilo k jeho profesi. Ve chvíli se změnil ze zlodějevylekaného houslovým koncertem v odhodlaného muže. Nářadí a kabát nechal ležet tam, kde je odhodil a

vydal se za zvukem.

Tuhle hudbu z tančíren a kabaretů neznal. Vůbec se nepodobala dotěrnému vřískání a přeslazenémukvílení otlučených barových pián. Působila daleko ušlechtileji. Nebyla to jen řada abstraktních zvuků bezladu a skladu. Spíše se podobala dlouhému náhrdelníku ze zářivých zelenobílých perel, které noc co noczdobily závěsná lana mostů nad řekou. Objevily se pokaždé, když na město padla noc. Byly symbolemtoho, co tak nevýslovně miloval, přestože tomu příliš nerozuměl. Co by si počal, kdyby se jednoho večerasvětla nerozsvítila? Čerpal z nich sílu a klid, byla středobodem jeho soukromého vesmíru a ještě dalekovíc. Hudba Peterovi zněla jako neodolatelná vábnička, jako maják vedoucí loď sevřenou v mlze bezpečněke břehu.

Než se dostal ke dveřím do zimní zahrady, připadal si bezbranný jako batole. Hluboké tóny nástroje murezonovaly celým tělem, ovládaly ho stejně nezdolně jako fyzikální zákony. U velkého černého strojeseděla dívka zahalená v ručníku. Usilovně pracovala a hrozně se při tom potila. Skláněla se nad dlouhouklaviaturou a ráznými pohyby se snažila zkrotit stále zrychlující nástroj. Měla stále ještě vlhké vlasy,částečně stočené do copu, který mu tančil před očima. Připadal si jako ve snu. Dívka zpívala spolu sklavírem a tlumeně k němu hovořila. Přemlouvala ho, dráždila, povzbuzovala. Mluvila tak tiše, že ji nebylo

slyšet, ale slova se dala odečíst z rozhodného pohybu jejích rtů. „Správně.“ „Teď!“ Chvílemi si jenbroukala, ale pak najednou zavřela oči a melodii vyzpívala do poslední noty. Hned udeřila do kláves, hned

se jich se zasněným výrazem sotva dotýkala. Celou dobu ale pracovala; její ruce se ani na zlomek vteřiny

nezastavily; na krku a v ramenou se jí napínaly svaly, jako by zvedala těžkou činku. Peter Lake nemohlvidět, že dívka bezmála pláče. Stejně tak nevěděl, co se s ním děje. Snažil se vzdorovat citům, které se ho

zmocňovaly, ale nedokázal to. Chtěl se otočit a zmizet v chodbě, nebyl však schopen jediného kroku. Stál

ve dveřích jako přikovaný tak dlouho, dokud Beverly neskončila. Dokud celá zadýchaná nezvedla ruce zkláves a prudce na ně nepřirazila víko. Její zrychlený dech ho mátl. Dýchala jako člověk sevřený vespárech horečky.

Dívka položila ruce na zavřený klavír a malátně se o něj opřela. Bez jeho opory by nejspíš spadla. PeterLake stál bez hnutí. Nedokázal z ní odtrhnout zrak. Neskonale se styděl. Byl polomrtvý studem. Vkradl sedo domu jako zloděj, a teď tu stál celý zbrocený potem, špinavý od práce s vrtačkou a sledoval dívku,která o jeho přítomnosti nemá nejmenší tušení.

Nesmírně obdivoval, jak dokázala překonat svou zjevnou slabost a vyloudit z nástroje ty prchavé a přecetolik skutečné tóny, které právě slyšel. Udělala přesně to, o čem tolikrát mluvil Mootfowl. Překonala samasebe. A přímo před jeho očima. Zvedla se z popela a hned zase padla. Slabá, zranitelná, osamocená.Hrozně ji chtěl podepřít. Navíc byla krásná. Zpola nahá. Zářila, jako by právě vystoupila z koupele. Vesvém vyčerpání působila jako opilá. Jako bez sebe. Jen její obnažená ramena by ho zaměstnala naněkolik dlouhých týdnů. Peter nebyl schopen jediného slova.

Jak ji má ale, pro všechno na světě, oslovit? A může si to vůbec dovolit? Připadalo mu, jako by se vmístnosti předčasně rozednilo. Oba stáli bez hnutí a koupali se v nenadálém světle. Peter nakonec dospělk závěru, že k téhle dívce se nikdy nepřiblíží. Nenajde k tomu odvahu. Peter se v okamžiku, kdy se dookenních tabulek opřel vítr, otočil a opatrně se vydal zpět. Doufal, že se mu podaří nepozorovaně zmizet.

Že si ho dívka, která se stále ještě opírala o piáno, nevšimne.

Při prvním kroku však podlaha pod jeho vahou bolestně zaskřípala. Peter ztuhnul uprostřed pohybu. Snad

dívka nic neslyšela! Ona však slyšela. Zvedla hlavu a pomalu ji otočila. A pak ho spatřila. Malátně, jakove snách, se do něj vpíjela horečnatýma očima. Bylo vidět, že sbírá síly k nějaké reakci. Ale nedalo seodhadnout k jaké. On naopak jasně cítil, jak ho přemáhá vlna studu. Jako horký pramen mu zaplavovalaobě tváře.

Nedokázal ze sebe vypravit jediné slovo. Neměl tady co pohledávat. Nebyl tím, kdo sem patřil a vespolečenské konverzaci se nikdy nevyznal. Dívka byla napůl nahá. Bylo ráno. Neskonale ji miloval.

Šátral nohou po uvolněném prkně, které ho před chvílí tak proradně zradilo. Deska vydávala zvuky jakodětská hračka. Pohyboval nohou sem a tam a vypadal, jako by mu měly každým okamžikem vytrysknoutslzy. „Trochu to vrže,“ řekl s pocitem, že se celý svět zbláznil. „Vrže to.“

Beverly se podívala na klavír a pak zpátky na Petera.

„Cože?“ zeptala se s mírně stoupavou intonací. „Co jsi říkal?“

„Nic. Nic důležitého.“

Dívka se rozesmála. Zpočátku se smála hodně nahlas. Její smích jim oběma připomněl, jak dlouho v domě

vládlo ticho (samozřejmě až na hudbu). Peter se taky usmál. Velmi zdrženlivě. Zdvořile. Dívka se rukoudotkla tváře, zavřela oči a zhluboka vzdychla. Chvíli stála bez hnutí. S rukou přilepenou k obličeji. Znovuvybuchla smíchem, ale po chvíli se zklidnila. Pevně si přitiskla dlaň na čelo a rozplakala se. Slzy jí vyhrklyaž neskutečně snadno. Po tvářích jí stékal bezpočet slaných potůčků. Plakala z celého srdce. Usedavě.Bolestně. Ale ne dlouho. Když se zklidnila, zvedla hlavu. Působila naprosto vyčerpaně.

Místnost zalily paprsky ranního slunce a proměnily ji ve velkou kostku cukru. Špatně utěsněnými oknypronikal dovnitř chladný vzduch a nepříjemně studil na kůži. „Jestli máš být moje jediné utrpení, pak těochotně přijmu,“ řekla Beverly. Peter se nejspíš mohl cítit uraženě, ale v dívčiných slovech nebyla žádnásebelítost. Spíš to vypadalo, jako by o něm věděla daleko víc než on sám. Peter přikývl na znamení, žerozumí. Netušil, co bude dál, ale jedna věc byla jistá: pro dokonalé štěstí tady nebylo místo. Vůbec poprvé

v životě se na sebe podíval kritickýma očima a to, co spatřil, ho ani trochu nepotěšilo. Přesto nesmírně

toužil, aby ji mohl obejmout. Nezdálo se, že by to bylo možné. Místnost stále bledla a tonula v ranním

světle.

Někde pod nimi, kdesi v suterénu domu, se zapnul automatický kotel. Celý dům připomínající obří loď sezachvěl v základech. Slyšeli rytmický hukot hořáků spalujících naftu, který se mísil se sykotem jasněžlutých plamenů. Netoužil po ničem jiném, než ji obejmout. Jenže, stále to nešlo.

Pak se k němu dívka konečně otočila a rozpřáhla ruce. Vydal se k ní, jako by se pro toto objetí narodil.

V mokřinách

ZAMRZLÁ ŘEKA byla pro jedny důvodem k radosti, jiným přidělala vrásky na čele. Lidé dlouho neváhali avyrazili na led. Postavili na něm pestrobarevné stany a rozdělali ohně. Řeka se během jediného krátkéhodne proměnila ve velký středověký trh lákající návštěvníky z celého města. Všechny, kdo si chtěliprohlédnout nyní ztichlé ulice z nové perspektivy. Lodě a trajekty uvízly v ledu, takže obchodníkům adodavatelům nezbylo než vytáhnout mezky, koně, sáně a v některých případech i nákladní automobily avyrazit po nových bílých cestách. Našli se i tací, kteří tvrdili, že tohle je začátek nové doby ledové. Lidé sechoulili jako vyděšené krysy kolem ohně a chumlali se do svých kabátů. Zoufali si, jako by přestali věřit,

že jednou se vrátí jaro.

Jednou v noci se přes led vydal i Peter Lake. Brodil se hlubokým, čerstvě napadaným sněhem a mířil do Bayonne Marsh. V modré pulzující prázdnotě před sebou takřka nic neviděl, až na občasné záblesky, které

ho nepříjemně oslepovaly. Z cesty však ani jednou nesešel. Neomylně ho vedl vzdálený hukot mračnéstěny, lahodnější a sladší než celý sbor složený z těch nejkrásnějších hlasů. Napovídal mu, že za hrozivoustěnou na něj čeká minulost i jasná a nepředstavitelně krásná budoucnost.

Peter mířil stále vpřed a ani na okamžik se nezastavil. Místo majáku ho vedl zvláštní zvuk obtěžkanýstovkou významů, sbor oživlých duchů, možná Bůh. Peter přemýšlel, že kdyby ten zvuk ožil stejně jakoduchové, vedl by ho stejně spolehlivě jako věrný průvodce. Držel se neustále zhruba deset stupňů doleva,

a nejenže našel tu správnou cestu, ale dokázal se vyhnout všem početným nástrahám. Pozorněnaslouchal ledu, jehož tlumený hlas, vycházející zpod vysokého příkrovu sněhu, doprovázely údery kopytbílého koně.

Většina koní by se na ledě s vodou pod sebou bála. Kdyby propadli vrstvou slabšího ledu, znamenalo byto neodvratnou smrt. Utonuli by v černé ledové vodě pod nehybnou, rychle narůstající vrstvou bílé bavlny.

Ale bílý kůň se ničeho nebál. Postupoval pravidelnými kroky stejně jistě, jako by našlapoval po dobřeznámé, tisíckrát prošlapané cestě. Hlavu nesl vysoko ve vzduchu. Šel za zvukem mraků, který honeodolatelně vábil. Peter Lake koně pod sebou skoro neviděl. Mizel mu v záplavách čerstvé sněhovénadílky. Jasně ale cítil, že kůň ho nese správným směrem. S lehkostí nakračoval, kde se jiní sotva brodili.Zkušeně nacházel zasypanou cestu. Peter si cestu přes led neskutečně užíval. Hledal klid a nyní s radostízjišťoval, že malebně zasněžená krajina mu ho nabízí víc než dost.

Po pár hodinách jízdy si uvědomil, že se dostal do oblasti mokřin. Poznal to podle vysokých závějízachycených na hřebenech dun a křupání zmrzlého orobince, který se lámal pod kopyty koně. Připadalomu, že ho někdo sleduje. Dobře věděl, že lidé ze zátoky jsou neobyčejně opatrní. Zejména když mokřina

zamrzne a ledovou pustinou se k nim mohou snadno dostat potulné bandy toužící po jejich ženách a

všem dalším, co tak pečlivě chrání ve svých vesnicích. Lidé ze zátoky nikdy nezapomněli na boje sindiány, hesiány a mnoha dalšími před nimi. Peter vůbec nepochyboval, že ho mají pod dohledem. Ani naokamžik se však nezastavil a pravidelným krokem pokračoval dál jako pohyblivý otisk jejich zraku.Přítomnost neznámých lidí vytušil i kůň. Snažil se našlapovat ještě tišeji než dřív.

Přišlo to jako blesk. Ze všech stran je s neskutečnou rychlostí sevřel kruh postav v bílých králičích

kožešinách, které jsou v zátoce tradičním zimním oděvem. Postavy na ně namířily kopí, jejichž ostré hroty

mluvily jasnou řečí. Z tohoto obklíčení není úniku. Peter nemohl uvěřit vlastním očím. Postavy se přiblížily

tiše jako duchové. Vystoupily z oslepující bílé tmy, jako by byly její součástí. Peter Lake k nim promluvil,jak to slýchával na slavnostních shromážděních a při svátečních příležitostech. Poznali ho a vzali mezisebe.

PETER SE O SVÉHO KONĚ vždycky dobře staral. A jak by také ne, když ho tolik miloval. Zavedl ho doplechové stáje skryté v hustém rákosí, aby se trochu zahřál a udělal mu místo mezi dvěma mohutnýmiperšeronskými grošáky. Přes svou mohutnost byli menší než bílý kůň. Pak vstoupil provizorními dveřmi zplstěné látky Humpstone John. Jakmile si jeho oči přivykly na šero, které ředilo jen slabé světlovycházející z mosazné lampy nad hlavou, dlouze se zadíval na koně. Vypadal ohromeně, což ovšemPetera nijak zvlášť nepřekvapilo. Humpstone John své city nikdy neskrýval, a když ho něco udivilo, nebál

se to dát najevo. V jeho pohledu však bylo patrné zjevné uspokojení a radost ze setkání se starým

přítelem. Peter si příliš jasně uvědomoval, že v tomto případě nejde o něj.

Kůň si odfrkl. Bylo jasné, že Johna neznal. John se na Petera obrátil a anglicky se zeptal: „Kde jsi k tomukoni přišel?“

„Našel jsem ho… no, prostě jsem ho našel…“

„Dobrá. A kde jsi ho našel?“

„No, ve skutečnosti jsem ho tak úplně nenašel. Prostě tam byl.“

„Kde?“

„V parku Battery. Skoro jsem jim utekl, myslím Krátkokabátníkům. Pak jsem ale spadl, a když jsem vstal,nedokázal jsem se znovu rozběhnout. Myslel jsem, že je to můj konec. A pak se objevil on…“

„Přišel zleva.“

„Zleva,“ přikývl Peter Lake. „Jak to víš?“

„Už jsi mu dal jméno?“ pokračoval John.

„Ne.“

„Takže nevíš, jak se jmenuje, že ne?“

„Ne. Neměl jsem, jak to zjistit.“ Peter se na okamžik zamyslel. „Skvěle skáče. Bože můj, jak ten umískákat. Mrtví králíci za mnou přišli a chtěli ho koupit. Prý do cirkusu.“ Peter se odmlčel a pak dodal opoznání tlumenějším hlasem. „Ten kůň klidně doskočí přes čtyři bloky.“

„To mě nijak nepřekvapuje.“

„Takže ty ho znáš. Odkud?“

„Tak dobře, poslouchej. Když jsi od nás odcházel, Petere, myslel jsem, že to s tebou nedopadne dobře –to se ale pořád ještě může stát. Posílali jsme tě přes řeku a příliš nedoufali, že se na tam na druhé straněuchytíš.“ Při slovech „tam na druhé straně“ byl v jeho hlase jasně patrný odpor a strach, který měliobyvatelé zátoky z města. „Říkali jsme si, že jsme tě navždy ztratili a staneš se jedním z nich…“

„A tak to taky je,“ přikývl Peter Lake.

„Možná ano. Ale o tom jsem nechtěl mluvit.“

„A o čem tedy?“

„Možná si vzpomínáš, že existuje deset písní.“

„Vzpomínám.“

„A nejspíš si pamatuješ, že lidé ze zátoky se je začínají učit ve třinácti letech. Každých deset let se naučí

jednu.“

„Ano. Já se je nikdy nenaučil.“

„Já vím. Poslali jsme tě pryč. První píseň, kterou se chlapci učí ve třinácti, vypráví pouze o podobě světa.Je to píseň o přírodě, o vodě, vzduchu, ohni a podobných věcech. Rád bych ti ji zazpíval, ale teď už bychto nezvládl. Nedokázal bych přezpívat žádnou z písní. Ale můžu ti říct, že druhá píseň, která přichází vetřiadvaceti letech, je o ženách. A ta třetí je píseň o Athansorovi.“

„O Athansorovi?“

„Přesně tak,“ přitakal Humpstone John. „Je to píseň o Athansorovi… o bílém koni.“

NÁSLEDUJÍCÍHO RÁNA, když přestal padat sníh a obloha se rozjasnila a změnila v ledovou křišťálovoubáň, přijížděli ze všech koutů mokřin zvědaví muži, aby se podívali na Athansora, samozřejmě přijíždělipouze ti, kteří znali píseň o bílém koni. Nikdo z nich nechtěl Peterovi prozradit, jaký je obsah písně.Všichni jen s nevýslovným obdivem zírali na Athansora, který zpočátku neměl nejmenší tušení, že právětohle zvláštní slovo je jeho jméno. Než se ale slunce vyhouplo nad hlavu, znovu se na ně rozpomněl.Peter Lake se zlobil. Neustále opakoval, že by rád věděl, co je to za zvíře, na kterém jezdí, ale dlouho muto nevydrželo. Lidi ze zátoky dobře znal a věděl, že dostat z nich něco, co nechtějí prozradit, je těžší nežotevřít ústřici. Přistoupil k bílému koni a začal ho chlácholit. Hladil ho po krku a po hřbetu a postupně setaké uklidňoval. Uvědomil si, že koně jeho nově nabytá sláva a bájné jméno vůbec nezajímají. Napodobných věcech přece nezáleží, pomyslel si Peter Lake s úlevou. Je to pořád ten stejný bílý kůň směkkými a nádherně teplými nozdrami. Nic se nezměnilo.

Ale něco se přece jenom změnilo. Nebo se postupně začínalo měnit. Vše se neustále měnilo bez ohleduna to, jak moc něco nebo někoho miloval. Jedinou útěchu by mu byla jistota, že tohle klokotání a věčnévíření má nějaký vnitřní smysl. Žádný ale neviděl. Kdyby existovala nějaká všeobjímající rovnováha, nějaká vyvážená rovnice, kterou by dokázal spočítat, věděl by, že je naděje na spravedlnost. Věřil by, žejednoho dne se opona světa zvedne a před zraky udivených lidí se objeví nádherná sluncem prozářenájarní krajina, důkaz, že nic, skutečně vůbec nic, nebylo nadarmo. Ani utrpení nesčetných dětí, kteréviděl trpět na vlastní oči, bolest a trýznivý smutek, ani láska končící smrtí. Pochyboval, že se mu dostaneznamení, ze kterého by poznal, že všechno má nějaký vyšší a nepoznaný smysl. Neočekával prozření, toto

setkání s jednoznačnou pravdou, při němž se podle dávné legendy zbarví mračná stěna dozlatova.

Peter ležel pod kožešinami v chatrči a otevřenými dveřmi pozoroval Manhattan, rýsující se v dálce za bílou

zamrzlou zátokou. Ve městě, které se před ním vznášelo na obzoru jako by plulo v mracích, strávil dvědesítky let, takže už velmi dobře věděl, jak tahle šedá a rudá hradba vypadá zblízka. Udělal si přesnoupředstavu o její velikosti, znal její zvuky a její vnitřnosti. Vyznal se v jejích spletitých ulicích. Město byloskutečně velkolepé, ale mosty ho už dávno neděsily. Věděl, jak se staví mrakodrapy. Byly výsledkempráce mnoha zručných řemeslníků a on byl jedním z nich. V ulicích velkého města strávil celých dvacet let

a během té doby si ho zamiloval. Mohl by v něm pracovat jako průvodce. Navázal s ním ten nejintimnější

vztah, a přesto to nestačilo. Když ho teď pozoroval zdálky, v oslnivé sluneční záři, připadalo mu, jako byho vůbec neznal. Očima přejížděl po hnědé siluetě budov, kam až dohlédl a chvílemi zvedal hlavu, abyviděl až na střechu. Nad spícím městem stoupaly tenké stuhy kouře vycházející ze stovek komínů. Městospokojeně dřímalo, Peter však věděl, že stačí okamžik a bude na nohou. I přes bílou zátoku pokrytousilnou vrstvou ledu jasně cítil jeho sílu, jeho energii a vzrušení jeho spících obyvatel. Ani na okamžiknepochyboval, že jednoho dne se osvobodí ze svých temných řetězů a rozzáří se jako dokonalevybroušený diamant. Jako velryba se vynoří z hlubin a z plných plic se nadechne čistého opojnéhovzduchu. Město ho přitahovalo spoustou neobyčejně živých vzpomínek, ve kterých se snadno ztrácel.Vybavoval si chaotické ulice plné pestrobarevných dopravních prostředků všech velikostí a typů, znovu jev duchu procházel a chvílemi v nich bloudil. Živé obrazy ho přesto zvláštně uklidňovaly, jako by hleděl nasmaltované medailonky připomínající šťastnější chvíle.

Jednoho letního dne parkem projížděla skupina jihoamerických grandů. Seděli ve čtyřech velkolepýchkočárech tažených koni šedými jako listopadové ráno. Zdálo se, že přicházejí z jiného života, že jsouzvyklí na velké rozlehlé pláně plné slunce a zvěře. V lakovaných kočárech vypadali jako členové královskérodiny. Ženy byly přitažlivější než španělské tanečnice ovládaném rytmem divoké hudby: dráždily aoslňovaly jako plát dohladka vyleštěné oceli. V kočárech mlčky jeli dva starší lidé, jistě stařešinové rodu.Měli unavené moudré oči a vlasy bělejší než nepotištěný okraj poštovní známky. Pomalu se blížili. PeterLake je pozorně sledoval a trošku jim záviděl: ve městě se zjevně nevyznali, ale bylo jasné, že přijíždí jako

vládci nějaké cizí země. Když přijeli o trochu blíž, Peter si všiml, že vedle kočího sedí na kozlíku nějakýtěžce mentálně postižený člověk, syn, bratr či vnuk těch, kteří seděli ukrytí v pevné skořápce kočárů. Měl

na sobě stejně drahé šaty jako oni, ale jinak se jim nepodobal. Celou dobu vyjeveně poulil oči, z koutkumu vytékal nevysychající potůček slin a na tváři mu hrál až příliš spokojený prázdný úsměv. Vlasy mělhusté jako medvědí kožich. Nohy a ruce se mu volně komíhaly podél těla. Babička sedící v kočáru za nímse co chvíli zvedla, jednou rukou se přichytila okraje, aby neztratila rovnováhu a poplácala ho jakověrného psa. Ostatní s ním vlídně hovořili. Pro zaostalého mladíka musela být jízda vedle kočíhoneobyčejným zážitkem. Nezdálo se, že by je rány osudu srazily k zemi. Spíš to vypadalo, že si z nichvůbec nic nedělají. Nebo možná ještě víc. Čerpali z nich sílu a energii, stejně jako doširoka roztaženéplachty vyduté svěžím vánkem využívají přidušený kýl, slepě proplouvající temnou vodou. Byl jedním znich a vždy jím bude. Všichni ho milovali.

Kočáry dávno projely a zmizely v dálce, ale Peter Lake věděl, že na bledou tvář chlapce poskakujícího nakozlíku v čele procesí nikdy nezapomene.

Z větrem ošlehaných podest brooklynských přechodů někdy sledoval přísně vyrovnané řady mrakodrapůstojící v pevně sevřených kamenných liniích. Jednou, koncem jara, viděl, jak zastavily celé moře mlhy amraků. Přehradily ho, jako by to byla hráz mlýnského rybníka před náhonem. Mlha a mraky se ale zadržet

nedaly. Proplouvaly mezi roztaženými prsty vysokých staveb a měnily je v osamělé ostrůvky. V nocimrakodrapy vypadaly jako světélkující palisáda. Zatímco lidé, kteří je stavěli a obývali, už dávno spali,mrakodrapy si prozpěvovaly ve větru a rozkošnicky se chvěly. Jako nehybná mlčenlivá stráž vzdorovalynepřízni počasí. Vypínaly se do výšky a snažily se překlenout závratnou propast mezi nebem a peklem,pro nějž byly stvořeny. Když je Peter Lake pozoroval v bouři, tu a tam zahlédl, jak se s jednou z žulovýchjehel spojila křivka bělostného blesku.

Žádná vzpomínka, jakkoli silná, jasná a ostrá, však nemohla překonat vzpomínku na Beverly. Ovládala hojako nezvladatelná energie, jako nádherný obraz, až na to, že si za nic na světě nedokázal vybavit barvu

Beverlyiných očí. Byly kulaté, neskutečně krásné a jasně zářily, tím si byl jistý. Ale jakou měly barvu?

Byly zelené, hnědé, nebo snad modré? Ale proč by si měl pamatovat barvu jejích očí, když Beverly umírá?

Nemohl si pomoct. Modrooká (vážně měla modré oči?) Beverly v karmínově rudé šále ho neodolatelněpřitahovala tehdy, když to vůbec nečekal a rozhodně si to nepřál.

Snažil se nějak rozptýlit. Vzpomínal na řadu příjemných a šťastných let. Z chladného lůžka uprostředpromrzlé, větrem ometené pláně vyvolával obraz Manhattanu rozpáleného letním žárem. Seděl napevném voru svázaném z pružných slunečních paprsků a spokojeně se kolébal ve vzdušných vlnách nadulicemi. Pozoroval stříbrné kaňony lemované příjemně hnědými cihlovými stěnami, obří polámané hodinya hrozny stromů ve ztichlých parcích, které se pod ním leskly jako naleštěná zrcadla. Všude kolem viděltisíce obrazů, ostrovy omývané přívalem padajícím z výšin, rozpálené kamenné stěny, navždy zamrzléobchodníky v neustálém pohybu, hejna vrkajících purpurových holubů připomínajících velké mušle,záplavu růží v parku, křižující se ulice, spoustu komínů, grošované linie, leopardí stíny. Ale co mu to byloplatné bez zelenooké (že by měla zelené oči?) Beverly v karmínově rudé šále.

Na chvíli se skryl v hlubinách města. Ztratil se za hradbou rozmazaných barev, v jeho činorodém ruchu, vchvějícím se vzduchu stoupajícím z pekelné výhně jeho ulic. Dlouho to ale nevydrželo. Právě když si nejvíc

liboval, jak dokonale zapomenul, z ničeho nic zjistil, že ho někdo nebo něco pronásleduje a všechno serázem změnilo. Hnědooká (ty oči mohly být klidně hnědé) Beverly v karmínově rudé šále ho jedinýmmrknutím vytrhla z úvah. Přemohla ho mladičká dívka, křehotinka s naivně přímým pohledem, která sotva

dokázala vstát od klavíru a nakonec se stejně neudržela na nohou, takže ji musel odnést. Dívka asipolovičního věku jako on, děvče, co jistě neumí střílet z pušky, nikdy nelovilo ústřice, nikdy nestálo navrcholu mrakodrapu a nikdy se neskrývalo pod přístavním molem. Nevinná dívka, kterou spalovalahorkost větší než srpnové poledne. Tahle dívka ho zasáhla tak silně, že už do konce života nepopadnedech.

Město si bralo životy lidí po stovkách. Jakoby nic, bez mrknutí oka. Beverly by se mezi vysokými domyzáhy ztratila, rozplynula by se a zmizela. Roztříštila by se o první překážku, na smrt vyčerpaná by padla kzemi neschopná držet s městem tempo, zatímco Peter lehce proplouval bludištěm ulic ostrých jako dobřenabroušená břitva. A přesto ho ty zelené, modré nebo hnědé oči neustále sledovaly a držely se ho jakoklíště, kamkoli se hnul. A nezdálo se, že by je to stálo sebemenší námahu.

Nejlépe udělá, když to zastaví, dokud může. Dobře věděl, že to nikam nevede a na konci této slepé uličkyho čeká zase jenom bolest. V kamenném moři plném architektonických skvostů, které měl před sebou, naněj čekala spousta žen. Bylo jich tolik, že by je nejspíš ani nedokázal spočítat a byly okouzlující a krásné

– půvabné jako klidné náměstí mezi rušnými ulicemi. Uměly ho uhranou hlasem, uvěznit ho slovy, pevněho sevřít a jako vzácnou perlu ho vsadit do své korunky. Vždycky se snadno zamiloval do hlasu, což vedlo

k nekonečným lapáliím, zejména když používal telefon. Jednu ženu kdysi natolik ovládla žárlivost, že seho pokusila zastřelit u baru v jednom z lokálů s pečenými ústřicemi. Jedna kulka se zavrtala domahagonové desky, další pronikla do těla ústřice a nedala jí nejmenší šanci. Třetí udělala díru do nožekrájecího stroje. „Co to má proboha společného s romantikou?“ zeptal se Peter Lake. Pak ale žena rychlezmizela v hlubinách zapomnění. Stejně jako všechny ostatní. Jejich místo zaujala Beverly. Beverly si hozabrala pro sebe. Vtáhla ho do svého světa plného neskutečných barev, takže měl chvílemi pocit, jako byse v nich topil.

Jak by to asi vysvětlil Mootfowlovi, který ho ani na okamžik neopouštěl? Peter Lake si připadal, jako by žilve velkém obraze a Mootfowl byl postavou z obrazu v jeho obraze. Seděl vysoko nad ním v klenutémokně, vyhříval se ve slunečních paprscích a shlížel na něj dolů do kaple. Mootfowl vždycky uměl odpouštět

a odpouštěl rád, musel však znát pravdu. A pravdou bylo (alespoň jak ji vnímal Peter Lake), že tahledívka má souchotiny. A nejen to. Stojí na samém prahu smrti. O smrti něco věděl. Důvěrně se s níseznámil během let strávených mezi temnými nebo naopak oslnivě žhnoucími dušemi připravenýmiopustit své chatrné střešní příbytky a rozletět se vzduchem. To dítě v cizím domě nebylo ani zdaleka první

bytostí, která se chystala na cestu na druhý břeh. Viděl jich tolik, co bylo růží na jaře. Ležely vyrovnané v

dlouhých řadách na železných postelích v podkrovích domů a plnily přetékající neudržované zahradynemocnic pro chudé. Před tím, než v podobě duší vystoupaly někam nahoru, nedokázaly ani naposledyvykřiknout. Mizely bez rozloučení.

Věděl, že k těmto odlétajícím duším se záhy připojí i ona. Ztratí se jako chabá záře, jako pavučinaunášená větrem. Jak si mohl být jistý, že ji skutečně miluje? Pocházela z bohaté rodiny, což znamená, žeby mohl hodně získat. Umírali i bohatí lidé, přestože leckdo věřil, že lidem s penězi se smrt vyhýbá. PeterLake si v tomto směru nedělal nejmenší iluze. O smrti věděl víc než dost. Například to, že před zubatou skosou jsou si všichni rovni a skutečnými pozemskými dary jsou činorodost, odvaha, smích a láska. A ty si nekoupí ani bohatí. Naopak. Tyhle věci jsou docela zadarmo. Stačí natáhnout ruku. Peter Lake sepovažoval za šťastného člověka, ale bohatý nebyl. Základem bohatství bylo zlato, stříbro a cenné papíry(sám jich ukradl spoustu, protože se tak špatně hlídaly). Beverly byla dědičkou velkého majetku, kterýdokázal měnit lidskou povahu, jen když se na něj pomyslelo. Stačila jediná letmá představa tohobohatství a žilami jakoby projela dávka silného povzbuzujícího prostředku. Pokud Peter myslel na jejídesítky a stovky milionů, srdce mu divoce bušilo vzrušením.

Jak měl Mootfowlovi, který se mu stále vznášel vysoko nad hlavou, vysvětlit, že ho přemohla láska a nechamtivost? Beverly zanedlouho zemře a on bude milovat další ženy, které jsou „blíže realitě“, jak říkávalMootfowl. A jak měl duchovního v jasně ozářeném okně přesvědčit, že jeho neutuchající chtíč a vášeňkonečně dostihla láska?

Peter ji odnesl od klavíru. Nezamířil s ní ale do přijímacího pokoje, ani do otcovy pracovny. Odnesl ji doložnice. Položil ji na bavlněné prostěradlo tak svěží a chladivé, jako by bylo z hedvábí a s nevýslovnýmúžasem sledoval, jak si pomalu uvolňuje sponu, která na ní držela velkou osušku. Díval se, jak seodhaluje a pokládá na polštáře, jako kdyby musela přestát nějaké nepříjemné lékařské vyšetření. Ztěžka a

horečnatě dýchala a hleděla přímo před sebe. Pak se přinutila k tomu, aby se podívala na Petera a spřekvapením zjistila, že je ještě vyděšenější než ona sama.

Zhluboka se nadechla a jazykem si navlhčila rty. Pak dlouze vydechla a oznámila muži, stojícímu upostele: „Já jsem to ještě nikdy nedělala.“

„Nedělala co?“ zeptal se Peter Lake.

„Ještě jsem se nemilovala,“ řekla Beverly.

„Tohle přece nejde. Vždyť celá hoříš. Mohlo by se ti přitížit,“ vyhrkl Peter Lake. Jeho slova se do sebezaplétala a tvořila nepřehledné klubko.

„Jdi do háje!“ vykřikla.

„Opravdu to nejde,“ zopakoval rozpačitě. „Ne že by ses mi nelíbila, spíš jde o to, že já…“

„No, co je s tebou?“ pobízela ho napůl prosebně, napůl znechuceně.

„Jde o to, že jsem se k vám vloupal do domu.“ Peter zoufale zakroutil hlavou. „Přišel jsem k vám krást.“

„Jestli se se mnou nebudeš milovat,“ trvala na svém Beverly, „určitě zemřu jako panna. Je mi osmnáct anikdo mě nikdy nepolíbil na ústa. A nikoho, kdo by to mohl udělat, ani neznám. Takhle jsem si to sicenepředstavovala, ale zbývá mi jen jeden rok.“ Beverly zavřela oči. „Podle jednoho doktora z Baltimorubudu žít možná ještě rok a půl. Zato v Bostonu mi předpověděli jen půl roku, a byla jsem tam už předosmi měsíci. Takže jsem vlastně už dva měsíce mrtvá,“ zašeptala unaveně, „což znamená, že se mnoumůžeš provádět, co chceš.“

Peterovi nechyběla ani rozhodnost, ani odvaha, takže dlouho neváhal. „Přesně to taky udělám,“ řekl aposadil se vedle Beverly na postel, aby ji sevřel v náručí. Jediným pohybem ji přitáhl k sobě a začal ji líbat

na čelo a do vlasů. Poddala se mu vláčně, ale byla zjevně zaskočená, jako člověk, kterému uklouzlanoha a zatím tak úplně nechápe, proč padá dolů z útesu. Měla pocit, že se jí zastavilo srdce.

S nějakými city rozhodně nepočítala a trochu jí to vyrazilo dech. Peter ji líbal na spánky, na tváře a znovudo vlasů, laskal ji v náručí a hladil ji tak láskyplně, jako se hladívají kočky. Zavřela oči a vzrušenímvykřikla. S nevýslovnou radostí cítila, jak se jí v očích hromadí slzy, nezadržitelně si razí cestu tmavýmzávojem řas a stékají dolů po tváři.

Beverly Pennová se vyznačovala statečností, kterou mají lidé, často řešící ty nejzávažnější věci. Nečekala,že se setká s někým, kdo se jí bude tolik podobat. Peter Lake ji zjevně miloval stejně, jako ona milovalavšechno, o co měla v blízké budoucnosti přijít. Líbal ji, hladil ji a mluvil k ní. To ale nebylo všechno. Nejvíc

ji překvapilo, co říkal. Vyprávěl jí o městě, které před ní vyvstávalo, jako by to byla živá bytost; bledá srůžovými tvářemi, s citlivými slabinami, pulzujícím srdcem a plnými smyslnými rty. Popisoval jí jaro naPrince Street, mluvil o úzkých uličkách plných omamně vonících květů stíněných vzrostlými stromy, otichých zákoutích a tmavých průchodech. Popisoval jí nesčetné barvy na kabátech a šatech žen, na kostýmech tanečnic ozářených oslňujícími reflektory. Předváděl jí pohyby, při nichž všechny ty barvy ještě

víc ožívaly. „Prince Street skutečně žije,“ prohlásil. „Rudé zdi domů jsou jako lidská tkáň. Přísahám, žejsem je na vlastní oči viděl dýchat.“ Překvapoval dokonce i sám sebe.

Vyprávěl jí dlouhé hodiny, dokud mu nevyschlo v ústech. Beverly se opírala o polštář a radovala se, žepřed ním klidně může být nahá. Byla tichá a uvolněná. Celou dobu se usmívala. Mluvil o kopcích,zahradách i všem dalším, co mu přišlo na mysl, vlídným a přitom silným hlasem, melodicky i rytmicky, až

se jí chvílemi zdálo, jako by zpíval nějakou složitou kontrapunktickou skladbu. Zamilovala se do nějdlouho předtím, než se umluvil a zcela vyčerpal.

Horečka natolik zeslábla, že vnímala okolní chladný vzduch. V nenadálém tichu jí slabě zvonilo v uších.Pak se k ní sklonil a s překvapující touhou jí líbal ňadra. Dotýkal se jejího chladného těla a ona si sneskutečnou ostrostí uvědomovala každý pohyb, jímž se horečně objevovali. Skutečnou hloubku jejichnenadálého spojení ale nedokázala odhadnout. Počínali si jako dávní milenci, kteří se neviděli nejménětisíc let a po krátkém setkání budou znovu na tisíc let odtrženi. Ale nyní si leželi v náručí a s pevněpropletenýma rukama se zmítali se jako ve snu. Jako by společně pluli prázdným prostorem kdesi vysoko

v oblacích.

Jak má Peter vysvětlit Mootfowlovi v klenutém okně ve zdi chrámu, že poté, co se jí znovu zmocnilahorečka, ho s napůl zastřenou myslí požádala, aby se s ní oženil a on myslel jenom na to, aby to conejrychleji zařídil, než si to Beverly rozmyslí? Moc života jí nezbývá a jsou tady její peníze. Pak serozplakal. Beverly napůl spala a jeho slzy vůbec nezaznamenala. Když pak následujícího rána odešel, stála

na odpočívadle schodiště a v duchu mu mávala. Podlamovala se jí kolena, protože poslední zbytky sil,které jí zbývaly, si sobecky odnesl s sebou. Jako by předešlou noc v její velké bílé posteli uzavřelijednostranně výhodný obchod. Směnili podstatu za duši. Peter si uvědomoval, že mu dala všechno, coměla. Když odcházel z domu, raději myslel na kovářskou výheň a stroje, na složitá měření a dokonaleopracované díly s povrchem hladkým jako leštěná mosaz nebo sklo.

Miloval ji, ale současně si jasně uvědomoval, že je dcerou Isaaca Penna. Láska a touha po prospěchu se v

něm bolestně bily. Mootfowl seděl v jasně ozářeném rohu obrazu a podle všeho se dobře bavil, cožPetera hodně překvapilo, protože měl zato, že se v duchu dopouští velké špatnosti. Smích a jasné barvy v

okně na samém okraji jeho zorného pole ho přesvědčovaly, že tomu tak není.

A pak uviděl, jak se ve světle zapadajícího slunce nad stále ještě zlatavými útesy města vznáší podivnýbílý mrak. Měnil velikost a tvar. Jako nevyzpytatelný duch plul nad střechami domů. Chvíli trvalo, než siuvědomil, co přesně vidí, byli to holubi, miliony holubů. Obří mrak holubů zelektrizovaný odrazem světla.

Proháněli se oblohou jako smítka prachu zakletá v drahách chaoticky vířících částic, jako zábleskyjasného světla v temné komoře zavěšené mezi oblohou a dnem obřího kotle z nablýskané mosazi. Vesrovnání s mohutnými těly vysokých věží vypadali titěrně jako sněhové vločky, vířící zrnka písku, prachnebo konfety hozené po větru… ale společně tvořili dlouhý souvislý pás neúnavně stoupající a klesajícívzduchem. Peter Lake věděl, že město se o ptáky postará. Bylo přece kouzelnou bránou, kterou semvcházely tisíce zmučených duší plných naděje a nevinných snů, tisíce odvážlivců, kteří věřili, že město jecestou k lepším zítřkům. Město se o ptáky postará. Nezbývalo než věřit v prozíravost architektů, jejichždílo měl přímo před sebou. Díval se na jejich pevný, sebejistě rachotící stroj zářící jako kus průzračnéholedu a cítil zvláštní klid. Spokojeně se položil na záda a odpočíval. Když se znovu pohnul, stále si nemohlvybavit barvu jejích očí.

A pak ho to zasáhlo. Silou tisíce blesků, které spojily síly, aby ho vytrhly z letargie. Všude kolem viděl jenmodré záblesky, modré elektrické světlo, vlhkou teplou modř, nekonečné modré moře. Topil se a z hrdlase mu dralo jedno jediné slovo, modré, modré, modré. Měla modré oči.

Jezero Coheeries

V ZIMĚ BÝVALO JEZERO COHEERIES pravidelně v ledovém obležení. Žádný z renesančních válečnýchstrojů chrlících oheň a metajících kameny by nedokázal zaútočit s takovou zdrcující silou, jak to uměla newyorská zima, jejíž rány dopadaly na jezero se stejně neúprosnou pravidelností, jako se do něj opíralylopatky kolesových parníků, které zde brázdily vodu ve vlídnějších částech roku. Ze severu se přihnalynespočetné šiky mraků a celý stát zasypaly kanonádou ze sněhových děl, proměnily jej ve velkou pustoupláň bílou jako slonová kost a od prosince do května ho uvěznily ve svěrací kazajce mrazu. Bílé záplavěpodlehlo i město Lake of the Coheeries, které na rozdíl od jezera (jehož dno prý sahalo až do Číny),nebylo větší než krabice od bot.

Jezero si až do poloviny prosince dokázalo s přívaly sněhu poradit. Pak ale zamrzlo a na ztuhlé hladině sezačaly vršit závěje. Zůstalo jen bludiště úzkých cest, širokých nanejvýš na malé nákladní lodě proplouvající

mezi stěnami vyššími než břehy. Po hřebenech závějí se proháněly sáně poháněné plachtami. Tu a tamnějaká statečná duše nastoupila do koše balónu a vznesla se vysoko nad jezero, aby pomohla připrohrabávání přímějších cest, které by dovedly sáně s plachtami rychleji z jednoho břehu na druhý.Netrvalo však ani týden a pracně vytyčené cesty zmizely. Ustoupily novým závějím navršeným větrem zčerstvě napadaného sněhu. Lidé na saních už zase bloudili a cestu hledali po paměti. Hlasitě na sebepokřikovali v naději, že společně najdou lépe správný směr a chvílemi se dokonce zastavovali a šplhali nanávěje, aby se trochu rozhlédli. Naplno zima udeřila v lednu. Jezero zmizelo pod souvislou bílou peřinou a

na druhou stranu se dalo dostat jen v saních tažených koňmi.

Onoho prosince byl však led čistý a bez jediné poskvrnky. Dokonale hladký jako zrcadlo. Sáně po němplachtily stejně snadno, jako se vzduchem prohánějí ledňáčci a jiřičky. Jejich nože v dokonale hladkémledu zanechávaly hlubokou rýhu. Zařezávaly se do něj jako diamant v ruce zkušeného sklenáře. Pennovipřejeli jezero rychlostí bezmála sto čtyřiceti kilometrů za hodinu. Willa nebyla schopná slova. Isaac Penn ji

ve větru držel na klíně a vysvětloval: „Tohle je holandský vynález,“ jako by tím bylo řečeno všechno. Pročsáně letí jako ptáci i proč dlouhé nože tak snadno a lehce kloužou po ledě. Willa jeho vysvětlení přijala sbezvýhradnou důvěrou a dál se neptala. Byl to holandský vynález. Víc nepotřebovala vědět a už se nebylo

čemu divit. Představa, že sedí v holandském vynálezu, ji hřála na duši a současně ji uchvacovala. Odteďjí úplně všechno připadalo holandské. Prožívala holandskou závrať, užívala si holandskou rychlost,sledovala holandský obzor a holandský azurový led. Lnula k tomu slovu jako ke kouzelnému zaříkávadlu.

Telegrafista však z cesty na saních, hnaných plachtami po zamrzlé hladině jezera, tak nadšený nebyl. Vezl

zprávu pro Isaaca Penna. Razil si cestu tmou a mířil k východnímu břehu, kde několik světel vytyčovalopolohu letního domu rodiny Pennových, která se právě oddávala vánočním oslavám. Telegrafistakřečovitě držel lano. Do rukou v kožených rukavicích lemovaných kožešinou ho chytala křeč a měl pocit,že mu každou chvíli upadnou. Urputně krčil obočí a vraštil čelo. Snažil se najít co nejkratší cestu na druhýbřeh jezera, pokrytého černým ledem. Zpočátku se mu zdálo, že světlo se vůbec nepřibližuje. Pak se alezačalo zvětšovat a nakonec mu přišlo, že překonal jeho vlastní rychlost. Chvílemi výskal jako kočízpomalující spřežení, zatáhl brzdu a napnuté plachty povolily. Pak ji znovu uvolnil a za pár okamžiků serychle hnal dál. Asi dvě stě metrů před přístavištěm u domu Pennových téměř zastavil a dál pokračovaltakřka krokem. V pravidelných odstupech se plácal po hrudi v místech, kde měl uložený žlutý telegram,aby se ujistil, že mu ho vítr neodfoukl.

Isaac Penn byl známý svými pochmurnými melancholickými náladami a hlubokými depresemi, které

střídaly vzácné okamžiky nebeské rovnováhy a daleko častější výbuchy nezkrotného štěstí a radosti.Pokaždé dokázal nakazit všechny kolem. Když Isaac Penn klesal na mysli, svět byl stejně šedivý jakoLondýn po dešti. Když se těšil ze života, všude zněla hudba, v níž vedly part žestě a tympány. Všichni sipřipadali jako na rozpustilých středověkých trzích, jako na Středozápadě uprostřed jara. Cítili se neskonale

šťastní a volní jako ptáci v oblacích. Všude zněl Willin dětský smích, stejně nezkrotný a vytrvalý jakomořský příboj. Té noci dům na břehu jezera Coheeries zářil jako jasná svíčka v papírovém kelímku.Všichni se těšili na nadcházející Štědrý večer a Isaac Penn poskakoval jako rozverné kůzle. Tančil s Willoua nevadilo mu, že se musí ohýbat skoro až na zem, boxoval s Harrym a točil se jako káča, hlavně předkrbem, kde měl dostatek prostoru, protože služebnictvo i nejbližší sousedé Gamelyovi se včas stáhlistranou a s sebou vzali i koberec. Ostatní tancovali s ním. Vyhazovali nohy vysoko do vzduchu, různě sevlnili a napodobovali trhavé pohyby loutky. Pokojem ozářeným nažloutlým světlem se míhalypestrobarevné šaty a všichni se radovali z vlastní síly a pružnosti. V místnosti nechyběl rum, sladkosti,pečené maso ani šampaňské. (No dobrá, tyto věci poněkud chyběly v krbu, na harfě a taky na stropě.)Dům byl příjemně vyhřátý a jako maják zářil do tmy. Veselí ovládlo i jinak lenivé kočky.

Telegrafista zaklepal na dveře. Člověk, který je otevřel, spatřil postavu zapadanou sněhem a pokrytouledem. Osamocený strom uprostřed zimní krajiny. Telegrafista vešel do domu a okamžitě si rukou zakryloči. Ostré světlo na něj útočilo jako dunění bubnu. Opsal malý kruh, zmateně se rozhlédl a pak se zastavil

jako hračka, které prasklo péro. Dali mu napít trochu punče, do něhož mu z kníru pokrytého rampouchy skapávaly kapky vody. V jednom rohu místnosti stál velký dřevěný orchestrion a vyhrával melodii známélidové písně. Když se telegrafista konečně probral, řekl jediné slovo: „Telegram.“

Takovou reakci rozhodně nečekal. Celá společnost mu začala tleskat jako estrádnímu umělci, a někteří seznovu dali do tance. Vypadali jako blázni. „Přivezl jsem jenom telegram,“ ohradil se muž, „ne zprávu o

návratu Krista na zem.“

„I tak jste nám udělal nesmírnou radost!“ překřikovali se a jeden přes druhého mu tleskali, muži, kterýse skoro hodinu hnal jako duch tmou přes černočerný led, aby jim přinesl telegram. „Dorazil telegram!

Máme telegram!“

Oni asi vážně přišli o rozum, pomyslel si telegrafista. Typičtí blázni z velkého města. Pak natáhl ruku apředal jim zásilku.

Harry se pustil do čtení: „‚O Vánocích nemohu k jezeru Coheeries. Protančím je u Mouquinů s PeteremLakem. Všechny zdravím. Cítím se jako v nebi. Polibte za mě Willu. Beverly.‘“

Isaac Penn stál strnule uprostřed místnosti. Ničemu nerozuměl. Orchestrion ale dál vesele vyhrával. UMouquinů? Jak by Beverly mohla tančit u Mouquinů? Tam je přece vždycky spousta lidí a nesnesitelnéhorko. Je vůbec možné, že by netušila, jak moc by si tím mohla ublížit? A kdo je sakra ten Peter Lake?

PETER LAKE byl rozechvělý mladý muž, který krátce před Štědrým dnem mířil na svém bílém koni k domu

Pennových. Kůň už měl jméno, říkali mu Athansor. Dům stál vysoko nad městem ve věčně zamračenémseverozápadním koutě parku a Peter Lake před sebou celou cestu viděl Beverly. Ne však ve chvílích, kdyse spolu milovali, ani u klavíru, když ho tak náhle změnila, ale na schodech, když odcházel z domu.Naprosto jasně si vybavoval její pohled. Stála na odpočívadle v ostré záři tvrdého severního světla, kterése v jejích rozpuštěných zlatých vlasech půvabně lámalo a zvláštně měklo. Dívala se na něj pohledemnekomplikovaného dítěte. Nic podobného nikdy předtím nezažil. Z výrazu její tváře nedokázal vůbec nicvyčíst, jako by hleděl do prázdna. Neviděl tam ani žádostivost, ani léčku. Nic, čím by si ho k sobě chtělapřipoutat. Dokonce ani cit. Možná byla příliš vyčerpaná, takže nedokázala nic jiného, než bezmyšlenkovitě

zírat do dálky. V tomto okamžiku je nedělila žádná překážka. Navždy si bude pamatovat, jak Beverly stojí

docela sama na podestě schodů, připravená vystoupat vzhůru do záplavy vlídného nazlátlého světla,které jí obepínalo hlavu jako královská koruna. Taková byla Beverly.

Dům, kde žila, však s její úchvatnou prostotou vůbec neladil. Byl výplodem rozmařilosti, nápaditosti alásky k životu. Svou mohutnou stavbou připomínal zaoceánský parník a zabezpečením překonával i tunejvětší mezinárodní banku. Současně ale působil lákavě, jako kulatý zelený věnec visící na vstupníchdveřích. Samotné dveře měly světle modrý nátěr, místy přecházející takřka do odstínů šedi. Kdyby šelokolo Pearly, určitě by se aspoň na chvíli zastavil…

„Stejně dobře vím, jak to dopadne. Za ty roky už dobře vím, jak to chodí,“ mumlal si Peter Lake pro sebea pro zelený věnec na dveřích. „Šlo to rychle. Až moc rychle. Tyhle románky nemívají dobrý konec.Nejspíš jí bude nepříjemné, že jsem se vrátil. Bude jí trapně a možná se mně nebude schopna podívat doočí. Pak se naštve a já budu za pár minut zase venku na ulici.“

Vstupní dveře se prudce otevřely. Málem ho srazily na zem, což ho překvapilo, protože dveře se obvyklese otvírají dovnitř. Jayga si jeho udiveného výrazu všimla a přispěchala s vysvětlením: „Pan Penn říká, žedveře by se správně měly vždycky otvírat jen ven, jako dvířka na kleci s papoušky, nebo tak nějak. Takyříká, že má rád, když je dům plný lidí, jako domeček pro panenky. Nevím, co tím chce říct, ale naše dveřese prostě otvírají ven. Co vás k nám přivádí?“ Jayga si ho změřila od hlavy k patě pohledem. „Vchod pro

služebnictvo u nás nemáme.“

„Beverly.“

Jayga naklonila hlavu na stranu, pak na druhou a nakonec povytáhla obočí. „Bože můj!“

Nejspíš měla pocit, že když se trochu vrátí v čase, možná se dočká lepší odpovědi. „Co vás k nám přivádí?

Vchod pro služebnictvo nemáme.“

„Beverly,“ pronesl Peter Lake klidným hlasem.

„Jaká Beverly?“

„Beverly Pennová.“

„Myslíte slečnu Beverly Pennovou? Naši slečnu?“

„Ano, slečnu Beverly Pennovou,“ zopakoval Peter Lake jako papoušek. „Vaši slečnu.“

„Vy?“ zeptala se Jayga nanejvýš udiveně. „Nevypadáte jako někdo od Harberdových!“

„Taky nejsem od Harberdových. Jsem chudák jako ty, náno pitomá!“

Jaygu jeho odpověď nijak neuspokojila, ale přesto ho odvedla na střechu, kde seděla ve skládací židliBeverly a dívala se do mraků. V chráněném prostoru mezi skleněnými stěnami bylo skoro teplo. Beverlyvypadala odpočatě a o poznání silnější, než když se s ní setkal poprvé. Dalo by se říct, že působila jakozosobnění klidu, naprosto vyrovnaně, jako příkrov temně šedivých mraků zavěšený nízko nad střechou.Především ho ale ohromila svou krásou. Oplývala silou a sebejistotou, tedy kvalitami, jichž si Peter jakomuž na útěku vážil ze všeho nejvíce. V její společnosti měl pocit, že všechny bitvy jsou dávnozapomenutou minulostí, a vůbec poprvé v životě ho napadlo, že by se rád oženil. Ta představa se muvážně líbila. Určitě by z nich byl pěkný pár, stačil jediný pohled. A hlavou mu vířily ještě tisíce dalšíchplánů.

Zneklidněná Jayga sestoupila zpátky do domu. Dělala si o svou svěřenkyni starosti, jak to ostatně míváslužebnictvo ve zvyku. Peter Lake se posadil na skládací židli bez polštářů naproti Beverly. Černý kabátmu padal přes kolena a po stranách splýval skoro na zem. Kdyby měl na hlavě klobouk (nikdy ho nenosil),

jistě by si ho sundal. Město se připravovalo na Vánoce.

Oba cítili stoupající vzrušení, ale jinak byl všude kolem naprostý klid.

A pak se stalo něco zcela mimořádného, o čem všichni muži i ženy občas sní. Bez jediného slova se pustili

do hovoru a skvěle si při tom rozuměli: vyprávěli si o svých citech a plánech, vtipkovali a smáli se,vyměňovali si názory na spoustu věcí… a snili, tiše, rychle a nevysvětlitelně. Jejich oči a tváře se měnilyjako písečné duny omývané křišťálově čistou vodou. Peter Lake občas kradl velké, oslnivě třpytivédiamanty, bílé, žluté i růžové. Během čekání na schůzku s překupníkem si je vyskládal na podlahu arozjařeně mezi nimi tančil. Podobně jako Beverly a Peter mluvily tajnou řečí beze slov.

Během tichého hovoru mezi nimi proplula spousta zvláštních slov a vět, nebyly zvláštní pro svůj obsah,ale tím, jak snadno a nenápadně se vznášely vzduchem. Seděli venku na střeše, nechali se omývatdenním světlem a byli šťastní. On byl pohledný mladík, ona skutečná kráska. Sdíleli dar, který člověkunedokáže poskytnout ani šťastná vzpomínka. Navzájem se utvrzovali v lásce. Manželství jim připadalojako skvělý nápad. Proč by si měli dělat hlavu s nějakými neznámými komplikacemi a překážkami, kdyžBeverly před sebou nemá víc než rok života?

„Ty bys chtěla k Mouquinům?“ zeptal se Peter Lake, čímž porušil ticho. „Já k Mouquinům nemůžu.“

„Ale já bych tam chtěla,“ zopakovala Beverly, jako by Peterovu námitku vůbec nezaznamenala. Vydali sespolečně dolů po schodech a Beverly celou dobu pokračovala ve spřádání svého sobeckého snu. „Mohlabych si obléct matčiny plesové šaty. Nejsou moc staré. Nic módnějšího bych stejně nesehnala. Přesně tak,

modrobílá mi bude slušet. Navíc jsou z nejjemnějšího hedvábí.“

„To je dobře,“ zamumlal Peter Lake. „To je vážně moc dobře, ale…“

„Sál u Mouquinů je velká žlutá dřevěná budova. Zvenku vypadá jako docela obyčejný penzion nebo takněco, ale uvnitř se skrývá dokonalý taneční sál ve francouzském stylu s mramorovými balustrádami. Majítam skvělý orchestr a pořád je tam spousta lidí. A všichni tančí. Jako by v sále byli docela sami, hlavnězamilovaní. A všichni jsou jako ze škatulky, aspoň táta to říkal a on se v takových věcech vyzná. Navíc toprý není jen tak obyčejný sál. Má trochu zvláštní, jakoby smutnou atmosféru. Proto jsou tam všichni takspokojení a šťastní.“

„To je vážně nesmírně zajímavé,“ řekl Peter Lake a posadil se na velkou sametovou pohovku v knihovně.„Ale smutné je především to, že já k Mouquinům za nic na světě nemůžu. Pearly Soames se odtamtud ani

nehne. Prakticky tam bydlí.“ Pak Beverly prozradil, jak Pearly svatosvatě přísahal, že nedojde klidu,dokud do Petera nezabodne svůj meč, a přestože je Pearly neohrabaný nešika (každou chvíli se praští dohlavy, zakopne, nebo si přiskřípne ve dveřích prsty), své sliby drží a tu a tam se dokáže i překonat. „UMouquinů jsem už byl a můžu ti prozradit, že to tam není nic moc. Rozhodně jsem tam neviděl nic, kvůličemu by stálo za to zemřít.“

Beverly se opřela o hnědé opěradlo potažené hnědým sametem a zavřela oči. Teplo ji začínalo unavovat.Snažila se chovat mile, ale byla čím dál podrážděnější. Jayga se zpočátku držela v kuchyni a usilovněhledala, čím by se zaměstnala. Nakonec ale neodolala. Chtěla vědět, co Beverly se svým neznámýmznámým dělají. Co chvíli přistoupila k otvoru nad stolkem na nápoje a setmělou chodbou se zadívalasměrem ke knihovně s červenými stěnami a jasně zářícími lampami. Beverly hleděla do prázdna a předočima se jí míhal velkolepý taneční sál u Mouquinů, vysnila si ho jako nádherný nový svět, jako němývýjev z ruských Velikonoc vtěsnaný do průzračné skořápky alabastrového vejce, miniaturní ráj, v němž na

všechny návštěvníky čeká večer plný zázraků. Opájela se představou, že noc strávená tancem uMouquinů z ní vyžene horečku a spolu s ní i nemoc. Oslnivým světlem se protančí k nádherné oponěčasu. Tam na ni čeká nový svět, kde nikoho netrápí horečky a zamilovaní žijí tisíce let. Dost možnánavěky. Peterovy trampoty s Pearlym jí připadaly zcela bezvýznamné a nicotné.

„Nedokážu si představit, že by ti Pearly ublížil, zatímco budeš tancovat se mnou.“

„Skutečně?“

„Skutečně. Jsem pevně přesvědčena, docela jasně to cítím, že se mnou jsi všude v naprostém bezpečí, iu Mouquinů, dokonce i v Pearlyho pokoji, nebo v nejtmavším hrobě.“

Peter Lake nevycházel z údivu. Nepřekvapovala ho ale dívčina naivní představa, že by ho dokázalaochránit, daleko víc se divil tomu, že jí z nějakého nejasného důvodu věřil. „Raději bych tvoje schopnostiochránkyně nezkoušel, tedy samozřejmě pokud s tím souhlasíš,“ řekl jen tak pro jistotu, aby měl čistésvědomí.

„Já chci k Mouquinům!“ zaječela tak nahlas, že Jayga nadskočila a praštila se o velký hrnec, který jí viselnad hlavou. Nemohla vykřiknout bolestí, a tak jen chvíli poskakovala střídavě na jedné a druhé noze.

„Říkám ti, že se ti tam nic zlého nestane. Daleko větší riziko je to pro mě, čeká mě únavná cestakočárem, navíc v nepoddajných plesových šatech a potom večer plný tance a pití a napětí a radosti aštěstí. Nevím, jak zvládnu to horko, ale můžeš mi věřit, že Pearly se tě ani nedotkne.“

Peter jí věřil. Když byla unavená, chovala se podivněji než věštkyně. S jistotou vynášela soudy apředvídala budoucnost. Počínala si jako tvrdohlavé sobecké dítě a trochu jako blázen. Vyčerpaně seopřela. Peter slyšel pouze její dech, kyvadlo nástěnných hodin a jakési dunivé zvuky z kuchyně. Třeba má

Beverly pravdu. Pohled na úhlavního nepřítele v náručí nádherné dívky může Pearlyho vyvést natolik zmíry, že se na nic nezmůže. A pokud to dopadne jinak, tak co. Aspoň to jednou provždycky skončí.Vychutná si šampaňské a jeho odchod ze světa bude sledovat celá smetánka města, a spolu s ní i velkáčást galerky, prostě vybraná společnost, která se pravidelně schází u Mouquinů. Čeho by se měl bát. Chuť

riskovat je ostatně jediným důkazem, že člověk je ještě naživu.

„Tak dobře,“ obrátil se na Beverly. „Půjdu s tebou k Mouquinům. Ale počkáme až na Silvestra, kdy si

užijeme nejvíc zábavy.“

„Dobře,“ přikývla Beverly. „V tom případě se můžeme klidně vypravit k jezeru Coheeries, kde moje rodinatráví svátky. Ráda bych viděla otce a Willu. A taky bych tě chtěla představit.“

Její hlas zněl slabě. Jakoby se ztrácel v dálce. Peter přemýšlel, kam ho tahle půvabná dívka, jejíž prosbyčasto zněly jako příkazy, zavede. Netušil, co pro něj budoucnost chystá, ale věděl, že Beverly miluje.

„Chceš k jezeru Coheeries? Tak pojedeme k jezeru Coheeries.“

„To jsem moc ráda,“ špitla tak tiše, že ji sotva slyšel.

U vysokého černého komína lodě stála přivázaná malá borovička. Měla ohnuté větve a od neustáléhosouboje s ostrým větrem byla celá pokroucená. Přesto bylo patrné, že jde o vánoční stromek. Peter Lake a Beverly vjeli do tmavého přístřešku sloužícího jako stáj, kde nechali Athansora spolu s dalšími dvěmanebo třemi koňmi, kteří tu měli dostatek tepla a pohodlí. Peter přivázal a zajistil sáně a hned nato jezaplavila vlna elektrického světla doprovázená hukotem motoru čerstvě probuzeného generátoru. Petera i

Beverly skoro překvapilo, že si znovu vidí do tváře. On měl na sobě šedý kabát, ona se choulila vhonosné sobolí kožešině. Peter se přesvědčil, že Athansor nic dalšího nepotřebuje, a když byl spokojený,že je o něj dobře postaráno, vzal Beverly pod paží a vydal se s ní (vlastně ji vedl) nahoru do kajuty.Neměl nejmenší tušení, kam jdou, zato ona to věděla přesně. Byla tady snad už stokrát.

Než vstoupili dovnitř, Peter Lake se zastavil u zábradlí a zahleděl se na přístavní molo pod nimi. Upřístaviště stály stánky obchodníků nabízejících čerstvý chléb, pečené kaštany, kávu a čaj. „Asi bych mělna cestu koupit chleba a čaj. Ne, čaj by nám za chvíli vychladl, bude lepší, když koupím pivo.“

„To není třeba,“ řekla Beverly.

„Jak to? Určitě budeme mít hlad.“

„Na palubě je restaurace, a pokud budeš chtít, klidně můžeš třeba ve čtyři ráno zazvonit na stewarda aobjednat si pečené ústřice, horký punč, žebírka, nebo cokoliv jiného, na co budeš mít chuť. Donesou ti

všechno, na co si vzpomeneš.“

„V tom případě můžeme na horké kaštany a podobné nesmysly klidně zapomenout,“ řekl Peter Lake.

Kajuta se rozkládala ve dvou poschodích. Dole stál velký jídelní stůl, nad kterým visela masivní olejoválampa na kardanovém závěsu (loď byla plně elektrifikovaná, ale lampu v jídelně na výslovné přání IsaacaPenna nechali), bylo zde několik velkých pohodlných postelí a pár úzkých lehátek, psací stůl, pohovka adobře vybavená koupelna se vším, co je potřeba k dokonalé očistě. Nahoře se nacházelo další lůžko astálo tu několik kožených křesel, obrácených k oknu vedoucímu na pravoboku. Loď vyplouvala protiproudu přesně v poledne, takže oknem do kajuty proudilo příjemné světlo a spolu s ním vlídné teplo.

„Tohle je tady pro nás,“ řekla Beverly. „Brayton Ives má smlouvu na rozvoz čerstvých výtisků The Sun zGlens Falls. Společnosti se díky novinám dobře daří, takže nám dávají kajutu k dispozici, kdykoli jipotřebujeme. Musíme za ni sice platit, ale jen jako za běžnou kajutu. Obyčejné kajuty jsou malé, ale

docela pohodlné. Když jsem byla malá, jednou jsem s Harrym v jedné cestovala. K jezeru tenkrát jelotolik Pennových, že na nás tady nezbyla místa.“

Loď odrazila od břehu a vyrazila úzkým kanálem v ledu. Peter a Beverly se v kabátech svalili na jedno zlůžek, a aniž by se obtěžovali se svlékáním, celou cestu až do Riverdale se líbali. Přes dunění a rachotusilovně pracujících motorů k nim doléhala hudba dechových orchestrů z Upper West Side a hlasyzpěváků církevních sborů z menších kostelů. Vůbec se nenechali rušit. Vstali až v Riverdale. Vyšli napalubu a zahleděli se do divočiny.

Viděli sněhobílé palisády, mírně zvlněné kopce, vysoké stromy s úchvatně třpytivými větvemi obalenýmiledem a rameno Tappan Zee, které se v dálce před nimi rozlévalo do krajiny jako široká cesta kamsi nasever, možná až k samotnému pólu. Připadalo jim, jako by hleděli na vánoční pohlednici. Spokojeněnaslouchali rytmické vánoční hudbě vycházející odkudsi z podpalubí, kde stále neúnavně pracovaly pístystrojů.

Když dorazili do Tarrytownu, slunce pomalu končilo svou každodenní pouť. Věže kostelů a cihlové zdidomů tonuly v jeho oranžové záři, oběma se okamžitě vybavila vzpomínka na pomeranče a tropickéovoce. V Ossiningu je zastihl soumrak. Okolní louky a pole pokrytá sněhem hrála všemožnými odstínyfialové a modré. Okna domů stoupajících v dlouhých řadách do svahu zářila do šera jako bludičky. Světlovycházelo z pokojů, kde se scházely šťastné i nešťastné, nebo třeba jen ze zvyku přežívající rodiny kesvátečnímu stolu. Chystaly se oslavit večer před Božím hodem. V tomto případě samozřejmě vholandském stylu. Po kanálech se prohánělo několik posledních chlapců. Jako vítr se hnali úzkými cestami

mezi nekonečnými řadami dubů a hustým porostem orobince. V Ossiningu byla řeka tak široká, krásná aklidná, ledový příkrov pokrývající Croton Bay tak rozlehlý a úchvatný, okolní lesy vyhlížely tolik malebně apustá pole a ovocné sady lemované domky s vlídně rozzářenými okny tak půvabně, že Peter Lake aBeverly zůstali na palubě, přestože v ledovém větru jim omrzaly tváře, až je skoro necítili.

Zátoka Haverstraw Bay byla z větší části splavná, ale kanál se hemžil velkými kusy ledu a nebezpečněvyhlížejícími krami, které každou chvíli narážely do trupu lodi, naštěstí pobitého dostatečně silnými železnými pláty, takže pasažéři na palubě Brayton Ives se neměli čeho obávat. Přesto ale srážky působilyhrozivě. Jako by se po schodech skutálelo snad tisíc zvonů. Rachot doprovázel svist stále sílícího větru,ohlušující dunění strojů a tu a tam jekot lodní sirény. Peter Lake a Beverly se drželi zábradlí a s tvářemirozpálenými ostrým severním větrem sledovali, jak se loď vrhá do záplavy bílých konfet; některé rázněodhazovala stranou a jiné lámala na dvě části.

Kopce, mezi nimiž se v této části toku proplétala řeka, nyní vybělené zimou, v létě zářily všemi odstínyzelené. Nad širokými rozlehlými loukami se vinul úzký hnědý pás hřebene posetý bleskem sežehlýmistromy, v jejichž korunách si stavěli orli svá obří hnízda. Byli sotva půl dne cesty od New Yorku. Temnáúdolí kolem řeky však působila tak opuštěně, jako by pluli odlehlou pustinou. Severně od Haverstrawu aVerplancku nezahlédli jediné jasnější světlo. V kraji, kde v zimě vládly sáně poháněné plachtami, lidé uždávno spali, nebo seděli u krbu a šetřili olej do lamp. Kopce vyhlížely stále divočeji a pustěji, voda čím dál

víc černala a led s každým zachvěním strojů sílil. Loď Brayton Ives ale vytrvale plula dál a razila si cestuhoustnoucími krami a čím větší jí řeka kladla odpor, tím více se snažila.

Peter a Beverly spokojeně usnuli a o dalších soubojích ocele a ledu nic nevěděli. Zdálo se jim, jak sespolečně ruku v ruce vznášejí vzduchem a s doširoka rozevřenými pažemi, s jejichž pomocí usměrňovalisměr letu, rotují kolem země. Chvílemi jim do kabiny pronikla špatně doléhajícím oknem trocha kouře zlodního komína, který se jim nepříjemně zařízl do očí. V polospánku si je protřeli a už zase letěli vysokonad mořem a svištěli nad tmavými vrcholy zdánlivě nekonečného pohoří kdesi hluboko v centrální Asii.Když se vzbudili do mrazivého rána (rtuť na teploměru ukazovala, že teplota spadla hluboko pod nulu),měli pocit, jako by plavbou ledovou pustinou strávili dobře půl života. Na palubě panoval čilý shon.

„Co se ještě dá přiložit do kotle?“ zaslechli kapitánův hlas z kormidelny.

„Máme tu dubové dřevo a smolnou borovici, pane,“ odpověděl lodní pomocník z ledem pokryté příďovénadstavby lodi. „A pak ještě náklad mahagonového dřeva,“ dodal po krátké odmlce, jako by se snažil

vzpomenout, co všechno by se dalo spálit.

„Začněte smolnou borovicí. A přidávejte trochu dubu. Pokud se vám nepodaří získat dost páry, klidně tamhoďte i ten zatracený mahagon. Když nebude zbytí, zničený náklad zaplatíme.“

Brayton Ives dorazila do Conn Hooku, kde byla řeka tak úzká, že led vypadal jako dlouhá rovná cestadlážděná mramorem. Museli se dostat na křehký příkrov (jako splašená mechanická kachna neúnavněstoupající po břehu rybníka) a doufat, že povolí pod vahou velkého kolesa. Tohle už nebyla plavba pořece vyžadující prvotřídní navigační schopnosti. Tohle byla válka vyžadující disciplínu a dokonalou

strategii.

Loď se vydala zpětným chodem asi o dvě stě padesát metrů zpět. Proplula mezi krami, které před chvílívlastní přídí rozlámala na kusy a na vhodném místě bez ledu se zastavila. Větší část posádky seshromáždila v podpalubí. Vytvořila dlouhý dopravní pás tvořený svalnatýma rukama, které si podávalyvelká polena dřeva mířící do kotle. Žár stoupal a dalekým okolím se rozléhal divoký hukot běsnícíchplamenů. Postupně stoupal i tlak. Hlavní inženýr stál před měřícími přístroji a přimhouřenýma očimasledoval rychle narůstající barevné sloupce vody. Většina už dávno minula výstražnou červenou rysku.Inženýr takřka nedýchal. Přiškrceným hlasem mumlal, 1750–1800–1850–1900–1950–1975–2000!Jediným trhnutím páky popustil otěže a loď vyrazila plnou rychlostí vpřed. Vůbec netušil, jestli strojevydrží, nebo zda noviny budou následující den psát o další tragické explozi na řece.

Písty i táhla létaly nahoru dolů. Tak rychle, že splývaly v jednu dlouhou šmouhu. Jindy hutný a lepkavýolej tekl jako voda. Z hřídelí se začalo kouřit, přestože pomocníci je v jednom kuse polévali kbelíky ledovévody. Lopatky obřího kola rotovaly jako zběsilé a hloubily v řece hluboký příkop. Voda se vařila. BraytonIves letěla jako dělová koule. V mžiku překonala vzdálenost dvou set padesáti metrů a narazila na led.Rázně a nezadržitelně se na něj vyhoupla a skoro tři sta metrů po něm klouzala. Držela se nad středemkanálu a lopatky kolesa jako zběsilé drtily led. Brayton Ives se dostala tak daleko z vody, že kapitán,posádka a spolu s nimi ani Peter Lake a Beverly, kteří nyní stáli na třetí palubě, netušili, co se stalo a kde

jsou.

„Kotel vybuchne!“ vykřikl hlavní inženýr a zoufale se pověsil na táhlo bezpečnostního ventilu. Z lodi sevyvalil obří oblak husté bílé páry a stoupal vysoko nad zamrzlou hladinu Hudsonu. Zběsilý řev lodní sirénybyl slyšet až na severním konci Champlainova jezera. Zvuk lodní sirény postupně slábl a současně řídl ioblak páry. Peter a Beverly se rozhlédli. Loď stála na suchu. Tedy přesněji, na ledě. Koleso se už před chvílí přestalo točit. Volnou hladinu, která jim před chvílí posloužila jako startovací dráha, nechali takdaleko za sebou, že ji skoro neviděli. Brayton Ives vypadala jako model lodě ve výkladu hračkářství.

Na přídi lodi se pohnul nějaký muž, ale kapitán ho rázným pohybem paže zastavil. Stejně jako celý zbytek

posádky soustředěně naslouchal. Oči všech cestujících i celé posádky těkaly mezi bílou řekou a velitelemlodě, který stál strnule jako socha s rukama nad hlavou. Uběhla minuta, pak druhá, třetí a čtvrtá. Po pětiminutách už malověrní nepochybovali, že kapitánův pokus ztroskotal a loď se nepohne, dokud z WestPointu nepřijedou s pořádnou náloží dynamitu. Kapitán se však stále nehýbal. Rukama se strnule drželčehosi ve vzduchu a napjatě poslouchal.

„Podívej,“ řekla Beverly a ukázala na muže na kapitánském můstku, „on se usmívá.“ Kapitánovi se potváři skutečně rozléval spokojený úsměv. Ruce mu volně visely podél těla. Posádka měla za to, že svouporážku v zimní válce bere s nadhledem. Někteří muži se dali do smíchu. Kapitán na ně zakýval prstem,jako by je chtěl umlčet, a znovu se zahleděl kamsi do dálky nad jejich hlavy.

Všichni na palubě se nyní dívali k severu, odkud k nim hlubokým údolím doléhal táhlý ostrý zvukpřipomínající neskutečně dlouhé prásknutí bičem. V ledu se objevila černá puklina a mířila přímo k nim.Kapitán věděl, co se stane, daleko dřív, než to věděli ostatní, proto také lodi velel. Peter a Beverly mělipocit, jako by se hroutil svět. Řeka se v délce mnoha kilometrů rozštípla na dvě poloviny a uprostřed seobjevila průrva, kterou v mžiku vyplnila ze zajetí osvobozená voda. Před lodí se otevřela volná cesta,široká jako průplav mezi přístavními moly. Lodní inženýr spustil parní stroj a koleso se znovu rozběhlo.Vyrazili k severu, kde na ně nečekali žádní lidé, jen hory, jezera a nekonečné, sněhem pokryté plánězarostlé rákosím. A také bohové zimy, kteří se baví hrou s hvězdami a blesky. Alespoň jim to takpřipadalo.

JAYGA SLEDOVALA, jak Peter Lake s Beverlyinou pomocí nakládá zavazadla do saní, jak do nich zapřahajíAthansora a zabalení do kožešin společně odjíždějí. Jakmile zmizeli, rozběhla se k policejní stanici, kamdorazila asi o minutu později. Zamířila přímo ke službu konajícímu seržantovi, pro něhož měla připravenýpříběh. Ten snadno překonával i tu nejhroznější ze shakespearovských tragédií, o kterých slyšela vyprávět

v pivnicích. V jejím podání příběh zněl jako směs Othella, Krále Leara, Hamleta a oblíbené frašky Zanašich mladých let v Killarney. Pustila se do něj s takovým odhodláním a zarputilostí, že na správnougramatiku nezbyl čas.

„Hlásím, že naše slečinka práskla do bot,“ oznámila Jayga sloužícímu seržantovi. „Hned sem ho měla v

merku. Mě jen tak neoblafnou. Mě ne. Kdo to kdy k čertu viděl. Objeví se večer, odejde ráno. Tak špicujte

uši! Pamatuju si darebáka, co ho před pár rokama taky svrbělo. Koukal po hedvábí. Měkoučkých peřin semu zachtělo. Jenže nic. Teda tenkrát nic. Teď ale jo. Teď se mu to konečně podařilo. Jenom to už nebylon. Jinak ale stejnej parchant. Jak říkám, takoví jako on jdou jen po hedvábí. Slyšíte, co vám povídám?“

„Slyším a nerozumím,“ zastavil ji seržant. „Přišla jste snad ohlásit nějaký zločin?“

„No aby ne, sakra! Copak si sedíš na uších, zatracenej chlape?“

Jayga měla pocit, že když mluví s policií v zastoupení rodiny Pennových, musí pečlivě volit slova a ani naokamžik nepochybovala, že vybrala správně. Nadechla se a pokračovala dál. Postupně zaplňovala prázdná

místa složitého obrazu, který seržanta zajímal čím dál víc, vtahoval ho do děje tak silně, až břichempřevrhl kalamář a zcela zakryl dřevěné rukovítko se savým papírem, které se jako malý hrošík opíralo otlustou kapesní bibli. Seržant se dozvěděl, že Peter Lake má zvláštní červené oči, a když švihne bičem,nebem létají blesky. Jeho kůň umí létat, Jayga na vlastní oči viděla, jak krouží kolem domu, zatímco jeho

pán byl se slečinkou uvnitř! Prosila svou paní na kolenou, aby nikam neodjížděla a zůstala doma. Pověsila

se jí na nohy a vlastním tělem se ji pokoušela zadržet. Dokonce se vrhla i pod sáně, ale všechno marně!Po půlhodině vřeštění, když byl konečně celý složitý příběh venku, se Jayga zarazila a zděšeně vyjekla:„Bože můj! Nechala jsem v troubě sušenky!“ a hned nato se vyřítila na ulici. Zmizela z policejní stanice tak

rychle, že seržantovi málem přišlo, že se mu to všechno jen zdálo.

Mezi sídlem nakladatelství novin The Sun a jezerem Coheeries začaly létat telegramy. Telegrafista nikdypředtím během Vánoc tak tvrdě nepracoval. Jeho sáně poháněné plachtami vyjezdily na jezeře trasurovnou, jako by ji vytyčovali podle dráhy střely ze Sharpsovy pušky.

BEVERLY SE ZTRATILA STOP PODLE JAYGY UTEKLA S ČERNOKNĚŽNÍKEM STOP CO MÁME DĚLAT STOP COŽE OTAZNÍK A VYKŘIČNÍK NAJDĚTE JI STOP PODÍVEJTE SE NA STŘECHU STOP HLEDEJTE VŠUDE

STOP

VŠICHNI HLEDAJÍ KDE SE DÁ STOP NEDÁ SE NAJÍT STOP CO MÁME DĚLAT STOP

HLEDAT DÁL STOP

BEVERLY STÁLE NIKDE NENÍ STOP

POKRAČUJTE V HLEDÁNÍ STOP HLEDEJTE VŠUDE STOP

CO JE TO VŠUDE OTAZNÍK STOP

POTŘEBUJETE NÁVOD OTAZNÍK STOP

ANO STOP

NEMOCNICE HOTELY SKLADIŠTĚ REASTAURACE PEKÁRNY MOSTY LÁVKY NÁKLADNÍ LODĚ OSOBNÍ

LODĚ MLÉKÁRNY TOVÁRNY PIVOVARY SKLENÍKY JATKA LÁZNĚ TRŽNICE KANCELÁŘEN OBCHODY DÍLNY GARÁŽE TĚLOCVIČNY KOVÁRNY ŠKOLY ATELIÉRY TANČÍRNY KNIHOVNY HOSPODY KAVÁRNY DIVADLA GALERIE DOSTIHY AUKČNÍ SÍNĚ LABORATOŘE TELEFONNÍ ÚSTŘEDNY SALONY KRÁSY MOLA POHŘEBNÍ

SLUŽBY ZBROJNICE KLUBY MUZEA POLICEJNÍ STANICE KOŽELUŽNY PRODEJNY KOL VĚZENÍ HOLIČSTVÍ NAKY BARY KLÁŠTERY KUCHYNĚ PARNÍKY PŘÍSTAVIŠTĚ KOSTELY KONFERENČNÍ SÁLY BORDELY HUDEBNÍ ŠKOLY LETADLA HANGÁRY LETIŠTNÍ VĚŽE STOP

HLEDALI JSTE VE SKLEPĚ OTAZNÍK STOP

Brayton Ives zakotvila na úpatí vysokých hor na západním břehu řeky. Posádka spustila můstek, který sepřekvapivě tiše opřel o led. Všude vládl naprostý klid. Motory tiše odpočívaly. Nikde se nehnula jedinávětvička. A potom z boku lodě vyrazil Athansor. Jeho kopyta udeřila do dřevěné lávky a vzduch sezachvěl, jako by nad lodí zaburácel hrom. Athansor za sebou táhl sáně s Peterem Lakem a Beverly. Nežposádka stačila lávku zvednout zpátky na palubu, Athansor už cválal po bílé, sněhem zasypané cestě

vedoucí kamsi do hor a mezi vysokými svahy na druhou stranu. Jeli nad vysokými stržemi po cestách bez

patníků a zábradlí, podél dlouhých řad stromů uvězněných v ledu a mezi keři sevřenými v těsnémsarkofágu sněhu. Stoupali stále výš a výš, klouzali ze strany na stranu, až se jim tajil dech, s větrem ozávod klouzali zmrzlými horami a kochali se pohledem na bezmračnou polární oblohu. Nakonec se v jedné

ze zákrut zastavili a rozhlédli se po největší planině, jakou kdy Peter Lake viděl. Táhla se třemi směry,stovky kilometrů daleko. Viděli husté lesy, pole, řeky, města, a jezero Coheeries. Prostíralo se nějakýchtřicet, možná čtyřicet kilometrů daleko. Bylo pokryté sněhem a působilo jako dokonalá oáza kliduuprostřed tiché záplavy. Otvíralo se do šířky jako lesní roh, třpytilo se na obzoru a vlnilo se jako moře,Připadalo jim jako neznámá říše za doposud nevytyčenou hranicí. Cestou z kopce takřka letěli a Athansornepolevil v trysku ani na rovině. Jako smyslů zbavený se řítil širokou rovnou zasněženou cestou vedoucípřímo k jezeru.

Jako rychlíková lokomotiva pádil vyježděnými kolejemi, které na hladině jezera zanechaly sáně poháněnéplachtami. Pak se Beverly zvedla, ukázala kamsi před sebe a řekla: „Tamhle jede moje rodina!“ Její prstmířil k saním s plachtami, které se řítily přímo k nim. Isaac Penn poznal své sáně. Uvolnil hlavní plachtu azabořil brzdu do ledu. Za saněmi se objevil dlouhý ocas stříbrných úlomků ledu.

Nastalé ticho rušilo jen těžké oddechování koně a pleskání plachet. Pennovi upřeně zírali na Beverly aPetera Lakea a oni zase zírali na ně. Nikoho nenapadala vhodná slova, alespoň ne taková, která byodpovídala této zvláštní příležitosti. Jen Willa se mlčky nahnula směrem ke své milované Beverly aroztáhla ruce. Peter Lake seskočil ze saní, vzal ji do náruče a vložil ji do Beverlyiných natažených paží.Willa vypadala jako medvídě v objetí medvědí matky, obě dívky na sobě měly lesklé černé kožichy.Beverly sestru držela, jako by ji nikdy nechtěla pustit.

Willa zavřela oči a po pár okamžicích začala spokojeně oddechovat. Sáně s plachtami se otočily; PeterLake práskl bičem a spolu s Beverly a teď navíc i Willou se rozjel k domu u jezera. Nad hlavou se jimklenula obloha, modrá jako holandská keramika. „Rychleji, ještě rychleji, Petere,“ povzbuzovala hoBeverly a v náručí dál pevně svírala malou sestřičku.

Peter nikdy žádnou rodinu neměl. A najednou měl hrát roli (bezmála) manžela a otce. Dokonce i letméprchavé okamžiky mohou být tak úchvatné, že člověka navždy změní. Peter věděl, že na polední jízdu pozamrzlém jezeře nikdy nezapomene. Stejně jako nezapomene na její slova.

„Rychleji, ještě rychleji“ opakovala stále dokola a on ji samozřejmě poslechl. Všechno se rázem změnilo.Netoužil po ničem jiném než po lásce.

SPALI AŽ DO VEČERA. Beverly na speciálně upravené podestě venku a Peter Lake v ložnici v poschodí.

Probudil se do naprosté tmy. Poslepu vyšel z pokoje a proplétal se chodbami tak dlouho, dokud se

nedostal do velké místnosti, kde spatřil dva velké zapálené krby a Pennovy. Všichni, včetně Beverly,která dala jejich společnosti na chvíli přednost před venkovním chladem, byli dokonale oblečení avypadalo to, že čekají, až se Peter Lake vzbudí. Ten zatím pouze ohlásil, že se musí podívat na koně avycouval z hlavních dveří. Studený vzduch na něj dolehl jako křišťálová hora, za kterou jasně zářil měsíc.Stopami od saní se vydal ke stáji. Když nahlédl dovnitř, uviděl, že Athansor spokojeně dřímá pod silnoušarlatovou pokrývkou. O poznání klidnější a nyní už s čistou hlavou se vrátil do domu. Všichni, až naIsaaca Penna, něco dělali v kuchyni. Nejspíš tam připravovali velkolepou hostinu, která by nasytilavšechny Huny, Mongoly a Eskymáky. Isaac Penn trůnil ve velkém koženém křesle, upřeně hleděl do ohněa prsty vyťukával pravidelný rytmus do masivní dřevěné područky.

Peter Lake se posadil na dřevěnou lavici vedle krbu a podíval se Isaacu Pennovi přímo do očí. Očekávaldalší němý souboj pohledů, jak na to byl zvyklý s Pearlym. Věděl, že mocní lidé dokážou člověka uzemnit i

beze slov a často to taky dělají. Jackson Mead a Mootfowl tuto mimořádnou schopnost využívali jen srozmyslem, ale zcela se jí nezříkali. Není tedy divu, že Peter byl připravený na pořádný výprask. Na rovnýsouboj si rozhodně netroufal, protože Pearly se s Isaacem Pennem nemohl ani zdaleka měřit. Vypadalvedle něj jenom jako směšná loutka s ostře nabroušenými mléčnými zoubky. O Isaacu Pennovi bylonaopak všeobecně známo, že je hybnou silou města, mužem za zrcadlem. Měl neobyčejnou moc.Dennodenně dělal desítky a stovky rozhodnutí, která mohla město posunout o krok vpřed, nebo ho nalibovolně dlouhou chvíli úplně zmrazit. Kdyby chtěl, celé město by skákalo, jak on píská, jako cirkusovýklaun by rozhazovalo rukama nohama a ještě se u toho spokojeně smálo. Mohl město vyděsit k smrti,jediným mávnutím vyprázdnit ulice. Z denního světla ho zadupat pod zem. Isaac Penn si mohl s NewYorkem pohrávat jako s hračkou; byl obrem, mocnou rukou a New York jen smítkem v dětském oku,takže Peter Lake logicky očekával, že rozhodně nepůjde o setkání, z něhož by mohl vyjít jako vítěz. Budedobře, když ho Isaac Penn nerozšlápne jako komára.

Nesmírně ho tedy překvapilo, když se mu Isaac Penn podíval do očí a takřka rozpačitě (vlastně vypadaltrochu jako ovce, což zřejmě vysvětlovalo Willin zvláštní vzhled, jímž se odlišovala od ostatních dětí –

Beverly jako ovce nevypadala) se zeptal: „Ehm, dáváte si obvykle k jídlu sklenku vína?“

„Někdy,“ odpověděl Peter Lake.

„Dobře, u dnešní večeře víno chybět nebude. Vyhovuje vám klaret? Château Moules du Lac, ročník

devadesát osm?“

„Ach ano, to mi naprosto vyhovuje. Jako jakékoli jiné víno,“ řekl Peter Lake. „Ale, nevyslovuje se tosprávně ‚klarej‘?“

„Ne. Správně je to klaret. Na konci musíte vyslovit ‚t‘ jako ve slově ‚filet‘.“

„Jako ve slově filet? Myslel jsem, že správně se říká ‚filej‘.“

„Ne, ne. Správně je filet, jako kotlet. Neříkáte přece ‚kotlej‘, nebo snad ano? To byste dělal chybu. Astejné je to s filetem a klaretem.“ Isaac Penn se pohodlně opřel do křesla. Peter Lake se cítil daleko lépe.Už nebyl ani zdaleka tak nervózní jako na začátku. Jak to, že jsem čekal nebezpečného dravce? Tenhlepřátelský chlapík se mu vůbec nepodobá.

„Víte, co se mi zdá?“ ozval se znovu Isaac Penn.

„To netuším.“

„Zdá se mi, že jste pěkný darebák. Co jste vůbec zač, čím se živíte a co máte společného s Beverly? Vítevůbec o její zvláštní situaci? O co vám jde? Čeho se snažíte dosáhnout? Jaké jsou vaše skutečné záměry?

A chci slyšet čistou pravdu, žádné výmysly a báchorky. Pokud do místnosti vejde někdo ze služebnictvanebo dítě, okamžitě přestaňte mluvit a buďte co nejstručnější.“

„Jak mám mluvit stručně, když mi pokládáte tak složité otázky?“

„Však vy to dokážete. Kdybyste byl jedním z mých novinářů, už byste byl bez práce. Bůh stvořil svět zašest dnů, tak se ho pokuste napodobit.“

„Budu se snažit.“

„Zbytečné řeči.“

„Rozumím.“

„Další zbytečné řeči.“

„Jmenuju se Peter Lake. A máte pravdu. Jsem darebák. Přesněji řečeno zloděj, i když vyučený jsem jakomechanik, a velmi dobrý mechanik. Beverly miluju. Náš vztah s Beverly nelze označit jedním slovem.Alespoň žádné správné neznám. O nic se nesnažím a nechci ničeho dosáhnout. O její zvláštní situaci vím.Nesmírně po ní toužím. Mým jediným motivem je… láska. Když jsme odpoledne jeli přes jezero a Beverlydržela v náručí tu malou dívku, cítil jsem zodpovědnost, jakou jsem nikdy předtím nezažil. Uvědomuju si,že Beverly je vaše dítě. Vím, že může brzy umřít. A stejně dobře vím, že jako otec, živitel rodiny aochránce nebudím žádnou velkou důvěru. Vyznám se ve strojích, ale vzdělání mi chybí. Asi by se dalo říct,

že jsem nevzdělanec. A uvědomuji si, že ta zvláštní malá rodina z dnešního odpoledne, chápete, ta zesaní, nemůže dlouho vydržet. Willa ale Beverly z celého srdce miluje. Bere ji takřka jako svou matku.Myslím, že bychom Beverly měli umožnit se o ni chvíli starat. Ne kvůli malé Wille. Spíš kvůli Beverly.Chápete, co se vám snažím říct?“

„A jak mám vědět,“ zeptal se Isaac Penn, „že z vás nemluví jen ješitnost nebo zvědavost? Jak mám vědět,

že tady nejste jen proto, že Beverly pochází z bohaté rodiny?“

Peter Lake se nedal ani na okamžik vyvést z míry. „Od dětství jsem sirotek a sirotci nebývají ješitní.Nejsem si úplně jistý, ale mám pocit, že ješitnost je vlastnost, kterou v člověku mohou vypěstovat jenrodiče. A ti mně chyběli. Mám jistě spoustu chyb, ale vždycky se ke všemu snažím přistupovat s úctou avděčností. Ješitní lidé žádnou vděčnost nepociťují. A pokud jde o mou zvědavost… V životě jsem tohoviděl a zažil už hodně. Po pravdě až příliš. Zvědavost nehraje ve vztahu k Beverly žádnou roli. Vlastně aninechápu, proč jste se o ní zmínil.“

„A co peníze? Chápete alespoň, proč jsem se zmínil o penězích?“

„Ano, na peníze jsem myslel. A představa peněz mě vzrušovala.“ Peter se usmál. „Otevřeně se k tomupřiznávám. Zdálo se mi, a připouštím, že to bylo více než vzrušující –, že jste mi dal práci, udělal ze měsvou pravou ruku, měl jsem na starosti spoustu důležitých věcí, takových, jakými se zabývají mocní abohatí muži, na každý den jsem měl připravený čistý oblek a spal jsem v měkkém hedvábí. Stal jsem sesenátorem a pak prezidentem. A Beverly žila. Měli jsme spolu děti a ty byly stejně skvělé jako jejichrodiče. Psali o nás v encyklopediích a bylo toho tolik, že naše rodina sama zabrala skoro celý svazek. Pocelé zemi mi stavěli pomníky z mramoru bělejšího než padlý sníh. Nakonec jsem se vznášel vesmírem.Spolu s Beverly jsme se dotýkali měsíce a letěli ke hvězdám. Trvalo to ale jen pár hodin a najednounebylo kam pokračovat. Po pár hodinách ve společnosti velmožů, magnátů a králů jsem byl nesmírněšťastný, že jsem Peter Lake, kterého nikdo nezná. Že jsem neznámý a svobodný muž. Osobně si myslím,vážený pane Penne, že po těchto věcech touží jen lidé, kteří jsou příliš hloupí, než aby si je dokázalipředstavit a s úlevou je odmítnout. Možná vám to bude znít divně, ono je to něco zcela nového i pro mě,přihodilo se mi to během několika posledních dnů, ale musím říct, že teď netoužím po ničem jiném tak,jako po zodpovědnosti. Nic ušlechtilejšího si nedokážu představit. Chci dávat, ne brát. Chci milovat

Beverly.“

„A uvědomujete si, jak vám mám říkat?“

„Většina lidí mi říká oběma jmény.“

„Uvědomujete si, Petere Lakeu, že peníze, pouhá blízkost peněz, může tyto city rozmělnit a nahlodat?“

„To si uvědomuju. Něco podobného jsem už zažil. A vlastně to zažívám i teď.“

„A co tedy míníte udělat, abyste se takového nebezpečí vyvaroval, za předpokladu, že se vám dostane tévýsady čelit mu?“

„Vím přesně, co udělám. Nemám sice školy, ale nejsem žádný hlupák. Až… pokud… Beverly zemře, prostě

zmizím. Nic tady z toho nechci.“ Peter jediným máchnutím ruky přelétl celou místnost, v níž seděli, ale ve

skutečnosti myslel celý svět.

„Myslíte, že bych vám to dovolil? Muži, kterého moje dcera miluje? A ona vás skutečně miluje. Řekla mi to

, a vlastně vůbec nemusela.“

„V tomto ohledu na vašem přání nezáleží.“

„Něco vám řeknu, Petere Lakeu. Já bych vám to skutečně dovolil. Nejraději bych se o vás samozřejměpostaral, zajistil vás na celý zbytek života a přijal vás do rodiny, abyste se stal jedním z nás. Ale neudělám

to. Kvůli Beverly. Rozumíte mi?“

„Rozumím. Samozřejmě že vám rozumím. A teď zase něco řeknu já vám, pane Penne. Podle všeho minebylo souzeno, abych měl rodinu, alespoň ne takovou, o jaké mluvíte vy. Nedostalo se mi ochrany, alepřesto chci chránit.“

„Pak si naprosto rozumíme. Předpokládám, že se vzdáte zlodějského řemesla a vrátíte se ke strojařině.“

Peter Lake přikývl. „O jednu věc bych vás ale rád požádal. Slibuji, že pouze o jednu. Chci po vás jedinouvěc, při které se bez vaší pomoci neobejdu.“

„O co jde?“

„O jedno dítě. Kdysi, už je to hodně dávno, jsem v chodbě jednoho obytného domu potkal dítě. Nebyloani zdaleka jediné z podobně postižených, které jsem kdy v životě viděl, jenže tohle si pamatuju nejlépe.Nemůžu na něj od té doby…“

Vtom Petera vyrušil příchod veselé společnosti. Rodina se vracela z kuchyně, s tvářemi rozpálenými

žárem kamen, s mísami plnými jídla a lahvemi s vínem. Než se usadili ke stolu, Beverly je všechny

poslala, aby si umyli ruce. Ne že by to snad nějak nutně potřebovali. Potřebovala se jich na chvíli zbavit,aby mohla obejmout otce a poděkovat mu, že přijal Petera Lakea, o čemž při pohledu na otcovu aPeterovu tvář ani na okamžik nepochybovala. Věděla to naprosto jistě, protože už nějakou chvíliposlouchala za dveřmi.

POZDĚJI TÉHOŽ VEČERA se Isaac Penn a Peter Lake, příjemně posilnění chutnou večeří a osvěženíspoustou veselého upřímného smíchu, znovu sešli v malé pracovně. Seděli pohodlně usazení v křeslecha hleděli do ohně. V krbu hořelo asi půl tuctu polen, ze kterých sálalo příjemné teplo. Polena rychleměnila barvu, postupně stále více rudla, až se změnila v jasně zářící hvězdy na pozadí temného vesmíruobloženého dokonale vyrovnanými řadami šamotových cihel. Sálající teplo se šířilo jako neviditelný vítr apřišpendlilo oba muže do křesel, krčili se v nich jako vyděšené srnky uprostřed planoucího lesa. Jen tu atam zvedli hlavy, jako by chtěli zjistit, ze které strany hrozí největší nebezpečí.

„Lékaři tvrdí,“ ozval se Isaac Penn, jako by mluvil sám k sobě, „že jí nezbývá víc než pár měsíců. To samé

mi ale říkali už skoro před rokem.“ Isaac Penn se zadíval do ledem pokrytého okna, za nímž se nejasněrýsoval rozmazaný měsíc a zaposlouchal se do zvuků větru přicházejícího od jezera Coheeries, protože vnoci uprostřed zimy ani odjinud přicházet nemohl. Běsnil a kvílel jako zdivočelé větry na Marsu neboSaturnu. „Vůbec nechápu, jak může v takovém nečase spát venku. Původní domluva zněla trochu jinak. V

zimě měla spát jako všichni ostatní uvnitř. Ona o tom ale nechce ani slyšet. Dokonce ani tady u jezera.Nikdy si nezvyknu, že moje vlastní dcera spí docela sama uprostřed ledové pustiny. Pak se ale ráno, podvanácti hodinách strávených na mrazu, který by zabil i silného chlapa, objeví u snídaně a vypadá svěží aodpočatá. Nechápu, jak to, že to přežije. Zpočátku jsem ji přemlouval, prosil jsem ji, aby spala s námi.Pak jsem si ale uvědomil, že právě tohle ji drží při životě.“

„Jak?“

„Nemám tušení.“

„Často myslím,“ začal pomalu Peter Lake, jako by si plně uvědomoval, že sedí v pohodlí uprostřed mořesněhu a ledu, který si za zdmi chaty počíná jako armáda, jejíž síle se nikdo nedokáže postavit. „Často

myslím na ostatní.“

„Na jaké ostatní?“

„Na ty tisíce, desítky a stovky tisíc ostatních, podobných jako Beverly.“

„Všichni jsme jako Beverly. Ona má jen o něco méně času.“

„Ale přece by to tak být nemuselo.“

„Jak by to nemuselo být? Vyjádřete se jasně.“

„Chudáci by přece nemuseli po milionech umírat, alespoň ne tak mladí.“

„Chudáci? Myslíte asi všechny. Alespoň pokud mluvíte o New Yorku, protože v New Yorku jsou chudákydokonce i boháči. A co Beverly? Kde se podle vás nachází Beverly? Nejspíš byste ji mezi chudákynezařadil. Určitě ne. A přesto umírá. V čem je tedy rozdíl?“

„Rozdíl je v tom,“ nedal se odradit Peter Lake, „že malé děti, jejich matky a otcové žijí a umírají jakozvířata. Nemají speciálně upravené podesty na spaní, teplé peřiny z rajčího peří, sobolí kožešiny,mramorové vany velké jako malý bazén, zástupy doktorů s diplomem z Harvardu a dalších věhlasnýchškol, nemají mísy plné nejvybranějších kousků pečeného masa, teplé nápoje ve stříbrných termoskách,ani podporu šťastných milujících rodin. Nikdy bych Beverly o nic z těchto výsad nechtěl připravit. Dal byvlastní život, aby se nemusela byť jen bez jediné z nich obejít. Ale to mi nebrání, abych neviděl tenpropastný rozdíl. To dítě, které jsem kdysi viděl v chodbě činžovního domu, bylo bosé, bez čepice a vneskutečně roztrhaných hadrech. Zjevně trpělo hladem a samotou. Nikde na něj nečekala měkká postel sprachovými peřinami. V očích si neslo smrt a stálo jen proto, že nemělo jediné místo, kde by mohloulehnout a v pokoji zemřít.“

„To, co mi tu popisujete, pro mě není vůbec nic nového,“ přikývl Isaac Penn. „S podobnými případy jsemse setkával daleko častěji než vy. Nejspíš jste zapomněl, že jsem vyšel z neskutečně nuzných poměrů. Byl

jsem nepoměrně chudší než vy a chudobou jsem trpěl déle, než jste vy prozatím na světě. Na rozdíl odvás jsem měl otce i matku a taky bratry a sestry. Všichni umřeli mladí. Příliš mladí. Takže vím, o čemmluvíte. Myslíte si snad, že jsem nějaký naivní blázen? V Sunu o těchto věcech pravidelně píšeme.Upozorňujeme veřejnost na různé nespravedlnosti a navíc navrhujeme, jak zjednat nápravu. Tedyalespoň tam, kde to má smysl a kde nerovnost neslouží nějakému vyššímu cíli. Samozřejmě siuvědomuju, že svět je krutý a je na něm příliš zbytečného utrpení. Zato vám uniká jedna důležitá věc, asice, že všichni tito lidé, jichž se tak odhodlaně zastáváte, se za svůj boj dočkají odměny.“

„Jaké odměny?“

„Jejich činy, vášně, city; jejich nesvobodná těla a nesvobodné smysly jsou řízeny stejně dokonale apřesně jako střídání ročních dob, jako nesčetné komponenty tvořící harmonicky uspořádaný organismusměsta. Jejich činy a životy se zdají nahodilé, ale jsou součástí velkého plánu. Copak to vážně netušíte?“

„Pokud je to, jak říkáte, pak mi ten plán nepřijde nijak spravedlivý.“

„A kdo tvrdí,“ zvolal Isaac Penn, jako by se řítil na zteč, „že vy, obyčejný muž, dokážete rozlišit, co je a conení spravedlivé? Co vám dává právo myslet si, že aspoň tušíte, co je to spravedlnost? Jste si jistý, že

byste ji poznal, kdyby vám prozradila své velkolepé dílo? Myslíte, že budete žít dost dlouho, abyste

alespoň jednou zaslechl její hromový hlas? Nebuďte pošetilý. Spravedlnost není nic pro jednu generaci,ani pro deset generací. Nemusí se projevit během celé lidské existence. Pletete si spravedlnost sezdravým rozumem. Spravedlnost je něco nepoměrně vyššího a není vždycky snadné ji pochopit, dokudse vám nezjeví v celé své nepřehlédnutelné kráse. Plán, o kterém tady mluvím, je nad naše chápání.Občas ale můžeme vycítit jeho přítomnost. Na celém světě neexistuje choreograf, architekt, inženýr animalíř, který by dokázal vypracovat dokonalejší plán, zde má každá akce i každý výjev své nezaměnitelné místo. Čím více je člověk vzdálený pozemské moci, tím blíž je síle, která se jako mohutná vlna valí všemivěcmi a trpělivě nás připravuje na budoucnost. Ta se nebude vyznačovat jen prostou rovností všech lidí(něco takového by vymyslelo i dítě), nýbrž neskutečným množství průzračných a překvapivých vztahů,jaké si ani nedokážeme představit, novými děsivými i velkoryse vlídnými poměry. Mluvím o zlatém věku.Nepřinese nám to, co chceme, ale odhalí nám holou pravdu, z níž vychází vše, co bylo a co bude.Spravedlnost skutečně existuje, Petere Lakeu, ale je opředena neproniknutelnou zdí tajemství. Snažímese o ni, a přitom ani netušíme, jak přesně vypadá. Sotva se jí dokážeme dotknout. Na tom ale nezáleží.Plameny spravedlnosti zahalené v oslnivě zářivých oblacích jisker žhnou ve všech dobách a živí oheň

budoucích epoch, spravedlnost je jako stroj. Jeho síla plyne neviditelnými cestami do doposud

setmělých, nic netušících měst.“

„Já nevím,“ řekl Peter Lake trochu zmateně. „Já spíš myslím na Beverly. Ten zlatý věk, o kterém mluvíte,mi přijde neskutečně vzdálený a mimo dosah našich životů. Nemyslím, že by se nás mohl nějak týkat.Třeba taková Beverly. Ta se ho nedožije zcela určitě.“

Isaac Penn vstal z křesla a zamířil ven z pracovny. U dveří se zastavil a otočil se k Peterovi, jehož sezmocňoval pocit chladu a samoty. Isaac Penn byl starý muž a někdy působil neskutečně vážně, jako by zněj mluvilo tisíc zmučených duší. V očích se mu odrážely plameny příjemně hučícího ohně. Vypadalyzvláštně, trochu nepřirozeně, jako průchody do duše, která se ukrývá tak hluboko, že se záhy jistě ztratí.„Copak si neuvědomujete, že právě Beverly je zlatému věku z nás všech nejblíž? Ne tomu, který byl, anitomu, který bude. Ona už ve zlatém věku žije. Jsem starý muž, ale zlatý věk jsem nikdy nezahlédl anizdálky. Zato Beverly ho zná velmi dobře. A právě to mi láme srdce.“

BLÍZKOST VÁNOC A BOŽÍHO HODU proměnila děti v malá dravá zvířátka hnaná nevyčerpatelnýmvzrušením a touhou po dárcích, někdo by možná řekl chamtivostí. Rozdělování dárků se změnilo v jednuvelkou vřavu připomínající plenění porobeného města, ale jinak nebylo ničím výjimečné, kromě toho, žeWilla měla pro otce připravený dárek, vůbec první ve svém krátkém životě. Rozhodování jí zabralo celýden a pak ještě polovinu dalšího. Nakonec poslala Petera přes jezero do města Lake of the Coheeries, kde

pro ni dárek koupil. Isaac Penn ho otevřel jako úplně poslední a ve velké krabici s vystříhanými otvory

našel vypaseného bílého králíka s cedulkou kolem krku. Bylo na ní napsáno: „Od Willy.“

Odpoledne vyrazili Beverly a Peter na vyjížďku a vzali s sebou víc než půl tuctu dětí –Willu, Jacka,Harryho, Jamie Absonordovou (která před chvílí dorazila, srdce jí tlouklo nedočkavostí, až konečně uvidíJacka a zatím si s ním z nějakého neznámého důvodu neřekla ani slovo), dvě děti Gamelyových a SarahShinglesovou, baculatou, značně náladovou dívku od jezera, v jejíž povaze se dokonale snoubila americká

prudkost, indiánská nepředvídatelnost, anglická vážnost a holandské bláznovství.

Zavalití Gamelyovi, zabalení do kožešin dokonale odolávajících mrazu, seděli se Sarah na zadní lavici saní.Vypadali jako postavičky z vyřezávaného betlému, nevypočitatelně a uličnicky.

Jezero pokrývala dokonale rovná tvrdá vrstva ledu a slehlého sněhu, takže Athansor měl konečně dostprostoru a mohl se volně rozběhnout. Když mu Peter povolil uzdu a výběr směru nechal na něm, Athansor

zamířil rovnou čarou přes jezero přímo k obzoru. Sáně postupně nabíraly rychlost. Všichni pohodlněseděli a choulili se do kožichů a do dek. Kůň stále zrychloval. Docela lehce překonal rychlost těchnejrychlejších saní tažených koňským spřežením, jako by jen klusal. Pak se skutečně rozběhl. Vítr jebičoval tak nesmírnou silou, že se museli předklonit a téměř zavřít oči. V mžiku dohnali sáně poháněnéplachtou, které klouzaly po souběžné, dokonale proježděné a ohlazené cestě a v následující vteřině jenechali daleko za sebou, až se zdálo, že jedou opačným směrem. Hned nato Athansor zvedl hlavu audělal několik dlouhých nevysokých skoků. Sáně se odlepily od země a prolétly vzduchem. Chvílemi selehce dotkly země, ale nože se jen lehce políbily se sněhem a hned se mu zase nedůtklivě vzdálily –pokaždé to trochu zasyčelo a za saněmi zůstal maličký obláček páry. Děti tato rychlost naprosto ohromila,

ale vůbec se nebály. Všichni se hnali k západu směrem k zapadajícímu slunci, které se náhle zastavilo azase začalo stoupat. „Bože můj,“ vydechl Peter Lake a ztěžka polknul, „na západě vychází slunce!“ Alenikdo ho neslyšel, neboť vítr na ně dorážel tak neodbytně, až měli pocit, že se celý svět změnil v jednuvelkou sirénu. Letěli neskutečnou rychlostí. Snažili se sledovat ubíhající břeh, ale viděli jen tenký bílýproužek připomínající lem porcelánového šálku. Dokonce ani Gamelyovým nezbylo než se skrčit a doufat,že vichřice se jednou přežene. Athansor zpomalil. Nože saní se spojily se zemí, vítr zeslábl, slunce sezastavilo a znovu začalo klesat. Všichni začali rozeznávat břeh jezera. Když pak Athansor přešel do klusu a

běžel jako kterýkoli jiný kůň, Peter ho nasměroval k malé osadě slabě ozářené prvními večerními světly.

Lake of the Coheeries bylo maličké město ležící tak daleko západním směrem od New Yorku, že se místní Irokézové pořád ještě těšili na příchod bílých obchodníků s ohnivou vodou. Osada byla zasypaná bezmáladeset metrů vysokou vrstvou sněhu, takže domy místních obyvatel vypadaly jako výtvory šílenéhoarchitekta, který nestaví na zemi, ale pod ní. Krčma však stála na velkém holém prostranství na větremošlehaném kopci a její ozářená okna bylo vidět až z jezera. Z komína stoupala tenká a souvislá stužkakouře. Děti si toho všimly a dobře si to zapamatovaly, aby to mohly zachytit na svých obrázcích.

Athansor klusem doběhl ke stodole u hospody a obrátil se na Petera Lakea, jako by se ptal, jestli má sesaněmi zajet až dovnitř. Beverly řekla, aby zůstal, kde je. Počká venku v saních a Peter má mezitím vzítděti na šálek horkého punče. Peterovi se její plán vůbec nezamlouval. Měla by jít s nimi. Proč chce sedětvenku? Tohle přece není taneční sál. Nikdo nečeká, že tam dorazí v plesových šatech s korzetem. Navícse uvnitř můžou zdržet třeba jen čtvrt hodiny.

„Ne, zůstanu tady“ řekla Beverly, „Cítím, jak mnou lomcuje horečka.“ Peter se dotkl její tváře a pak jípoložil ruku na čelo. Nezdálo se, že by měla zvýšenou teplotu. Něco ji ale zjevně znepokojovalo.

„Řekni mi, Beverly, pravdu, proč s námi nechceš jít dovnitř.“

„Už jsem ti to řekla,“ ohradila se Beverly. „Mám hroznou horečku. Tady mi bude líp.“

Peter se na chvíli zamyslel. „Ty tam nechceš jít kvůli mně?“ zeptal se váhavě. „Ty se za mě stydíš, protože

nejsem jako muži z tvé vrstvy? Nemám vlastní sáně a kočího a nejsem oblečený podle poslední módy?“Peter máchl rukou směrem ke stodole, kde stálo asi šest saní a stejný počet koní, pro které tam bylypřipravené čisté boxy, voda a zásoba ovsa. Kolem výhně, většinou sloužící zdejšímu kováři, se tísnilašestice kočích, kteří se zjevně dobře bavili. Osada byla oblíbeným cílem mnoha mladých lidí, kteří si rádivyjeli do přírody a cestou se zastavili ve zdejší krčmě. Většinou se zde setkávali ti z nejbohatších rodin,kterým nevadila velká vzdálenost.

„Dobře víš, že to tak není,“ řekla Beverly. „Vždycky bych dala přednost tomu, kdo sedí na kozlíku předtím, kdo se veze za ním. Nech mě tady venku a nedělej si o mě starosti. Bude mi tady dobře. A až sevrátíme, půjdeme tančit k Mouquinům. A ne abys ji upustil,“ dodala s úsměvem a podala mu Willu, kterénadšením zářily oči. Večerní výlet setmělou zimní krajinou ji nadchl a rozjařil. „A kup jí něco teplého napití.“ Starší děti se mezitím jedno přes druhé prodíraly sněhem. Peter Lake si posadil Willu na rameno arozběhl se na nimi. Po několika rychlých krocích, když už byl skoro na úrovni dětí, se zastavil a naokamžik se otočil k Beverly. Hned nato se znovu vydal směrem k osvětlené krčmě.

Peter a šest dětí uvnitř vzbudili značnou pozornost. Několik milých a pohledných dam si přišlo promluvit sWillou, Jamie Absonordovou a rozkošnou, snad až moc okatou, ale současně neobyčejně půvabnoudcerkou Shinglesových. Pánové, kteří dámy doprovázeli, sice zůstali u svých stolů, ale přátelsky seusmívali a dávali najevo, že jim nadšení jejich dam pro Peterův doprovod nijak nevadí. Peterovi všakchyběla Beverly. Bez ní to nebylo ono. Zvídavé pohledy ostatní hostů ho znervózňovaly a uváděly ho dorozpaků, zatímco v její přítomnosti by si je hrdě užíval.

V sále bylo teplo. Všichni hosté se dobře bavili a většina byla rozjařena tancem. Peter se nemohl ubránitvzpomínce na své mládí, na devatenácté (své) století, na jehož konci vyrůstal, na dobu, kdy bylo všechnotak nějak klidnější a současně divočejší a především krásnější. Přesto se stačil rozhlédnout po dětech ašťastně působících tanečnících, kteří se přijeli bavit do odlehlé hospody u jezera Coheeries a hned bylojasné, že žije ve století, jemuž nadevše záleží na kráse, což samozřejmě potvrzovala i myšlenka naBeverly, čekající venku za dehtově tmavými okny.

„Devětkrát punč,“ ohlásil, když ke stolu přistoupila číšnice. „Sedmkrát bez ginu. Ne, moment, ještěokamžik. Uděláme to jinak. Doneste nám devět punčů, jeden s osminkou ginu tady pro naši malouslečinku, šest s poloviční dávkou (Jamie spokojeně zavýskla, představa, že se poprvé trochu opije, jinadchla) a jeden s trojitou. pak ještě jeden punč do nějaké nádoby s víčkem, abychom si ho mohli vzít na

cestu s sebou. A do všech spoustu skořice, citronu, smetany a drcených švestek.“

Nápoj dorazil za pár okamžiků. Krásně se z něj kouřilo. Peter Lake spolu s dětmi pomalu usrkávali asledovali asi dvě desítky tanečníků, kteří se zaujatě věnovali veselé čtverylce. Podlaha z dobře vysušených

a dohladka opracovaných prken se prohýbala a skřípala a pohyblivými průhledy mezi dámami vhedvábných a taftových šatech a pány v oblecích z nejjemnější anglické vlny na ně mrkaly plameny zespokojeně hučícího krbu. Horký nápoj s trošičkou alkoholu děti náležitě rozparádil. Vlastně až na Harryho,

ten byl ve věku, kdy se dá počítat se vším, jenom ne s tím, s čím byste běžně počítali, proto Petera nijak zvlášť nepřekvapilo, když se opřel o stěnu a usnul, jako by trpěl narkolepsií. Pohled na muže a ženypři tanci však děti nebavil. Raději se věnovaly hře, při které se snažily jeden druhému ukradnout palec.

Peter Lake se stále trápil, že Beverly zůstala venku v zimě. Hrozně mu chyběla. Cítil, jak ho čím dál vícpřemáhá neodolatelná touha. Chvílemi se skoro nedokázal nadechnout. Zaplavovala ho nezkrotná anepopsatelná láska, pulzovala mu tělem sem a tam, jako by hledala místo, kde by se mohla zachytit, alebylo jí tolik, že ho nenacházela. Nakonec to nevydržel. Vyskočil od stolu (málem ho přitom převrhl) avyrazil dveřmi ven. Zamířil ke stodole, kde si Athansor pochutnával na troše sena. Beverly nikde neviděl.Nahlédl dovnitř. Nebyla ani tam. Pak si všiml stop ve sněhu. Vedly kamsi za stodolu. Vydal se po nich dotmy, mezi vysoké borovicemi s ohnutými větvemi obtěžkanými silnou vrstvou sněhu. Beverly stála nasvahu nad krčmou, s rukama sepjatýma na prsou a pohledem upřeným k ozářeným oknům hostince. Nežsi Beverly stačila všimnout, že už na svahu není sama, otočil se a podíval se stejným směrem. Tohlenečekal. Místo krčmy spatřil maličkou, podivně ztichlou a spoře osvětlenou krabičku, papírový domeček sjedinou svíčkou. Zdálky a ve tmě působil jinak rozjařený dům smutně, jako by pocházel z docela jinédoby. Beverly tento výjev zachytila a přitiskla obrázek k srdci. Krčma se dálkou proměnila v dojemnoufotografii, která ji těšila a současně jí působila takřka nesnesitelnou bolest, jako by jí rozžhavenýmikleštěmi zajížděli pod nehty do masa. Zůstala venku, protože se společenským životem neměla vůbecžádné zkušenosti. Hrozně se bála. Děsily ji pro většinu lidí docela běžné a obyčejné věci. Třeba tanec vevenkovském hostinci. Večer u Mouquinů nebyl zkouška pro Petera, ale pro ni samotnou.

V prvním okamžiku ho napadlo, že ji nakonec přece jen přemluví, aby s ním šla dovnitř. Čeho by se mělabát? Trochy hudby a tance? Jenže právě toho se Beverly bála a tento strach ji vyhnal až sem, na svahnad krčmou, odkud mohla z dálky a v bezpečí celý výjev sledovat a pokusit se mu porozumět. Bylo topodobné, jako když Peter Lake kdysi sledoval město z dálky, z odstupu se o něm dozvěděl daleko víc,než kdyby procházel jeho ulicemi. Ne, nebude ji přemlouvat. Nebude ji lákat dovnitř, i když by svoupřítomností určitě všechny nadchla. Nebude ji k ničemu nutit. Raději se k ní přidá a zůstane s ní venkujako zaujatý pozorovatel. Udělal dalších pár kroků a Beverly si ho konečně všimla. Nebylo jí příjemné, že ji

objevil, jak tady stojí docela sama mezi stromy. Když se mu však podívala do tváře, pochopila, že jírozumí. Konečně byli skutečně spolu.

Chvíli společně oknem sledovali osvětlený sál a děti, které se u stolu stále ještě věnovaly rozpustilé hře.Harry se opíral o zeď. Hlavu měl nachýlenou na stranu a vypadal jako nějaký středověký kuchtík,přemožený únavou po celém dni vysilující práce. Nakonec Peter Lake podnikl rázný výpad, rozrazil dveřehostince a než se děti stačily vzpamatovat, všechny seděly v saních a společně s Peterem a Beverlyuháněly temnou mrazivou nocí zpátky k domu Pennových. Zatímco se děti balily do pokrývek a kožešin,Beverly se pustila do příjemně teplého punče. Spolehlivý Athansor táhl sáně a uháněl ke známému cíli –ne sice tak rychle jako cestou k hostinci, ale natolik svižně, že by bez problémů předběhl i dálkový vlak.

Vysoko na nebi se míhaly mraky s hvězdami, vydávající zvláštní, syčivý, chvílemi takřka hypnotizující zvuk.

Všichni zvedli hlavy. Sledovali rytmicky pulzující moře blikotajících hvězd a rychle odplouvající mraky anaslouchali švitoření neviditelných ptáků. Jeli stále dál, zlehka pluli vzduchem, takřka neslyšně klouzali poledě na dlouhých silných ocelových nožích.

Bílý kůň Athansor jako by se pohyboval v rytmu nebeských těles. Běžel jako odpočatý kůň, spokojený spéčí, které se mu dostalo v teplé stáji. Všichni ovšem cítili, že zdroj jeho radosti z běhu a patrného štěstíleží někde jinde, nepoměrně hlouběji. Radoval se ze samotné cesty a pohybu. Cválal tak, jako ho nikdonikdy předtím cválat neviděl. Stále rozhodněji se bořil kopyty do ledu a přitom se lehce vznášel nad ledem

čím dál pravidelnějším a dokonalejším krokem. Jako by se každým okamžikem chystal jednou provždyopustit svět.

Nemocnice na Printing House Square

STEJNĚ JAKO SE NĚKTERÉ ČÁSTI MĚSTA podobaly bojišti, na kterém teče krev a umírají lidé, byly iněkteré části roku nebezpečnější než jiné. V době mezi Vánocemi a Novým rokem jako by se všechnyživly spojily, aby zničily lidskou duši. Město sužoval stejnou měrou oheň s deštěm a trápily ho nemoci.

Temnými ulicemi se šířila zkáza a smrt. Leckdo měl pocit, jako by hleděl do chřtánu samotného pekla.Lidé statečně bojovali, dokud jim zbývalo aspoň trochu sil. Obětovali vše, co jim bylo drahé a zoufale sesnažili přežít dny plné utrpení a záhad.

Když se Pennovi a Peter Lake vrátili od jezera Coheeries, zjistili, že sníh podniká marný boj s teplým

vlhkým větrem, který na něj útočil z Mexického zálivu. Obloha byla zvrásněná bezpočtem šedivých čarohlašujících nadcházející vzdušné souboje. Děti sice na čas unikly trýznivým školním lavicím, ale plískanice

je pro změnu držela za zavřenými dveřmi domovů, kde podléhaly skupinovému šílenství. Události sepostupně zrychlovaly, jako by se nějaký mocný stroj krmený neúnavnými topiči, kteří dostali příkaznešetřit palivem, snažil město vytáhnout z hlubokého příkopu plného bahna, do něhož stále víc zapadalo.

Jednou odpoledne se u Pennových objevil starosta se ženou a skupinou věrných přisluhovačů a poskoků.Netrvalo dlouho a všichni byli namol opilí. Dům se zaplnil jejich alkoholovým dechem a proměnil se včasovanou bombu, nebezpečnější než přeplněné silo na konci léta. Mezi hosty nechyběl ani místnípolicejní komisař. Z toho samozřejmě Peter neměl ani trochu radost, hlavně když si všiml, že si hokomisař prohlíží a urputně se při tom mračí, jako by se v duchu ptal: „Co je tohle za chlapa?“ Nebylo tojejich první setkání. V návalu postpubertální rozjívenosti, která se Petera držela až do třicítky, poslal kdysikomisařovi několik urážlivých, sebedestruktivních a jedovatě výbušných dopisů, které začínaly různýmivariantami v zásadě jednoho a téhož oslovení: „Vážený neschopný paviáne, pardon policejní komisaři…,Ty ubohá karikaturo, co si necháváš říkat policejní komisař…,“ nebo prostě jen: „Ty zmetku…“

Zatímco Jayga a Leonora servírovaly horký čas s citrónem a čerstvě upečené koláčky, Peter Lake se drželv rohu a naprázdno polykal. Jídla se ani nedotkl. Policejní komisař ho nespouštěl z očí. Co chvíli ho poctilpátravým pohledem. Peterova podobizna jistě zaujímala čestné místo v městské galerii darebáků. V době,

kdy pózoval policejnímu fotografovi, se snažil vypadat frajersky, takže fotce vévodily dvě oči černé jakouhel, strnule zírající ze záplavy tulení kůže, tedy tuleního límce a tulení čepice. Jeho mohutný knír bytehdy skvěle posloužil jako inspirace kovářům pracujícím na tepaném zábradlí pro divadlo. V té době bylznámý jako „Velký Pete z centra, Podvodník a Frajer,“ což byla jména, která používal, když podepisovalsvé dopisy policejnímu komisaři. Ten se ve společnosti starosty raději držel zpátky (rozhodně nechtělsvému nadřízenému kazit zábavu) a měl proto spoustu času na přemýšlení a vzpomínání. Když trochuvystřízlivěl, konečně poznal Petera Lakea. Ten se však mezitím omluvil a odporoučel se na střechu, kdeho čekala Beverly. Seděla ve svém stanu, který ji chránil před chladným šedivým deštěm a četla článek vNational Geographic s názvem „Něžní hotentoti.“

„Zkus něco vymyslet!“ poprosil ji Peter Lake, jakmile ji podrobně seznámil s nebezpečím, které mu hrozí.

„Právě teď nedokážu myslet na nic jiného než na hotentoty,“ řekla Beverly, ale pak stáhla své světlé obočí

a bylo vidět, že se ze všech sil soustředí. Peter Lake vlastně vůbec nechápal, proč se s prosbou o pomocpři útěku obrátil právě na Beverly. Byl všeobecně známý jako mistr úniků a dokonalých plánů, jak sevyhýbat policii. Nejspíš chtěl Beverly nabídnout problém k přemýšlení. A chtěl ji při jeho řešení sledovat.

„Asi tě už poznal, nebo ne?“

„Vlastně nevím. Myslím, že ne. Ale určitě je blízko a dlouho mu to trvat nebude.“

„Tak v tom případě ho musíme trochu rozptýlit, Odvést pozornost. A já vím jak. Ukážeme jim ten obraz.Otec stejně říkal, že chce, aby ho starosta viděl.“

„Jaký obraz?“

„Máme ho schovaný ve sklepě. Zatím jsem o něm s tebou nemluvila.“

Když vstoupili do sálu pro hosty, Isaac Penn mluvil ke shromážděným hostům:

„Na vládě elity, k níž podle všeho sám patřím, alespoň si v to dovoluji doufat, je nejzvláštnější to, ževládne velmi… citlivě. Ohromné masy lidí, mezi nimiž najdete statečné vojáky, buřiče, génie i talentovanémechaniky, nevychází z údivu, když sledují naše vytříbené zvyky, zahradní slavnosti, nechráněné paláce,veselé zábavy se spoustou alkoholu, pestrobarevné šaty dam a naši odzbrojující posedlost věcmi, kteréodzbrojují svou bezvýznamností. Pokud mezi nás přijde obyčejný dělník, vydělávající si na chléb vlastníma

rukama, cítí se neskutečně malý a bezvýznamný. Vidí, jak nesmírně jsme zranitelní, a nechápe, jak to, že

působíme tak nepřemožitelně. Diví se, že člověka s býčí šíjí a silou medvěda ovládají motýli.“

„Přesně tak,“ zahalekal starosta, příliš opilý, než aby pochopil, o čem byla právě řeč. „Taky nedokážupochopit, jak je možné, že chudí lidé se oblékají tak neskutečně nevkusně. Vždyť vypadají jako klauni.Čím jsou chudší, tím směšněji působí. Jakoby všichni chtěli vystupovat v cirkuse. A jak strašně jsou

oškliví!“

„Osobně bych si tím nebyl tak jistý,“ skočil mu do řeči Peter Lake. Stál ve dveřích a držel za ruku Beverly.„Podle mě ze sebe nedělají šašky, nebo jak říkáte klauny, jenom chudí. Stejně dobře to dokážou i bohatí.Stačí se podívat na jejich vypiplaný, komicky formální oděv: klidně by na sebe mohli navěšet ještě peří.Moment. Oni ho skutečně nosí. A pak je tu ta zvláštní móda, která se rozšířila takřka výhradně mezi lidmiz vyšší společnosti, tedy tou vaší elitou, pokračoval Peter Lake s pohledem pevně upřeným na starostu. „Z

mnoha stran jsem slyšel, že dámy z jistých významných rodin si nechávají tetovat zadnice. Mají na nich

spoustu podivných věcí. Údajně i mapy.“

Celá společnost, tedy až na starostu a jeho choť, se rozesmála. Jen málokdo zvedl hlavu od čaje, ale zmnoha stran se ozvalo: „Nesmysl!“ Nebo: „Obyčejné kecy!“

„Kdepak, pánové a dámy, žádné obyčejné kecy,“ nedal se odradit Peter Lake a společně s Beverlypostoupil do středu místnosti. Vpluli tam jako dvě bojové lodě amerického námořnictva. „A osobně bychnemluvil ani o nesmyslu,“ dodal Peter tónem zkušeného přednášejícího. „Třeba tady pan starosta,“ řekl aobrátil se patřičným směrem, čímž starostu zcela vyvedl z míry, takže zbledl jako stěna „o podobnýchvěcech jistě musel slyšet.“

„Co jsem měl slyšet? O jakých věcech?“ ohradil se starosta nervózně.

„Přece o mapách na zadnicích. Hlavně o mapě Manhattanu na jisté konkrétní zadnici, přesněji řečeno najejí jedné polovině. A o mapě Brooklynu na druhé. A tak dále, a tak dále…“

„No… tak abych řekl pravdu…,“ rozkoktal se starosta. „Něco takového jsem asi vážně slyšel!“

Peter Lake se uklonil a pak všem přítomným opilcům vyrazil dech: představil jim Beverly. Slyšeli o ní, že je

neobyčejně krásná, ale trápí ji nějaká neznámá choroba. Samozřejmě tedy předpokládali, že bude jakospousta podobně trpících dívek strádat a čekat na svatební noc, kdy s překvapením zjistí, že to, čeho setolik bála, ve skutečnosti přináší potěšení a rozkoš, a samozřejmě se okamžitě uzdraví. Nevěděli, a zBeverlyina vzhledu a chování ani nemohli poznat, že má tuberkulózu, která už zasáhla i kosti.

„Pokud si dobře vzpomínám, otče, chtěl jsi panu starostovi ukázat ten obraz,“ řekla Beverly.

„Ano, to jsem skutečně chtěl,“ přikývl otec.

„No vida, skutečně máte nějaký nový obraz?“ zeptal se starosta, kterého potěšilo, že může změnit téma

hovoru.

„Tak docela nový není.“

„A smím se zeptat na jméno malíře?“

„Muž, který je jeho autorem, si nepřeje, abych prozradil jeho identitu. Nechce, aby všichni věděli, kdo je

autorem.“

„Ale jděte!“ ozvalo se odněkud.

„Je to přesně tak, jak říkám,“ potvrdil Isaac Penn.

„Tak co kdybychom jeho jméno zkusili uhodnout z jeho monogramu?“ navrhla dáma, která podstatnou

část večera strávila popíjením přeslazených likérů a hrou přihlouplých her.

„Tak dobrá. První písmena jeho jména jsou M. C.,“ řekl Isaac Penn. „Můžete se pustit do hádání. Nikdy

autorovo jméno neuhodnete.“

Zatímco sestupovali po točitém schodišti do podzemí zapuštěného hluboko ve skále, daleko hlouběji, než to některým dámám bylo milé, starosta se znovu ozval: „Proč máte obraz schovaný tady v podzemí?“

„Protože větší místnost nahoře není,“ vysvětlil Isaac Penn, „a obraz je dost velký.“

„Což ale znamená, že pokud byste ho chtěl nechat vystavit, nezbude vám, než ho smotat. Jinak by se

nahoru nedostal.“

„Kdepak,“ zakroutil hlavou Isaac Penn. „Tenhle obraz nejde smotat.“

„Opravdu?“ podivil se starosta, kterého se se stoupajícím počtem schodů zmocňovala stále silnějšínervozita. „Doufám, že se sem netrmácíte jen kvůli mně.“

„Ale jděte, pane starosto,“ usmál se hostitel, „v tomto nekonečném vesmíru existují celé světy, které bylystvořeny pro poučení a potěchu jen několika málo prostých duší. Věřte mi, že je mi radostí a potěšenímukázat vám obraz, který podle mého skromného názoru…“ zde Isaaca Penna přehlušil zvuk stoupajícíodkudsi z hlubin, jako by tam na ně čekal mrak husté mlhy. Peter Lake v něm okamžitě poznal sršícíenergii hvězd a bílé zdi. Zatímco pokračovali v chůzi, zvuk rychle sílil. Konečně se dostali na konec schodů

a spatřili obraz. Zvláštní zvuk vycházel z něho.

Stáli bez hnutí, navzájem se k sobě tiskli a snažili se udržet rovnováhu, všichni až na Isaaca Penna,Beverly a Petera Lakea, kteří se výšek nebáli. Ocitli se v rozlehlé místnosti, v níž se o osvětlení staralpouze samotný obraz. Byl přibližně deset metrů vysoký a dvacet metrů široký. Nepodobal se žádnémuobrazu, jaký kdo kdy viděl, protože se pohyboval. Neustále se na něm střídaly různé výjevy a na všechnypřítomné se valila mohutná oblaka. Mezi nimi divoce vířily hvězdy, takže někteří měli pocit, jako by právěobjevili skryté podzemní moře.

„Co je to za zvláštní techniku? A co je to za barvy?“ ptali se jeden přes druhého.

„Jde o zcela novou techniku,“ vysvětloval Isaac Penn. „A také docela nové barvy.“

Obraz zachycoval město v noci při pohledu z výšky. Tu a tam sice hosté nacházeli povědomá místa, alevětšina obrazu jim přišla neznámá. Vzdálenými ulicemi se pohybovaly miliony, možná miliardy světel abylo jich víc, než si kdokoliv z přítomných dokázal kdy představit. Světla se pohybovala podél řek a takévzduchem. Město, které měli před očima, vypadalo skutečně a přitom neskutečně velké, stejně děsivéjako to, v němž žili.

„Přistupte blíž,“ pobídl je Isaac Penn a ti, kdo ho poslechli, viděli stále víc a víc. Dáma, která svůj dnešníčas věnovala hlavně likéru a kartám, skoro omdlela při pohledu na pár nohou, rychle cupitající podotevřeným deštníkem. Viděli dokonale ostře i ty nejmenší detaily. Sledovali obří mosty, musely jich býtstovky, a nespočetné, jasně zářící budovy vyrovnané do dlouhých, těsně sevřených řad, v nichž se tísnily

jako domy na Ponte Vecchio. Výjev se rychle měnil, jako by letěli podél obrazu. Jako by se vznášelispolečně s ptáky vysoko nad ulicemi a hlubokými kaňony, kterým zcela záhadně nechyběl třetí rozměr.Přemáhala je příjemná závrať, jako když se člověk vydá podzimním odpolednem na procházku lesnícestou, pokrytou záplavou čerstvě napadaného vlhkého listí a má pocit, jako by překonal zemskoupřitažlivost a volně se vznášel prostorem.

Všem se zdálo, že město leží hluboko pod nimi a oni na něj hledí z neskutečné výšky, kde se bez

sebemenší námahy vznášejí. Hleděli na hustou spleť ulic a přitom věděli, že to co vidí, je tak prosté, že to

musí těšit i oko samotných bohů. Připomínalo to New York (jistě to musel být New York, asi v době, kdy

budou všechna současná trápení už dávno zapomenuta), město nevýslovné a nepopsatelné nádhery.Vše, co v něm bylo krásné, se objevovalo proti své vlastní vůli, náhle a překvapivě, bez ohledu naočekávání diváků. Viděli zvláštní, pomalu se pohybující věci, které je uchvacovaly svou nadpozemskouladností. Oblohou stoupaly létající stroje, ale na rozdíl od hvězd nikam nemizely, jen pomalu sebevědomě

nabíraly výšku a pluly oblohou.

„Co je to za úchvatné město?“ zeptal se starosta, kterého výjev ohromil. „Je to New York?“

„Samozřejmě, že je to New York,“ odpověděl Isaac Penn. „Jen se podívejte. Jaké jiné město by to mohlo

být?“

„Ale, je to vůbec možné?“

„Co tím myslíte, jestli je to možné?“ řekl Isaac Penn. „Vždyť to máte přímo před sebou.“

Peter Lake byl přesvědčený, že hlavní roli ve výjevech, odehrávajících se jim před očima, má Beverly. Byla

tak krásná, že to ani nedokázal popsat. Kdykoli na ni pomyslel, slova se mu rozkutálela jako rozsypanémince a jemu zbyl jen pocit nevýslovné radosti a štěstí. Po chvíli si všimnul, že Beverly se chová jakoznuděná kustodka. Poslušná dcera, která útrpně po tisící poslouchá otcův výklad a popis početné sbírkyobrazů, a přitom sní o tom, o čem snívají všechny dívky jejího věku v přítomnosti postarších přátel rodičů.

Po pevně zabudovaném žebříku si vylezla na malou vyvýšenou podestu, nad kterou byl zavěšený obraz a

s hlavou opřenou v dlaních nehybně sledovala hosty. Ze samotného okraje proměnlivého výjevu, jakobyz hrany větrného útesu zavěšeného vysoko ve vzduchu, pozorovala místnost a občas pohledem zalétla kPeteru Lakeovi.

Peter se nedokázal rozhodnout, kam se má dívat dřív, na oživlý obraz, nebo na dívku, sedící kousek odněj. Mimoděk si uvědomoval, že to není nepříjemné rozhodování.

JESTLI DÍTĚ, které Peter kdysi viděl v chodbě činžovního domu, přežilo (což se s největšípravděpodobností nestalo) určitě z něj vyrostl dospělý muž, který nepotřeboval ničí pomoc. Pokudzemřelo, Peter Lake ho nikdy nenajde, protože jistě leží v jednom z hromadných neoznačených hrobů zaměstem. Na mnoha hrobech už byly navíc postavené domy, takže těla mrtvých byla navždy pohřbená pod

kotelnami a sklepy. Peterovo dítě, chlapec nebo dívka (ani toto nevěděl s jistotou), mohlo ležet třebadeset metrů pod přeplněnou bednou na uhlí ve sklepě penzionu plného úředníků a prodavaček.

Přesto pár dnů před příchodem nového roku sedl Peter časně ráno na koně a vyrazil ke Korlaer’s Hook,kde kdysi přistál ve své kánoi, aby se vydal po svých dávno zašlých stopách. Vybavit si první cestuměstem bylo takřka nemožné (město se hodně změnilo) a k tomu se v okolí Korlaer’s Hook v poslednídobě pohybovala spousta Krátkokabátníků, které sem vytlačily nové zákony a nové ekonomické poměry.Bylo skoro jisté, že si ho dřív nebo později některý z nich všimne. Nebe bylo jasné a svítilo slunce.Athansor Petera unášel po Chrystie Street. Větve stromů pokrývaly až neskutečně pravidelné tenké plátky

ledu, které ve větru cinkaly jako ozdoby křišťálového lustru.

Dole u mostů minul hotel Kleinwaage, nepatřil k těm největším, ale hosté z něj většinou odcházelispokojeni. Oceňovali vyhlášené steaky opékané na dřevěném uhlí, čisté postele s měkkými bílýmipeřinami a dozelena laděnou společenskou místnost, ve které nikdy nechyběla spousta řezaných květin.Peter projížděl docela blízko, takže přes částečně prosklené průčelí viděl dovnitř. Po světlém mramorovém

schodišti zrovna sestupoval tlustý muž v hermelínovém plášti. Působil neskutečně nabubřele. V ruce držel

hůl a na mnoha místech ho zdobily diamanty. Jistě milionář. Vypadal jako bohatý obchodník s exotickýmkořením a přesně tak by ho odhadl i Peter, kdyby si ovšem nevšiml úzkých očí, připomínajících dvětenoučké praskliny ve zdi, mohutné tváře, hustého obočí, zrychleného dechu a čínského klobouku.

„Cecile,“ zavolal na něj Peter Lake.

Cecil Mature se vyplašeně otočil, zvedl víčka, aby se podíval, kdo to na něj volá a hned nato se na malých

klobásovitých nohách rozběhl ulicí. Mával přitom rukama, jako by doufal, že se s jejich pomocí vznese do

vzduchu. Není nutné říkat, že Athansorovi utéct nemohl.

„Kam to pádíš, Cecile?“

Cecil se zastavil. V obličeji se mu objevil známý pokřivený výraz a celý se roztřásl. Stejně jako pokaždé,když se chystal promluvit. „Nechci, aby se někdo dozvěděl, žes mě viděl.“

„Co to proboha meleš? Myslel jsem, že jsi mrtvý. Co se s tebou stalo?“

„To nesmím říct.“

„Kdo ti řekl, že o tom nesmíš mluvit?“

„Oni,“ řekl Cecil a ukázal směrem k hotelu.

„Kdo jsou to oni?“

„Jackson Mead.“

„On se vrátil? Ty pro něj pracuješ? Vůbec tomu nerozumím. Chci slyšet, co se stalo.“

„Nemůžu ti to říct.“

„Ale no tak, Cecile Mature, mně to říct můžeš.“

„Tak především bys měl vědět, že se nejmenuju Cecil Mature.“

„A jak teda?“

„Pan Cecil Wooley.“

Peter Lake zíral na svého dávného přítele a nevěděl, co má říct.

„Jmenuju se pan Cecil Wooley a pracuju pro Jacksona Meada.“

„Ty u něj pomáháš v kuchyni?“

„Ne.“

„Tak jsi šéfkuchař?“

„Ne.“

„Tak co teda?“

„Jsem hlavní… konstruktér,“ prohlásil hrdě Cecil a rozzářil se jako maják ve tmě. „A vsadím se, že bys

nikdy neuhádl, kdo je hlavním inženýrem a asistentem Jacksona Meada.“ „Kdo?“

„Reverend Mootfowl. Přesně ten!“

„To není možné.“ „Je to tak.“

Přesně v tom okamžiku vyšel z hotelu Jackson Mead v doprovodu stovky pomocníků a poskoků. Peter bylrád, že ho vidí, ale současně byl trochu v šoku. „Už budu muset jít,“ ozval se Cecil. „Nerad porušujupravidla. Správně bych neměl s nikým mluvit.“

„Chtěl bych se setkat s Mootfowlem.“

„To nejde. Mootfowl už je na lodi. Ještě dneska vyplouváme k Mexickému zálivu a pak do Jižní Ameriky.Budeme tam stavět mosty. Čtrnáct mostů.“

„A kdy se vrátíte?“

„To netuším,“ řekl Cecil, kterého se mezitím zmocnil proud Meadova doprovodu a odnášel ho s seboupryč.

„A co to zničené kolo?“ zakřičel za ním Peter Lake.

„Odpustil mi,“ zahalekal Cecil a hned nato se Peterovi ztratil z dohledu. Spolu s Jacksonem Meadem a

jeho početnou ekipou zamířil na náměstí Park Place a dál k velké bílé lodi, která je vezla do Mexického

zálivu.

Peter Lake dlouho neváhal a vydal se za nimi. Cestu k přístavu mu přehradila řada tramvají. „Skoč!“pobídl koně. Athansor už ale do výšky dlouho neskákal. Soustředil se především na rychlost a plavný let vzduchem. Ztratil cvik a nedokázal tramvaje přeskočit. Se štěstím přistál na střeše jedné z nich. Pak secelý roztřásl strachem a nedokázal se pohnout. Peter dělal, co mohl, přemlouval ho, lichotil mu, hrozil.Všechno marné. Kůň stál jako přibitý. Poté se tramvaj rozjela a oni vyrazili do Čínské čtvrti, jejíž obyvatelé

nechápali, jak se na střechu projíždějící tramvaje dostal kůň s jezdcem. Většina si myslela, že jde o dalšítypicky americký žert, nebo možná o nějakou reklamu, které (jako většině ostatních) vůbec nerozuměli.Jeden z Číňanů vykřikl, že muž na koni je jistě prezident a ostatní to po něm stejně nadšeně a hlasitěopakovali. Skutečně si mysleli, že na tramvaji jede Theodore Roosevelt (který už v té době prezidentemnebyl, ale ještě nedávno byl hlavou celých Spojených států). Athansor se nakonec rozběhl po střešetramvaje, přeskočil několik obytných domů a opustil udivené Číňany, mezi nimiž by se teď našel nejedenrepublikán.

Když dojeli do přístavu, Peter uviděl velkou bílou loď s obří vzdutou plachtou, mířící od přístavního molado modravých vod přístavu pokrytého krajkami bílé pěny. Vlastně to předem očekával. Začínal si zvykat,že věci mají svůj pevný, jím neuchopitelný řád. Pokud měl věřit Cecilovi, Mootfowl byl živý a zdravý –alespoň natolik, aby mohl pracovat pro Jacksona Meada. Jak asi dopadnou ostatní muži a chlapci žijícímezi složitými stroji pohánějícími město?

Zvedl hlavu a zadíval se na řadu vysokých mostů. Okamžitě poznal ten, po kterém kdysi šel se dvěmapodvodnicemi a došlo mu, že dům musí stát na jednom z ostrovů Diamantového útesu. Jediným slovempobídl Athansora k běhu a společně vyrazili po dlouhé bílé rampě vedoucí k mostu. Za pár okamžiků seocitli tak vysoko nad řekou, že měli pocit, jako by se vznášeli mezi souostrovím mraků a záplavou zimních

hvězd nad jezerem Coheeries.

POMOCÍ ŘADY MOSTŮ skákali z ostrova na ostrov, až se konečně ocitli na tom správném. Peter serozhlédl a po paměti, nebo spíš pomocí intuice, vyrazil nepřehlednou spletí ulic a náměstí. Zanedlouhospatřil průčelí starého domu v holandském stylu, za nímž se kdysi skrýval domek podvodnic. Činžovnídomy však byly prázdné a v prostoru, kde se dřív nacházela zahrada s domkem, teď stála nějaká továrnase zdmi černými jako uhel a vysokými komíny. Továrna, nebo co to vlastně bylo, zabírala celý blok azevnitř se tlačila na vnější zdi starých domů. Při pohledu do vytlučených oken měl Peter pocit, jako by naněj zevnitř civěla obří velryba.

Peter Lake vzal za kliku vstupních dveří. Kdyby se otevřely, ocitl by se před neprostupnou zdí. Zaklonilhlavu a pohledem změřil tovární komíny. Všech sedm sahalo do výšky několika desítek metrů. Chrlilyhusté chuchvalce kouře, kterých se zmocňoval vítr, trhal je a unášel je kamsi pryč.

Peter se vydal podél továrny a po chvíli zahnul za roh, kde narazil na vrata velká bezmála jako polovina

dřívějšího obytného domu. Dole měly otvor, kterým by bez problémů projel jezdec na koni, ale přestopůsobil jako titěrná ranka v obří velrybí kostici. Z otvoru se na ulici rozlévalo světlo a vycházel odtudpravidelný rytmický zvuk připomínající spokojeně předoucí dynamo nebo motory, to Peter nedokázalodhadnout. Athansor s ním rozvážným a plavným krokem vstoupil dovnitř.

Před Peterem se objevil rozlehlý, málo osvětlený prostor, jehož strop i konec se ztrácely ve tmě. Až kestřeše Peter nedohlédl, ale vysoko nad hlavou viděl hustou síť železných mostků a závěsných jeřábů.Některé jeřáby pomalu mizely v dálce, tak ladně a tiše, že tomu Peter stěží dokázal uvěřit. Jak se ukázalo,

jeřáby s kladkami se ovládaly z budek velikosti malého domku umístěných na konci překladu. Jeřáby sepřesouvaly sem a tam, jako by je řídila řada zručných rukou, ale v kabinách nebyl nikdo vidět. Byly přílišdaleko a ostře bílé světlo, které z nich vycházelo, Petera oslepovalo. O kus dál se jako zázrakem měnilo vtlumenou žlutavou zář. Athansor nastražil uši a chtěl se za jeřáby vydat, ale ani on, ani Peter nedokázalizachytit jejich hluk. Slyšeli jen vytrvalý hukot strojů na zemi. Byly velké jako kancelářské budovy, olivovězelené, šedivé, modré a zářily, jako by je někdo nalakoval. Po stranách vedly schody přerušovanéocelovými podestami, z nichž bylo možné se dostat do chodeb skrytých uvnitř strojů. Stroje zářilymnožstvím pestrobarevných světel, jasných jako jarní květy a vzájemně byly propojené různěpokroucenými rourami, silnými jako důlní šachty. Působily harmonicky a klidně, ale neustávající hukot,který z nich vycházel, napovídal, že uvnitř určitě nevládne klid.

Pokračovali dál podél řady strojů, až je objevil nějaký dělník. Vynořil se z jedné z mnoha dlouhých chodeb

skrytých ve strojích a mlčky se k nim blížil. Z jeho bezvýrazné tváře a očí připomínajících broušenédrahokamy se nedalo vůbec nic vyčíst. Bylo však jasné, že klid pouze předstírá. Nejspíš se dokázal skvěleovládat. Peter Lake si vzpomněl na Beverlyina slova: čím větší ticho, tím dál se dá dostat a teprve vnaprosté nehybnosti dosáhne člověk absolutní rychlosti. Pokud člověk dokáže zadržet dech, zklidnit se azastavit i ten poslední atom vibrující v jeho těle, může dosáhnout nekonečna. Těmto věcem Peter vůbec nerozuměl. Po vstupu do továrny si zato hned všiml, že jeho klidný a vždy příchylný Athansor si počíná,jako by se ocitl v důvěrně známé kovárně. Petera by rozhodně zajímalo, kdo a čím koně kdysi okoval, ačím ho nejspíš bude třeba v budoucnu okovat znovu.

„Copak nevidíte tu ceduli?“ zeptal se dělník.

„Jakou ceduli?“

„Tuhle,“ řekl dělník a ukázal na obří světelnou desku s nápisem „Zákaz vstupu.“ „Vůbec jsem si jí nevšiml,“ řekl Peter Lake. „Co je to za místo?“

„Elektrárna. Myslel jsem, že je to na první pohled poznat.“

„A jaký druh elektrárny?“ následovala další otázka. Peter Lake byl koneckonců zdatný mechanik, stavitel aopravář elektrických motorů, dynam, parních turbín a spalovacích motorů. „Tohle je převodník.“ „A co se tu převádí?“ „Elektřina, která sem přichází.“

„Odkud?“

„To netuším. Je to prostě jen převodník. Víc nevím. Nejsem inženýr.“

„Já už viděl všechny elektrárny.“

„Pak byste ji měl poznat, nebo ne?“

„Měl. Ale nepoznávám. Něco podobného jsem v životě neviděl a ani jsem o ničem podobném neslyšel.“

Dělník se pohrdlivě ušklíbl a mávl rukou. „Stojí to tady tak dlouho, že si už ani přesně nevzpomínám

odkdy.“

„Tak dlouho to tady stát nemůže. Ještě před dvaceti lety tady v činžácích žili lidé. A v zahradách mezidomy stál malý domek s hliněnou podlahou. Bydlely v něm mladé dívky, podvodnice. Kapsářky…“

„Vím, o kom mluvíte,“ skočil mu do řeči dělník. „Malá Liza Jane, Dolly a Bosca, ta byla černá jako noc.“

„Vy jste je znal?“

„Taky jsem tu tenkrát bydlel. Tam, co stojí ten velký stroj.“

„V činžáku?“

„Přesně tak. V činžáku. Dneska už jsou všichni po smrti, nebo se odsud odstěhovali.“

„A pamatujete si na malé dítě, co bydlelo tam v tom domě?“ zeptal se Peter Lake a ukázal do prázdna

nad široký pruh světla. „Bylo velmi nemocné, asi takhle velké, skoro slepé a mělo hrozně velkou hlavu,

jakoby oteklou.“

„Jak jsem řekl, dnes už jsou všichni pryč. Ale jestli to s tím dítětem bylo tak zlé, dost dobře ho mohli

odvézt do nemocnice.“ „Do které?“

„Do té, kam vozili všechny nemocné ze všech ostrovů a kam je ostatně vozí dodnes, do nemocnice na

Printing House Square.“

„Ta ale stojí na Manhattanu.“

„Sanitka prostě jen přejede přes most.“

Márnice nemocnice na Printing House Square byla suterénní místnost bez oken a dokonce i bez světlíku.Pod jasně zářícími stropními lampami stálo padesát pitevních stolů a na všech ležely mrtvoly. Naněkterých se tísnilo až deset dětí. Ležely na boku, vyrovnané od jednoho konce stolu k druhému jakořada nefunkčních pístů. Mrtvá těla patřila lidem všech věkových skupin a barev kůže, leželi tu muži, ženy

děti; bezdomovci s kostmi tažného koně a šaty, které by nepřijal ani hadrník. Svalnatí dělníci se ztuhlými,

podivně pokroucenými údy, křehké dívenky bez stopy tuku, kriminálníci, jejichž posledním úlovkem bylanaleštěná kulka. Bezhlavý Ind, jehož horní část těla na zbytek trupu vyjeveně zírala z druhého koncemístnosti. Děti s nechápavým bolestivým výrazem, muži a ženy, jimž by nikdy nepřišlo na mysl, že jednou

skončí právě takto, nešťastníci, pro něž byla poslední cesta neskutečným překvapením.

Mezi stoly přecházel lékař v plášti potřísněném krví a cosi diktoval do trouby zavěšené na pohyblivémdržáku pod stropem, kterou za sebou neustále tahal. Co chvíli se zastavil, sklonil se k mrtvole, a buď něco

zkontroloval, nebo ji rovnou otevřel. Peter Lake stál bez hnutí ve dveřích. Nedokázal vejít, ani se otočit azamířit zpátky směrem k východu. Oči mrtvých těkaly po celé místnosti. Nebylo místa, kde byste nemělipocit, že nehledí právě na vás.

„Určitě někoho hledáte,“ řekl doktor směrem k Peterovi, aniž by zvedl hlavu. „Bohužel vás musím varovat,

že tady ho s největší pravděpodobností nenajdete. Jestli nevíte proč, hned vám to řeknu.“ Doktor mluvil,jako by stále diktoval své poznatky o mrtvolách. Jako by Peter Lake byl jen dalším z případů, které musíprozkoumat a zaevidovat. „Tyhle lidi, které tady vidíte, nikdo nikdy nehledá. Jsou to ti, kteří propadlisítem. Ptáte se, kde mají rodiče, děti, bratry, sestry, přátele? Všichni jsou tady, přesněji řečeno buď tu užbyli, nebo se sem záhy dostanou. Myslíte snad, že ti, co mají to štěstí, stále ještě dýchají a těší se zesvěta, mají chuť navštěvovat podobná místa, jako je tohle, když vědí, že tu stejně dřív nebo pozdějiskončí? Nedostal byste je sem ani párem volů.“

Peter Lake na doktorův výklad nijak nereagoval, což patologa podnítilo k další tirádě. „Možná patříte knějaké reformní skupině, třeba jste přišel sbírat informace, co já vím.“ Doktor konečně zvedl hlavu apodíval se na Petera Lakea. Zdálo se mu, že nic z toho, o čem právě mluvil, se na něj nehodí. „Chodí sem

i fotit mrtvoly. Nesmírně je to vzrušuje, jinak by sem ani nepáchli. Kochají se pohledem na zuboženáztuhlá těla a užívají si svou dávku pohoršení a soucitu, je to lepší než jízda na horské dráze. Jestli minevěříte,“ řekl doktor a jediným dlouhým řezem otevřel břicho mladé dívky, které ještě rozhodně nemohlo

být ani osmnáct let, „hned vám řeknu, proč jsem si tak jistý. Pracuju od rána do večera a den co denrozřežu nejmíň padesát podobně špinavých odporných těl. Na lítost není čas. Nemůžu každého, kdo miprojde pod rukama, litovat. Nejsem Bůh. Vlastně v něj ani nijak zvlášť nevěřím. A tyhle dámy z lepšíspolečnosti a různí sociální reformátoři okamžitě poznají, že mi na tomhle mase vůbec nezáleží. Vůbec kničemu se nehodí a jen zabírá místo. Oni si myslí, že jsou lepší než ti ubožáci, kterým se snaží pomáhat.Ještě víc je ale těší, když vidí, jak moc jsou lepší než my ostatní, protože nám chybí jejich velkorysý‚soucit‘.“ Doktor se obrátil od dívčina těla k Peterovi a pokračoval: „Člověk si hned všimne, jak často tohleslovo používají. Ohánějí se s ním jako klackem. V jednom kuse nás s ním mlátí po hřbetě.“

Při dalším doktorově rutinním pohybu Peter Lake raději rychle zavřel oči. Doktor vytáhl z těla rukuobalenou krví a čímsi, co se nepříjemně lesklo a jako by nic, vysvětloval dál: „Chodí sem hlavně kvůlisobě. Člověk by musel být úplně slepý, aby to neviděl. A víte, co je vůbec největší ironie? Dokonalýparadox a vlastně naprosto logická věc? To, že tihle sebestřední sobečtí mizerové z těchto chudákůžijících na dně, tak hluboko, že dál už není kam klesnout, vlastně si spokojeně tyjí. Vysávají je jako upíři!Nejdřív materiálně a pak citově. Já ale ani jedny nelituju. Chudí si své bohaté zaslouží, protože hloupost a

hřích jsou odjakživa věrní sourozenci. Moc dobře to vím, protože jsem býval taky chudý. Pak jsem alevystřelil jako raketa a pochopil, jak tyhle věci fungují. Lidi, kteří stojí vždycky na vaší straně, nebo si toaspoň myslí, vás vysávají ze všech nejvíc. Všechno, co dělají, vás drží na dně. Všechno vám odpustí.Přepadávání, znásilňování, vykrádání, vraždy a ještě vás budou sami před sebou omlouvat. Majípochopení pro všechny zvrácenosti a pro všechny vaše chyby a nedostatky. Jsou to učinění světci! Kdybyzáleželo jen na nich, klidně byste mohl krást, přepadávat a vraždit třeba do konce života, protože jim tonevadí. Daleko spíš by jim vadilo, kdybyste přestal. Oni své chudé, lidi na dně společnosti, totižpotřebují.“ Doktor se sklonil k tělu vychrtlé blonďaté dívky, z něhož právě vyjmul většinu vnitřností aprovedl další, tentokrát krátký a jako vlas tenký řez.

„Z čeho by tihle ochránci chudých žili, kdyby přišli o své hříšníky? Možná by vás zajímalo, jak to, že jsem se dostal tam, kde jsem, tam, kam se naprostá většina tady těch hlupáků nikdy ani nepodívá. Vděčím zato jistému člověku, který mnou zcela pohrdal. Všechno, co jsem dělal, v něm vzbuzovalo nevýslovnýodpor a nebál se říct mi to. Dodnes si pamatuju každé jeho slovo: pokud budeš dál žít, jak žiješ, moc roků

ti nezbývá. Umřeš hodně mladý. Ale jestli se tolik nehrneš do hrobu, měl by ses naučit lepší věci.“ Doktor

se narovnal, svěsil ruce podél těla a zadíval se Peteru Lakeovi do očí. „Já chudé lidi nesnáším. Nenávidím

je. Jenom se podívejte, co se sebou provádějí a řekněte sám, jestli si pohrdání a odpor nezaslouží.“

Patolog odložil skalpel a na chvíli se zamyslel. „Musíte mi prominout,“ pokračoval omluvným tónem.„Někdy mluvím s živými úplně stejně jako se svými mrtvolami. Asi se mi dostávají pod kůži víc, než si chci

připustit. Jenže vy jste sem přišel někoho hledat, že je to tak? Proč byste sem jinak chodil?“

Peter Lake přikývl.

„Věk?“

„Dítě.“

„Pohlaví?“

„To nevím, ale spíš bych řekl, že chlapec.“

„Rasa?“

„Možná Ir nebo Ital.“

„Ir ani Ital není rasa. Odkud byl?“

„Z ostrovů.“

„Z ostrovů k nám už moc lidí nevozí. Poté, co tam začali stavět továrny a co já vím co všechno ještě, tam

skoro nikdo nebydlí.“

„Já mluvím o době, než se tam začaly stavět továrny.“

„Řekněme tak před dvaceti lety?“

„Přesně tak.“

„Možná, říkám možná… bych vám pomohl najít někoho, kdo tudy prošel před dvaceti hodinami, ale anitím si nejsem jistý, proto říkám možná. Rozhodně byste ale nenašel nikoho, koho jsem měl pod rukamapřed dvaceti dny, natož pak před dvaceti týdny. Dvacet měsíců je naprostá utopie. A hledat někoho, kdotady mohl být před dvaceti lety, je totální bláznovství. Nebo možná špatný vtip. To byste se klidně mohlvydat na jedno z obilných polí v Kansasu a hledat tam jediné zrníčko, které před dvaceti lety vypadlo zklasu. Celé generace lidí žijí a umírají, aniž by si na ně někdo třeba jen vzpomněl. Na každého se jednouzapomene. Jestli rodiče toho dítěte, které hledáte, stále ještě žijí, o čem pochybuju, určitě na něj taky uždávno zapomněli.

Mám tady dětské prostitutky a chlapce, co se prodávají za peníze. Ne jednoho, nebo dva. Mám jich tudesítky. Většina se nedožije víc než osmnácti nebo devatenácti let, pokud tedy vůbec můžeme mluvit oživotě, Zabije je kokain, syfilis, nebo něčí nůž. Chtěl byste se podívat do místnosti, kam dáváme částinalezených těl a mrtvoly, které ležely dva měsíce nebo i déle, někdy celé roky, na dně řeky nebo v nějaké

zapadlé chatrči? Mám vám ukázat dalších šest či sedm místností, kde čekají další podobní nešťastníci? Ato mluvím jen o naší nemocnici. Ve městě je samozřejmě spousta dalších a podstatně větších. Nemocnicena náměstí Printing House Square patří k menším, vlastně k těm úplně nejmenším. A podobně jsou natom i v soukromých nemocnicích v centru. Ani tam by na vás nečekala nijak vábná podívaná. Není nicodpornějšího a nechutnějšího než mrtvola obézního tlusťocha, v jehož těle se během dlouhých letpřejídání nahromadila pořádná zásoba smrdutých plynů. Město je v plamenech a všude kolem číhánepřítel. Jsme ve válce. Lidé padají jako mouchy a za pár okamžiků si na ně nikdo ani nevzpomene.“

„A co byste mi tedy poradil,“ zeptal se Peter Lake, „jestli je to tak, jak říkáte?“

„Existuje někdo, koho byste skutečně miloval?“

„Ano.“

„Je to žena?“

„Ano.“

„Pak se k ní co nejrychleji vraťte.“

„Ale kdo si kdy vzpomene na ni?“

„Nikdo. A právě v tom to je. Musíte s ní být teď.“

Ve víru tance

PETER LAKE se vyšvihl na koně a Athansor se lehkými a dlouhými skoky vydal po zasněžených ulicích.Profukoval zde ostrý severní vítr, byla hrozná zima a Peterovi se ve větru tvořily na kníru malérampouchy. Doktor samozřejmě nemohl vědět, že žena, kterou Peter Lake miluje, pomalu ale jistě umírá,jeho rada však mířila přímo do černého. Rovnou do srdce, a Petera to pořádně bolelo o to víc, žepatologova slova dokonale rezonovala se slovy, která mu řekla Beverly krátce před svým druhým (zdaleka

ne posledním) záchvatem, jehož byl Peter svědkem. „Jsem stejná jako ty,“ usmála se na něj. „Přicházímsice z jiné doby, ale existuje tolik věcí, o které se musíme postarat právě teď!“

Peter byl zmatený silou své lásky k Beverly, rychlostí, s jakou se ho zmocnila a současně blízkostí jejíhokonce, takže jí nijak neodporoval a přijal její pohled na svět. Svou roli jistě hrálo i to, že jí nedokázalpomoct. Její tvrzení mu připadalo hodně přitažené za vlasy, ale přijal ho, protože ji nade všechno miloval.Smířil by se třeba i s tou nejabsurdnější, naprosto zmateně znějící představou, jen aby mohl být s ní.Přemýšlet o jejích slovech začal teprve tehdy, kdy jim už napůl sám uvěřil, po své návštěvě v márnicinemocnice na náměstí Printing House Square.

Jestli má Beverly pravdu, nejspíš by to vysvětlovalo, proč mu svět někdy připadá jako jeviště plné herců,jejichž kroky a činy řídí nějaká vyšší lhostejná síla. Utrpení bezpočtu nevinných by nevypadalo taknesmyslně, kdyby někdo objevil jeho smysl a byla by nastolena konečná rovnováha, možná se ale něcopodobného stalo už kdysi v minulosti, jen o tom, nevíme. Objasnilo by to úlohu osudu a působení náhodya také to, proč mu město při pohledu z výšky připadá jako živoucí tvor pokrytý hustou srstí tlumenéhosvětla. Vysvětlilo by to mnoho věcí, které k Beverly přicházejí z hloubi prostoru a času. Třeba by seukázalo, že Athansor při svých neskutečně dlouhých skocích vzduchem míří k důvěrně známému cíli.Potvrdilo by to Peterovo tušení, že všechno, co na tomto světě děláme, má své nevyhnutelné důsledky –nikdy to nebude zapomenuto a zůstane to zapsáno v nějaké velkolepé, nepředstavitelně tlusté knize.Možná, přemýšlel Peter, by to mohlo osvětlit podstatu svobody, paměti, proměny a spravedlnosti. Netušilovšem, jakým způsobem.

Peter Lake si pamatoval, jak Pearly jednou z ničeho nic vytáhl revolver a vypálil do tmy deset nábojů ráže

45. Mířil do okna, za nímž nebylo nic než zimní noc. Několik hodin se pak třásl jako osika. Tvrdil, že zokna na něj cenil obří zuby obří pes. Byl nejmíň deset metrů vysoký a podobal se bílému afgánskémuchrtovi. Prý si pro něj přišel z nějaké jiné doby. Peter měl zato, že Pearlymu přeskočilo. Nebylo by ostatně

divu, protože při své pověstné nešikovnosti v jednom kuse tloukl hlavou o zárubně dveří a desky stolů.Když se Pearly konečně trochu uklidnil a přestal se třást, usnul jako dřevo. Spal celé dva dny, poctivýchosmačtyřicet hodin, ale celou tu dobu, každičkou minutu, ho trápily děsivé sny.

Peter dobře věděl, že lidé ze zátoky čekají, až se jednoho dne v bílé mračné zdi otevře velké okno aobjeví se planoucí město. Nebude to však město spálené na popel, město zmítající se jako raněné zvíře apřesto dokonale nehybné, město zavěšené v prostoru. Lidé ze zátoky byli zvyklí žít ve střehu a odjakživasi všímali i těch nejmenších detailů. Trvali na tom, že okno se jednoho dne objeví a až se tak stane, svět zaplaví zlatavá zář.

To všechno Peterovi v jednom kuse rámusilo v hlavě, jako by byl zašitý v břiše koně podomníhoobchodníka s hrnci a pánvemi. Nebylo snadné žít s množstvím napůl zformovaných objevů a myšlenek,které odmítaly vyjít na světlo, protože za pevnou hradbou zubů jim bylo lépe. Peter nebyl Mootfowl aniIsaac Penn, natož pak nějaký učený myslitel, ale jen docela průměrný, obyčejný muž. Cestou k Pennovým

se těšil na osvěžující koupel v jejich obří vaně, po níž se pohodlně usadí do křesla nebo na pohovku abude sledovat, jak se Beverly obléká na večer u Mouquinů. Nic víc nechtěl. Rychle projížděl zimnímiulicemi, proplétal se mezi těžce dýchajícími koni, mraky páry, lakovanými kočáry s velkými zdobnýmimosaznými lampami a sprškami suchého sněhu. Athansorův lehký a klidný cval připomínal tiché prásknutí

bičem nebo plavbu na obří vzedmuté vlně kdesi daleko uprostřed oceánu. Peter Lake a Beverly půjdou kMouquinům bez ohledu na možná nebezpečí, která jim oběma hrozí. Nový rok se na ně valil jako mohutný

příliv rychle zaplavující zátoku a překrývající původní vrstvu klidnější vody. Snášel se na ně jako těžkýhermelínový plášť.

Peter zavedl Athansora do stáje. Dohlédl, aby měl dost slámy a sena a počkal, až skloní hlavu na stranu a

začne spokojeně oddychovat. Jakmile si byl jistý, že bílého koně přemohl spánek, vydal se do druhéhoposchodí, otočil kohoutek s horkou vodou a napustil si vanu. Během cesty městem promrzl na kost ahorká voda mu poskytovala nepopsatelnou rozkoš. Nořil se pod hladinu, slastně se otáčel na záda a hnedzase na břicho a užíval si spousty bublin. Pak se otevřely dveře a do koupelny vešla Beverly.

„Teď už jsou všichni na večírku,“ ohlásila a jediným prudkým pohybem si přetáhla blůzu přes hlavu, jakoby se bála, že v následujícím okamžiku se jí přilepí k tělu a ona bude muset do vany napůl oblečená.„Podle mě určitě neskončí dřív než v sedm, možná spíš v osm ráno.“

„A co Jayga?“ zeptal se Peter Lake, moc dobře obeznámený s její neodolatelnou zálibou ve šmírování aposlouchání za dveřmi.

„Jayga právě teď sedí pod psacím stolem v otcově pracovně. Na kolenou má položený podnos s celýmuzeným lososem a vedle postavenou obří láhev francouzského šampaňského. Najdou ji nejdřív třetíholedna, poté co prohledají celý dům a dost možná si na pomoc přizvou i policii. V té době už bude uzenýlosos dávno pryč a spolu s ním zmizí i kaviár, tresčí játra a pořádná dávka garnátů, díky níž přežijenovoroční hibernaci bez větších následků. Kromě Jaygy o tom ale budu vědět jen já a Harry. A my to nani neřekneme.“

„To znamená, že jsme úplně sami.“

„Úplně sami!“ zavřískla Beverly a vrhla se do vany. Padli si do náručí a zmizeli pod hladinou. Hned nato se

přes ně převalila vlna a zatlačila je k okraji pod horký vodopád. Beverlyiny jemné mokré rozpuštěné vlasy

se rozplynuly po hladině, nad niž na chvíli vykoukla i její ňadra, která ale jako by si ve vodě žila svýmvlastním životem. Dlouhé, nádherně tvarované růžovobílé nohy tu a tam prolétly vzduchem, rozstřihlyneviditelný kus látky a hned zase zmizely pod vodou. Beverlyina jemná kůže získávala v horké vodězvláštní patinu a jindy pronikavé oči se pokrývaly matným závojem. Po chvíli společně dopluli k okrajivany, kde si konečně vyměnili prvních pár souvislých slov, napůl utlumených zpěněnou stěnou padajícívody.

Peter Lake byl napůl bez sebe touhou, ale přesto Beverly stačil povědět o svém setkání s CecilemMaturem, o tom, co se od něj dozvěděl o Mootfowlovi a Jacksonu Meadovi i o své návštěvě nemocnice na

náměstí Printing House Square. Beverly pro něj neměla žádné odpovědi, přesto ho zvláštním způsobemuklidňovala, i když netušil jak a čím. Mluvila soustředěně a přesvědčivě, jako by si vším, co říkala, bylastoprocentně jistá.

„Tam nahoře ve hvězdách jsou zvířata podobná těm, která popisuješ,“ prohlásila pevným hlasem. „Majíkožich z paprsků světla a nekonečně hluboké oči. Astronomové si myslí, že neexistují, že jsou jenvýplodem lidské fantazie, ale tak to není. Tam daleko v prostoru jsou skutečně zvířata. V jednom kuse sesvíjí a kroutí, a přesto jsou zcela nehybná. Nejsou to souhvězdí nesoucí jejich jména, ta jsou příliš malá–, ale ukazují směr, kterým je zvířata třeba hledat.“

„Jak by mohla být větší než hvězdy a vzdálenost mezi nimi?“ zeptal se Peter.

„Všechny hvězdy, které můžeš spatřit na noční obloze, tvoří sotva špičku jejich rohu, jedinou řasu na víčku. Jejich tělo pokryté hustou srstí a vztyčená hlava se skládá z hvězdných závojů, z nebeské mlhoviny

– a ta je sama upředena z bezpočtu jasně zářících hvězd, které odděleně není možné uvidět. Oči majívětší než tisíce vesmírů, o nichž máme alespoň vzdálené ponětí. Nebeská zvířata jsou v neustálémpohybu, vesele skotačí jako rozverná kůzlata, tisknou se k sobě a mazlí se, navzájem do sebe strkají ametají kozelce, to všechno v nekonečném plynutí času. Praskání jejich kožichů je zvuk, který slyší jakohudbu sfér obyvatelé všech nesčetných světů.“

Peter Lake upřeně hleděl na vodu, která přepadávala přes okraj vany a tvořila dlouhý vodopád. „Nejspíšjsem stejný blázen jako ty,“ řekl po chvíli. „Dost možná ještě větší. Každopádně ti ale věřím. Z celéhosrdce ti věřím.“

„Za to může jenom láska,“ odpověděla Beverly. „Nemusíš mi věřit. Vůbec by mi nevadilo, kdybys nevěřiljedinému slovu. Skutečná krása pravdy spočívá v tom, že ji není třeba obhajovat a nezáleží na tom, jestlijí někdo věří. Pravda přeskakuje z duše k duši a neustále se trochu mění, ale přesto zůstává pořád sama

sebou. Už jsem to mockrát zažila a jednou to zažiješ i ty.“

Peter ji zvedl z vody a posadil ji na nízký schod. „Odkud to všechno víš?“

Beverly se rozesmála. „Vidím to. Ve snech.“

„Jestli jsou to ale jenom sny, jak to, že o nich mluvíš, jako by šlo o něco skutečného?“

„Nejsou to jenom sny. Teď už ne. V poslední době jsem častěji ve snech než vzhůru a už několikrát se mistalo, že jsem přešla na druhou stranu. Copak to vážně nechápeš? Já už jsem tam byla.“

NA PŘEKVAPENÍ, paradoxy a silné city, útočící na něj jako vlny neúnavného příboje, si Peter Lake uždávno zvykl. Staly se součástí jeho života, proto ho nijak nezaskočilo, jak je překvapený z klidné oslavynového roku u Mouquinů, kde jinak bývalo hodně veselo. Pamatoval si, že stejné to bylo i během loučenís odcházejícím stoletím, kdy nikdo nedokázal slavit a všichni jen s němým údivem sledovali, jak se přednimi otvírají dveře do nových časů, velké a neskutečně těžké jako od hlavního sejfu centrální banky(alespoň Peterovi to tak připadalo). Třicátého prvního prosince 1899 sice u Mouquinů létaly špunty jakosvětlice na letním nebi, ale v prvních okamžicích nového století tam bylo ticho jako čtvrtého července vkostele. Ženy vzlykaly, a dokonce i muži jen stěží zadržovali slzy. Sledovali pomalý chod hodinodměřujících konec tisíciletí a společně si uvědomovali, že jsou jen bezmocnými figurkami v obří šachovépartii, při které jde především o čas.

Letošní lichý mrazivý rok však svou vážností a množstvím tíživých emocí a myšlenek začátek století spřehledem překonal. Už hodinu před půlnocí, dost možná ještě dřív, zavládlo v celém sále zvláštní ticho.Peter Lake a Beverly k Mouquinům dorazili kolem deváté a stejně jako všichni ostatní dobře oblečení lidétěšící se na večer plný alkoholu a nevázaného tance, se ocitli v tlumené záplavě světla, v pozoruhodněklidné, takřka meditativní atmosféře. Všechno kolem působilo neobvykle a zvláštně. U krbu chybělahlučná skupinka lidí, kteří si užívali příjemného tepla sálajícího z rozverně poskakujících plamenů a sesklenkou v ruce společně sledovali, kdo se vynoří z chladné a tmavé ulice a s úlevným úsměvem vpluje do

sálu. Ženy, obvykle uchvacující elegancí a šarmem, si počínaly překvapivě nenápadně a zdrženlivě. Ajejich manželé je ochotně napodobovali. V místnosti chybělo napětí, známé z velkolepějších sálů, a spolus ním i většina obvyklých tanců, jako by nikdo nepostrádal Skok do stodoly, Divokého bizona, Nalitéhodandyho či Ptačí krok. Když se orchestr konečně ujal svého úkolu, ozvala se líbezná, plačtivá i veselámelodie, která se skvěle hodila ke čtverylce a podobným zdrženlivým tancům, při nichž se hýboupředevším oči a také srdce, tlukoucí jako v hrudi pronásledované srnky.

Tohle nebylo místo pro Pearlyho, který se ale přesto dostavil spolu s desítkou dalších Krátkokabátníků a vdoprovodu bytostí, které si nechaly říkat dámy, ale ve skutečnosti šlo o vyžilé ubožačky, utahanévenkovské holky, které se od rána do večera plahočí v kadeřnickém salónu, obsluhují podnapilé hosty vústřicových krčmách, vybírají kapsy nic netušícím kolemjdoucím nebo se rovnou živí vlastním tělem, kterépečlivě chrání malým revolverem skrytým v korzetu. Pearly s oblibou říkal, že mají „cecky, se kterýma byse dalo zabíjet.“ Když si Pearly všiml, že do sálu vkročil Peter Lake, vyskočil jako natažená pružina a z očímu sršely blesky. Pak ale uviděl Beverly a jako by ho zasáhl šíp napuštěný do protijedu. Vmžiku se zklidnil

a takřka bezvládně dopadl zpátky na židli. Po zbytek večera seděl, stejně jako ostatní Krátkokabátníci –a tupě zíral kamsi ke kuchyni. Vypadal jako jeden ze slabomyslných ubožáků kteří na křižovatce FivePoints žebrají o almužnu. Nespokojené dámy, které se přišly bavit, Krátkokabátníky marně tahaly zarukávy a snažily se je přimět k tanci. Vůbec nechápaly, co se děje. Jejich kavalíři byli obávanými a tiše trpěnými vyslanci podsvětí. Kdyby je od Mouquinů vyhnali nebo nad jejich přítomností třeba jen projevilinelibost, podnik by další den vyhořel. Pearly se sice často při vstupu do místnosti praštil do hlavy, alepřesto tady byl se svými pomocníky neomezeným vládcem. Teď však seděl jako zařezaný, jako by honěkdo zaklel do ošklivého snu. Kdyby se v sále našel nějaký dentista, který by si na něm chtěl vyzkoušetnové nástroje nebo doposud neověřené postupy, Pearly by ani nemrkl a nechal si vytrhat třeba všechny

zuby.

Peter Lake často zalétal pohledem k Pearlymu a přemýšlel, jak dlouho tomuto dravci v obleku, který uždobře před padesáti lety vyšel z módy, vydrží jeho strnulost. Beverly měla na Pearlyho hypnotizující vliv.Svou přítomností ho zcela znehybňovala, jako by ho uzamkla v pevné skořápce zamrzlého času.

Peter Lake a Beverly se usadili u stolu a objednali si láhev šampaňského, které jim donesli ve stříbrném

kbelíku plném rychle tajícího ledu.

„Taková nuda tady naposledy byla večer před příchodem dvacátého století,“ řekl Peter Lake. „Možná je tojenom nějaká divná náhoda. Třeba všichni právě přišli o nějakého milovaného člena rodiny.“

„Tak to trochu rozhýbej,“ přikázala Beverly. „Chci tančit, stejně jako tančili v tom hostinci u jezera.“

„A jak to tady mám podle tebe rozhýbat?“ chtěl vědět Peter Lake. „Třeba by pomohlo, kdybych využilsituace a zastřelil nebo zapíchl Pearlyho, dokud sedí jako moucha na mucholapce. Ale to by asi všichniutekli. No, aspoň můžeme v klidu počkat na příchod nového roku.“

„Já ale nechci v klidu čekat,“ ohradila se Beverly. „Tohle je můj poslední Silvestr. Tak si ho chci sakra

trochu užít.“

Beverly se otočila na židli a zadívala se k velkému francouzskému oknu, za nímž se v chladu mihotalazáplava hvězd, jako by čekaly, jestli je někdo nepustí dovnitř. Pak se znenadání otevřely dveře. Hned nato

se zcela nepochopitelně otevřely druhé dveře a po nich další a další, až bylo dokořán všech jednadvacetdveří vedoucích do sálu. Rachot dvaačtyřiceti dřevěných křídel zněl jako dávka z kulometu: orchestrpřestal hrát. Tanečníci se zastavili. Čerstvý vzduch z ulice povzbudil plameny a tiše předoucí krby serázem změnily v divoce žhnoucí vysoké pece. Větve stromů hustě obalené rampouchy se rozcinkaly jakotisíce zvonků na saních. Ručičky hodin se začaly dohánět, jako když zajíc pronásleduje želvu, a o půlnocise setkaly. Sálem, a celým New Yorkem, se rozlehlo vyzvánění. Nad městem se rozzářil ohňostroj a zpřístavu se současně ozvaly desítky lodních sirén. Ve městě vypukla neskutečná vřava.

Za chvíli bylo v sále chladno. Několik mužů vyskočilo a zavřelo dveře. Jakmile byly všechny otvory znovuutěsněné, zavládlo v sále ticho. Pár žen se rozplakalo. Tvrdily, že pláčou proto, že jim mráz spálilobnažená ramena, ale smutek ovládl úplně všechny. Docela cizí lidé se s truchlivým výrazem ve tváříchobjímali a vítali nový rok, který se do nich od prvního okamžiku opřel jako zdivočelý vítr. Ženy plakaly,neboť si uvědomovaly, že žijí ve světě kouzel a protikladů, protože čas tak rychle plynul a protože hoještě tolik zůstávalo, protože viděly, jak jim život letí před očima a přitom na ně vesele mrká, jako by jimchtěl dát zapomenout na vlastní smrtelnost. Plakaly, protože proradné město lámalo srdce stovek tisícůnevinných duší, protože musely stejně jako všichni ostatní plout nekonečným mořem bolesti a smutku. Tu

a tam narazily na ostrov a chvíli se ho křečovitě držely, ale nakonec unavené prsty povolily, takže se

musely pustit a vyrazit na cestu k dalšímu ostrovu.

„Do tance!“ vykřikl nějaký muž a vyskočil ze židle. Ostatní dobře oblečení hosté se k němu okamžitěpřidali. Všichni si úlevně vydechli. Roztančili se ještě dřív, než začala hrát hudba. Podlaha se prohýbalapod stovkami nohou. V sále konečně zavládla stejně vzrušená a veselá atmosféra jako v hospodě u jezera

Coheeries. Beverly tancovala s Peterem Lakem. Její modré šaty se míhaly po parketu a nebylo člověka,který by na ní alespoň na chvíli nespočinul obdivným pohledem. Pearly a jeho Krátkokabátníci začalipomalu roztávat. Ze všech stran bylo slyšet cinkání sklenic a chvílemi praskání skla. V sále se neskutečněoteplilo. A Beverly tančila a tančila. Tančila v hospodách s pečenými ústřicemi, v putykách ozářenýchplamenem z kamen v přístavu na břehu zátoky, tančila v salónech v centru s velkými zářícími lustry atakovou spoustou zlata a stříbra, že si je lidé pletli s bankami, otáčela se v nemocničních pokojích a vtemných sklepeních a ani na okamžik neustávala.

Peter Lake měl pocit, jako by se kdesi hluboko pod povrchem zastavil nějaký obří stroj a vydal seopačným směrem. A to byl nejspíš jenom začátek. Brzo však přestal přemýšlet a věnoval se jen Beverly,své dívce s blond vlasy a pomněnkovýma očima školačky, která vířila a vyhazovala nohama stejně jako

všichni ostatní. Kolem hlavy jí létaly rozcuchané vlasy. Hudba ji zcela ovládla. Pohybovala se v dokonalém

rytmu. Tvořila s tancem jedno tělo a jednu duši. Léta našlapovala opatrně a rozvážně. Pomalu střádalaenergii. Teď ji v jediném okamžiku uvolnila. Peter ji takhle ještě nikdy neviděl: nikdy předtím takhleBeverly nevypadala. Trochu se o Beverly bál, ale současně věřil, že tahle chvíle se jen tak neztratí azůstane zachovaná. Nějak se přenese do budoucna a jednou se znovu zopakuje. Beverly se před nímmíhala jako tisíce fotografií, neskutečně nádherných obrázků plujících tmavým nekonečným prostorem.Napadlo ho, že jednou někam dorazí. Dojdou svého cíle. Tak, jako všechno jednou spočine a po čase seprobudí k novému rozkvětu. Alespoň v to pevně doufal.

Spokojeně se oddávali tanci a obrazy volně plynuly všemi směry.

„BYLA JSEM HRŮZOU ÚPLNĚ BEZ SEBE,“ řekla Beverly během cesty domů v motorizovaném taxíku.

„Tys byla hrůzou bez sebe? A mohla bys mi říct, co přesně si pod tím slovem představuješ? Pro mě jsibyla královnou večera. Nejdřív jsi dokonale uspala Pearlyho a jeho kumpány. Pak jako bys pohledemotevřela dveře, rozfoukala oheň a rozběhla ručičky hodin. Při tanci sis počínala jako primabalerína. Celývečer se všechno točilo jen kolem tebe. Když jsi vyšla ze dveří, zábava skončila. Celý sál se zhroutil jako

mokrý stan.“

„Měla jsem hrozný strach,“ zopakovala Beverly. „Celou dobu jsem se třásla jak ratlík.“

Peter Lake povytáhl obočí a nevěřícně se na ni podíval. Beverly jeho pohled ignorovala.

„Jsem hrozně ráda, že to mám za sebou. Nesnáším, když je někde moc lidí. Chtěla jsem si to vyzkoušet,“dodala o poznání pomaleji, jako by svá slova pečlivě zvažovala, „a úplně mi to stačilo.“

„Nezdála ses mi nervózní.“

„Ale byla jsem.“

„V tom případě to na tobě nebylo vůbec vidět.“

„Protože mi ta nervozita seděla hluboko v žaludku.“

Po návratu našli prázdný dům. Oslavy nového roku rozptýlily Pennovy po celém městě. Dokonce i Willatrávila noc u kamarádky Melissy Beesové, dcery Crawforda Beese, dalšího z bohatých a slavných stavitelů,

vládce kamene a oceli. Peter Lake se s Beverly svalil na pohovku v jejím pokoji v druhém poschodí. Všiml

si, že celá hoří a čelo má poseté drobounkými krůpějemi potu. Vypadala však šťastná a spokojená. Proto

jí snadno uvěřil, když mu tvrdila, že jde jen o běžnou večerní zvýšenou teplotu. Stačí, když si dopřejehorkou koupel, pár hodin na střeše v suchém zimním vzduchu a vše bude zase v pořádku. Navícprohlásila, že teď se cítí daleko lépe než bezprostředně po příchodu, silná jako nikdy předtím. Dýchá sejí úplně skvěle, takže by nazítří mohli jít bruslit, nebo se projet na kole. Něco se prostě změnilo. PeterLake si o ni přes její nakažlivý optimismus dělal starosti. Měl o ni strach, ale přesto se s ní miloval.

Tak nesmírně po sobě toužili, že se nestihli ani svléknout a Peter si musel klestit cestu záplavou hedvábí a

bavlny. Jakmile se prodral nepřehledným bludištěm a vstoupil do Beverlyina klína, oba ztuhli a hleděli nasebe, jako by proti sobě seděli u prostřeného stolu. Peter měl v klopě stále ještě připíchnutý karafiát aBeverly kolem pasu uhlazenou hedvábnou stuhu. Vypadali jako na nějakém společenském dýchánku,kdyby ovšem nevyrůstali z jedněch kořenů. Seděli spojeni v pase a cítili, jak se dole pod šaty rozehřívají,tuhnou a vlhnou. Objali se jako při tanci a Peterovy prsty se pomalu posouvaly vzhůru po kluzké látce nazádech. Beverly se topila v záplavě modři. Její sukně se vlnila a rozlévala po posteli jako záplava vytékající

z nevyčerpatelného pramene.

Vůbec je nezajímalo, co se děje kolem nich. Kdyby někdo vešel do domu, nejspíš by si toho ani nevšimli.Isaac Penn dobře věděl, co se v Beverlyině pokoji (nebo jinde v domě) za jeho nepřítomnosti děje. Zajiných okolností by to nikdy nedopustil. Nikdy by nedovolil, aby si jeho mladičká, křehká a nádhernáBeverly trpící smrtelnou nemocí užívala radostí zralých žen. Isaac Penn ale zároveň pochopil, že Beverly je

do Petera nesmírně zamilovaná. A přestože si uvědomoval, jaká to nese rizika, chtěl, aby během tétrochy zbývajícího času poznala co nejvíc radostí, které lidem přináší krátký pobyt na zdejším světě.

Isaac Penn současně tušil, že Beverly ve hvězdách objevila něco velkého, něco mezi vznešeností a šílenstvím. Nechápal, co přesně to je, ale nesmírně ho to děsilo. Děsil se chvil, kdy se k němu Beverlypřitulí a bude mu chtít o svých objevech vyprávět. Dobře totiž věděl, že lidé s neobyčejným zrakem aprozíravou myslí většinou platí za svůj výjimečný dar krátkým životem.

Někdy se za ní uprostřed noci vydal na střechu a doufal, že bude spát. Místo toho ji našel celouzadýchanou a v transu s doširoka otevřenýma očima upřenýma nad sebe ke hvězdám. „Co tam vidíš?“ptal se jí v obavách o její zdravý rozum. „Co přesně tam vidíš?“

Pokusila se mu to vysvětlit jen jednou, když ji našel ochablou a zhroucenou jako zcela zlomenéhočlověka, jehož právě po dlouhých měsících věznění propustili na svobodu. Skoro vůbec jí nerozuměl.Mluvila o obloze plné zvířat se srstí z tisíců hvězd. O pomalu plynoucích hvězdách, které se pomaluposunují nekonečným prostorem a přitom se vůbec nehýbou. Do tváře jim sice není vidět, ale Beverlypřesto ví, že se usmívají. Vyprávěla mu o divokých koních prohánějících se po nebeských lukách, olétajících zvířatech, která spolu bojují nebo si spokojeně hrají (vždycky zcela nehybně), o úchvatnýchrubínových místech, na nichž vládne dokonalý klid. „A na všech těch místech jsme kdysi byli.“

„Vůbec nevím, o čem mluvíš,“ řekl otec, když dcera konečně domluvila. „Bohové, jak je znám já, byli

odjakživa skrytí v mracích, kdesi daleko nad zemí.“

„Kdepak, tatínku. Tak to není,“ opáčila Beverly. „Jsou přímo tady.“

„Jak to myslíš?“

„Jsou prostě tady.“

NEŽ PŘIŠLO JARO, Beverlyina duše vystoupala na nebe. Zemřela jednoho větrného březnového dne. Poobloze plula mračna havranů a celý svět se vzpamatovával ze zimy. Peter Lake seděl vedle Beverly a nacelý život ho to poznamenalo. Naprosto ho to zlomilo. Tak, jak si nikdy nedokázal představit. V jedinémokamžiku přišel nejen o své mládí, ale současně o všechny vzpomínky na to, jaké je být mladý. To, co pro

něj bylo dříve rozkoší, se změnilo v naprostou porážku. V nelidský, plně zasloužený trest za jehobezstarostnou pýchu. Nikdy už z hlavy nedostane poslední slova, která slyšel z jejích úst těsně před smrtí

– zvláštní blouznivé věty o šátcích lehkých jako písnička, o řekách plných stříbrných jisker, o jelenech shlasem jako lesní roh, o hostinách na setmělých lukách ozářených miliony pampeliškových sluncí. Doposledního z dnů, které mu byly předurčené, před sebou bude vidět Beverlyino bílé hubené tělo, navždynehybně ležící v hrobě, jímž prorůstají kořeny, alespoň si to myslel.

ZANEDLOUHO PO BEVERLY odešel také Isaac Penn. Jednou v noci si k sobě do pokoje zavolal Harryho ařekl mu: „Chci, abys věděl, že umírám. Cítím, jak mi neskutečně rychle ubývá sil. Mám strach. Padám.“Hned nato vypustil duši, jako by ho odnesla nějaká neskutečně silná a neviditelná paže.

Willu a Jacka poslali k příbuzným na venkov. Služebnictvo dostalo pravidelnou rentu a bylo uvolněno zeslužby. Dům prodali a zanedlouho potom zbourali. Na jeho místě vyrostla škola. Harry odešel na Harvard,odkud ho odveleli do Francie, kde právě zuřila válka. Noviny se nijak zvlášť nezměnily. Čekaly na Harryho,

jestli se mu podaří přežít boje u Château-Thierry a vrátí se zpátky, aby se ujal jejich vedení. Pennovirázem zmizeli z města. Velká prosperující rodina se rozpadla. Peter Lake nikdy předtím nepoznal samotu a

bezcílně bloumal opuštěným městem. Někdy však ve velké bitvě přežijí i ranění a poražení. Pokud umísprávně požádat o pomoc, může se jim dostat ošetření a péče, která je znovu postaví na nohy. Peter Lake

stále ještě žil.

Ve chvílích, kdy ho přemohlo zoufalství a kdy cítil, že nemá nic, na čem by mu jen trochu záleželo, sedl na

Athansora a zuřivě, se zaslepeným pohledem, se rozjel ke křižovatce Five Points. Doufal, že tam narazína Pearlyho. Toužil co nejdřív zemřít. Za celé léto se s ním bohužel ani jednou nesetkal, proto munezbývalo, než si znechuceně najít něco jiného, čím by se zabavil. Jezdil sem a tam na Athansorovi, kterýse nedostatkem cviku a jezdcovy přízně pomalu měnil na docela obyčejného bílého koně podobného těm,

kteří v Brooklynu tahali povozy s konvemi plnými mléka. Kam Peter Lake jezdil, nikdo netušil a často tonevěděl ani on sám. Městské bludiště, spletitá síť ulic, rušných tříd, odlehlých náměstí, kruhových objezdů

a nádvoří ho dokonale skryla, zcela ho pohltila, takže docela snadno splynul s početnou armádoubezejmenných vandráků a tuláků, jejichž střechou bylo nekonečné nebe.

Peter se vždycky dokázal postarat, aby měl Athansor dostatek krmení. Někdy dokonce nakrmil i sám sebe,ale nikdy přesně nevěděl jak, stačilo projít přelidněnou ulicí a na konci měl v ruce třeba celých sto dolarů, které jako by se k němu snesly odněkud ze vzduchu, i když ve skutečnosti pocházely z kapes lidí.Vůbec se mu to nelíbilo. Ze všech sil se snažil tomu zvláštnímu puzení vzdorovat. Pokaždé ale zjistil, žeruce daleko víc poslouchají hladový žaludek než hlavu. Chodil v rozervaných šatech, den ode dne byl čímdál špinavější a starší a nejvíce mu stárla tvář. Jednou k němu přistoupil jakýsi elegantní mladík v kabátuz tulení kůže a vtiskl mu do dlaně pár stříbrných mincí. „To je pro vás, otče.“

„Nejsem tvůj otec, ty zatracenej pitomče,“ obořil se na něj Peter, ale peníze si nechal.

Cítil se jako provinilý hříšník vědomý si toho, že by měl dostát své vlastní slavnostní přísaze. Co nejrychleji

se potřeboval těch peněz zbavit. Spolu s Athansorem pokračoval dál, ale po pár kilometrech se zastavil vmístě, kde mu cestu přehradil konvoj armádních vozů. Pohybovaly se hrozně pomalu, takže seskočil zkoně a rozhlédl se, kam se vlastně dostal. Stál přímo před kinem. Zrovna nedávno o téhle novince slyšel a

rozhodl se, že se podívá dovnitř.

Ve tmě ho překvapila exploze oslňujícího světla. Ale to nebylo všechno. Velký bílý čtverec na stěně jakoby měl hloubku a srdce. Neustále divoce pulzoval, tak rychle, že jednotlivé výboje Peter ani nestačil

sledovat.

Slyšel pravidelný chod elektricky řízených převodů a svist rychle se otáčejících větráků, které musely býtzavěšené někde ve tmě pod stropem. V nakloněném kuželu světla uvízly uvězněné částečky prachupřipomínající stádo splašených buvolů vylekaných rychle se přibližující lokomotivou. Prach se pomalu šířilcelou místností, a ta se postupně měnila v nekonečný vesmír plný neklidně kolotajících hvězd. Peternevycházel z údivu. Jako uhranutý sledoval lidi na ulicích, v neobvykle zařízených bytech přivázaných kekolejím, výsledek spojení moderní vědy a tajemných kouzel. Snad půl hodiny nehybně pozoroval úchvatný

pohyblivý šedivý svět na zdi plný herců, kteří sice otvírali ústa, ale jejich hlas se někde ztrácel. Pakmístnost znovu ozářilo jasné bílé světlo a na zdi se objevil titulek „Zimní scény z Brooklynu, Obrázky zdřívějších dob.“

Peter uviděl nehybnou vesnici pod sněhem a hned nato koně táhnoucího sáně, které v mžiku zmizelykdesi za závěsem. Otevřely se dveře. Vyšlo několik žen a začaly stloukat máslo, jako by to byla tanejpřirozenější věc na světě. Hned nato ale zmizely a celý výjev se opakoval. Tentokrát ale s mužištípajícími dřevo, mlékaři rozvážejícími konve s mlékem, chlapci roznášejícími noviny a policisty vuniformách, pronásledujícími početnou bandu zlodějů. Policisté se z nějakého důvodu drželi v pevněsevřené skupině a stejně tak utíkali i zločinci.

„Proč proboha ‚z dřívějších dob‘?“ zeptal se Peter pohoršeně, a nahlas.

„Pst!“ zasyčela na něj nějaká žena s kloboukem na hlavě.

Potom Petera zasáhl další bílý záblesk, a úplně ho zarazil do židle. Čekal je filmový snímek s názvem„Město třetího tisíciletí“. Když se na plátně objevil první výjev, Peter málem vyskočil a vykřikl: byl toobraz, který viděl ve sklepení domu Pennových, ten obraz, který kdosi namaloval jen pro Isaaca Penna.Titulky ohlašovaly střídající se pohyblivé výjevy. První byl „Let“, zvláštní obraz plný létajících světelkřižujících noční oblohu. Nad městem se vznášely stovky zářících bodů, proplouvaly nad ním jakovelkolepé zaoceánské parníky, ale rychlostí se blížily spíše expresním vlakům, nebo je spíš mnohonásobně

překonávaly. Míhaly se sem a tam, ale na první pohled bylo patrné, že se pohybují po přesněstanovených trasách. Město neobyčejně vyrostlo. Ježilo se desítkami a stovkami stříbrných skalisek,jejichž odraz se zrcadlil v klidných vodách zálivu. Všechno působilo tak harmonicky a souměrně jakodokonale propracovaná skladba. Nejvíc ale Petera přitahovalo samotné světlo. Úzkými ulicemi svištělpalčivý zimní vítr rozehrávající koncert ve větvích zmrzlých stromů. Křižovatkami se valily malé, pevněsevřené mraky připomínající povodňovou záplavu přetékající přes stavidla rybníku. Vysoko ve vzduchu, apřesto sotva ve čtvrtině výšky budov, plula velká hutná mračna, jaká obvykle přináší silný suchý zimní vítr

, rozhodně nešlo o mlhu nebo nízkou oblačnost, která se často drží těsně u země. Jak je něco takového

možné?

Objevil se další titulek „Město budoucnosti v plamenech“, plameny nikde nebyly vidět. Zato se všudeválely nekonečné chuchvalce nasvíceného kouře. Tyčily se nad městem jako nepřístupné pohoří. Pak filmskončil a Peter Lake zůstal sedět v bílé oslepující záplavě světla, které se na něj řítilo jako vodazdivočelého vodopádu.

Athansor na něj čekal poslušně jako pes, přivázaný ke sloupu před vchodem do obchodu. Jeho mlčenlivý, těžce zkoušený pán ho chytil za uzdu a pomalu se s ním vydal k východu. Athansor byl špinavý. Hřbet avlastně celé tělo mu pokrývala skoro souvislá vrstva černého mouru. Už dávno nepřipomínal jezdeckousochu. Peter Lake byl unavený, hrozně se mu chtělo spát a neměl kam jít. Čekala je jedna z těchzvláštních nocí, kdy se (třeba jako teď, klidně uprostřed září) kdesi na severu ozve hromová kanonáda aKanada začne hrozit zimním útokem, takže Peterovi nezbylo než hledat nějaké útočiště. Po chvíli ho našelve sklepě nedaleko velkého mostu. V malé místnosti hořela jediná lojová svíce a na zemi leželo několikslamníků. Athansor se postavil ke zdi a Peter Lake se posadil proti němu. Ztěžka se opřel o cihly, jako byto bylo opěradlo měkké pohovky. Po chvíli do místnosti vstoupil muž se džberem ovsa a kbelíkem vodypro koně. Postavil je před Athansora a zmizel. Když se objevil podruhé, v jedné ruce nesl těžkou železnoupánev s grilovanou rybou a zeleninou a v druhé dvě láhve studeného piva. „Chtěl byste ráno trochu teplévody?“ zeptal se poté, co jídlo a pití předal napůl klimbajícímu hostovi.

„Určitě,“ přikývl Peter Lake. „Už si ani nepamatuju, kdy jsem se naposledy myl.“

„V tom případě po vás za ustájení koně, oves, teplou vodu, jídlo, pivo a svíčku budu chtít dva dolary –dva a půl dolaru, pokud tu nechcete mít dalšího nocležníka. Zaplatit mi můžete až ráno. Pokoj musítevyklidit nejpozději do jedenácti hodin.“

„Vyklidit pokoj?“

„Dřív jsem pracoval v hotelu.“

Ryba byla čerstvá a zelenina působila svěže. Pivo bylo dobře vychlazené, sláma krásně voněla a příjemněhřála. Peter Lake si vybavil první noc ve městě ve společnosti podvodnic, s nimiž společně usnuli vblikajícím světle lojové svíčky. Tentokrát se musel obejít bez společnosti žen. Ale vlastně po nich aninetoužil. Nevěřil, že by se někdy ještě dotknul nějaké ženy. Že by se mohl milovat, nebo třeba jenomsdílet postel se ženou. Všechno se mu zhroutilo. Svět se ztrácel za neprostupnou oponou šedivého deště.Netušil, že nepoměrně těžší část cesty ho ještě čeká. Prozatím ale spokojeně svíral hrst měkké slámy a

užíval si pohodlí teplého špinavého sklepa.

Athansor stál naopak rovně jako svíčka a měl zvednutou hlavu. Působil neklidně. V jednom kuse stříhalušima, jako by po sluchu sledoval let obtížného komára a těkal očima po místnosti. Kdyby Peter Lakenespal, jistě by si jeho rozrušení všiml, jeho bělouš vypadal jako válečný kůň, rozpálený blížící se bitvou.Něco viselo ve vzduchu. Bílý kůň byl čím dál neklidnější a Peterovi se do hlavy draly zvláštní vzpomínky.

O ŘADU HODIN POZDĚJI se Peterovi zdál sen o tom, jak leží na slámě a zády se tiskne ke zdi. Kdesi vdálce se jako nejasná šmouha ve tmě nervózně chvěl Athansor, kterému se podle všeho něco nelíbilo.Peter Lake věděl, že se mu to zdá, takže ho nepřekvapilo, když se dlouho před tím, než nastalo ráno,objevily v puklinách sklepní zdi oslňující paprsky světla. Jediné okno pod stropem začalo zamrzat a zachvíli se pokrylo souvislou vrstvou ledu, kterou dovnitř pronikala záře měsíce, jaká je běžně vidět jen vprosinci. Světlo sílilo. Připomínalo svítání. Přicházelo však příliš rychle a navíc mu chyběly teplé odstínykrvavě rudé, žluté a ostře bílé. Místnost zaplavoval stříbřitý příliv přecházející do chladné modři. Světlohoustlo a získávalo na intenzitě. Kdyby se trochu víc podobalo obyčejné sluneční záři, sen by nejspíšskončil. Tato zvláštní iluminace, v níž všechno jako by ztrácelo pevné obrysy a plulo prostorem, však senještě víc prohlubovala. Sílící stříbřitě modré světlo doprovázelo množství zneklidňujících zvuků, čistýchtónů a praskání. Všemožně se proplétaly a střetávaly se v boji, který je vynášel stále výš. Tam se splétalys větrem a vytvářely pevný neproniknutelný štít, žhnoucí neklidnou mračnou stěnu mířící k Manhattanu.Hnaly před sebou změť nalomených zvuků a proudy světla, letícího podél břehu ostrova jako záplavajantaru a zářících schránek mořských živočichů, které bouře pravidelně vyplavuje na pláž.

Hurikán měl svoje klidné oko, oblast klidu, pomalu se přesouvající nad městem jako sloup dokonaléhoticha mířící do nekonečna vesmíru. Ticho Petera Lakea ve snu probudilo. Posadil se a napůl ztuhlými prsty

si začal z očí vyhánět stříbrnou záplavu. Athansor se sotva ovládal. Třásl se a hrabal kopyty, jako bynadešla jeho poslední chvíle. Naopak Peter se ani nehnul. Jako přikovaný zíral ke stropu své duše. Vnímal

Athansorovu sílu, zvuk jeho vnitřního motoru hučícího jako obří stroj a kvílejícího jako turbína.

Vítr nyní dorážel od jihu. Stromy se ohýbaly a jejich rozechvělé listy pršely k zemi. Peter Lake slyšel, jak zpopelnic odskakují víka a s ohlušujícími rachotem narážejí do zdí jako dělové koule. Samotné popelnice se

hnaly jako o závod ulicí a silou železných projektilů rozbíjely výkladní skříně obchodů. Dům se otřásal vzákladech. Dřevěné trámy sténaly pod náporem větru, který se bil se světlem o nadvládu nad zemí. Anijedna ze stran nedokázala získat převahu. Země se třásla a ulice města se rychle vyprazdňovaly. Pak skučící vítr ustal a město sevřelo naprosté všeobjímající ticho. Život se zastavil. Lidé i zvířata ztuhliuprostřed pohybu. Na vodě nebyla vidět jediná vlnka. Vše jako by rázem zapustilo kořeny.

Oblohu ovládlo světlo. Děsivé oslepující světlo. Zaplavilo přístav, jako dlouhý ocelový trám proniklo dojeho nitra a mířilo směrem k městu. „Tohle všechno je jenom sen. Jen sen…“ opakoval si Peter Lakeroztřeseným hlasem, „…a nic než sen.“ Dveře do sklepa se lehce uvolnily ze závěsů, zvedly se ke stropu a

bez jediného zvuku zmizely. Do místnosti s podlahou posypanou slámou pronikl stříbrný kužel a vyplnil jichladným světlem.

Hned nato však světlo zmizelo a do místnosti se vrátila tmavá noc. Peter Lake (pořád ještě ve snu) seopřel o zeď a znovu se posadil. Konečně se trochu nadechnul. Těch několik málo prchavých okamžiků,které měl na to, aby se vzpamatoval, mu nijak nepomohlo. Zíral před sebe a v hlavě mu duněla jedináotázka: Je to vůbec možné, třeba i ve snu? Ve vstupu do sklepní místnosti stála Beverly… Tonula v bílostříbrno-modré záři, v kouli neklidného světla jasnějšího než měsíc na bezmračné letní obloze. Pomaluklouzala po světelné rampě, která ji k Peterovi přinesla. V ruce držela uzdu koně spletenou z tisíce hvězda dokonale vybroušených diamantů. Vycházela z ní zvláštní záře a Athansor vedle ní vypadal jakoshetlandský poník. Beverlyina přítomnost Petera zklidnila, měl trochu pocit, jako by její příchod čekal, alepřesto se ve snu neubránil mdlobám. Snící Peter Lake sledoval Beverly. Měla zvláštně, dost staromódněspletené vlasy, hřebelcovala Athansora a šeptala mu nějaká nesrozumitelná slova. Pohyby i výrazem tváře

připomínala dívku pečujícího o svého poníka, přitom ale zářila jako spalující slunce. Spící Peter Lakesledoval, jak Peter Lake ze snu přichází k sobě. Beverly dokončila hřebelcování. Otočila se, podívala se mu

zpříma do očí a vydala se směrem k němu. Když se dostala až k němu, natáhl ruku a křečovitě sevřelnebeskou uzdu. Beverly se na něj usmívala, oči jí vesele tančily, ale současně bleskově ucukla. Držel uzdu

tak pevně, až se mu zařezávala do dlaně, přesto mu nezadržitelně klouzala pryč. Cítil, jak se probouzí dotmy. Hrozně chtěl zůstat s Beverly, v té jasně ozářené místnosti plné zvláštně praskajícího světla a teplých

jantarových tónů. Sen však rychle mizel a světlo se rozplývalo. Poslední vzpomínka zachytila jennevýslovnou bolest, pocit neodvratné ztráty a rozhořčení nad trestem, životem v nekonečné tmě.

HODINU PŘED PŘÍCHODEM denního světla se poblíž sklepa, kde Peter Lake snil o Beverly, odehrálazvláštní operace. Ulice a náměstí zaplnili Krátkokabátníci a jejich spojenci. Vyrovnali se do bojových šiků a

připravili si zbraně. Pearly mezi nimi jezdil sem a tam na grošákovi a řídil přípravy k boji. V Brooklynu sejeden z jeho důstojníků postavil do čela jednotky a dal příkaz k pochodu k Velkému mostu. Probíhalaposlední mobilizace gangů, které světová válka nakonec odvála jako prach. Byla to jejich labutí píseň,přičemž labuť, která ji zpívala, byla celá pokřivená stářím.

V době zániku se gangy staly útočištěm zvláštní skupiny kriminálníků. Většina vojáků vyrovnaných k bojiměřila sotva přes metr padesát. Na rozdíl od skutečných bojovníků zocelených válečnou vřavou auvyklých na zuřivé výpady proti nepříteli se tito ubožáci sotva ploužili. Byli mezi nimi tlouštíci s úzkýmaočima Cecila Matury, ale chyběla jim jeho milá a přátelská povaha, která nedostatky vzhledu vyrovnávala.

Skoro třetina mužů měla nějakou tělesnou vadu, takže poskakovali jako zraněné kozy. Další třetina(možná víc), vydávala podivné cvakavé zvuky. Když se dali do pochodu, znělo to jako by někdo uprostředkurníku plného kdákajících slepic, pípajících kuřat a vrčících psů otvíral láhve se šampaňským. Normálněmezi nimi vypadali jen krvelačně působící hrdlořezové, jimž se ve starých dobách přezdívalo „divocí psi“,protože nevěděli, co je to přátelství a při sebemenší zámince šli jeden druhému po krku tak snadno, že tonarušovalo morálku i těch nejdivočejších gangů. Teď patřili k armádě.

Pearly shromáždil zbytky Krátkokabátníků, Mrtvých králíků, Chlapců z Bowery, Syslů, Trhanů, Nalomených

žeber, Stájníků, Krys a dalších gangů z okolí nechvalně proslulého plácku Five Points. Celkem jich bylo víc

než dva tisíce, nechyběl mezi nimi ani nájemný vrah, kterému říkali Rozparovač, ani největší hromotlukve městě.

Policisté dostali zaplaceno, aby se z části města jižně od Chambers Street stáhli. Pearly je ujistil, že hledájediného muže a majetek ctihodných občanů neutrpí žádnou újmu. Své armádě kulhajících mrzáků avzteklých šílenců velel jako skutečný generál, přejížděl na svém grošovatém šedivákovi sem a tam,přeskakoval vyrovnané řady vlastních mužů a kontroloval, jak jsou připraveni k boji. Se svýmbrooklynským pobočníkem se domlouval pomocí telefonu. Brooklynská část armády byla připravena. „Užse připravil i Manhattan?“ ptal se její velitel. Pearly potvrdil, že boj může začít. Šestnáct set mužů zManhattanu stálo plně vyzbrojeno na předem stanovených pozicích. Mračná stěna působila neklidně apomalu se sunula zálivem, to se ale koncem září, v době změny ročních období, stávalo poměrně často.Pearly předpokládal, že jakmile se na obloze objeví slunce, počasí se zklidní a mračná stěna začneustupovat. Za chvíli se slunce skutečně vyhouplo nad obzor a ozářilo armádu zakrslých kriminálníků, kteří se vzrušeně bavili v nedočkavém očekávání krve. V rukou svírali skutečné zbraně a těšili se, až je budou

moct použít.

Pearly čekal, až Peter Lake vyjde ze sklepa, kde se podle majitele hostince skrýval, zrádce jim na todokonce přísahal. Z Pearlyho sršely jiskry jako z velké kočky uprostřed silných suchých mrazů. Musel senesmírně přemáhat, aby aspoň chvíli zůstal na místě. V jednom kuse zvedal hlavu, jako by odměřovaluplývající čas a upřeně sledoval otevřenou rampu vedoucí do podzemního prostoru sloužícího jako stáj.

PETER LAKE se prudce probudil. „Bože můj!“ vydechl a znovu se svalil na slamník. V místnosti bylopološero a rychle se do ní draly první paprsky nového dne. Pokud mu bylo hodně veselo, nebo naopakmoc smutno a těžko, nedokázal po probuzení znovu usnout. Posadil se a podíval se na Athansora, kterývypadal, jako by se chystal na rozhodující závod dostihové sezóny. Peter Lake už mnohokrát vidělpodobně neklidné koně toužící po běhu, ale pokaždé jen v Belmontu, tam s nimi cloumala pořádnádávka atropinu, který dokáže v koňském těle udělat skutečné zázraky. Athansor vypadal, že by spřehledem předběhl i nejdražšího plnokrevníka, a nebo klidně deset najednou.

Peter sám se cítil překvapivě dobře odpočatý, silný a plný energie. Spánek už ze sebe zcela setřásl anetoužil po ničem jiném, než se vyhoupnout na Athansora a vyrazit z podzemní místnosti na čerstvývzduch. „Trochu se projedeme za město,“ řekl nahlas. „Projedeme napříč celým tím zatraceným státem.“Vyskočil a zamířil k objednanému kbelíku teplé vody, která podle všeho dorazila dřív, než čekal. Veskutečnosti to ale byl jen zbytek vody z předchozího večera. Když sklonil hlavu, aby se podíval, jestli se zvody kouří, všiml si, že má dlaně a prsty ošklivě pořezané, jako by v nich svíral klouzající řetěz z ostrýchdiamantů.

Na dlouhá přemýšlení neměl čas. Něco mu říkalo, že udělá jenom dobře, když nebude čekat. Athansordoslova sršel energií, až se stěny sklípku chvěly jako zdi nádražní budovy, kolem níž právě projíždí hnedšest nákladních vlaků najednou.

Potom Peter Lake uslyšel hluk šestnácti set seřazených mužů, kteří stáli připravení k boji a už nemuselitlumit své zvláštně znějící hlasy. „Co to sakra je?“ zabručel Peter Lake pod vousy a vyrazil na rampu.Přibližně padesát metrů před sebou spatřil řadu přibližně osmi set mužů, kteří obestoupili celou jednustranu kruhového náměstí. Pearly seděl na svém grošákovi a sebevědomě se usmíval jako vrhač nožů,který ví, že nemůže minout. Peter Lake se usmál také, aby dal Pearlymu najevo, že ho poznal.

„To není špatný, Pearly,“ zakřičel přes prázdné prostranství. „Jenže to ani zdaleka není konec.“

„Ne, Petere Lakeu,“ ozval se stejně hlasitě Pearly. „Tohle ještě není konec.“

„Co si chceš proboha tady s tou bandou idiotů a mrzáků počnout?“ zahalekal Peter, když pohledem přelétl

Pearlyho armádu. Na odpověď ale nečekal. Vběhl do sklepní místnosti, vyskočil na Athansora a ten s ním

vyrazil jako blesk. Peter Lake si představoval, že seřazené vojáky prostě přeskočí a zmizí jako vítr. Copakje Pearly skutečně takový pitomec? Athansor se po rampě vyřítil jako expresní vlak. Zavalití skrčci zatajilidech.

Athansor se ale zapřel do předních nohou a vmžiku se zastavil. Peter Lake cítil, jak bílému koni vzrušenímpulzuje krev v žilách. Na skok přes nepřátelskou hradbu nebylo ani pomyšlení. Pearlyho muži ji totižvyztužili deset, místy možná i třináct metrů vysokým plotem z ostrých kopí, která se pře Peterem a jehokoněm ježila jako hustý les. K tomu stáli muži příliš blízko, takže Athansor neměl dost místa, aby se mohlk takto dlouhému a vysokému skoku rozběhnout. Z místa se do vzduchu samozřejmě vznést neuměl.

Cesta byla uzavřená. Jenom nalevo si Peter všiml úzkého průchodu. Bez váhání udeřil koně do slabin avyrazil k průrvě. Pearlyho armáda se před ním rozestoupila, ale jakmile projel, cesta se za ním hned zaseuzavírala. Peter padl do předem připravené pasti. Pearlyho muži vyrazili bojový pokřik a rázem ožili.Jakmile se Peter Lake ocitl na malém prázdném prostranství, z boční ulice se vyřítila stovka malýchmužíčků a pomocí naježených kopí mu zastoupila cestu. Mezi ráhny a trámy upevněnými na zdech domůvisely sítě. Pearlyho muži vypustili desítku vzteklých psů, kteří zuřivě doráželi na Athansora, ten je sicesnadno odrážel kopyty nebo je přeskakoval, ale i tak ho citelně zpomalovali. Nezazněl jediný výstřel.Pearlyho vojáci byli příliš zaměstnaní naháněním Petera Lakea. Chtěli ho dostat na rampu vedoucí namost. Peter okamžitě pochopil, o co jim jde, ale neměl kudy uniknout. Čím víc se blížil k mostu, tím vícpřibývalo sítí. Současně houstl les kopí a sílil bojový řev jeho pronásledovatelů.

Nebylo kam zahnout. Ze všech stran na ně útočila ostří dlouhých vystrčených kopí. Athansor seneochotně vydal vzhůru po rampě. Z tlamy mu odkapávala pěna a divoce cenil zuby. Chystal se k bojinebo ke skoku přes řady nepřátel. Ani k jednomu ale nedostal příležitost. Cestu lemovaly těžké sítězavěšené na lanech nesoucích most. Neměl jinou možnost než vyrazit směrem k Brooklynu.

Na brooklynské straně, přesně jak Peter Lake předpokládal, čekaly další zábrany a závěsná lanaověšená rybářskými sítěmi. Po chodníku proti nim postupovala skupina mužů s kopími. Athansor by jejistě dokázal přeskočit, ale oblouky mostu připomínající katedrálu vyplňovaly síťové drapérie sahající skoro

až ke hrotům kopí.

Peter Lake jezdil sem a tam, hned na západ, hned zase k východní straně, ale neviděl jedinou naději kúniku. Pamatoval si, že přesně tak si v beznadějných bitvách počínali velcí vojevůdci, a tak je ve stejnésituaci napodoboval. Athansor běhal jako tygr v kleci a jeho jezdci se úzkostí tajil dech. Neměli kam jít,proto běhali tam a hned zase zpátky. Na severu a na západě se nad městem rozlévala podzimní modrázář. Brooklyn stále ještě spal. Na tmavé hladině řeky proháněl vítr skotačivé vlnky. Jižním směrem leželdoširoka otevřený přístav přehrazený mračnou stěnou, která se uprostřed zátoky dotýkala hladiny,nasávala vodu a hned nato ji znovu vyplivovala v podobě vysokých přepadávajících vln.

Byli vysoko nad řekou. Desítky metrů nad vodou. Nezbývalo jim, než běhat sem a tam a sledovat, jak se k

nim z obou stran blíží nepřítel. Peter postupně zvážil všechny možnosti. Zachránit se mohli snad jen vpřípadě, že spojí síly a budou mít pořádnou dávku štěstí. Musí se probít prvními řadami a pak spoléhat naAthansorovu rychlost. Peter ale neměl žádnou zbraň a bílý kůň ztěžka oddechoval.

Obě řady se jako na povel zastavily. Pearly byl příliš mazaný, než aby se bezhlavě vrhl do boje a v nastalé

vřavě nechal Petera uniknout, přesně jak Peter doufal. Muži stáli jako sochy a s kopími zvednutýmisměrem k sítím zavěšeným nad hlavami se ani nehýbali. Pak se ale uprostřed trochu rozestoupili aprůchodem vyrazila asi stovka bojovníků ozbrojených krátkými kopími, meči a pistolemi.

Pearly věděl, že obyčejní vojáci by Petera asi nedokázali zadržet. Použil je tedy jen jako hradbu a protiPeterovi a jeho koni poslal skupinu svých nejlepších mužů.

„Tentokrát budeme muset bojovat,“ zašeptal Peter Lake do ucha Athansorovi. „Nic jiného nám nezbývá.“

První skupina se přiblížila. Opatrně, jako by se muži i přes svou početní převahu báli. A měli čeho.Athansor se zvedl na zadní a předními kopyty rozrazil napřažená kopí. Pak vyrazil vpřed a několik útočníků

povalil na zem. Šlapal po nich a kousal. Tím se ale dostal do lesa kopí, která ho bodala do hrudi a doboků. Když druhá skupina Pearlyho zabijáků spatřila krev, jako zběsilá se pustila do boje. Ozvaly se prvnívýstřel

y z pistole. Muž s mečem zezadu sekl Petera přes zád a. Peter Lake ale žádnou bolest necítil. Jedinýmtrhnutím vyrval muži meč z ruky, teď už byl taky ozbrojený. Sekal a zuřivě se oháněl na všechny strany.

Athansor se znovu vzepjal do výšky a kopyty se zabořil do hrudi dvou útočníků. Ozval se zvuk, jako kdyžpod nohama praská chrastí. Meč narážel na meč a vzduchem létaly jiskry. Peterovi bylo jasné, že tohle je

jeho konec.

Několik mužů zamířilo na Athansorovu hlavu. Kulky mu roztříštily kosti a natrhly uši, které teď vlály jakoprapor nad napůl pobořenou pevností. Olovo pronikalo svaly a usazovalo se hluboko v těle. I Peter Lakeutržil spoustu ran a na mnoha místech krvácel. Začínal ho přemáhat chlad. Vtom ale Pearly zavelel a jehomuži ustoupili o pár kroků vzad. Peter Lake zůstal sám uprostřed spousty mrtvých těl. Byl na smrtvysílený a ztratil spoustu krve. Stejně jako Athansor se nezvladatelně třásl. Stejně jako Athansor nevěděl,kam se vrhnout, proto jen znovu přecházel sem a tam. Po chvíli si všiml, že Pearly má připravenoudruhou a třetí vlnu bojovníků. Takovou přesilu nemůžou nikdy zvládnout.

Podíval se na řeku pod sebou. Byla hrozně daleko. Příliš daleko. Lákala ale příjemně modrou barvou. Jestli

má zemřít, pak bude daleko příjemnější zahynout v jejích vodách, než vypustit duši na zakrvavenýchprknech Velkého mostu. Nemohli nic ztratit. Musí skočit.

Vítr se proháněl pod lany ověšenými sítěmi a žalostně kvílel. Peter Lake se naposledy zadíval na město apak se obrátil k jihu, směrem k mokřinám. Když se začala přibližovat druhá vlna, Athansor se znovurozběhl jak tygr v kleci, ale tentokrát rázoval ze severu na jih, napříč úzkým chodníkem pro pěší. Pearlyho

muži si mysleli, že se nejspíš pomátl. Viděli v něm snadnou kořist, kterou stačí několika ranami dorazit.Pár mužů vystřelilo z pistole. Athansor je ale ignoroval. Jakmile měl pocit, že je připravený, pokrčil zadnínohy a nachystal se ke skoku. Pearlyho hrdlořezové se zastavili. Něco podobného ještě nikdy v životěneviděli. Z Athansora všemi póry sršela neskutečná energie. Celý se schoulil, až vypadal jako dělovákoule. Jako stlačená pružina. Pak jediným pohybem všechnu nastřádanou sílu uvolnil, lehkým sametověhebkým pohybem se vznesl do vzduchu, rozrazil ocelová lana, která mu visela v cestě a docela snadnopřekonal nastražené sítě.

Peter Lake měl pocit, jako by na okamžik ztuhl vysoko nad řekou. Byl přesvědčený, že je čeká dlouhý pád

a nijak se ho nebál. Přesně tak to chtěl a byl s tím smířený a spokojený. Žádný pád ale nenásledoval.Athansor se vznesl ještě o kus výš a vyrazil vpřed. Předníma nohama plnýma ran rozrážel vzduch, kterýjim svištěl kolem uší. Kůň a jezdec společně mířili k bílé stěně. Peter Lake se ohlédl. Město mu připadalomalé a tiché, sotva větší než brouk. Vlétli do mračné stěny. Ze všech stran je sevřela bílá mlha. Hnala seproti nim jako bouře. Kvílela a ječela jako početný sbor zmučených duší.

Letěli celé hodiny; stále hůře se jim dýchalo a Peter Lake se chvílemi sotva držel na koňském hřbetu.

Athansor stále zrychloval. Mraky se kolem nich míhaly jako dlouhé bílé šmouhy. Peter Lake vzpomínal na

město, kde vždycky tolik postrádal smysl pro vznešenost a absolutno. Teď si však uvědomil, jak je márád, přestože mu způsobilo tolik příkoří a bolesti. Oslepenýma očima hleděl do bílé tmy a z celého srdcetoužil po barvách, po měkké záři města a po jeho třpytu. Toužil po městě, zůstávajícím daleko za ním jako

ostrov v čase.

Athansor konečně pronikl střechou mraků. Ocitli se v černém bezvzdušném éteru. Peter Lake uvidělvšechno, o čem mu vyprávěla Beverly. Překvapením ztratil dech. Věděl, že jestli zůstane na koni, jistězemře. Lehce se Athansora dotkl, sklouzl z jeho hřbetu a padal do záplavy mraků. Naposledy se podívalna čistý svět kolem sebe a pak už jen letěl a ztrácel se v mracích a v bezčasí. Přes mraky protékaly řekyústící do moří a ze všech stran ho obklopovaly vysoké dlouhé sloupy, které se klenuly bílou záplavou.Peter bezmocně padal a padal. Ruce a nohy mu létaly sem a tam a hlava se kymácela ze stranu na stranu

jako malému dítěti, které ještě nemá dost sil, aby ji drželo vztyčenou.

Cítil se jako loutka bez vůle. Peter Lake letěl bílým světem a pak, zcela zapomenutý, zmizel v jehobezedném chřtánu.

.

• II. •

ČTYŘI BRÁNY DO MĚSTA

Čtyři brány do města

KAŽDÉ MĚSTO MÁ SVÉ BRÁNY, které nutně nemusí být z kamene. Nemusí na nich hlídat vojáci a nemusípřed nimi stát stráže. Zpočátku města zářívala jako blyštivé drahokamy uprostřed temného tajemného světa, obvykle byla kulatá a obehnaná ochrannými zdmi. Každý, kdo chtěl do města vejít, se muselpodrobit přísné prohlídce. Za to získal ochranu před děsivými lesy a nekonečnými mořskými pláněmi, před

nelítostnou záplavou zelené, bílé a modré, těch divokých a svobodných barev, které se za hradbynedostaly.

Postupem času hradby sílily, rostly do výšky a brány byly čím dál pevnější a mohutnější. Nakonec hradbyzcela zmizely, nahradily je však překážky z přediva nepoměrně jemnějšího než dřívější kámen. Usadily sekolem měst jako koruna a chránily jeho duši. Někteří tvrdí, že žádné překážky neexistují, nebo se je snažízlehčovat. Sami sice tyhle nové hradby dokážou překonat, aniž by při tom vynaložili větší námahu, alejejich duše (o které rovněž tvrdí, že neexistuje) to nedokáže a zůstává jako sirotek osamoceně na

periférii.

Pokud chcete do města vejít, musíte projít jednou z těchto nových bran. Hledají se nepoměrně obtížnějinež jejich pevní předchůdci, protože jde o zkoušky, které mají zajistit hladkou cestu spravedlnosti. Kdysidávno existovala mapa, ale nyní je už dávno ztracená. Podobala se oněm starodávným mapám, kde jsouvidět spící či divoce vyhlížející zvířata vyvedená v bohatých živých barvách. Ti, co tuto mapu viděli, tvrdí,

že v jejích iluminacích byly skryté postavy a symboly jednotlivých bran. Východní brána byla bránou

smířlivosti a zodpovědnosti, jižní brána vedla k tajům vášně, západní sloužila všem, kdo se oddávají krásea severní byla bránou nesobecké lásky. Nikdo jim ale nevěřil. Obecně se mělo za to, že město s takovýmibranami prostě nemůže existovat, protože by bylo příliš nádherné. Ti, kdo o takových věcech rozhodují,se nakonec usnesli, že lidé přísahající na existenci mapy, si všechno jen vymysleli, nebo si topředstavovali ve svých hlavách. Na celou záležitost s mapou se zapomnělo a přistupovalo se k ní, jako byto byl pouhý sen, s nímž se nedá dělat nic jiného než ho ignorovat, čímž se sen pochopitelně osvobodil a

zajistil si nesmrtelnost.

Jezero Coheeries

HORNÍ TOK HUDSONU se od New Yorku a rozlehlých pobřežních rovin lišil stejně, jako se liší Čína odItálie, pokud by si obě části měly porozumět, zprostředkovatele by jim musel dělat nejspíš sám MarcoPolo. Jestliže Hudson často přirovnávali k hadovi, město byla jeho hlava, v níž se kromě smyslů, částíschopných zachytit výraz a mozku nachází také jedové zuby. Horní tok byl vlídnější a současně silnější,svalnatý krk a hladké protáhlé tělo. Tenhle had nikdy nechřestil. Tu a tam se o to pokusilo Albany, ale

nikdy nevydalo jediný slyšitelný zvuk.

Krajina kolem Hudsonu byla především krajinou lásky. Pokud jste do Hudsonu vstupovali z moře, zevšeho nejdřív na vás čekalo několik skvostných mostů, které se jako zářivé snubní prsteny klenuly nadvodou a předjímaly cestu plnou radosti a pohody. Hned nato jste vpluli do klidné, rozlehlé zátoky doširoka

otevřené jako klín přejícné ženy a ocitli jste se mezi rovnými dlouhými břehy připomínajícími pár těchnejkrásnějších nohou, jaké svět kdy viděl. Teprve pak začala hlavní část cesty, plná ladných křivek azákrut. Každý z přítoků měl své vlastní údolí s tisíci pečlivě udržovanými ovocnými sady a zahradami.Břehy lemovala malebná města, jejichž obyvatelé se kochali nádherným výhledem na řeku a společněvzpomínali na jistou část jednoho století, kdy nad řekou byla jasná obloha. Z hladiny Hudsonu jste mohlisledovat velkolepé budovy divadel a neméně okázalé usedlosti velkých statkářů, ale i malé sklípky,zahrádky a šedivé holandské kostelíky. Na mnoha místech zabíhala hluboko do řeky dlouhá přístavnímola, za příznivých dnů obtěžkaná desítkami jeseterů, vážících dobře dvě stě kilo a plných těch nejlepších

jiker. Pokud byste si chtěli zabruslit, lepší podmínky byste našli snad jen v Nizozemí. První holandštíusedlíci zde totiž v divočině, v močálech mezi poli, loukami a vesnicemi vybudovali hustou, stovkykilometrů dlouhou síť kanálů. Po těch se dalo celou noc bruslit sem a tam a po návratu měl člověk stejněpocit, jako by byl venku sotva deset minut. Spousta mladíků a dívek si z takových nočních vyjížděk zaprchajícím měsícem přivedla kromě rozpálených tváří i svou první lásku.

Bláznivá láska k Hudsonu odjakživa patřila. Někdy byla velkolepá a komplikovaná, jindy milá a komická,zejména v podání dospívající dětí, které tu snadněji než jinde padaly do příjemných pastí, z nichž se taktěžko dostává ven. Bylo je vidět ve všech velkých i malých městech, jak chodí ulicemi, zkroušeněvzdychají a cosi si pro sebe mumlají. Nezasvěcenému se mohlo snadno zdát, že jejich „miluji tě“, adresované neviditelné či pouze vysněné lásce, patří hrabadlu na sníh opřenému o zeď, domu či vozíku

plnému vajec. Údolí prostě láskou žilo. Naštěstí zde ale nezanedbávali ani obchod a farmaření, kterému se

tu dařilo ze všeho nejlépe. Roční doby tady nikdy nebyly mdlé a každá přinášela svoje radosti: zima led a

javorový sirup, jaro ryby a záplavu květin, léto zeleninu, obilí a spoustu lesních plodů a podzimvelkolepou sklizeň. Nechybělo ani dřevo, minerály, velrybí tuk a kostice, hovězí, skopové, vlna a spoustapilných rukou, které se o toto bohatství celý rok staraly. Bez pravidelného střídání ročních dob by naHudsonu zavládl chaos.

Hudson byl odjakživa jako krásná báseň, při jejíž četbě jihnou i ta nejzatvrzelejší srdce. O zbytek sepostarala úchvatná krajina spolu s kouzelným měsícem, teplými zátokami porostlými rákosím, stříbrnýmledem, horkými letními dny a dny zasypanými sněhem přecházejícím do nekonečného oceánu blankytněmodré oblohy. Pole kolem Hudsonu nikde nekončila, stejně jako nikdy neutichaly větry vanoucí zeseverně položené Kanady. A na jihu na všechny čekalo velké město.

JEZERO COHEERIES zářilo stejně jasně jako oslnivě modrá opaleskující hladina horského oka, sycenéhovodou ledovce. Na hladině se jako stříbrné šípy míhaly ryby. Neznalému pozorovateli se mohlo zdát, že se

nad ní míhají nablýskané čepele mečů, které se jako věrní druzi v lásce i ve smrti vrhaly od břehu kbřehu a všem kolemjdoucím nabízely úchvatné představení. Za divokých bouří se jezero zle hněvalo, alepokud mělo dobrou náladu, dalo se z něj i pít, stačil jediný doušek vedoucí k neskonalé slasti aprobuzení. Často se stávalo, a docházelo k tomu skoro každoročně, že jezero všechny překvapilo a ještěběhem podzimu přes noc nakrátko zamrzlo. Nejpozději druhý prosincový týden však všichni lidé z městaLake of the Coheeries seděli po večeři u ohně, hleděli do tmy pod střechou a naslouchali, jak dřevěnétrámy skřípou pod náporem kanadského větru, útočícího od severu na město. Vítr se rodil se a vyrůstal za

polárním kruhem, ale svým způsobům se učil během cesty na jih v Montrealu, alespoň se to tak říkalo.Možná to bylo jen proto, že lidé od jezera Coheeries neměli pro zvyky a mravy obyvatel Montrealu mnoho

pochopení. Vítr strhával střešní tašky, lámal větve a kácel špatně postavené komíny. Jakmile se objevil,všichni věděli, že začala zima a bude trvat hodně dlouho, než se zakletá pole i louky znovu osvobodí zledového krunýře a voda z čerstvě probuzených potůčků a řek zbarví jezero žlutě.

Jedné zimy však foukalo ještě silněji. Vítr byl tak ledový, že něco podobného si nikdo nepamatoval. Onénoci, kdy se přihnal první poryv, padali ptáci z větví a umírali rozdrcení o skalní stěny, děti plakaly a svícesotva hořely. Paní Gamelyová a její dcera Virginia se synkem Martinem seděli ve svém malém domku amysleli na to, jak asi musí být na jezeře. Slyšeli, jak do břehu narážejí vysoké vlny a odnášejí poslednízbytky slámy, kterou sem vítr navál z dávno sklizených polí. „Uprostřed jezera,“ vyprávěla paníGamelyová, „voda divoce víří a hladinou se vznáší mohutné hrady z bělostné pěny. Příšery hlubin včetněDonamouly vyplouvají na povrch, jako by je spolu s vodními kořeny vyoral obří pluh. Jen dobřeposlouchejte. Když budete tiše, uslyšíte, jak se tam kroutí a bolestně kvílejí. Ubohá stvoření! Přestože jsou

to jenom kříženci, něco mezi mořskými pavouky a dlouhými hady s jazyky ostrými jako nabroušená dýka,

přestože mají vypoulené oči a víčka bez řas, takže máte pocit, jako byste hleděli do tváře zimničnéhožebráka, přestože mají zuby jako hustý les ostrých břitev, přesto je mi jich líto a nesnáším, když je slyšímtakto naříkat.“

Virginia seděla s pohledem pevně upřeným do tmy a poslouchala, jestli zaslechne vřeštivé hlasy mořskýchpříšer, jejichž těla se bezmocně zmítala ve velké salátové míse uprostřed jezera. Slyšela však jen kvílenívětru. Paní Gamelyová zakoulela svýma malýma očima a zvedla prst. „Pst,“ sykla a nastražila uši. „Teď!

Slyšelas?“

„Ne!“ řekla Virginia pevným hlasem. „Pořád slyším jen vítr.“

„Copak ty příšery opravdu neslyšíš, Virginie?“

„Ne, matko. Slyším jenom vítr.“

„Ale vsadila bych se, že maličký je slyší,“ trvala na svém paní Gamelyová a pohledem zalétla k malémuchlapci, spokojeně spícímu v tlusté flanelové košili. „Ty příšery tam skutečně žijí. Viděla jsem je na vlastníoči. Když jsem byla ještě malá a žili jsme na severním břehu jezera, dlouho před tím, než jsem seprovdala za Theodora, jsme je vídali často. Vlastně skoro pořád. Ale je to už skutečně hodně dávno.Pohybovaly se v celých hejnech. Často připlavaly až ke břehu a zastavily se jen kousek od domu jakoochočení psi. Někdy přeskočily přístavní molo a stáhly pod vodu člun i s vesly. Spolu se sestrou jsmestávaly na molu a krmili jsme je drobky z koláčů. Hrozně jim chutnaly. Donamoula, ta byla dobře šedesátmetrů dlouhá a patnáct metrů široká, měla ze všeho nejraději třešňové koláče. Vyhazovaly jsme kousky koláčů do vzduchu a ona je v letu jazykem chytala. Jazyk měl aspoň deset metrů, ale možná o dost víc.Pak ale otci začalo připadat, že je to příliš nebezpečné a krmení nám zakázal. Od té doby už Donamoulake břehu nikdy nepřiplula.“ Paní Gamelyová stáhla obočí a na okamžik se zamyslela. „Kdo ví, jestli by měještě poznala.“

Virginii matčiny neobvyklé historky odjakživa dráždily, ale vždycky našla způsob, jak odpovědět i na tunejvýstřednější otázku. Zadívala se na matku a nemohla se ubránit obdivu. S potěšením a lehkým údivem

sledovala její sympatickou inteligentní tvář, z jejího výrazu bylo patrné, že jde o ženu moudrou,zkušenou a chytrou. Pozorovala její statnou postavu, ani příliš velkou, ani příliš malou; velké ruce a silnépaže skryté v rukávech trochu pytlovitých šatů ze sametu a mušelínu, dvě milá drobná očka sedící těsně u

sebe, jen kousek nad zarudlými tvářemi a pod záplavou jemných bílých vlasů, trochu připomínajícíchvrabčí hnízdo. Sklouzla pohledem na zvláštně vrnícího bílého kohouta s oranžovým hřebínkem, kterýmatce seděl na klíně a ona ho tu a tam pohladila.

„Jak by to asi dopadlo, kdyby Jack na padesát let odjel“ (matčin kohout se jmenoval Jack a původem bylz Quebecu, kde mu říkali Jacques) „a pak se vrátil domů. Myslíš, že by mě po tak dlouhé době poznal?“

zeptala se Virginia.

„Kohouti nežijí padesát let. To bys měla vědět, Virginie. A pak, kdyby od nás odešel, nejspíš by se vydaldo Kanady a nikdy se odtamtud nevrátil. Snad ti nemusím ani říkat proč. V Kanadě se mluví francouzsky a

nikdy jsem neslyšela, že by se jim něco kloudného povedlo. Určitě by skončil v hrnci, nebo by si hoposadili na střechu místo korouhvičky.“

„No dobrá, ale co kdyby ne? Co kdyby se po těch padesáti letech přece jen vrátil?“

„Ale kde by celou tu dobu byl?“

„Třeba v Peru.“

„Proč zrovna v Peru?“

Podobné hovory, které se obvykle dotýkaly všech známých poznatků a veškerého lidského vědění, častozabraly podstatnou část večera a někdy se protáhly dlouho do noci. Paní Gamelyová se nikdy nenaučilačíst ani psát, zato uměla dokonale využívat služeb dcery, sloužící jí jako písařka a zároveň bezedný zdrojinformací, které sama čerpala z různých slovníků a encyklopedií. O každý nový poznatek se musela podělit

s matkou, a ta neskončila, dokud nepoložila i tu poslední otázku. Rozum staré paní Gamelyové postrádalsebemenší smysl pro řád a logiku. Její věčně těkající mysl připomínala košatou korunu rozkvetléhostromu. Během pouhé půldruhé hodiny zvládla s přehledem probrat klidně sto padesát problémů aVirginia přitom nevycházela z údivu, kolik se toho dozvěděla a naučila, jako by matka měla všechnyotázky předem dokonale promyšlené a připravené. Odborníci by o paní Gamelyové řekli, že jenegramotná a o vědě nemá ani páru, ale rozhodně by jí nemohli upřít bohatou slovní zásobu. Nikdonetušil, kde k ní přišla, ale prostě to tak bylo. Virginia měla za to, že lidé ze severní strany jezera,většinou znalci jemných nuancí a mistři přesných formulací, používají jazyk ke zkrášlení svého okolí, kterévypadalo odjakživa upraveně jako pečlivě udržovaná zahrádka. Lidé žijící v malých osadách sice nechápou

složitosti městského života, ale mají větší a hlubší srdce a podobně hluboká a bohatá je pak i jejich

mluva. Slovník paní Gamelyové byl naprosto ohromující. Znala slova, o kterých nikdy nikdo neslyšel a

dennodenně používala nová, z nichž mnohá byla stará i stovky let. Virginia je pravidelně vyhledávala voxfordském slovníku a pečlivě je kontrolovala, paní Gamelyová je skoro vždycky používala zcela správně!

Tak například o mluvila o jistém druhu psů jako o „lundehundech“ a klidně tvrdila, že nedaleko Quebecuse nacházejí „soliska“. Jen tak mezi řečí se zmínila o konventu, liliputech, halapartně či ortéze, okarotenu, opunciích, vačce nebo bronchitidě. Některé nápoje pro ni byly až příliš efervescentní čifermentované. Bála se farizejů a doktorandů. Zvláštní a neznámá slova jí jedno za druhým plynula ze rtůtak přirozeně a snadno, jako by se jí rodila v ústech. Virginia však moc dobře věděla, že jejich původ jedaleko starší a ctihodnější. Jejich slovník byl neskutečně ohmataný, ošoupaný a nebyl v něm snad jedinýlist, který by neměl ohnutý rožek či poznámku na okraji. Virginia trávila den co den řadu hodinvyhledáváním nových slov, což byl sám o sobě takřka nadlidský úkol. Když se ale paní Gamelyováskutečně rozparádila, hlavně když ji něco namíchlo či pobouřilo, nestačilo by jí ani deset hledačů a všichni

lingvisté světa by z ní dostali hyperkardii, nebo by rovnou zkolabovali.

„Kde ses, matko, všechna ta divná slova naučila?“ často se ptávala Virginia.

Paní Gamelyová jenom pokrčila rameny a jakoby ani nechápala, na co přesně se jí dcera ptá, odpověděla:„Asi když jsem byla malá.“ Někdy však mluvila úplně srozumitelně. Stávalo se, že jí třeba i několik měsícůze rtů splývala důvěrně známá slova, o jejichž původu smyslu a významu nikdo nepochyboval a nemuselje hledat ani ověřovat. V takových dobách se Virginii nesmírně ulevilo a o poznání snadněji se jí dýchalo –

i kohout býval v tuto dobu tak šťastný a spokojený, že kdyby byl slepice, jistě by každý den snesl aspoňtři vejce. Nebo že by to přece jen byla slepice? Kdo ví? Podstatné je, že kohout sám se považoval zakočku.

Vítr ještě víc zesílil. Převracel stohy sena, shazoval střechy stodol a vyháněl jezero do polí. V okamžicíchrelativního klidu k ženám doléhalo cinkání milionů drobných kousků ledu znějící jako vzdechy ztracenýchduší veškeré havěti, jaká se kdy pohybovala po zemském povrchu. Pak se ale znovu zvedla vichřice aplnou silou zaútočila na jezero. Dům se otřásal v základech a bolestně sténal. Naštěstí ho postavili tak,aby odolal i těm nejprudším bouřím, přesně řečeno ho postavil Theodore Gamely před tím, než ho zabili.

Theodore stavěl dům jako bezpečné útočiště pro ženu a dceru pro případ, že by mu osud nedopřál, abyse o ně mohl postarat. Bylo to velmi prozíravé, protože přesně tak to dopadlo. Nyní byla z jeho kdysimladé ženy stará dáma a dcera překročila práh třetí dekády života. Celou dobu žily v domě samy svýjimkou krátkého období, kdy Virginia odešla a vdala se za francouzského Kanaďana jménem Boissyd’Anglas. Od něho však odešla a vrátila se po třech letech s čerstvě narozeným synkem.

„Nebojíš se, že tentokrát nám dům doopravdy spadne na hlavu?“ zeptala se paní Gamelyová.

„Ne, toho se skutečně nebojím,“ odpověděla Virginia.

„Nikdy jsem nezažila, že by foukalo jako dnes. Tahle zima nám dá pořádně zabrat.“

„Nepamatuju si, že by to někdy bylo jiné. Každá zima nám dává vždycky zabrat.“

„Ale tentokrát to bude horší,“ trvala na svém matka, „Myslím, že přijde mráz, který zemi dočista zlomí.Zvířata pojdou a nebudeme mít co jíst. Lidi budou padat jako mouchy.“

Ve spojení s větrem nezněla slova paní Gamelyové nijak nadsazeně. A co hůř: pokud paní Gamelyovámluvila takto vážně a podobným slavnostním hlasem, obvykle se ve své předpovědi nemýlila. Prozatím se

o prozíravosti a pravdivosti jejích slov nebylo možné přesvědčit, ale každý viděl, že vítr řádí jakopominutý. Snadno překonal sto kilometrů za hodinu a rtuť na teploměru ukazovala dvacet stupňů pod

nulou.

Po jednom mimořádně silném poryvu, při němž tuhla krev v žilách, paní Gamelyová vstala a začalanervózně kroužit středem místnosti. V kamnech plápolaly jasné plameny a sálalo z nich uklidňující teplo.Obešla kuchyňský stůl a zadívala se na strop. Nad hlavou vířila změť nachových hadů, zatímco po stěnách

a podlaze se rozlévala teplá růžová, krémová a žlutá záplava. Střecha se třásla, jako by s ní lomcovalnějaký obr. Jack nadskočil a přitulil se k paní Gamelyové, která ho k sobě přitiskla jako kočku. „Myslíš, žepadá sníh, matko?“ zeptala se Virginia se zvědavostí malého vyjukaného dítěte.

„Při takovém větru těžko,“ zakroutila hlavou paní Gamelyová. Přihodila pár polen do kamen a zamířila dorohu, kde stála její dvouhlavňová puška. Vždycky tvrdila, že za podobných nocí pukají okovy, otvírají sebrány vězení, šílenci začínají běsnit, krajinou přechází vyhladovělí dravci a příšery z jezera se snaží dostatna břeh, a dost možná i do jejich domu.

Celou noc zůstaly obě dvě vzhůru a na postel ani nepomyslely. Do Vánoc sice chybělo ještě několik týdnů,

obě ženy však měly pocit, jako by byl Štědrý den. Virginia držela synka v náručí, celou dobu ho kolébalaa současně snila a vzpomínala. U domu měli zásobu dřeva snad na dvě zimy, spíž byla až po strop plnáuzeného masa, drůbeže a sýrů, nechybělo sušené hovězí nebo zelenina a rozhodně se nemusely bát, žeby jim došla rýže, mouka či brambory. Měly spoustu konzerv a zavařenin, víno a všechno, co potřebovalyk tomu, aby mohly při přípravě jídla uplatnit své mimořádné kuchařské vlohy. Na polici se tísnila dlouhářada složitých, málo srozumitelných knih, které dokázaly zničit duši a obrátit člověka naruby. Sežehnoutho, ale také pozvednout z popela a nakonec naplnit neskonalou chutí do života. Na postelích, které tu noc

zůstaly zastlané, ležely tlusté prošívané peřiny vycpané husím peřím. Zdálky vypadaly jako přinejmenšímmetr vysoká čepice šlehačky. Virginia za sebou měla docela těžké období a nečekala, že v budoucnu by se

to mělo nějak zásadně změnit. Byla ale doma, v dobře známé klidné zátoce a měla radost, že pro jednoumůže jenom snít.

Kanada: to jméno znělo ploše a chladně jako sněhem pokrytá pláň. Jízda na saních do Laurentid zabralaVirginii a Boissymu celé dva dny, dva nádherné dny plné úchvatných pohledů. Nejvíc je nadchlo, když seměsíc odlepil od obzoru a elegantně proplouval mezi sněhem pokrytými stromy. Na roky strávené vKanadě moc nevzpomínla, ale myšlenka na cestu na sever byla stále čerstvá a živá. Po ničem dalším ani

netoužila.

Vyrazili jednoho odpoledne, když se slunce pomalu sklánělo k západu a zalévalo krajinu zlatavým světlem.

Sníh byl toho dne teplejší než vzduch a žlutě zářil jako večerní světlo odrážející se od cihlové zdi. Sánětáhli dva koně, hnědák a druhý se skoro červenou srstí. Pravidelným krokem neúnavně mířili k severu,hluboko do divočiny a zdálo se, že se snad nikdy nezastaví. Vydrželi běžet dlouho do noci. Na cestu svítilměsíc, jehož světlo se odráželo od dokonale hladké vrstvy sněhu, takže Virginia měla pocit, jako by bylstále ještě den.

Koně pohyb milovali. Radovali se z volného prostoru před sebou, z nekonečných plání a sladkých příslibůdálek. Řítili se krajinou, jako by běželi po závodní dráze. Boissy d’Anglas a jeho mladá žena, kteroubezmála unesl, vzrušením skoro nedýchali. Hořely jim tváře a oči zářily jako broušené diamanty. Stíny seměnily v hory a pohoří a hluboké rokle. Míjeli vysoké závěje zvrásněné větrem a vysoké stromy s větvemipokrytými ledovou krajkou. Ze šera po obou stranách vystupovala jezera a zase rychle mizela a stejněrychle se objevovaly a ztrácely celé řeky. V kopcích se jich zmocnila lehká závrať, jako by je unášelydlouhé vlny oceánu. Dokonale kulatý měsíc nad nimi visel jako kus zářícího ledu. Koně měli z jasnéměsíčné noci tak nesmírnou radost, že by možná dokázali běžet až do Kanady.

Když dorazili na okraj zamrzlého jezera, které se táhlo k severu jako silnice zasekaná mezi svahy kopců aštíty vysokých stříbřitých rozeklaných hor, Boissy přitáhl opratě a koně se poslušně zastavili. „Nevím, jestli

tady máme přenocovat a pokračovat až zítra ráno, nebo pokračovat dál, dokud koně nepadnou. Po tétocestě pojedeme celých tři sta kilometrů. Měl bych je nechat trochu vydechnout a zapřáhnout nejdřív zahodinu. Raději by vypustili duši, než aby nás zklamali.“

„Myslíš, že dokážeš usnout?“ zeptala se Virginia, čímž jasně naznačila, že sama nemá na spánek anipomyšlení. „A co koně, myslíš, že si aspoň na chvilku zdřímnou?“

„Nejspíš ne,“ řekl Noissy a trhl opratěmi. Sáně se otřásly, až se pod nimi zachvěl led pokrytý sněhem aznovu vyrazily vpřed.

Jeli podél řek, po cestách a kolem železničních tratí, míjeli osady a tiše předoucí mlýny, prodírali sehlubokými lesy. Když měsíční světlo zmizelo za neprostupným příkrovem větví, svítili si na cestu lucernou.Virginia chvíli nevěděla jestli sedí v saních, s větrem o závod se žene tmavým borovým lesem a vzpomíná

na domov, nebo sedí doma u praskajícího krbu a vzpomíná, jak ji kdysi dávno fascinoval pravidelný dusot

koňských kopyt na sněhu.

Ráno paní Gamelyová a Virginia přivítaly stejně, jako ho vítá nemocné dítě sužované horečkou –překvapeně, nevěřícně a bez sebemenšího nadšení. Paní Gamelyová prudce otevřela dveře a vyhlédlaven. Do přetopené místnosti vrazil proud chladného modrého vzduchu. Obě ženy měly pocit, jako by jevysvobodil z dlouhého zakletí. „Za celou noc nespadla jediná vločka sněhu a přitom foukalo, až z tohočlověku naskakovala husí kůže. Tak mi řekni, k čemu to vlastně bylo? Vítr nás jenom okradl o teplo aspoustu dřeva.“

„A co jezero?“ zeptala se Virginia.

„Co má být s jezerem?“

„Zajímá mě, jestli zamrzlo.“

Paní Gamelyová pokrčila rameny. Virginia vstala a oblékla si svůj prošívaný kabátek. Chlapce zabalila dopovijanu ze stejné látky jako kabátek a společně se vydali dolů k jezeru. To, že jezero skutečně zamrzlo,jim bylo jasné, ještě než se dostali za roh. Neslyšeli šplouchání vln a vítr vanoucí nad jezerem zněl jakopravidelný pronikavý cvrkot, nikoliv jako zpěv ptáků v době, kdy se otíral o zpěněné vrcholky vln.

Jezero během jediné noci zamrzlo, a to znamenalo jediné: čeká je dlouhá a krutá zima. Jak moc budekrutá, se dalo usoudit z povrchu ledu. Čím byl hladší, tím hůř se jim bude v následujících měsících žít.Současně ale všichni věděli, že než napadne sníh, jízda na saních poháněných plachtami bude neskutečným potěšením a velkou zábavou. Paní Gamelyová už hladkou hladinu viděla, nikdy všaknevypadala jako teď.

Byla hladká jako sklo a jako by se usmívala nad svou vlastní dokonalostí. Nikde ani stopy po třeba jenmalé bublině, drobné vlnce nebo jiné nerovnosti. Spolu s větrem zmizely i bělavé vlny. Prudký mráz jezaklel do ledu a na dlouho je schoval pod hladinou rovnou jako sklo, na níž byste marně hledali jedinouvločku sněhu. Jezero bylo hladké jako čočka hvězdářského dalekohledu.

„Příšery uvízly pod ledem a ven se dostanou nejdřív zjara,“ řekla paní Gamelyová. Po chvíli znovu otevřela

ústa, jako by chtěla něco dodat, ale hned je zase zavřela. Jen stála a tiše myslela na nadcházející zimu.Led se třpytil jako tmavé zrcadlo, až se z toho tajil dech.

CELÉ DVA TÝDNY se město Lake of the Coheeries koupalo v paprscích jasného zimního slunce, které nadním splétalo hustou síť ze zlatavých zářivých vláken. Ze západu k východu vanul vytrvalý mírný vánek,jaký rozhodně nenaháněl strach. Ometal tmavou hladinu jezera, rozezníval tisíce rampouchů a pohupovalvětvemi stromů. Ty uhýbaly slunci a větru jako operní pěvci spěšně opouštějící jeviště, přesně podlepokynů pečlivého režiséra, který se inspiroval tokem řek, střídáním ročních dob a záplavou podzimního

listí.

Teplota sice ani na chvíli nevystoupala nad deset stupňů pod nulou, ale všichni měli pocit, že počasí jenad poměry vlídné, protože je netrápil prudký vítr a na obloze nebyl vidět jediný mrak. Studny zamrzly acelý svět jako by se zastavil, takže obyvatelé města měli dost času na různé holandské radovánky, s nimiž

se najednou doslova roztrhl pytel. Lidé hned po ránu vyráželi z domů a vraceli se teprve se soumrakem.Městem zněl veselý smích a všude vládl čilý ruch jako na vlámském obrazu se zimním výjevem. Možnátuhle zálibu v radovánkách zdědili po svých předcích a společně si vybavili zdánlivě zasutou vzpomínku.Vyvstala před nimi ve stejně ostrých a jasných barvách jako krajina kolem města. Na břehu jezera zničeho nic vyrostla holandská osada. Po hladkém ledě se z východu na západ hnaly sáně s plachtami astejně rychle se zase vracely zpět, s mohutně nafouklým břichem připomínajícím tělo velryby bezhlasněklouzaly a komíhaly se ve větru, až se zdálo, jako by se jezero proměnilo v rozlehlou louku posetoupestrobarevnými květy. Zblízka byl slyšet zvuk nožů svištících po zamrzlé hladině a z odstupu se zdálo,jako by v jezeře předl tichý parní stroj. Několik vesniček se objevilo přímo na ledu. Skládaly se z malýchrybářských přístřešků s plachtou místo dveří a provizorním komínem, odkud vytrvale stoupala tenkástužka kouře. Světlo vycházející z kamen ukrytých v útrobách dřevěných domků zářilo do noci a rozlétalose po ledě jako oranžová kopí opatřená ostrým hrotem. Hoši a dívky na bruslích si k nohám a ramenůmpřivazovali plachty a mizeli v dáli. Když je větrem vyduté plachty odnesly po prázdném zrcadle tak daleko,

že nedohlédli na břeh, složili plachty, položili je na led, vrhli se do jejich měkkého náručí a dychtivě selíbali a seznamovali rozpálenými dlaněmi. Celou dobu ale po očku pozorně sledovali, jestli obzor v dálcenerozkvete dalšími plachtami. Báli se, že by je mohly objevit mladší děti, které se na jezero vydávalyproto, že právě na tyto věci byly zvědavé.

Ladně klenuté zátoky a přístavy obepínal náhrdelník jasně zářících ohňů, u nichž nechyběla horkáčokoláda, rum nebo alespoň jablečné víno a zvěřina na rožni. Když se mladíci rozjeli po jezeře, na jehožhladině se dorozumívali výstřely z revolveru, měli pocit, jako by letěli nekonečným prostorem, nadhlavou jim zářily palčivě jasné hvězdy sahající až daleko za obzor. Světlo hvězd se tlumeně odráželo vledu, ale zpátky nemohlo, jako by uvízlo pod velkým skleněným zvonem. Kdysi dávno někoho napadlo, že

vezme dlouhé široké nože, připevní na ně podestu v podobě bílého svatebního dortu a na ni posadíbandu vesnických muzikantů. Do podesty zapřáhne půl tuctu statných koňů uvyklých tahat pluh a vydá se

nocí po hladině jezera. Zvláštní sáně nádherně zářily a v jejich závěsu se táhlo snad celé rozdováděnéměsto. Orchestr hrál sladké melodie od A. P. Clarissy a všichni šťastně tančili. Když farmáři stojící u svých

domů na břehu spatřili řetěz oranžových světel a velký bílý hrad jako ve snu plující nad zamrzlouhladinou (vypadal jako tanečnice cupitající v dlouhé sukni), obouvali si brusle a vrávoravě spěchali přespole na led, aby se zúčastnili kouzelné výpravy k obzoru. Když se dostali až k okraji jezera, na chvílizůstali stát a ohromeně zírali na přízračné postavy mužů, žen a dětí bruslící tmou za ozářenou plošinou na

dlouhých nožích. Byli jako tmavý ocas komety. Některé dívky vytáčely piruety a vlnily se do rytmu hudby,

jiné jen bruslily a držely se v davu.

Veselá zábava na ledě odčerpala velkou část zásob dřeva, jídla, krmení a dalších zásob. Všichni věděli, žejde o zbytečnou pošetilost, ale obyvatelé města Lake of the Coheeries nedokázali odolat. Příznivé počasíje nezvladatelně rozpalovalo. Bezstarostně zapomínali na své každodenní povinnosti a počínali si bláznivě.

Kvůli chvilkové potěše duše plýtvali těžce nabytým majetkem. Tančili, zpívali a užívali si, jako by se vůbec

nebáli nadcházející zimy. Podřizovali se vůli přírody. Plně se oddávali jejímu moudrému a neúprosnému rytmu. Dokonce i paní Gamelyová, jinak známá jako vzor moudrosti, střídmosti a zdrženlivosti, ochotněotvírala dveře spižírny a podílela se na přípravě desítek nezodpovědně velkolepých hostin, kterépravidelně končily koláčovými orgiemi, kde se spotřebovaly metráky mouky a cukru, stovky vajec a bůhvíčeho ještě. Spolu s Virginií bruslily za velkou podestou na nožích. Společně se na břehu točily vdůstojném, ale přitom rozverném tanci. Tanec předávali starší lidé jako dědictví, když nemohli přispětmajetkem nebo společenským postavením. Mladí je pozorně následovali, zvláště když je rodiče vpoklidném kole nabádali k trpělivosti, vzájemné důvěře a především lásce. A kdo by také odolal pohleduna paní Gamelyovou, vdovu v letech, s níž se osud nijak nemazlil, jak tančí a šťastně se směje, vznáší senad zemí a klouže po ledě.

V POLOVINĚ LEDNA začaly všem docházet zásoby jídla. Všichni šetřili a doufali, že nějakým zázrakemvydrží až do léta, což samozřejmě nebylo možné. Po prosincových hodech byli nezdravě obrostlí tukem asklíčení. „Myslím, že se nám to pomalu začíná vracet i s úroky,“ prohlásila trochu posmutněle, ale nijaktragicky paní Gamelyová. „Pokud se nemýlím,“ pokračovala po krátké odmlce, v jejímž průběhu dlouzespočinula pohledem na dveřích do spíže, „jídlo by nám mělo vydržet tak do března. Co bude potom, je vehvězdách. Březen bývá hodně chladný. Pamatuju se, jak jednou koncem března, myslím, že úplněposlední den, umrzl Lamston Tarko i se psem. Bylo mu jen třicet sedm. Vůbec netuším, z čeho budemevařit.“

„Nemohli by nám pomoct lidé ze sousedních vesnic? Třeba si před zimou udělali větší zásoby než my,“

zeptala se Virginia.

„To určitě ne. Pokud vím, poslední úrodu jim pomlátily kroupy, takže sklizeň skoro za nic nestála. Nám sekroupy vyhnuly a sklidili jsme víc, než jsme potřebovali. Alespoň jsme si to mysleli. Všem, kdo potřebovali,

jsme ochotně pomohli, aby přežili zimu. Ani jsme za to nechtěli peníze. Rozdávali jsme plnými hrstmi. Ateď jsme na tom stejně jako všichni ostatní. Lidi se bojí větru. Nikdo nám nepomůže. Navíc, co sipamatuju, nikdy jsme o pomoc nežádali. Nemáme to prostě ve zvyku. Vždycky jsme se o sebe dokázalipostarat sami. Kéž by tu s námi byl Antoine Bonticue. Určitě by něco vymyslel. Ale úplně by stačil iTheodore.“

„Kdo to je, ten Antoine Bonticue?“

„Zemřel, ještě než ses narodila. Žil mezi jezerem Coheeries a pobřežními mokřinami. Byl to Švýcar a jezdil

v drožce s velkými koly.“

„Švýcar a jezdil v drožce s velkými koly?“ zopakovala Virginia.

„Tak, tak,“ přikývla paní Gamelyová. „Nádhernou drožkou s velkými koly. Lidé jí říkají pavoučí drožka,protože ji skoro není slyšet, ale na rušné silnice a ulice se nehodí, lehce ji rozmázneš, stejně jakopavouka. Nejezdí sice nijak rychle, ale jsou levné a skvěle se hodí pro menší náklad. Jak jsi možná uhodla

ze jména, Antoine Bonticue vážil sotva padesát kilo. Byl něco jako inženýr. Živil se natahováním lan azavěšováním kladek. Švýcaři rádi natahují lana, možná to mají v krvi, možná to nějak souvisí s jejichvírou. Moment, jen co si vzpomenu, co to ten pan Bonticue říkal. Už to mám: Dobře vyvážený obloukmezi věžemi jako vůz pod vládou vozky s otěžemi a síla víry, co se nezlomí / však vede nás kamsi,kamsi… už si nepamatuju kam, ale mělo to co do činění s kachnami nebo možná duhou. Theodore by sitaky uměl poradit. Ale my to zvládneme i bez něj. Koneckonců máme dost jídla až do března.“

Večeři si ženy připravily z kusu uzeného hovězího, čtvrt kila suché kukuřice a najemno nastrouhanéhotvrdého sýra, který na talíři vypadal jako mléčné piliny. Pro chlapce všechny tyto potraviny smíchaly dovýživné kaše a zbytek proměnily ve zvláštní vnitrozemskou bujabézu, do které přidaly trochu kopru (tenměl připomínat jaro) a červenou papriku. Směs míchaly tak dlouho, dokud nezhoustla a nebyla připravená

aspoň částečně naplnit jejich prázdné žaludky. Bujabéza sice krátce nasytila, ale vleklý hlad stejněnezahnala. Ženy netušily, co budou dělat v březnu.

Té noci, možná i proto, že to byla už pátá noc po sobě, co uléhaly hladové, dostala Virginia ve snuodpověď. Přišla k ní jako skvostně prostřená tabule plná toho nejvybranějšího jídla, které je schované pod

klenutými stříbrnými pokličkami a přiváží se na jídelních vozících s dokonale promazanými koly.

Zdálo se jí o jaru ve velkém městě plném rozlehlých šedivých náměstí plných kouře, o městě bílýchnáhrobků, ohnutých vrb a řek, nestoudně obnažujících svá hladká břicha zářící jako větrem ohlazenésafíry. Snila o městě, jehož ulice se jako divoké klubko hadů proplétají mezi nesčetnými kostely a náměstími, o městě elegantních šedivých kabátů a klobouků z jemného hedvábí, o městě tiché hudbyznějící do jasných mračných nocí, městě zelených stromů a obchodů ústících do tajných průchodů. Oměstě jasných dnů, křišťálových paláců a stále se rodících obrazů. Město před ní ožívalo a měnilo se vevášnivého milence. Ona se mu bezmezně oddávala a přijímala ho do své nahé náruče. Celá zpocená sezmítala na lůžku, rozvírala stehna a s pohledem obráceným kamsi k nebi tančila v divokém rytmu touhy.Město ji uchvacovalo barvami. Neodolatelně ji přitahovalo.

Ve snu zjistila, že města se v mnoha věcech podobají velkým zvířatům, protože stejně jako ona se musíbez ustání krmit, musí lovit a pářit se. Pochopila, jaké to je, když se má ohromná velryba bez sebemenšíopory uprostřed modrého oceánu spojit se svým partnerem. Dozvěděla se, že její budoucnost se skrývá vjejím nitru a jen čeká, až ji odtud vydobude. A tato budoucnost je ve městě a ona svůj život stráví namístě, které právě viděla ve snu.

Když se probudila, chvíli trvalo, než se probrala a došlo jí, kde je. Poté si okamžitě uvědomila, že jestli sdítětem odejde, paní Gamelyové zbude tolik jídla, že se nebude muset obávat hladu a ještě může přispětněkomu potřebnému.

Paní Gamelyová zpočátku nechtěla o dceřině plánu ani slyšet, ale Virginia ji nakonec přesvědčila, vlastně

ji přesvědčil nádherný sen, o který se s ní dcera ochotně podělila. „Nikdy jsem tam nebyla,“ prohlásilaVirginia, „ale to město se mi zdá tak důvěrně známé, jako bych ho sama stvořila.“ Virginii nesmírněpřekvapilo, že jí paní Gamelyová ani jednou nepřipomněla její nešťastný románek s Boissym d’Anglas.Naopak. Působila nadšeně jako člověk, který po dlouhých letech čekání na spravedlivý ortel konečně uvidí

nějaké světlo na konci tunelu.

Než Virginia vyrazila na cestu, snad tisíckrát se objaly a pokaždé jim při tom tekly slzy. Matka dcerusamozřejmě nemohla pustit bez posledního ponaučení. Znělo takto: „Pamatuj, dcero, že jediným smyslem

našeho pobytu na zemi je rozbít okovy času a přivést mrtvé zpátky k životu. Jen do toho, dcero, snaž sestoupat stále výš, abys jednou spatřila celý svět.“

Virginia dost dobře nechápala, co přesně měla matka na mysli.

VIRGINIA S CHLAPCEM nasedla do velkých těžkých saní tažených mohutnými koňmi. Pod jejich kopytymísty praskal led, až skoro hrozilo, že se propadnou do vody. Jezero pokrývala souvislá vrstva sněhu.Odpoledne už byli v horách a stále stoupali po úzkých cestách s uzounkými zákrutami, z nichž se přednimi otvíral pohled na celý modrobílý svět. Tu a tam se k nebi zvedl bílý sokol dlouho skrytý v políchpokrytých sněhem a vystoupal vysoko nad hlavy. Tam důstojně roztáhl křídla a klouzal vzduchempodobně, jako nejzdatnější bruslaři kloužou po ledě.

Během jízdy k nejvyšším vrcholkům pohoří sledovali načechrané závěje, na něž bez ustání útočil silný vítrpřicházející z dalekého vnitrozemí. Ohlazoval ostré hřebeny, hned je zase smetal a co chvíli do vzduchuzvedl bělostný obláček prachového sněhu. V místech, kde mezi hřebeny prosvítalo slunce, hedvábnázáclona zlátla a barvila se početnými odstíny rudé. Ze všech stran k nim doléhalo tolik zvláštních zvuků, že

sotva slyšeli zvony zavěšené na saních. Potom dal vozka koním povel a sáně se zastavily na malémoblém výběžku připomínajícím okousaný dort. Na samotném vrcholu. Pod sebou viděli nekonečnou říšisněhu a ledu posetou kopci a mocnými štíty hor, z jejichž svahů co chvíli vytryskl bílý vodotrysk. Koněsklonili hlavy a rázně s nimi zatřásli. Snažili se zbavit ledu, který jim během cesty zarostl hluboko do hřívy.

„Od teď,“ zakřičel vozka, aby překonal silnou vrstvu dvojitě uvázané šály i ohlušující poryvy větru, „užjezero neuvidíte. Čeká nás pohled na východ a potom Hudson. Naposledy se ohlédněte, protože od tétochvíle bude všechno nové.“

Cesta nevedla poli a přes vyhlídky. Nořila se čím dál hlouběji do panenského lesa a prosmýkala se meziskalními štíty vysokými stovky metrů. Lemovala ledem pokryté rokle s velkolepými vodopády zahalenýmiv oblacích vodní tříště, která svou váhou ohýbala větve staletých dubů. Proplouvali špatně osvětlenýmisilnicemi a děsili skupinky bezbranných srnek s dotčeným pohledem v očích, které rychle mizely v lese.Odtud na ně ještě chvíli blikalo bílé světélko ukryté pod krátkými ocásky. Viděli i statné jeleny hrdě

nesoucí své bezmála dvoumetrové parohy, mocné bojové sekery, jimiž si prosekávali cestu podrostem.

Projížděli tunely se střechami z překřížených větví zasypaných sněhem a stěnami barvy mahagonovéhodřeva. Koně vytrvale běželi dál a dál, sytili se nekonečným prostorem před sebou, zanechávali za seboumraky zvířeného bílého prachu. Virginia držela chlapce pod kabátem a celou dobu ho tiskla k tělu.Jmenoval se (alespoň prozatím) Martin d’Anglas, což sice výborně sedělo na statečného piráta, který se smečem v zubech vrhá na obchodní loď, ale podstatně méně na drobného chlapečka utopeného v modré záplavě. Z kašmírové kukly v barvě námořnické modři mu vykukovala jen ústa a malý nosík, kterýmdychtivě nasával vzduch. Vypadal jako spokojené štěňátko. Virginia zaklonila hlavu, aby se podívala, jestliněkde nezahlédne sokola nebo orla. S překvapením zjistila, že větve stromů, mezi nimiž projížděli, jsouplné velkolepých hnízd nádherných dravců, a ti bez zájmu sledovali míjející sáně. „Vidíte všechny tynádherné ptáky?“ oslovila vozku. „Kdyby nevypadali jako vyrobení ze zlata a porcelánu, přísahala bych, že

nás sledují členové nejvyššího soudu na odpočinku.“

Po dlouhém, mírném svahu sjeli k řece a podél ní dorazili k hospodě na břehu Hudsonu. Právě včas,protože nebe už chvíli rychle temnělo. Na dvoře před hospodou se neklidně batolila prasata. Hlasitě volala

na majitele hostince, aby je na noc pustil do jejich teplého chléva. Z komína vyrazilo několiknadýchnutých kotoučků bílého kouře. Virginia se rozhodla, že s Martinem (už si zvykla vyslovovat jehojméno anglicky) zůstane v hostinci přes noc. Ráno nasednou do velkých saní s plachtami, schopnýchpojmout půl tuctu pasažérů a veškerá zavazadla. Sáně je odvezou k volnému kanálu, kde přesednou naloď mířící dál na jih.

Uprostřed noci zaklepala na dveře Virginiina pokoje manželka majitele hostince. Byla to žena s tvářemiještě červenějšími než vyrážka, jaká se čas od času objevovala na Martinově kulatém zadečku. Virginiarozsvítila světlo. Po více než syté večeři připomínající velkolepou římskou hostinu, při níž spořádala několik

jehněčích kotlet, celý pecen kukuřičného chleba a mísu salátu z pampeliškových listů, jí tlačilo v žaludku.Světlo se jí nepříjemně zařízlo do očí a napůl probudilo i Martina, který začal kopat a protahovat se.Virginia si oblékla župan a kolem pasu ho převázala šňůrou. „Co se děje?“ zeptala se.

„Moc se omlouvám, že vás budím,“ řekla manželka majitele hostince sladce se třesoucím hlasem, jakokdyby měla hlasivky z mátového želé, „ale právě nám telefonovali z Oscawany. Říkali, že sáně ránobohužel nemůžou přijet. Prý jsou na cestě moc velké závěje nebo tak něco, pan Fteley jim přesněnerozuměl. Ale každopádně vám nezbude, než místo saněmi vyrazit na bruslích. Loď na vás počká dopoledne. Když vyrazíte v osm, měli byste to s přehledem stihnout. Pan Fteley potáhne sáně se zavazadly.“

„Rozumím. A jak daleko je to odsud do Oscawany?“

„Nějakých třicet, možná pětatřicet kilometrů,“ řekla paní Fteleyová, „a celou dobu budete mít vítr v

zádech.“

„Skvělé,“ kývla Virginia, zatímco paní Fteleyová zmizela v chodbě. Hned nato Virginia znovu zhasla,přitáhla si pokrývku až pod bradu a během několika vteřin usnula. Zdálo se jí, jak bruslí na ledě, což se

hned další den vyplnilo. Její sen se dokonale protnul s realitou.

DLOUHÉ HODINY se rytmicky odrážela a jako v transu klouzala mezi vysokými břehy po cestě z bíléholedu. Virginia patřila k ženám s tak dlouhýma nohama, že některým lidem by sahaly možná až kramenům. Takovou ženu by nikdo neudržel ve vězení. I kdyby dozorce pověsil klíč na druhou stranuchodby, snadno by mřížemi protáhla nohu, jediným pohybem svého krásně tvarovaného stehna by si ho

navlékla na palec, a poté vtáhla do své cely. Není divu, že bruslení jí šlo, jako by se narodila s noži na

nohou. Klidně z ní mohla být rychlobruslařka. Na jediný odraz snadno ujela třicet metrů a bez přestávkyvydržela bruslit i několik hodin. Měřila asi metr osmdesát a měla dokonalou postavu. Její vlasy byly černéa leskly se do modra jako hustá srst dobře krmeného tuleně. Když se usmála, v ústech se rozzářily dvěřady rovných zubů. Její úsměv působil přátelsky a bezbranně, ale přesto z ní vyzařovala ženská síla. Veskutečnosti vypadala daleko lépe než na fotografiích, protože největší díl její krásy vycházel přímo z duše.

Na rozdíl od mnoha dalších žen, obdařených krásou, se nikdy nepřetvařovala. Když musela být přísná, ijejí tvář vypadala přísně. A když se rozzlobila, každý jí šel raději z cesty.

S Martinem, pevně přivázaným v malém uzlíčku na zádech, klouzala řekou, vybírala ostré zatáčky a lehceopisovala oblouky mírných zátočin. Hleděla upřeně před sebe do bodu, kde se v dálce spojovaly břehy asoučasně sledovala i ty nejmenší překážky, které by se jí mohly postavit do cesty. Chvílemi se zastavila,přehodila si Martina na břicho, jedním kolenem se opřela o led a zkontrolovala, zda mu něco nechybí.Zabalila ho velmi dobře a chlapec spal stejně spokojeně jako doma v kolébce. Když se přesvědčila, že jevšechno v pořádku, vrátila ho na původní místo na záda a rozjela se s ještě větším úsilím než předtím.Vítr jí sice foukal do zad, ale letěla tak rychle, až za ní vlály uvolněné prameny vlasů.

Asi kilometr a půl za ní bruslil majitel hostince pan Fteley, táhnoucí za sebou sáně se zavazadly. Tišemíjeli stále ještě spící osady s domy z cihel a sluncem vybledlého dřeva. V zákrutu nedaleko ostrovaConstitution Island si Virginia všimla ledárny. Rozhodla se, že u ní zastaví a na chvíli se schová před větrem. Z plné rychlosti zabrzdila až těsně u mola. Od stříbrných nožů bruslí odlétla sprška čerstvěseškrábnutých ledových krystalků, které chvíli pomalu klouzaly vzduchem a zvláštně lámaly světlo. Postraně domku byl široký vjezd pro lodě a sáně. Snadno jím proklouzla a ve tmě vyplašila asi půl tuctuvrabců. Vyletěli, jako když do nich střelí. Uprostřed ležela hromada sena a u kluzkých stěn byly navršenéledové kvádry. Místy sahaly až pod střešní trámy. Nefoukalo tady a Virginii se zdálo, že je zde o poznánítepleji než venku. Možná ji však jen rozehřála jízda. Nacvičeným pohybem si přehodila Martina na prsa arozbalila ho. Chlapec už nespal a spokojeně se usmíval, jako by právě zažil něco moc příjemného. Možnávšak jenom napodoboval matčin zářivý úsměv nebo se těšil z pohledu na její zarudlou tvář, ozářenoupaprsky pronikajícími puklinami ve zdi. Matčino rychle bušící srdce rozhánělo krev po těle, současně alesvým pravidelným rytmem uklidňovalo a chlácholilo. Ať tak či tak, dítě vypadalo nadmíru spokojeně.Virginia mu nabídla prs a zatímco ho kojila, naslouchala vlastnímu vzrušenému tepu a se zakloněnouhlavou hleděla do tmy pod střechu, kde měli svá hnízda ptáci. Virginia vzpomínala na své dětství aledárnu u jezera Coheeries. Dlouho předtím, než ji jako malá holčička navštívila, ji během jedné zvláštěkruté zimy naplnili farmáři spoustou ledu. Bylo ho tolik, že se ho přes léto nepodařilo spotřebovat aspousta ho zbyla, starý led pak ležel pod vrstvou čerstvých ledových kvádrů a vydržel tam celénásledující půlstoletí. Potom však ledárnu prodali člověku, který v ní chtěl zřídit tiskárnu. Proto sempřestali vozit nový led a zanedlouho se dostali ke starým vrstvám. Jednou v létě se do ledárny zaběhlapřed venkovní výhní schovat i tehdy šestiletá nebo sedmiletá Virginia. Vevnitř ležel nedávno odhalený,padesát let starý led. Starobylé kvádry v horku tály a voda odtékala malými potůčky sladké vody. Virginiasi myslela, že je v ledárně sama. Dlaněmi se opřela o rychle mizející ledovou stěnu plnou uvězněných

bublin a jazykem ji olízla. Paní Gamelyová jí mnohokrát opakovala, aby do ledárny nikdy nechodila,

protože je to místo, kde jí hrozí tisíc a jedno nebezpečí. „V noci někdy do ledárny chodí i Donamoula,“varovala paní Gamelyová. Olizuje tam kapky ledu a pochutnává si na soli. Jestli tam na tebe narazí, můžesi tě splést s předkrmem,“ hrozila vystrašené dívce, „a pak tě slupne jako malinu. Od ledárny se raději drž

co nejdál!“

Virginia se samozřejmě Donamouly bála, ale současně ji chtěla aspoň jednou vidět a možná se na nímaličko projet po jezeře, jako na dělové kouli nebo torpédu. Podle toho, co slyšela od paní Gamelyové,skoro s jistotou usoudila, že pokud vůbec příšera žere malé holčičky, pak jenom nedopatřením či omylem.

Její pohyby přesto postrádaly obvyklou přirozenost. Vypadala jako všechny děti, které mají strach, že jeze tmy pozoruje mořská obluda nebo na ně v noci pod postelí čeká spousta potměšilých skřítků. V jednom

kuse se otáčela ke dveřím, jestli v nich nezahlédne Donamoulinu hlavu.

A právě v okamžiku, kdy na Donamoulu docela zapomněla, uslyšela vlhké a současně ostré rybí plácnutí.Zvuk přišel naprosto nečekaně a hrozně ji vyděsil. Stála jako přimražená. Nedokázala udělat jediný krůček

a nehnula by se, ani kdyby jí řekli, že může docela sama posbírat všechny borůvky v okolních lesích. Párokamžiků bylo ticho, ale pak se ozvalo další rybí plácnutí, tentokrát prořízlo ledový vzduch i podivnépísknutí. Virginii se točila hlava. Byla polomrtvá strachem. Pootočila hlavu. Po Donamoule ani stopy.Rozhlédla se kolem sebe. Čekala, že se jí kolem těla ovine deset metrů dlouhý, rychlý a hbitý jazyk, jímžDonamoula dokáže sezobnout třešni stejně dobře, jako chameleon tučného brouka. Kdepak. Donamoulunikde neviděla. Zvuky však neustávaly, plác, plác, kvaš, plác, plác, kviš, kvaš, plác! Když se Virginiaotřepala z prvotního strachu, uvědomila si, že zvuk přichází z vrcholu ledové pyramidy. Klekla si na prvníkvádr a pomalu se začala škrábat vzhůru. Ruce jí brněly chladem a kolena vůbec necítila. Na vrcholu, vnejteplejší části ledárny v bezprostřední blízkosti střechy a kousek od osamělého úzkého žlutéhoslunečního paprsku, který pronikal dovnitř kolem prohnilého trámu, spatřila maličké modré jezírko čerstvě

roztátého, padesát let starého ledu. Ve vodě se plácaly dvě velké ryby, které řadu let předtím, než senarodila, zmrzly a nyní se probraly k životu. Vítaly ho rozhořčeným i radostným plácáním ploutví. Jejichtěla hrála stříbrnou a zlatou barvou, jejich očka připomínala starou moudrou duhu.

Virginia si stále pamatovala, s jakým neskonalým nadšením chytla ryby za ocas, snesla je z vrcholu

pyramidy a vhodila je do jezera, kam doplachtily jistě vůbec nekrásnějším letem celého dlouhého života.V mžiku zmizely pod tmavou hladinou, snad aby ostatním rybám vyprávěly, jak snadno se dá přijít o mládí

a prospat celý život. Virginia dobře věděla, že existují kouzla schopná zastavit čas a nabídnout hozvídavému oku, a to do něj může nahlédnout jako do třpytivé kapky zmrzlé vody.

Virginia se pohledem přesunula ze tmy k oslnivě bílému obdélníku, kterým dovnitř pronikalo světlo. Naokamžik se před ním mihnul zadýchaný pan Fteley stále ještě zapřažený do saní a hned zase zmizel.Virginie spěšně zabalila Martina zpátky do pokrývky a pověsila si ho na záda. Přesvědčila se, že nemůžespadnout a hned nato jako závodní hřebec na startu hlavního závodu sezóny vyrazila z ledárny za panem

Fteleym.

Vítr jí rval šálu z krku a pálil ji do očí, ale přesto ho dostihla v dobré, takřka povznesené náladě. Nacházeli

se v poměrně široké otevřené zátoce, kde se vítr nemusel potýkat s žádnou větší překážkou, takže řádiljako posedlý. Virginia měla co dělat, aby ho překřičela. „Proč vlastně nemohly přijet sáně, pane Fteley?Led je krásně hladký a dostatečně silný, nechápu, co mu brání v cestě.“

„Navátý sníh,“ zahalekal pan Fteley.

„Cože?“

„Navátý sníh!“ zopakoval ještě silnějším hlasem. „Nestává se to příliš často, ale včera jako na vzteksněžilo jenom na jednom místě severně od Oscawany. Vítr tam na ledě nasypal vysokou závěj. Úplnězablokovala řeku, takže se nedá projet. Je prý vážně obrovská a táhne se od břehu k břehu. Zdálky bystesi ji spletla s horou. Navíc je celá z čerstvého sněhu, takže se v ní nedá ani prorazit tunel. Všichni se bojí,že by se mohl zřítit a někoho zasypat.“

„Ta závěj skutečně blokuje celou řeku?“

„Úplně celou,“ zařval pan Fteley do větru.

„A je vysoká jako hora?“

„Jak říkám, vysoká jako hora.“

„Jak moc vysoká? Jako tyhle kopce okolo?“

„Ano.“

„A ty jsou jak vysoké?“

„Nejmíň tři sta metrů. Budeme muset vyšplhat na vrchol a po druhé straně sklouznout dolů.“

Když se dostali za další dlouhý ohyb řeky, spatřili řadu vrcholů připomínající vyrovnané nosorožčí rohy akousek za nimi uviděli obrovskou návěj. Ta, na rozdíl od Říma, vznikla během jediného dne. Sebevědoměse tu tyčila jako právě dokončený nablýskaný mrakodrap, poťouchle shlížející na své starší, nepoměrněmenší sourozence. Hora sněhu se skutečně táhla od břehu k břehu. Zabírala celé zmrzlé koryto řeky. Jejístrmé stěny se tyčily do výšky více než tří set metrů a vrchol se ztrácel v hustém oparu mlhy, vmohutných chuchvalcích páry, které se navzájem požíraly, znovu ožívaly a rozkvétaly jako růže ztuhlé včase.

„Tak vysoko se nevyškrábu,“ prohlásil pan Fteley, „rozhodně ne s těmito zavazadly. Myslel jsem, že tobude přece jen trochu nižší a taky jsem nevěděl o těch mracích nahoře.“ Pan Fteley zakláněl hlavu, co sedalo a ohromeně zíral na obří hromadu sněhu. V jeho očích se zračil strach z nebezpečného výstupu. „Nopáni,“ vydechl bezděčně, „možná si budete myslet, že jsem strašpytel, ale na tuhle horu vážně nepolezu.Musím přece myslet na paní Fteleyovou a naši malou Felicii. Co kdybyste se se mnou vrátila proti proududo našeho hostince a zůstala u nás, dokud tady ta zatracená věc nerozmrzne? Samozřejmě byste nicneplatila. Pokoušet se dostat na druhou stranu by podle mě byla velká, vážně velká chyba.“

„Vůbec si nemyslím, že byste byl strašpytel, pane Fteley,“ řekla Virginia. Po jízdě zamrzlou řekou bylastále ještě celá rozpálená a navíc ji těšila vzpomínka na pestré barvy mládí, které se jí znovu vybavily vetmě ledárny. „Něco takového by mě ani nenapadlo. Samozřejmě chápu, že musíte brát ohled na paníFteleyovou a na svou Felicii. Proto nechci, abyste lezl se mnou. Určitě ne s mými zavazadly. Nejlepšípodle mě bude, když se s nimi vrátíte domů a pošlete mi je, jakmile hradba zmizí a řeka bude zasesjízdná. Půjdeme s Martinem sami.“

„To je přece naprosté šílenství! Ztratíte se v mlze tam nahoře a nikdo vás nikdy nenajde. A kdyby vámcestou nahoru podklouzla noha, nebudete se mít čeho přidržet. Spadnete až dolů a zabijete se!“

„Možná se budete divit, pane Fteley,“ řekla Virginia s rozzářenýma očima, „ale právě teď mám tolik sil, žebych tu závěj klidně přeskočila. Jestli se vydám na vrchol, a můžete si být jistý, že to udělám, anijednou neuklouznu a rozhodně nespadnu. Výšky se nebojím a určitě se dostanu na druhou stranu.“

„A jak to víte? Jak si můžete být tak jistá?“

„To je docela prosté. Už jsem to jednou zažila.“

„Vy jste tady už byla?“ zeptal se pan Fteley trochu zmateně.

„Ne.“

„Takže jste si svůj výstup jenom představovala. A to je něco docela jiného, než se o to pokusit veskutečnosti. Jako kdybyste srovnávala kočku s vrabcem.“

„Ne, nic jsem si nepředstavovala. Viděla jsem to. A rozhodně nesrovnávám kočku s vrabcem.“

„Co tím chcete říct, že jste to viděla? To jako, že vidíte do budoucnosti?“

„Přesně tak.“

„Pak jste asi blázen!“ řekl pan Fteley už značně podrážděně a s úšklebkem. „Do budoucnosti nikdo nevidí.

Nikdo nedokáže odhadnout, co se stane. Lidi jako vy, myslím blázni, kteří něčemu takovému věří, dřívnebo později skončí v ústavu, kam taky patří. To, co vykládáte, nedává smysl.“

„Naopak. Dává to naprosto dokonalý smysl, pane Fteley,“ ohradila se Virginia, kterou nazlobilo, že ji muž

napadl za její upřímnou odpověď. „A na druhou stranu se dostanu.“ Jeho pohrdavý pohled ji nazlobil ještě

víc. „Víte co, vážený pane Fteley? Takových, jako jste vy, po světě běhá spousta. Lidí, co se bojí svéhovlastního srdce a toho, co by mohlo dokázat. Lidí, co doufají, že horolezci a akrobati dřív nebo pozdějispadnou, mosty se zřítí a ti, kdo dokážou vycítit budoucnost, budou po právu potrestaní. Kdyby všichnilidé byli jako vy, pane Fteley, ještě pořád bychom se oblékali do kožešin a krčili se v jeskyni u ohně.Takže teď se klidně vraťte domů, uvařte si pořádnou porci krupičné kaše a zapijte ji obsahem z vlastníhoplivátka. Zavazadla nám můžete poslat, jakmile přijde obleva. My s Martinem jdeme do města.“

Nato se Virginia otočila k majiteli hostince zády a začala stoupat na závěj. Postupovala drobnými krůčky a

špičky bořila co nejhlouběji do sněhu. Brzo byla vysoko nad zamrzlou řekou jako dělník pracující nastavbě přehrady. Kdyby spadla, spolu s Martinem by prolétli jako dělová koule ledem a nikdo by je užnikdy nespatřil. Virginia se však neotáčela, soustředěně kráčela kupředu (vždycky levou nohou napřed),pravidelně dýchala a myslela jenom na svůj cíl.

Za hodinu stála skoro na vrcholu. Držela se v úchytech pro nohy, které si sama vyhloubila a prsty bořilaco nejhlouběji do sněhu. Paže měla doširoka roztažené, jak jen mohla nejvíc, aby neztratila rovnováhu anezřítila se dolů. Bezmála tři sta metrů nad hladinou jí na zádech klidně spal Martin. Hluboko pod nimipobíhal sem a tam pan Fteley a takto z výšky vypadal jak vyděšený mravenec. Byl bez sebe údivem,strachem i vztekem. Asi metr a půl pod římsou tvořící vrchol sněžné stěny se Virginia zastavila. Její okrajbohužel tvořil malý převis. Pokud se na ni chtěla dostat a vstoupit za závěs bílé mlhy, nezbytně se musela

zaklonit. Jak to ale provést?

Sníh jí neposkytoval spolehlivou oporu. Virginia si v duchu představila, jak se spolu s Martinem řítí dolů kzamrzlé hladině řeky a přesně v tom okamžiku ucítila, jak jí kloužou prsty. Napadlo ji, že by toho mohlavyužít, pouze opačným způsobem. A hned to taky zkusila. Představila si, jak se pevně drží na sněhovéstěně a jistým, dokonce snad i důstojným krokem postupuje vzhůru, aniž by se třeba jen na okamžikzastavila. Jakmile celý výjev uviděla dostatečně ostře a získala dojem, že by plán mohl fungovat, zkusilapokračovat vzhůru. Prorážela do měkkého sněhu otvory pro nohy a postupovala k vrcholu. „Jen do toho!Takhle to určitě zvládneš!“ Na pár okamžiků se zaklonila, ale dřív, než ji stačila přemoct zemskápřitažlivost, energie nahromaděná během poslední fáze výstupu ji dostala přes vystouplý okraj převisu.Později měla pocit, že slyšela dlouhý jasný zvuk lesního rohu, ale nejspíš to byla jen iluze. Její srdce seradovalo z těžko vydobyté svobody. Pan Fteley zespodu viděl jen to, jak ji pohltila mlha.

Virginia se ocitla v silném větru. Ze všech stran se do ní opíraly poryvy vzduchu bílého jako mléko. Nedáse říct, že by hřeben přešla. Spíš přes něj přetančila nadnášena vzdušnými víry, které ji chvílemi zvedalyze země a různě s ní točily. Několikrát dokonce visela hlavou dolů, ale pokaždé skončila bezpečně nanohou. Nakonec ji vichřice vyplivla jako zrno písku na druhé straně vrcholu. Na první pohled se zdálo, žesi s ní nepěkně pohrála, ale ve skutečnosti s ní zacházela s neobvyklou opatrností, takřka něhou, snadbrala ohled na dítě, které měla Virginia celou dobu pevně přivázané na zádech. Virginia si trochu upravila

rozcuchané vlasy a udělala posledních pár kroků rychle řídnoucí mlhou. Najednou měla zase volný výhled.Přibližně osmdesát kilometrů jižním směrem před sebou uviděla město.

BYL TO DOCELA JINÝ SVĚT, svět stínů, nesčetných odstínů bílé a především ticha. Městské ticho všakbylo amalgámem různých zvuků, ty se hroutily pod svou vlastní váhou a vytvářely jeden velký celek. Napozadí lepkavé modři se zvedaly věže připomínající obří kosti nějakého dávného netvora. Mezi věžemivířila spousta neznámých zvuků, stoupaly vzhůru a mířily k nějakému neznámému místu, kde se proměnív tiché praskání, sykot, sotva zřetelný zvuk připomínající šumění příboje. A podobné to bylo se světlem. Ito se postupně shlukovalo a tlačilo ke vzdálenému břehu. Město znělo jako nikdy neutichající stroj.Nepřebernou škálou dunivých zvuků připomínajících hřmění ohlašovalo z dáli svou přítomnost. Rozvíralosvou náruč, neodolatelně lákalo vzpomínkami na budoucnost.

Vzduch byl stejně čistý a průzračný jako u jezera Coheeries, ale současně plný velkých vypouklých čoček,zvětšujících a zmenšujících celá pobřeží, řeky i horská pohoří zcela nepředvídatelně, jakoby podlevlastního rozmaru a vůle, vždycky však s příjemným výsledkem. Virginia si uvědomila, že s jejich pomocímůže vstoupit do vzdálených obrazů, které se před ní rýsovaly na obzoru. Stačilo si vybrat a vše viděla,jako by stála docela blízko. Do posledního detailu. Nejvíc ji zaujal zvláštní pohyb věcí. Při pohledu z dálkyse zdálo, že se řídí nějakým všeobecně platným řádem, o jehož podstatě a smyslu nic bližšího nevěděly.Lodě plující po řekách uchvacovaly svou rozhodností a nesmírnou silou, která je jako magnet táhlaneustále vpřed. Ohromovaly neústupnou umanutostí, stejně zřetelnou jako jejich ostře tvarovaný trup.Zanechávaly na řece neviditelné stopy, jež se splétaly v dlouhé provazce obchodních cest; stoupaly navlnách, rychle klouzaly dolů a ztrácely se za hradbou zpěněných vln. Nad městem se vznášely mohutnéshluky mraků a pod nimi se proháněly zářící myšky běhající sem a tam po trasách vzdálených rychlodrah.Do skleněných stěn neproniknutelných palisád narážely ostré šípy slunečního světla.

Virginia se podívala pod sebe. Led vypadal čistý a dokonale hladký jako velký plát smaltovaného plechu.Nevypadal ani, že by měl studit. Kousek před sebou si všimla velkých saní s plachtami a dlouhé řady lidípostupující po přístavním molu na palubu luxusního kutru s vysokými komíny, odkud stoupaly maléobláčky kouře, jako by v podpalubí někdo bafal z dýmky. Loď vězela nehybně v ledu, ale lidé ji přicházelizachránit. Vahou vlastních těl drtili nepřejícný led a uvolňovali loď z nedobrovolného sevření. Kutr kotvilpřídí směrem k jihu. Netrpělivě čekal na první příležitost, aby jako šíp plnou parou vyrazil přes TappanZee směrem k oceánu. Působil neklidně jako malé dítě, které se nemůže dočkat vánočních dárků a dostmožná ještě vzrušeněji. Vzpíral se bělostnému krunýři a netrpělivě se chvěl. Štíhlá loď překypovalaskrytou silou. Z dálky vypadala jako ostře nabroušený, parou poháněný nůž.

Když se Virginia přiblížila k lodi, všimla si, že důstojníci na palubě působí hodně neklidně. Přecházeli sem a

tam a neustále o něčem diskutovali. Báli se, že dokonce ani váha tisícovky pasažérů, které se rozhodlinalodit nad obvyklou kapacitu lodě, nebude stačit, aby led povolil a loď se mohla vydat na svoupravidelnou cestu. Virginia zamířila k rampě vedoucí k otvoru v trupu.

„Bohužel máme plno, madam. Další cestující už nemůžeme přijmout,“ ohlásil mladý důstojník. „Je mi tolíto, ale na lodi už skutečně není místo.“

„Právě jsem ale slyšela, že berete spoustu cestujících navíc, aby loď vůbec mohla vyplout. Copaknepotřebujete co největší zátěž?“

„To skutečně potřebujeme, madam,“ přikývl důstojník s pobaveným úsměvem, „ale jedna cestující ledneprolomí, takže jak říkám, bohužel máme plno.“ Důstojník se významně podíval na obří plavidlo a takřkavýsměšně si změřil Virginii. Vůbec ho nezajímalo, že pokud ženu s dítětem nevpustí na loď, zůstanou bezpomoci vydaní na milost a nemilost zimě. Ve skutečnosti se zdálo, že mu jeho moc a právo rozhodovat oosudech lidí poskytuje nemalou potěchu. Doslova se kochal svou lhostejností.

„Dva cestující,“ rázně ho opravila Virginia a zvedla Martina do vzduchu, aby ho měl přímo před očima.Martin hlasitě říhl.

„No tak dobře,“ neochotně přikývl důstojník. „Ale budete úplně poslední.“

„To určitě budeme,“ řekla Virginia a rozhlédla se po prázdném ledu.

Položila Martina na sněhovou závěj a sama skočila na loď.

Led hlasitě zapraskal a všichni, kdo stáli u boku, se podívali na hladinu řeky, kterou stále ještě pokrývalasouvislá vrstva ledu. „Jen shoda náhod,“ utrousil důstojník.

Martin začal vztekle kopat a plakat. Řval jako tur. Vůbec se mu nelíbilo, že zůstal na břehu. Chtěl jakoostatní na archu. „Ale no tak, hned si tě vezmu,“ chlácholila ho matka a nakláněla se k břehu, aby dítěvynesla na loď. Důstojník se mezitím otočil a vydal se potrestat kluka, který se snažil směrem kVerplancku odpálit světlici.

Virginia zvedla Martina ze země, přitiskla ho k sobě a vydala se dál do lodě. Takřka současně se ozvalahromová rána a kutr se zabořil do řeky. Jeho těžký trup zvedl velkou přílivovou vlnu zelené vody, kterázaplavila okolní led a rychle mířila k břehu. Než se k němu ale dostala, z větší části znovu zamrzla.

Cestující byli nadšením bez sebe.

Martinovi se dostalo mohutného aplausu a někteří lidé ho přišli pohladit po hlavičce. Virginia využilapříležitosti a rychlým krokem se vydala k neochotnému důstojníkovi. Významně si odkašlala a řekla:„Chceme tu nejlepší kajutu a jíst budeme v důstojnické jídelně s kapitánem. Dala bych si pořádný kuslibového hovězího, řeřichový salát, pečenou bramboru, čaj, jahodový koláč a sklenici vlažného, ale pozor

ne horkého mléka.“

„A kdo si myslíte, že jste?“ zeptal se důstojník, který si zřejmě neuvědomoval, jakou roli Virginia a Martin

sehráli v nedávném fyzikálním dramatu.

Virginii neměla chuť cokoli mu vysvětlovat. Poodešla s Martinem stranou a mléko mu poskytla ze svýchvlastních zdrojů. Když ho nakrmila, pustila se do horkých pečených ústřic, k nimž přikusovala ještě teplýchléb z podmáslí, stejně jako většina ostatních pasažérů. Město jí právě nabídlo první lekci, která ji ale

nijak neodradila.

Paní Gamelyová měla malou knihu plnou obrazů slavných i neznámých malířů, kteří kreslili New York aHudson. Když trochu mastnou a silně oblýskanou knihou listovala, tvářila se podobně, jako většina žen zLake of the Coheeries při mši v kostele. Prohlížela si svou útlou modlitební knížku s obrázky a často říkalavěci, jimž Virginia vůbec nerozuměla. Nyní jejich smysl pochopila díky neochotnému a nevděčnémudůstojníkovi. V elegantní námořní uniformě s nádhernými zlatými výložkami vypadal jako oživlý obraz zmatčiny knihy. Virginia si uvědomila, že na ni čeká chladné sebestředné město plné nesrozumitelnýchtajemství a záhad, město statisíců rychle odplouvajících výjevů, z nichž každý je drobným morálnímponaučením.

Očekávalo ji město zostřující zrak, posilující soucit a umocňující emoce. Město, které si dokáže s citlivýmsrdce pohazovat chvíli bezohledně a chvíli vlídně, stejně snadno, jak to dělává moře se zaoceánskýmparníkem. Bylo jasné, že město musí být chladné jako ocelový skalpel a přes svou nepopiratelnou krásunesmírně kruté.

To vše se skrývalo v knize s obrazy. Obsahovaly všechno, co potřebovala vědět, vysvětlení. Virginia se zúcty k matce naučila na obrazy hledět jako na výjevy strnulého času plné světla ozařujícího pravdu.Naučila se v nich hledat spojení mezi jevy a city. Věděla, že obraz musí být chladný a musí si udržovatmlčenlivý odstup od nepostižitelných sil, které se snaží odhalit a zprostředkovat. Nikdy dřív si všakneuvědomila, že obraz musí být také krutý. Jeho krutost a chlad byly jeho hlavní zbraně, takřka fyzickypřítomné nástroje. Působily na srdce a nutily ho cítit; otvíraly mu cestu k výšinám. Očišťovaly nečistémotivy a nekompromisně zkoušely duši. Obrazy i lidé musí obstát sami o sobě. Bez vnější pomoci. Pokudto dokážou, mohou se spojit a vzájemně si sloužit.

Virginia stála na palubě tak dlouho, jak jen mohla. Řeka sevřená ledem se vzdouvala a útočila na pevnéboky lodě. Vítr se otíral o palubu a ohlazoval ji jako ledový brusný kotouč. Martin byl na svůj věk spíšedrobnější a chyběla mu obvyklá vrstva ochranného tuku, ale zimou nijak netrpěl. Virginia ho zabalila jakomalého eskymáčka, uzavřela ho do pevné skořápky, pod kterou se chlad nedostal. Nakonec muselapalubu přece jen opustit, protože mráz jí začal zalézat pod nehty. Martinovi se ve vyhřáté kajutě líbilo.Jakmile ho Virginia rozbalila, začal nadšeně kopat nožičkama, jako by šlapal na neviditelném kole azatímco se loď sunula kolem bílých břehů, zkoušel všemožné grimasy.

Virginia seděla u kulatého okénka v boku lodi a sledovala důvěrně známé výjevy. Na svazích kopců sepomalu kolébaly vzrostlé stromy s mrazem ohnutými větvemi a dychtivě chytaly bledé sluneční paprsky.Mezi stromy viděla kamenné a dřevěné domy skryté za dlouhými, nasucho loženými zdmi. Tu a tam se nad řeku skláněl velký dub. V zátoce Croton Bay hrála skupinka chlapců hokej a další se proháněli po ledu

na chatrných, podomácku vyrobených saní s plachtami, které nejspíš ještě nedávno ležely pečlivěuložené v matčině prádelníku. Kopce v Ossiningu a spolu s nimi ulice, které po nich stoupaly vzhůru,působily z řeky smutně a opuštěně. Ossining bylo zvláštní město, zvláštně zanedbané (v nedávné dobětotiž výrazně zchudlo), ale strmé ulice, domy s břidlicovými střechami a mohutné duby zdobící náměstípůsobily důstojně a malebně.

Minuli Tarrytown a opustili Tappan Zee, dlouhé rozšířené místo řeky, jehož břehy byly posetérozeklanými skalisky místy sahajícími takřka do oblak, rozlehlými poli, ovocnými sady a zahradami, kterévypadaly jako doširoka rozhozená sukně. Když proplouvali mezi nosníky mostu Tappan Zee, černé ocelové

tělo kutru málem zavadilo o vyvýšenou silnici, ale nakonec ji pouze pozdravilo a pohladilo pořádnýmchuchvalcem tmavého kouře. Asi o kilometr dál jižním směrem na ně čekaly Palisády a o chvíli později seobjevilo samotné město. Virginia se zadívala na jeho doširoka otevřené brány, nad nimiž se vznášelahradba bílých mraků, a okamžitě věděla, že přesně tohle je to místo, které jí bylo určeno. Stejně jako jipřitahuje město tisíce dalších lidí, a to přece nemůže být náhoda. Věděla, že je to místo, kde Bůh zkoušísvé věrné i nevěrné ovečky. Nesmírně se sem těšila.

Pluli dál, plavně klouzali vodou, nechali se unášet řekou a stejně jako ona mířili k městu. Když takřkabezhlasně minuli další záhyb, zapadající slunce pokrylo skleněné palisády a šedivé věže silnou vrstvouzlata. Pak slunce zmizelo za obzorem. Jeho poslední paprsky ještě na pár okamžiků ulpěly na vrcholcíchvěží, které se na chvíli změnily v příruční svítilny, jimiž si chlapci svítí při svých večerních dobrodružnýchvýpravách. Ulice zalilo chladné světlo lamp: nepřístupná průčelí nedobytných hradů se rozzářila milionyzáblesků vycházejících z krbů, domácích oltářů a kamen. Město Virginii uhranulo a současně ji trochuděsilo; cosi jí vemlouvavě sdělovalo, jako by k ní mluvil starý zkušený učitel. Na pozadí záplavy zlaté azelené, za lesem špičatých jehel a ostře řezaných říms ležela přístavní mola s dlouhými řadami pevněuvázaných lodí. Připomínaly slavnostní průvod brouků přebíhající rýhou v podlaze.

„Jen se podívej, Martine,“ řekla Virginia a zvedla synka tak, aby si mohl celý výjev dobře prohlédnout,„tak vypadá zlaté město.“

Asi po patnácti kilometrech plavby záplavou světel a lesem vysokých věží zakotvili u přístavního mola, kde

běžně přistávají hlavně hasičské lodě. Někteří cestující vystoupili na břeh. Konečně byli zase na pevnézemi. Ve tmě. Nedaleko parku Battery. Důstojníci se snažili dobu v přístavu co nejvíce zkrátit a pasažérychvílemi hnali jako stádo. Nemohli se dočkat, až s lodí proplují úžinou a ocitnou se uprostřed bílých vlnvysokých jako kostelní věže, na nekonečné prérii protkané strmými hřebeny zelených hor. Cestující prošlidřevěnou přístavní budovou sloužící jako hasičská stanice a ocitli se v ulicích plných lidí. Lidé z venkovamířili do otevřeného chřtánu velkoměsta.

VIRGINIA SE S MARTINEM bezcílně toulala chladnými ulicemi. Neměla žádný plán a ani nejmenšípředstavu, kterým směrem se obrátit a kam zamířit. V deset večer se vyčerpaná bezvládně opřela o

masivní, keramickými dlaždicemi obložený oblouk nádraží Grand Central Station. Míjely ji proudy lidí, ale

nikdo si jí nevšímal. Nikoho ani nenapadlo, aby se u ní zastavil a zeptal se, jestli náhodou nepotřebujepomoc. Ve svých venkovských šatech vypadala jako žebračka. Po několika hodinách bloudění chladnýmvečerem a začínající nocí měla strašný hlad. Náhodou se zastavila hned u suterénního ústřicového baru, v

němž si desítky podobně hladových lidí pochutnávaly na nádherně horké ústřicové polévce nebo narybích filetách, které k nim putovaly přímo z velkých pánví plných prskajícího tuku. Číšníci v bílých sakáchservírovali ústřice a roznášeli je stejně hbitě a rychle, jako jejich předchůdci v nepoměrně divočejšíchsklepních prostorách skrytých ještě hlouběji pod povrchem města. Virginia se přitiskla na sklo a sytila seúchvatným pohledem, bohužel pouze očima.

Tu a tam některý z hostů zvedl hlavu a všiml si ženské postavy za oknem. Ústřicový bar se nacházel vsamotném srdci města. Okolními mramorovými chodbami se potloukaly stovky otrhaných žen žebrajících

o almužnu, takže není divu, že ti, kteří si Virginie všimli, ji mohli pokládat za žebračku. Virginia se chtělaobrátit a pokračovat v cestě do nikam, ale vtom si všimla mladé ženy sedící na vzdáleném konci jídelny.Žena vstala od stolu a upřeně se na ni zadívala. Pak na ni ukázala a výmluvným pohybem, kterýdoprovodila stejně bezhlasým pohybem rtů, se na dálku zeptala: „Jsi to ty?“ Virginia se ohlédla, stejnějako skoro pokaždé, když na ni někdo ukázal. Myslela si, že žena ukazuje na někoho jiného. Pak se ovšem

neznámá v zelených hedvábných šatech začala prodírat davem směrem k východu.

Virginia čekala, až se žena, která jí právě zmizela před očima, vynoří mezi vysokými oblouky. Byla velmiunavená a měla obavy, že musí vypadat hrozně. Samozřejmě se mýlila. Sice se na ní trochu podepsal večerní chlad a bez následků se neobešlo ani několik zastávek ve vyhřátých čekárnách a podobnýchprostorách, kde si zválela šaty. Celkově však nepřišla o nic ze svého obvyklého příjemného vzhledu,přestože by jí pomohl nějaký horký nápoj, aby jí vehnal do tváří zdravou barvu. Byla prokřehlá a sotva sedržela na nohou, ale stejně stála hrdě a zpříma. Neznámá se konečně objevila mezi sloupy a Virginia jiokamžitě poznala. Dobře si na ni pamatovala od jezera Coheeries. Byla to její kamarádka z dětství Jessica

Pennová, se kterou se už řadu let neviděly.

Pennovi k jezeru přijížděli po řadu generací. Pravidelně jezdili v létě, muži jen na srpnové víkendy, ženy aděti na celou sezónu. Vysedávali na verandě, kochali se pohledem na nádherné jezero a při špatnémpočasí naslouchali, jak domem a celým světem otřásá bouře. Užívali si vyjížďky po jezeře, při nichž se anijednou nepřevrhli, vyhledávali skryté zátoky, které nikdo nikdy neviděl a po jejich odjezdu je už nikdoneuvidí, chodili a běhali zeleno-modrým lesem uvízlým v záhybech létem zlenivělého severního času,setkávali se s místními lidmi a někdy si dokonce na chvíli pamatovali jejich tváře, jejich smích i jejichvýstřední zvyklosti. Potom se na ně zapomnělo, protože na lidi koneckonců vždycky čeká jen smrt azapomnění. „Máš pravdu,“ přitakal kdosi o padesát let později, „asi to skutečně byla teta Marjorie. Mělaochočeného medvěda s rolničkou pod krkem, předváděla nám kouzla s magnetem a pekla zázvorovékoláčky. Nebo to byla teta Helen?“

Virginia tehdy naslouchala pravidelnému šplouchání vesel ve vodě. Proplouvala hustým porostem rákosí atěšila se z krásného letního dne. Nad jezerem se chvělo palčivé slunce a rozpalovalo ho doběla, ažvibrovalo jako činely šíleného perkusisty. Břehy tonuly v neprostupné zeleni a malá Virginia měla pocit,jako by plula daleko v Africe po Nilu. Z domu v dálce se ozval hlas paní Gamelyové, tehdy ještě mladéženy, volající dcerku nazpět: „Virginie… Virginie… kde jsi, Virginie?“ Její hlas zněl slabě, jako by ho dusiladálka a horko. „Virginie… no tak, Virginie,“ vykřikla o poznání hlasitěji. Vesla se zabořila do vody a Virginia

co nejrychleji zamířila domů. Sotva se ale vesla několikrát dotkla hladiny, jezero se pokrylo ledem, jakoby chtělo připomenout smutný fakt, že uplývající čas přináší stárnutí.

Jednou v zimě časně zrána vzal Theodore Gamely Virginii s sebou do domu Pennových, aby si hoprohlédla. Jezero pokrývala silná vrstva měkké břečky, která nebyla ani ledem ani vodou, takženezbývalo, než vyrazit kolem břehu. Byla to pořádná dálka. Jeli na saních mezi vysokými závějemi sněhu,místy tvořícími dlouhé tunely. Dům Pennových vypadal jako prázdný ledový palác plný ztichlých, mrazemzkroušených pokojů. Vysoké perské koberce se zvláštními orientálními vzory, lehký letní nábytek, časopisy

National Geographic, rybářské náčiní, skládačky a stojací lampy se šňůrami vytaženými ze zásuvky sechoulily v chladu a čekaly na první paprsky jarního slunce. Dům byl až po druhé poschodí zasypanýsněhem, takže vypadal jako dávno zapomenutá jeskyně uprostřed divočiny. Otec přecházel z místnosti do

místnosti a kontroloval škody, které na domě napáchala zima. Virginia zůstala v přízemí a jako uhranutázírala na řadu barevných obrazů, odkud na ni strnule hleděli dávno mrtví členové početné a rozvětvenérodiny Pennových. Trčeli tu jako vězni celou zimu, osamělí a zapomenutí uprostřed vší té nádhery adrahého vybavení. Snažili se vystoupit z obrazů a v krátkém objetí se alespoň trochu zahřát, ale nešlo to.Když Theodore Gamely dorazil zpátky do přízemí, spokojený, že všechno je v pořádku, našel dcerkuzachumlanou do kožešin a s očima zalitýma slzami. Vysvětlila mu, že pláče, protože všichni ti lidé naobrazech jsou mrtví a mrznou v domě do půlky zasypaném sněhem. Otec ji vzal do náručí a vydal se s ník obrazům. U každého se na chvíli zastavil, a jak nejlépe uměl, jí vyprávěl o životě člověka, který na němbyl vyobrazený. Ukázal jí starého Isaaca, který se jí moc líbil, protože měl smutnou a vlídnou tvář azároveň nebyl o mnoho větší než dítě, tedy ona sama. V místnosti visely portréty Isaacovy ženy Abigail ajejich synů Jacka a Harryho a taky dcer Beverly a Willy. „Tady Harry je táta Jessicy,“ vysvětlil jí otec. „Aten přece ještě žije, nebo ne?“

„Já vím,“ přikývla Virginia a dlouze popotáhla. Svou odpovědí si nebyla vůbec jistá. Ve svém věku si naněkolik letmých setkání z předešlého léta sotva pamatovala.

„A tady,“ ukázal otec a znovu se zastavil, „tady to je Willa. Ta žije stejně jako Harry. V Bostonu.“

„A kdo je tohle?“ zeptala se Virginia s vystrčeným ukazováčkem. Pokročili o pár kroků dál do šera aspolečně zvedli hlavu k vysoké chladné zdi, kde visel portrét mladé ženy.

„To je Beverly,“ řekl Theodore Gamely. „Na tu si vzpomínám jen matně. Jednou večer, už je to hodnědávno, jsem s ní jel na saních. Řítili jsme se jako s větrem o závod, rychleji jsem nikdy od té dobynesvištěl. Zastavili jsme se v zájezdním hostinci a skvěle jsme se tam bavili chytáním palců. Nebylo mi omoc víc, než je teď tobě.“

„A co je tohle za pána?“ zeptala se Virginia a ukázala na obraz visící přímo proti Beverlyinu portrétu.

„Tohle je Peter Lake. Tenkrát při tom večerním výletě po jezeře řídil sáně. Vidíš, jak na sebe hledí přespokoj? Moc se milovali, ale Beverly zemřela mladá, vzpomínám si na to léto, kdy poprvé dorazili k jezeru

bez ní. On potom kamsi zmizel.“

Virginia začala znovu popotahovat. Pan Gamely se bál, že se zase rozpláče a tak raději rychle pokračoval:„Lidé umírají. S tím se nedá nic dělat. Tak to prostě na světě chodí. Ale nesmíš zapomínat na to, že nežumřou, mají děti. Vezmi si Jessicu, nebo jejího bratrance Johna, nebo třeba děti Pennových z Bostonu. Spodobnými věcmi by sis neměla dělat hlavu.“ Pan Gamely dcerce odhrnul vlásky z čela a pak ji políbil.Nedlouho poté z ledové galerie odešli. Virginia nikdy nezapomněla na pestrobarevné portréty, které kolem

ní vířily jako duchové navždy uvěznění v polotmě. Měla pocit, jako by je důvěrně znala. Přesně sivybavovala jejich osudy a příběhy, ale na jejich tváře už dávno zapomněla.

Teď se před ní z další galerie, tentokrát skryté v podzemí, vynořila Jessica, stejně jako ona sama užzralá kráska. Na první pohled na ní bylo patrné, že venkov není město a město není venkov.

Obě trochu překvapilo a zpočátku zarazilo, jak zestárly. Současně si uvědomily, že vzpomínka na dětsképřátelství vybledla a jen tak na ně znovu navázat není možné. Obě se chovaly zdrženlivě, i když oběvnímaly jistou přitažlivost a blízkost, rodily se z vědomí, že ani jedna nepodlehla hranému nadšení a anijedna nemíní vyměnit to, čím se stala, za prchavou vzpomínku na něco, co se nedá oživit ani vrátit.

Martin matčinu dávnou přítelkyni váhavě šťouchnul do ramene a hned nato se společně vydali ústřicovým

barem ke kulatému stolu, kde Jessica kamarádku z dětských let postupně představila početné společnosti

známých a přátel.

Virginia se ocitla na setkání novinářů, mezi nimiž měl hlavní slovo Praeger de Pinto, tehdy ještě mladýmuž. Kromě toho, že působil jako výkonný redaktor novin The Sun a The Whale (tedy přesněji The New

York Evening Sun a The New York Morning Whale), byl zasnoubený s Jessicou Pennovou a byl tedy

přirozeným vůdcem skupiny. Tím by se však stal tak jako tak, jen těžko byste hledali obor či oblastlidské činnosti, v níž by se nevyznal a díky své pozici se ve všem vyznal víc než ostatní.

„Zdá se, že jste neměla právě snadno cestu,“ obrátil se na Virginii.

„Nebyla zrovna nejsnadnější.“

„Přijíždíte k nám ze severu?“ zeptal se, protože slyšel o lidech houfně prchajících před sněhovýmizáplavami a neuvěřitelným mrazem, který pravidelně svírá oblasti severně od Hudsonské vysočiny a jakse zdá, pomalu postupuje k městu.

Virginia přikývla.

„Z daleka?“

„Ano.“

„A jak jste se sem dostala?“

„Obtížně,“ řekl Virginia a rozpačitě se zahleděla k zemi.

„Tak to bychom vás měli ze všeho nejdřív pořádně nakrmit, a samozřejmě i dítě.“ prohlásil Praeger.„Zdejší šéfkuchař pro děti vaří skvělou rybí kaši, na vlastní oči jsem ho viděl, jak ji připravuje, a přísahám,

že bych si ji klidně objednal sám. A pokud jde o vás, můžu navrhnout, abyste si dala totéž co my?“

„Já nevím. Nemám zrovna moc peněz.“

„Na peníze můžete klidně zapomenout,“ ujistil ji Praeger, který byl v pozoruhodně dobré a velkorysénáladě. „Tohle je pravidelné měsíční setkání vedoucích pracovníků Sunu, takže jídlo a pití platí noviny.Přinesou nám zapékané ústřice, tresčí filety na grilu plněné humřím masem, pečené brambory, hrášek aholandské pivo. Měli by tu být každou chvíli. Jakmile se objeví číšnice, objednám i pro vás.“

„Mockrát děkuju,“ usmála se Virginia, spokojená, že jí tak skvěle přálo štěstí.

„Není vůbec zač,“ řekl Praeger. „Nemyslíte, že je načase, abychom se představili?“

Šlo víceméně o rétorickou otázku, protože celá společnost se už nemohla dočkat (zejména svobodnímuži). Jediný nepříliš velký zvědavec, Courtenay Favat, vytočil krk podivně do vzduchu, jak to dělává

želva.

Jessica se ujala slova: „Dovolte, abych vám představila svou přítelkyni Virginii Gamelyovou.“

„Z Lake of the Coheeries, stát New York,“ dodala zvonivým hlasem Virginia. Nato šéfredaktor vyvolával

jednoho po druhém své podřízené. Ti se stavěli do pozoru, až při tom cinkaly skleničky a příbory.

Jako první se představil Courtenay Favat, redaktor zodpovědný za ženskou stránku zaměřenou na rodinua domácnost, což byl přežitek z dob, kdy ctihodné čtenářky Sunu hledaly v novinách tipy na zavařování ajiné konzervování ovoce či zeleniny, případně nejnovější vzory k vyšívání a háčkování. Courtenay sesoučasně staral o stránku věnovanou jídlu, vínu, módě a zprávám z domova, každý den musel osobnězaplnit bezmála polovinu stránky. Noviny The Sun byly zaměřené na denní zprávy, literaturu, vědu,zajímavosti z oblasti cestování a na umění. Jejich konkurent The New York Ghost (bulvární plátekaustralského magnáta Ruperta Binkeyho, který vedl jeho vnuk Craig) měl místo jednoho Courtenaye kdispozici snad tisíce zaměstnanců. Všichni věděli, že v Ghostu pracuje samostatné šéfredaktor prozeleninu a kritik zabývající se výhradně kvalitou chemických čistíren. Harry Penn byl však puritán, spartán,

stoik a možná trochu Trójan, jemuž se palcové titulky ohlašující celostránkové články o lanýžích abramborových taštičkách z celé duše příčily.

Hugh Close pracoval jako korektor a částečně samostatný redaktor. Oplýval nevyčerpatelnou zásobouenergie, chodil neustále s vysoko zdviženou hlavou jako Labrador, čekající, odkud přilétne kost. Mělrezavý knír, rusé vlasy a tvář, jako by ji vymodelovali z hlíny. Ve všem nacházel dvojsmysly, které častopřekvapeným a nic netušícím známým a přátelům ochotně vracel. Nosil šedý oblek, košile s tuhýmlímečkem a četl rychlostí tisíc slov za minutu, klidně pozpátku nebo vzhůru nohama. Ovládal všechnyrománské jazyky (včetně rumunštiny) a navíc hindštinu, čuvaščinu, japonštinu, arabštinu, gullahštinu,holandštinu a jazyk lidí Ohňové země. K tomu dokázal snadno zaměňovat přízvuk, nedělalo mu nejmenšíproblémy mluvit japonsky a předstírat, že se narodil ve Španělsku; pokud potřeboval, vypomáhal si slovy,jež nikdo neznal; vymýšlel je s takovou lehkostí a rychlostí, že nikoho ani nenapadlo někde je ověřovat;patřil k nejvyhlášenějším znalcům gramatiky, byl považovaný za mistra syntaxe a všechny doháněl kšílenství. Jen jeho zásluhou byly noviny známé svým elegantním stylem a jazykovou přesností. Slova bylajeho nejcennějším majetkem, ovládala ho a uchvacovala, jako kdyby to byly tisíce bílých koček, sekterými se dělil o jednopokojový byt (skutečné kočky nesnášel, protože neumí mluvit ani poslouchat).

William Bedford pečoval o finanční rubriku. Žil jenom pro Wall Street. Říkalo se, že pokud škytne,okamžitě dojde k pohybu cen na burze. Ve své závěti si výslovně vymínil, aby ho pohřbili obaleného dotelegrafní pásky jako mumii. Vypadal jako britský major, který se právě vynořil z pouště, což znamená, že

měl dlouhý protáhlý obličej, vlasy prokvetlé bronzovými, zlatými a stříbrnými prameny a vyznačoval seštíhlou postavou, pompézností a lehkým sklonem k alkoholismu. Jeho otec i dědeček stáli v čelenewyorské burzy, proto není divu, že všechny znal a všichni znali jeho. Mnozí čtenáři jeho sloupek četlijako písmo svaté. Finanční zprávy Sunu díky němu pravidelně obsahovaly spoustu grafů, tabulek, ilustrací

a přesných analýz. Harry Penn odjakživa říkal, že potřebuje lidi, kteří se ve svém oboru dokonale vyznají,

a ne nějaké svatoušky, i když Bedford byl ve srovnání s vedoucími dalších redakcí a oddělení učiněnéneviňátko. „Nejsme žádná dívčí škola,“ prohlásil při jedné příležitosti Harry Penn. „Tady se dělají noviny.Chci jen ty nejlepší z nejlepších, lidi, co svým oborem žijí, skutečné odborníky, fanatiky a génie. Nevadí

mi, když to budou trochu podivíni. Tady Close, taky tak trochu podivín, už pohlídá, aby nedocházelo k

nějakým nepříslušným výstřelkům. Výsledkem budou noviny, které se budou číst jako bible. Je vám to

jasné?“

Nesmíme zapomenout na Marko Chestnuta, výtvarníka The Sun a The Wale. Zatímco ostatní u stolu se

bavili, on seděl nad skicákem a pilně kreslil: spíš než slovy se představil hotovou skicou. Virginia se vumění docela vyznala a zjistila, že se v něm ukrývá skutečný kumštýř. O Marko Chestnutovi se dozvědělahned několik věcí najednou. Především, že je podobně jako všichni další členové vedení Sununezpochybnitelný mistr svého oboru. Během dlouhých let strávených s tužkou a skicářem v ruce se naučilnejen rychle zachytit každou scénu, ale především proniknout pod povrch, vystihnout atmosféru a náladu.

Virginii potěšilo, že se na rozdíl od mnoha dalších umělců nespokojil jen s rádoby vtipnou karikaturou skupiny známých a přátel u pracovní večeře. Virginia nemohla vědět, že newyorské restaurace jsou plné

karikatur, které nezaujmou ani tak zpitvořenými tvářemi zachycených lidí, jako nedostatkem talentu jejich

tvůrců. A přitom stačí pár tahů a člověk snadno zachytí celou duši, pokud k tomu má dostatek schopností

a odvahy. Svět je totiž plný citů a lidí nevýrazných tváří, jež může skutečný umělec vyzbrojený uhlemproměnit ve statečné hrdiny starobylých bájí. A nemusí přitom lhát. Stačí, když zachytí pravdu.

Na kresbě Marko Chestnuta byly patrné i ty nejmenší zvláštnůstky a všechny přednosti portrétovaných.Praeger de Pinto byl o něco větší než ostatní a podobně jako všichni lidé s velkým posláním působilsoučasně neklidně i spokojeně. Bedfordovi zářily oči, jeho oblek měl barvu popela a na tváři mu hrálúsměv vlídného otce vlčí smečky. Hned vedle něho seděl Close, jehož autor zachytil v záchvatuodzbrojujícího smíchu. Courtenay Favat zaujal drobným obličejem, s nímž ostře kontrastoval obří motýl sdoširoka roztaženými křídly pod krkem. Jessica Pennová nad nimi stála jako ztělesnění ženské krásy aerotické přitažlivosti. Její portrét postrádal barvu. Jen v místech, kde se její stehna a ňadra dotýkalylesklých hedvábných šatů, rozdychtěný divák tušil barvu slonovinové kosti. Marko Chestnut úmyslnězvýraznil Virginiiny husté černé vlasy, její venkovsky pevnou rovnou postavu a milý úsměv. Martinazachytil s povytaženým obočím ve chvíli, kdy se zjevně nedůvěřivě díval na samotného malíře, ten sedělna svém obraze shrbený nad papírem a zaznamenával všechno, co viděl.

Když představování skončilo, pod jedním z mnoha oblouků, které místnosti dodávaly zvláštní akustiku, seusadil malý orchestr a pustil se do lehkých valčíků. Praeger pokynul číšnici a požádal o další dvě a půlporce pro Virginii, Martina a pro svou sekretářku, rusovlásku se zelenýma očima Lucii Terrapinovou,právě přinášející pár dokumentů k podpisu.

Tresčí filety se rozplývaly na jazyku, hrášek se třpytil jak brčálové korálky, brambory spokojeně syčely, žese měly na rozpáleném grilu skvěle a pivo chutnalo tak výborně, jako by ho načepovali z velkých sudů vzájezdním hostinci v Lake of the Coheeries. Všichni měli hlad jak vlci a u stolu to podle toho vypadalo.Členové vedení se chvílemi snažili mluvit o pracovních záležitostech, ale brzo sklouzli zpátky k veselézábavě. Hovor těkal od tématu k tématu, nože zvonily o vidličky a někdo si pod stolem podupával dorytmu Deweyho písničky „Olives Omnikia“.

Zejména pánové se snažili co nejvíce dozvědět o nohaté krásce ze severu a o jejím dítěti, které sineobvykle nadšeně broukalo spolu s orchestrem.

„Předpokládám, že za vámi brzy přijede manžel,“ řekla Lucia Terrapinová tázavým tónem. Lucia bylahodně mladá, ve věku, kdy se neomalenost ještě snadno promíjí.

„Nemám manžela,“ vysvětlila Virginia bez sebemenšího náznaku, že by jí otázka přišla nepatřičná.„Alespoň zatím ne. Jeho otce,“ pokračovala a krátce se podívala na Martina, „se zmocnilo tak mimořádnénáboženské vytržení, že od nás odešel. Není, proč nás litovat. Společně jsme to zvládli.“

Lucia, ve snaze napravit si pošramocenou reputaci, přispěchala s další otázkou: „A váš manžel stále žije

tam u vás na severu, u toho jezera Fairies?“

„U vílího jezera?“ pobaveně se usmála Virginia. „Nikdy jsem neslyšela, že by mu někdo tak říkal. Pocházím

od jezera Coheeries.“

Hugh Close se okamžitě chytil příležitosti naučit se nové slovo a případně se o něm dozvědět něco

dalšího. „Víte, co ten název znamená?“ obrátil se na Virginii.

„Neznamená vůbec nic,“ zakroutila hlavou Virginie. „Je to jenom název.“

„Chápu, ale odkud pochází? Tím myslí, jaký…“

„Jeho etymologický původ je nejasný,“ přerušila ho Virginia. „Ale mám svou vlastní teorii. Jak jistě víte‚heer‘ je míra, která se v minulosti používala k odměřování bavlněných nebo vlněných látek; šlo o šestinu‚hespu‘ nebo ‚hanku‘ či ‚yarnu‘, případně bychom ji mohli definovat jako dvacátou čtvrtou část ‚spyndlu‘. O

původu slova samotného toho mnoho nevíme, ale většina filologů se shoduje, že s největšípravděpodobností je příbuzné staronorskému slovu ‚herfe‘, označující přadleno.“ Virginia si výklad užívala.

„Ale pozor, nesmíte se nechat zmýlit staroirskou analogií!“

„To by se mně stát nemohlo. Tedy aspoň myslím,“ ohradil se Favat.

„Jsou stejně zrádné jako analogie germánské,“ pokračovala Virginia. „Jakmile podlehnete zvukovépodobnosti angličtiny a staré germánštiny, zejména pak staré horní němčiny, nevyhnete se chybám aomylům. Tajemství původu místních názvů ve vnitrozemské části státu New York podle mého názoruspočívá v morfologických a ortografických, chcete-li pravopisných deformacích v důsledku primitivnítransliterace nebo omylů (svou roli jistě hrála také jazyková interference a fonologická odlišnostjednotlivých dialektů) při přenášení starších slov do neznámého jazyka. Osobně se domnívám, že slovoCoheeries je americkou nářeční podobou jména Grohius. To patřilo jednomu z prvních holandskýchosadníků, kteří se usadili západně od hor. Vlastnil většinu pozemků na východní straně jezera, takže semnoho lidí mohlo domnívat, že mu patří i samotné jezero a začalo se mu říkat jeho jménem. Lake ofGrohius se časem změnilo na Lake of the Coheeries, podobně jako se z holandského slova ‚KromMoerasje‘ označujícího malou bažinu srpkovitého tvaru stalo anglické slovo ‚Gramercy‘, které dozajistaznáte ze spojení Gramercy Park. Ale jistá si nejsem. Nijak zvlášť se v tom totiž nevyznám,“ zakončila se

smíchem.

Všichni, kdo ji poslouchali, na ni hleděli s vyvalenýma očima. Zejména Close, jemuž během přednáškyspadla čelist a zatím nenašel sílu, aby ji znovu zvedl. Virginia vůbec netušila, že její drobný příspěvek vrozsahu obhajoby disertační práce do běžného společenského hovoru tak docela nezapadá. A nebylo se jíco divit. Dětství a mládí strávila převážně ve společnosti paní Gamelyové, která podobné výklady na tisícerůzných témat vytahovala z rukávu jak kouzelník kytku.

„Předpokládám, že máte doktorát z lingvistiky,“ ozval se konečně Praeger.

„Já?“ Virginia působila překvapeně a snad i trochu dotčeně. „Kdepak, nic takového, pane de Pinto. Vživotě jsem nechodila do školy. V Lake of the Coheeries ani žádná škola není.“

„Žádná škola tam není?“

„Není.“

„A já myslel,“ řekl Marko Chestnut, „že školní docházka je pro všechny děti žijící na území státu New York

povinná.“

„To možná je,“ přikývla Virginia. „Ale Lake of the Coheeries vlastně do státu New York tak úplně nepatří.“

„Tak úplně do něj nepatří?“ zopakovalo několik přítomných jednohlasně.

„Nepatří,“ přitakala Virginia trochu váhavě. Cítila, že ji čekají problémy. „Na mapě ho nenajdete a nechodído něj ani pošta, takže lidé pro ni musí jezdit do Hudsonu. Těžko se to vysvětluje, ale vlastně se tam ani

nedá jen tak dostat.“

„Jak to myslíte, že se tam nedá dostat?“

„Prostě nedá.“ Virginia si uvědomovala, že právě vstupuje na hodně tenký led. „Dostanou se tam jen…“

„Kdo?“

„Jen…“

„Místní lidé,“ dokončila za ni Jessica.

„Přesně tak!“ vyhrkla Virginia nadšeně. „Jen místní lidé.“

Po Jessičině intervenci, která měla mezi přítomnými velkou váhu, všichni od tématu ustoupili. Nikdo uždávno nevěřil v bílou mračnou stěnu, nikdo ji neviděl a nikdo jí nerozuměl, takže nejlepší bylo conejrychleji převést hovor jinam. Všichni ovšem viděli, že před sebou mají ženu mimořádného rozhledu ainteligence (samozřejmě také krásy) a jen se předháněli, aby se o ní dozvěděli víc, třeba tím, že jínabídnou práci. Bedford nikdy nemrhal slovy a zpříma se jí zeptal, co dělá.

„Záleží na tom jak kdy,“ řekla Virginia nejistě, protože u jezera Coheeries se jí na něco takového nikdo

nikdy neptal. Nejspíš by je podobná otázka ani nenapadla.

„Myslím, čím se živíte,“ upřesnil Bedford, který se nechtěl nechat jen tak odbýt.

„Ach tak, různými věcmi. Pomáhám matce pěstovat víno a kukuřici, pleju zeleninovou zahrádku a dohlížím

na včely. V zimě často sekám led. Taky rybařím, sbírám lesní plody, tkám, štupuju punčochy, zašívám,vařím, peču a samozřejmě se starám o Martina. Někdy se lidem z okolí starám o účty nebo předčítámDaythrilu Moobcotovi, když musí vlézt pod dynamo, aby ho opravil. Hodně pomáhám v knihovně. Vnašem městečku moc lidí nežije, ale v knihovně máme víc než milion a půl svazků.“

„No skvěle,“ zamručel Praeger pod vousy. Moc by ho zajímalo, zda Virginia umí psát a co by mu na toodpověděla.

„A taky pečuju o nemocné děti a staré lidi, za což mi vesnice něco málo platí.“

Teď už zajímala dokonce i jinak netečného Favata. Představoval si, že by mohla znát nějaký tajný receptna neuvěřitelně dobré borůvkové muffiny nebo jiné venkovské speciality (což taky znala).

„Umíte kreslit?“ zeptal se Marko Chestnut, který se do ní mezitím stačil zamilovat.

„Ne,“ zakroutila hlavou Virginia a skromně sklopila oči k podlaze. Pozornost tolika lidí jí přiváděla dorozpaků o to víc, že ji až doposud vůbec nezaznamenala. Jessica jí přišla na pomoc. Prohlásila, že Virginiaa Martin za sebou mají náročnou a jistě nesmírně únavnou cestu a maličký by navíc měl co nejdřív do

postýlky.

Nový dům Pennových stál uprostřed bludiště elegantních ulic lemovaných luxusními domy, alespoň tak na

Virginii působily. Než se s Jessicou rozešly do svých pokojů, na okamžik se zastavily na odpočívadle.„Praeger říkal, že by se s tebou co nejdřív rád sešel. Nejlepší by prý bylo, kdybys za ním mohla, pokudmožno hned zítra, zajít do vydavatelství. Podle mě by ti chtěl nabídnout práci,“ vysvětlila Jessica tónemmoderátora ohlašujícího jméno šťastného výherce milionového jackpotu. „Netuším, ve kterých novinách,ale dost možná v obou. Dělá to tak běžně.“

„Já ale o práci v novinách vůbec nic nevím.“

„Podle mě by ses všechno rychle naučila. Nemyslíš, že je to docela lákavá nabídka?“

„To určitě je,“ přikývla Virginia. „Když budu mít štěstí, nechám si o ní zdát, a zítra budu vědět, jak se

rozhodnout.“

Toho odpoledne, kdy Virginia zamířila na náměstí Printing House Square na setkání s Praegerem de Pinto,

který už čekal v nádherném starém sídle vydavatelství The Sun, se nad městem klenula oslnivě modrázimní obloha. Cestou musela projít přes Lower East Side a úchvatně pestrobarevnou Čínskou čtvrťpřipomínající kterékoli orientální město, kde se jí velmi líbilo. Než se dostala k Praegerově kanceláři, mělapocit, jako by z nevyčerpatelných zásob města načerpala spoustu nových sil. Sytila se pohledem na rušnéulice, přístav, tisíce lodí plujících sem a tam sítí rychle tekoucích kanálů a dokonale čistou geometriívelkolepých mostů.

Praeger se jí celé dvě hodiny vyptával na všechno možné. Radoval se z jejího přirozeného daru řeči apřímočarého uvažování. „Umíte psát stejně dobře, jako mluvíte?“ zeptal se nakonec.

„Myslím, že ano. Ale jistá si nejsem.“

Praeger ji poslal do sousední prázdné kanceláře, aby mu sepsala své první dojmy z New Yorku. Za hodinu

mu předložila svůj první článek. Působil svěže jako čerstvě utržené jablko. Praeger si ho přečetl hneddvakrát a po chvíli ještě jednou. Přejížděl očima řádky a měl pocit, jako by líbal krásnou ženu.

„Díky vám vidím město docela novýma očima. Jako bych ho doposud ani neznal.“

Virginia napsala jen to, jak město viděla. Jen to, co jí připadalo skutečně pravdivé.

„Co kdybyste pro nás psala pravidelný sloupek? Dali bychom ho na první stránku do obou novin.

Řekněme tak dvakrát až třikrát týdně. Pokud jde o odměnu, vydavatelství funguje podle velmi zvláštního systému, jaký kdysi dávno používali na velrybářských lodích. Všichni dostávají plat v akciích, rozdíl jehlavně ve velikosti kanceláře a počtu asistentů, jinak se výše odměn nijak zvlášť neliší. Za sloupky nahlavní stránce dostanete spoustu akcií, takže budete jistě spokojena.“ Nato jí Praeger řekl, o kolik penězse vlastně jedná. Dokonce i ta nejnižší možná suma výrazně překonala její představy o tom, kolik by simohla vydělat za celý život, natož pak za jediný rok. Nejvyšší možná roční odměna s přehledempřekonávala hrubý domácí produkt celého Lake of the Coheeries i sousedního Bunting’s Reef. V prvníchvíli ji to trochu vyděsilo, ale pak si vzpomněla, že během cesty městem toho viděla tolik, že by tovystačilo na tisíc tlustých encyklopedií plných obdivu a chvály. Dva tři články týdně jí nepřipadaly jakonějaká mimořádná práce. Každý den si dopřeje malou procházku bludištěm vysokých domů, mostů anáměstí a domů se vrátí jako lučištnice s nataženou tětivou, jen místo šípu bude mít připravené pero.

„Ráda přijímám,“ usmála se Virginia. „Ale město zatím neznám a vlastně skoro nic nevím ani o práci,kterou mi nabízíte. Nechtěla bych začínat hned na vrcholu, odkud bych získala zkreslený, dost možnápokřivený pohled. Matka vždycky říkala, že člověk má být oddaný práci a ne výsledku. Osobně na rychlýpostup nevěřím a nic si nemíním usnadňovat. Dovolte mi, abych začala pěkně zespoda jako všichniostatní. Skutečné vzrušení mi přináší závod, ne samotná výhra.“

„Skutečně? Jste si tím jistá?“

„Ano. Viděla jsem velká vítězství a také skvělé závody. Ty mi připadaly nepoměrně zajímavější.“

„Ale pokud začnete, jak říkáte u dna, musíte počítat s nižší odměnou.“

„Nejsme s Martinem nijak nároční. Vyjdeme s málem.“

„Nový zaměstnanec u nás obvykle dostane deset placených dnů, aby se trochu porozhlédl, zařídil, copotřebuje a důkladně si promyslel, jestli je pro něj nová práce zajímavější než to, co dělal doposud.Osobně čekám, že vy se zorientujete velmi rychle a brzy se vydáte na cestu k vrcholu. Doufám, že do

konce roku pro nás budete psát sloupky.“

Virginia prošla prostornými kancelářemi vydavatelství a minula řadu zaměstnanců. Zdálo se, že jsou zcelapohlceni prací, která je podle všeho nesmírně těšila, vyšla hlavními dveřmi na ulici a proplula náměstímPrinting House Square. Před odchodem z vydavatelství si vyzvedla polovinu svého desetidenního platu apeníze uložila do obálky, kterou si koupila od pouličního prodejce s nápaditě upraveným kabátem,sloužícím jako stánek. Hodlala je poslat matce. Mnoho jí nezbylo. Věděla, že to nebudou mít snadné, alepřesto si rozlehlými městskými čtvrtěmi vykračovala jako právě korunovaná královna. Když dorazila dodomu Pennových, chytila malého Martina do náručí a dala se s ním do tance.

Toto všechno se jí pouze zdálo. Když se ale následující den ráno vzbudila, všechno, co zažila ve snu, se

skutečně stalo. Všechny věci seděly do poslední maličkosti. Ve snu viděla místnosti (se všemi, i těminejmenšími detaily), kde nikdy předtím nebyla. Věděla, jaké bude počasí, procházela ulicemi, kam předtím

v životě nevstoupila. Všimla si jen jediného rozdílu: cestou domů Čínskou čtvrtí koupila Martinovi velkýtřešňový koláč. Prodal jí ho tlustý běloch v čínském klobouku s nápadně úzkýma očima připomínajícímadvě tenounké štěrbiny. Vypadal hodně zvláštně. Musela se postarat o řadu praktických věcí. Potřebovalanajít byt, koupit si nové šaty a obstarat pro Martina hlídání, zatímco bude v práci. To všechno jí alepřipadalo snadné. Věřila, že město nabízí tak obrovské množství možností a jejich variací, že dokážeuspokojit úplně všechny touhy: nabízí bezpočet cest, bezpočet odměn a bezpočet životů. Virginia zavřelaoči a okamžitě před sebou spatřila město v záplavě zlata. Po zimní modré obloze plula velká bílá mračna.

V závěji

AČKOLI JE SAN FRANCISCO poklidné město ukolébané záplavou modři, když zemřel Vittorio Marratta,vypadalo to, jako by se v kopcích města přehnala ničivá bouře. Kdyby to sám ve své poslední vůlivýslovně nezakázal, za pohřebním vozem by jela přinejmenším dvoukilometrová kolona černých limuzín.Vittorio Marratta hrál mimořádně významnou roli hned v několika místních komunitách. Když odejde podobně důležitý člověk, všichni jsou překvapeni a zaskočeni a dokonce i jeho dlouholetí nepřátelé cítípotřebu vzdát mu patřičnou úctu. Signor Marratta byl hlavou sanfranciské italské komunity, vědec, jehožobjevy v oblasti astrofyziky byly natolik významné, že po něm pojmenovali hned tři galaxie (Marratta I, II,

III) v odlehlé části severní oblohy. Svého času byl rektorem univerzity na druhé straně zátoky, ještěpředtím, než univerzitu zasáhly problémy, které ji vyrušily z počátečního období akademického klidu. Zaválky velel válečné lodi a posléze vlastnil početnou flotilu obchodních lodí, které den co den vozily nákladskoro do celého světa, Vittorio Marratta obchodoval s Tokiem, Accrou, Londýnem, Sydney, Rigou,Bombají, Kapským městem i Aténami a pro své lodě (přesněji pro vlečné čluny, které je tahaly kpřístavním molům), dokonce nechal upravit přístav.

Autoři nekrologů usilovně sepisovali neúplný příběh jeho života. Jejich články však působily jako záznam z

cesty nepozorného turisty, který si během pobytu v Anglii nevšimne labutí, ovcí, kol a modrých očí.Vědělo se, že Vittorio Marratta pochází z Itálie a do Spojených států přišel po první světové válce, nikdoale netušil, že vyděšený brutálním krveprolitím zběhl z boje a celý rok strávil jako zloděj. Nakonec jednouv noci doplul v ukradeném člunu do janovského přístavu a po řetězu kotvy vyšplhal na zaoceánský parníkmířící do San Franciska, o čemž ale neměl nejmenší tušení. Všeobecně bylo známo, že se oženil s dcerou

loďaře, nikdo však neměl nejmenší představu, jak moc ji před její smrtí miloval a co to s ním udělalo,když ho navždy opustila. Vědělo se, že se ucházel o post rektora univerzity. Jak tvrdý a vyčerpávající tobyl souboj, zůstalo tajemstvím. Vědělo se, že objevil nové galaxie a přispěl řadou zásadních pravd. Nikdovšak netušil, čí ruka ho celou dobu vedla. Nevědělo se, že po mnoha letech přemýšlení o všem, co viděl azměřil, byl odměněný pohledem na něco, co vzhledem ke svému pokročilému věku nedokázal odhalitostatním. A pak tu byli ještě jeho dva synové, o nichž také nikdo nic moc nevěděl.

Když se nad městem jasně zářícího slunce přehnala prudká bouře, začaly se dít různé věci. Příbuzní sepustili do shánění květin a patřičně honosných automobilů, ale záhy zjistili, že ve smutečním průvodu proně není místo, na výslovné přání zesnulého, který chtěl mít u hrobu pouze své syny a kněze. Právníci aúčetní byli zavaleni prací: připadali si jako členové jednotky ženistů pověřených stavbou nové přistávacíplochy, která musí být hotová do půl hodiny. Akademické budovy jako o závod měnily jména. Nadobservatoří zavlála v půli žerdi státní vlajka. Všichni si kladli jednu a tutéž otázku: jak si synové poradí sevším, co jim jejich otec zanechal. A nebylo toho právě málo. Sedmdesát pět velkých lodí, všechnyremorkéry ze Sanfranciského zálivu, obchodní dům, několik výškových kancelářských budov, tolikstavebních pozemků, že by na nich mohlo snadno vyrůst celé nové město, svěřenecké fondy, podíly vefirmách a obrovské množství akcií velkých společností. Nesmírně rozsáhlý a různorodý majetek signoraMarratty připomínal vzorek ze dna tropického moře. Jeho obří stádo dojných krav by se nevešlo ani naNoemovu archu. Není divu, že všichni byli zvědaví na jeho poslední vůli a na to, jak v posledníchokamžicích života naložil se vším, co v jeho průběhu nastřádal.

Poslední vůle se otvírala a četla jedné květnové středy, tři týdny po pohřbu, když bouře pomalu slábla anad městem doznívaly poslední údery hromu. Květen byl pro místní obyvatele měsícem, jímž počínaloobdobí klidu a pohody, studenti vyráželi na prázdné, sluncem zalité silnice a mířili do dalších částí země.Ti, co zůstali, si užívali tepla, jasné oblohy a čerstvého větříku, který do města přinášel příjemný chlad. Vtakřka ultrafialovém příšeří největší místnosti Marrattova domu na Presidio Heights se shromáždilo vícenež sto lidí. Velkými francouzskými dveřmi, vedoucími na dlouhý balkón s výhledem na zátoku, sledovalitmavě modrý pás, táhnoucí se kamsi za obzor. Nebýt chladivého mramoru, zářivě bílého jako yosemitskéštíty, řada přítomných by si na Signora Marrattu možná ani nevzpomněla: hojně navštívená četbaposlední vůle spíš připomínala něco mezi vysokoškolskou přednáškou, soudním přelíčením a setkánímnáboženské obce. V první řadě seděli jeho dva synové Evan a Hardesty. Bylo jim něco málo přes třicet,ale vypadali o dost mladší. Působili neklidně a energicky. Na první pohled bylo patrné, že nepatří dotanečních sálů, ale spíš na hřiště nebo do lesa plného namodralých potoků.

„Obávám se,“ ozval se mluvčí pětičlenné skupiny právníků, kteří společně řídili četbu poslední vůle, „žetady dneska zažijeme hodně zklamání. Signor Marratta byl složitý muž a podobně jako mnoho dalšíchkomplikovaných lidí měl rád jednoduchá přímočará řešení. Během bezmála padesáti let, takřka celépůlstoletí, v pozici jeho blízkého přítele a právního poradce, jsem s ním opakovaně debatoval o různýchprávních problémech. Vlastně jsme o nich mluvili skoro pořád. Signor Marratta nebyl školený právník a vzákoníku se prakticky nevyznal. Velmi dobře ale rozuměl duchu zákona a často se stávalo, že výslovnětrval na tom nejjednodušším řešení, které jsem sám zavrhl, a které jsem mu později, po dlouhémpřemýšlení a studiu odborné literatury, pochválil jako to nejlepší. Nevím, jak to dělal, vždycky ale dokázalvystihnout podstatu zákona a dokonale ho využít. Neříkám to proto, abych ho vynášel do nebes a ani proněj nehodlám žádat posmrtné přijetí do advokátní komory. Pouze chci ty z vás, jimž připadá jeho poslední

vůle jako unáhlený čin, upozornit, aby všechno nejdřív dobře zvážili. Signor Marratta byl nejbohatší člověk, jakého jsem za svého života potkal, a současně po sobě zanechal vůbec nejkratší závěť, jakoujsem kdy viděl. Pokud jste čekali, že tu dnes četbou nekonečných ustanovení poslední vůle společněstrávíme řadu hodin, budete velmi překvapeni. Signor Marratta zanechal skoro celý majetek jednomu zdědiců, zatímco druhému odkázal malý dar. Jak jsem řekl, obávám se, že pro mnohé z vás je to velminepříjemná zpráva a někteří z přítomných nejspíš budou právem cítit křivdu.“

Lidé se ani nehnuli, jen mlčky seděli a očekávali, co přijde dál. Místností se jako dva hadi na Aeskulapověholi vlnily zlá předtucha a strach. Zástupci ctihodných univerzit a charitativních institucí, ředitelénemocnic, dávno zapomenutí příbuzní z bůhvíkolikátého kolene, neznámí známí, zaměstnanci i lidé odnovin, ti všichni se zatajeným dechem doufali, že onen unáhlený čin zbrklého muže, o němž právníkmluvil, z nich učiní výhradní pány majetku, o kterém se jim nikdy ani nesnilo.

Všichni zároveň předpokládali, že malý dar, o němž byla zmínka, dostane Evan, pro kterého to budedocela hořké a ironické ocenění jeho nepříliš dokonalé povahy. Po matčině smrti se totiž z Evana stalvzorový chamtivec, zhýralec a bezohledný příživník. Žil jen z toho, co dokázal vytáhnout z kapsy svéhootce, který ho přes všechny početné chyby stále miloval.

Hardesty od něj při krutých chlapeckých rvačkách utržil tolik krvavých šrámů a hlubokých ran, že se hocelé dětství bál a strachu se nezbavil ani v dospělosti, když měl za sebou válku a všechny ohromoval svou

urostlou sportovní postavou. Během vojenské služby, která přerušila jeho kariéru na vysoké škole, se zmladšího bratra stal ostýchavý, takřka stydlivý muž. V bojových zákopech se několikrát zhroutil a domů se

vrátil jako jeden z vnitřně zraněných a rozčarovaných mužů.

Nezaujatí pozorovatelé měli při čtení poslední vůle za to, že celý majetek spadne do klína mírného anevýrazného Hardestyho. Nemohli se dočkat facky, kterou otec Evana potrestá za spoustu drog, rozbitých

aut, těhotných milenek a promarněných let. Všimli si, že dokonce i během krátkého okamžiku, odprávníkova varování do rozlomení voskové pečetě, která závěť doposud chránila před očimanepovolaných, Evan upřeně hleděl na klidného Hardestyho. V jeho pohledu byla hrozba, lichotka i smrt.

Evan se potil, ztěžka dýchal a s doširoka otevřenýma očima křečovitě zatínal pěsti. Hardesty vedle nějpůsobil zkroušeně a smutně. Jistě myslel na svého otce. Ne že by byl nějak obzvlášť zbožný nebo natolikhloupý, že by ho nic jiného nenapadlo. Myslel na něj, protože otec byl jeho jediný přítel a po jehoodchodu se cítil osaměle. Ze všeho nejvíc si přál, aby tohle zvláštní shromáždění co nejdřív skončilo. Chtěl

se vrátit do svých obyčejně zařízených pokojů, kde na něj čekaly knihy, květiny a nádherný výhled. Evanse už před lety přestěhoval do tmavého domu se třemi samostatnými byty na Ruském kopci, kde svádělženy. Ohromoval je neobyčejně početnou sbírkou všemožných elektronických zařízení vyrovnaných podélzdí, takže si tu připadaly jako v řídící místnosti na mysu Canaveral.

Hardesty neměl ani postel. Spal na modro-zlatém perském koberci a přikrýval se starou peřinou podivněrezavé barvy. Zato polštáře měl vycpané tím nejjemnějším peřím a dbal, aby byly neustále čistěpovlečené. Kromě tisíců knih neměl skoro žádný další majetek, dokonce ani automobil. Pokud se někamvypravil, obvykle šel pěšky a při delších cestách dával přednost veřejné dopravě. Neměl hodinky a jedinýoblek nosil celých patnáct let. Tři roky vydržel chodit v jedněch prošlapaných turistických botách. ZatímcoEvanovi se ve skříních tísnilo osmdesát obleků (samozřejmě šitých na míru), padesát párů italských bot,tisíc kravat a spousta klobouků, holí a kabátů, Hardesty by všechno oblečení bez problémů složil dojediného batohu. Když vezmeme v úvahu majetkové poměry jeho otce, nezbývá než konstatovat, že žilvcelku skromně.

Otec dobře věděl, že zamlklý a odtažitě působící Hardesty se vzpamatovává z válečných zážitků a trpělivěčekal, až syn znovu nabere sílu a získá ztracenou chuť do života. Signor Marratta Evana miloval stejně,jako lidé milují své blízké trpící vážnou nemocí, s hlubokou bolestí v srdci. Současně si ho nesmírně vážila byl na něj hrdý, všichni věděli, že do něj vkládá značné naděje.

Všeobecně se předpokládalo, že Hardesty se za svůj spořádaný, skoro asketický život dočká zaslouženéodměny a stane se důstojným a všemi uznávaným správcem otcova majetku, který mu právem náleží.Hodně lidí se nemohlo dočkat, až Hardesty opustí své tiché závětří a vrhne se do víru společenského

života. Nikdo nepochyboval, že všechny brzy oslní svým pronikavým intelektem a stane se obdivovaným

vzorem. Samotný Hardesty však žádnou odměnu nečekal, zejména ne tu, počítající se v penězích. A toje také důvod, proč jako jediný seděl zcela klidně a bez sebemenšího napětí.

Právník se dal do čtení.

„Toto je poslední vůle a závěť Vittoria Marratty sepsaná v San Francisku dne prvního září tisícího

devítistého devadesátého pátého roku od narození našeho Spasitele Ježíše Krista. Všechny pozemské

statky, podíly, cenné papíry, autorská práva a příslušné výnosy zanechávám jednomu ze svých synů.Druhý syn dostane podnos z dlouhého stolu v mé pracovně. Rozhodnutí přísluší Hardestymu a jakmile hooznámí, bude trvale platné a nezvratné. Ani jeden ze synů již nebude mít nárok na bratrovu část majetku,

a to nyní, ani nikdy v budoucnu, dokonce ani v případě smrti nebo vzájemné dohody. Toto rozhodnutíčiním při jasné mysli a za celkového zdraví a jsem pevně přesvědčen, že je spravedlivé a ku prospěchuvšech stran.“

Závěť Hardestyho konečně vytrhla z letargie. Smysl pro humor mu nikdy nechyběl, ale většinou si houžíval v soukromí. Vůbec poprvé od otcovy smrti se usmál, čímž ještě víc přesvědčil o nepopiratelnýchkvalitách své vlídné, inteligentní a zajímavé tváře tolik odlišné od bratrova obličeje, nepřirozenězkřiveného do podivné grimasy. Hardesty trochu nechápavě, ale současně potěšeně, zakroutil hlavou.Když se po pár okamžicích podíval na Evana, celého roztřeseného z představy, že si bude muset najít

práci, na celé kolo se rozesmál.

Evan věděl, že proti bratrovu rozhodnutí nebude odvolání a nenapadal ho žádný způsob, jak ho přimět,aby si vybral tác. On sám ten podnos odjakživa nenáviděl, a to přesto, že byl celý ze zlata. Dráždila hovyrytá slova, jimž nerozuměl a snad ještě víc to, s jak neuvěřitelnou úctou o něm otec mluvil, jako bynešlo o kus nádobí za prašivých pár tisíc dolarů. Co na tom, že si ho přivezl z Itálie? Pro Evana to byl jenstarý krám, podivná věc, která jeho otce nějakým záhadným způsobem spojovala s bratrem Hardestym,kouzelné pouto, jehož smyslu nerozuměl. A teď měl jízlivou ironií osudu dostat nenáviděný tác (kterémuse někdy otevřeně vysmíval a jednou ho dokonce vyhodil z okna), zatímco Hardesty zdědí majetek, sjakým by zbohatlo tisíc mužů. Evan byl přesvědčený, že nemá nejmenší naději, ne proto, že by Hardesty

tolik toužil po majetku (tak to skutečně nebylo, a Evan to dobře věděl), ale protože byl odjakživazodpovědný. Proto nedopustí, aby to, co otec během života nahromadil, Evan během chvilky rozházel (očemž vůbec nikdo nepochyboval a Hardesty to také dobře věděl). Starší bratr tedy zavřel oči a připravoval

se na rozsudek, který pro něj měl mít stejné důsledky, jako desítka kulek z pušek popravčí čety. Otecnejspíš zaslechl, jak potichu počítá všechna rodinná aktiva a přehání, i když k přehánění nebyl nejmenšídůvod. A jako buddhistický mnich v transu odříkává dlouhé řady čísel. Nebo je možné, že otcově duši,mířící na věčnost, neuniklo, s jakou radostí přijal truchlivou zprávu o jeho skonu. Jistý si byl pouze tím, žeHardesty vypadá jako člověk vědomý si své moci.

Shromáždění političtí vůdcové a význační občané upírali pohled na Hardestyho a čekali, že udělá to, co jev jeho vlastním zájmu a současně v zájmu celé komunity. Pevně doufali, že se zachová, jak je třeba.Doslova ho probodávali očima, jako by ho na dálku chtěli upozornit, že pokud dědictví odmítne, neuškodíjen sobě, ale také jim. Nic horšího si nedokázali představit. Někteří, zejména ti, kteří dobře znali své děti,se začínali nervózně ošívat.

„Dovolte mi,“ ozval se právník, „abych projednávání závěti přerušil a jeho závěr odložil do chvíle, nežmám pan Marratta oznámí, že dospěl ke konečnému a nezvratnému rozhodnutí.“ Chtěl s Hardestymmluvit a vysvětlit mu, co se od něj očekává. „Samozřejmě pokud s tím tedy souhlasíš, Hardesty?“

„Nesouhlasím. Už jsem se rozhodl.“

Napětí, jaké v sále po jeho slovech zavládlo, nebylo sice nesnesitelné, ale rozhodně nepříjemné. Všichni si

uvědomovali, že žádostí o odklad by dal Hardesty najevo nerozhodnost. Váhání v tak mimořádně důležité

věci by bylo jistě přijato jako důkaz, že není tím správným dědicem. V případě rychlého a bohuželkonečného rozhodnutí to mohlo dopadnout jakkoli, a i kdyby si Hardesty vybral dobře, někteří kritici bymožná řekli, že jednal neuváženě. Tak jako tak je výsledek děsil. Skoro každý si chtěl s Hardestympromluvit a pořádně s ním probrat obě varianty.

„Jistě si, Hardesty, uvědomuješ, že jde o neobyčejně…,“ ozval se znovu právník.

„Ne,“ zastavil ho stejně jako předtím Hardesty. „Vy tomu nerozumíte. Můj otec vždycky mluvil trochu jinaknež ostatní a všechno, co dělal, dělal jakoby nepřímo, abychom se co nejvíc naučili. Odkládal svá

rozhodnutí a vystavoval je diskuzím. Když jsme se ho jako malí zeptali, kolik je hodin, nikdy nám

neodpověděl, jenom nám ukázal hodinky. Neustále myslel na to, abychom se zdokonalovali. Vždyckytvrdil, že správnou cestu člověk nejlépe najde blouděním. Ale v tomto případě o jeho úmyslu a přánívůbec nepochybuji. Kdybych otce tak dobře neznal, nejspíš bych se musel rozhodnout podle vlastního uvážení. Já ale žádnou volbu nemám, rozhodně ne v případě, že chci naplnit očekávání, která ve mněvkládal, pokud se tedy chci oddělit od minulosti a stát se lepším člověkem. Není na co čekat. S láskou aradostí v duši se podvoluji jeho vůli a vůbec nepochybuji, že vím, co si přál. Tác patří mně.“

Větší pozdvižení by v místnosti mohlo zavládnout snad jen v případě, že by se pod San Franciskem otevřel

zlom svatého Ondřeje. Evan se vůbec nemohl probrat z šoku. Nesmírný majetek, jaký mu právě spadl do

klína, ho dobře na hodinu a půl připravil o hlas: jen samotná infuze hotovosti svým účinkem vydalanejméně za půl kila prvotřídního kokainu. Hardesty byl v mžiku zapomenut, vlastně po pár krátkýchokamžicích pohrdlivého odsouzení. Chudák bez sebemenšího vlivu už nikoho nezajímal. Oči všechpřítomných se obrátily na jeho bratra.

Právník chtěl vědět, proč se Hardesty rozhodl, jak se rozhodl. Hardesty o tom ale nehodlal mluvit. Otec

dostal tác od svého otce, který ho dostal od svého otce a ten od svého otce a tak dál a tak dál… nikdo

přesně nevěděl, jak dlouho se tác v rodině dědil. Ale to nebyl pravý důvod.

Hardesty věděl, že se musí odpoutat od hlučného San Franciska, kde ho každý znal a kde bude ještědlouho předmětem drbů a kavárenských řečí. Navíc už neměl žádný nárok na svůj dům s balkónem sdřevěným zábradlím a výhledem na zátoku, kterou bude do konce života postrádat. Netušil, čím se budeživit a současně si uvědomoval, že zlatý tác mu jeho situaci nijak neulehčí. Spíš naopak. Jedno mu alebylo nad slunce jasné: jestli má naplnit otcovo očekávání (alespoň tak, jak mu rozuměl), musí pryč.

Hardesty nepochyboval, že bratr velmi brzo znesvětí otcovu pracovnu a nechá ji od základů přestavět.Musel se tam co nejrychleji vydat, proklestit si cestu hustým křovím vzpomínek a vzít si svůj úžasný, aleproblematický dar. Pak navždy odjede z rodného města. Opustí domov i místo, kde jsou uložena těla jeho

rodičů.

PRACOVNA SE NACHÁZELA v posledním poschodí domu, pod malou, starobyle působící observatoří, v nížsignor Marratta v dřívějších dobách, ještě před vynálezem moderních gama dalekohledů, trávil mnohohodin. Studovna se tyčila vysoko nad čtvrtí Presidio Heights, takže z ní byl nádherný pohled do okolí.Hardesty stoupal po schodech a vzpomínal, co mu otec říkal o výhledech.

„Stačí otevřít oči a výhled je tvůj,“ vysvětloval v rodné italštině svému malému chlapci. V náručí ho nosilod okna k oknu a postupně mu ukazoval kopce, zátoku i oceán. „Podívej, tam,“ řekl a ukázal na vzdálenéhořčicově hnědé a zlaté svahy, „vypadají jako kožich nějaké skvrnité šelmy. Jen se podívej, jak půvabněse vlní, jak jim pod kůží na zádech hrají svaly.“

Venku se na město valila oblaka mlhy jako šiky nepřátelské armády. Ke všemu odhodlaná kavalérierozpínala křídla a snažila se co nejrychleji odříznout zátoku. Mraky se hnaly jako zběsilé kolem oken a pod

svými ostrými rozechvělými vrcholy pohřbívaly vše, co uvízlo pod nimi. Vysoko nad horami však stálevisela zářivě modrá koruna, která pracovnu zaplavovala čistým jasným světlem. Převážně ultrafialová,nachová a modrá zář dopadala Hardestymu do tváře a také na podnos, který se až nepřirozeně třpytil.

Hardesty měl pocit, jako by se pohyboval pod vodou. Pomalu se plížil ke stolu, kde tác ležel, jak ho tamotec nechal, jako by šlo o obyčejný kus nádobí, který je časem potřeba vrátit do kuchyně. Marrattovivěřili, že tác něco chrání, snad tajemné kouzlo, snad nadpřirozená síla. Jisté bylo pouze to, že přežilmnoho válek, požárů, zemětřesení a také vloupání, zloději o něj z nějakého nejasného důvodu nestáli,stejně jako Evan. Hardesty stále nedokázal pochopit, jak to, že bratr odmítl tak úžasnou věc, která předním v rozptýlených slunečních paprscích zářila snad milionem barev ukrytých v záplavě zlaté a stříbrné. Ato nebylo všechno. Z písmen na okraji stoupaly oslňující svazky paprsků tvořící neprostupnou houštinubarev, nad středem se spojovaly a společně osvětlovaly hlavní nápis.

Světlo na Hardestyho tváři přecházelo z nachové a modré do zlaté a stříbrné. S příjemným pocitem teplase díval na nápisy, slova na okrajích popisovala čtyři ctnosti a uprostřed, jako náboj kola, zářila svůdnávěta plná příslibů. Otec ho často nabádal, aby slova nahlas přečetl a dobře si je zapamatoval. Tvrdil, žejsou tou nejdůležitější věcí na světě a pohrdlivým mávnutím ruky naznačoval, že bohatství, sláva asvětské statky nemají žádnou cenu a člověka jenom sráží k zemi. „Existují slaboši,“ řekl při jednépříležitosti Hardestymu, „kteří celý život zasvětí jen mamonu a touze po uznání. Z vlastní zkušenosti vím,že ve chvíli smrti nejsou šťastní. Bezmocně se dívají, jak jim život mizí před očima, jak praská jako tenkáskleněná stěna. Viděl jsem je umírat. Padají kamsi do hloubky, jako by do nich někdo strčil a ve tváři mají

výraz neskutečného údivu. Člověku, který zná skutečné ctnosti a také se jimi v životě řídí, se něcopodobného nikdy nemůže stát. Lidé jsou nestálí a snadno podléhají módě. Mění názory jako obnošené šaty a ten, kdo by měl zvítězit, se často dočká ponižující porážky. Na tom ale nesejde. Ctnosti zůstávajístále stejné. Stále stejně cenné, protože na rozdíl od peněz neztrácejí na hodnotě. Jsou dostatečnouodměnou, pevným valem, za nímž můžeme skrýt všechno co je na světě krásné. Jsou oporou, s jejížpomocí přečkáme na cestě k Bohu i ty nejprudší bouře.“

Pokaždé, když se mu přihodilo něco zlého, když ho postihla nečekaná tragédie (když mu umřela matka,když odcházel do války a když se z ní vrátil), ve chvílích bolesti a smutku, ale i radosti z vítězství, dohlédlotec na to, aby Hardesty zašel k tácu. Hardesty před sebou otce viděl, jako by ani nebyl po smrti. Stál ustolu, držel tác a pomalu s ním otáčel. Signor Marratta nejdříve přečetl nápis v italštině a pak ho přeložil.Překlad v sobě vždycky zahrnuje drobnou nejistotu, pochyby, stejně jako k manželství dvou lidí hovořících

různým jazykem neodmyslitelně patří něha a tolerance, chránící ho před ničivým vlivem rozumu.Japonská kuchařka může docela snadno zapadnout do té nejvybranější britské společnosti: její členovétotiž budou postrádat slova, sloužící jim jako klika od dveří, kterými by ji mohli vyhodit. A podobné to bylo

s ctnostmi v jejich italském originálu. Nepůsobily nadutě a nijak se nepodobaly upjatým školním acírkevním vševědům, jimž se tak těžko naslouchá a ještě obtížněji věří. To je také důvod, proč je Hardesty

bezvýhradně přijal, což by nejspíš nikdy neudělal, kdyby k němu dorazily v jeho vlastním jazyce.

První ctností byla la onesta, čestnost, kterou podle signora Marratty všichni podceňují, ovšem jen dochvíle, než jí něco skutečně cenného obětují, protože pak „se rozzáří jako samo slunce“. Hardesty mělnejraději druhou ctnost, il coraggio, odvahu, přestože nějakým zvláštním způsobem souvisela s matčinousmrtí a často také se spoustou slz. Třetí ctnosti, il sacrificio, oběti, příliš nerozuměl. K čemu se obětovat?Oběť je dávno zapomenutá ctnost mučedníků, jakých už není potřeba. Připadala mu exotická anepochopitelná. Možná proto, že byla tak vzácná, podobně jako poslední ctnost, la pazienza, trpělivost.Ta mu v mládí vždy přišla jako něco, bez čeho by se rozhodně dokázal obejít.

Ani jedna z ctností, jakkoli mu připadaly záhadné a jakkoli obtížně se dodržovaly, nebyla v praxi takzáhadná jako věta uprostřed zlatého podnosu. Pocházela ze Senilie od Benintendiho a Signor Marrattatrval na tom, aby se ji Hardesty naučil nazpaměť tak dokonale, aby se mu nikdy nevykouřila z hlavy. Teďbyl otec po smrti a Hardesty stál docela sám v jeho pracovně, která chvílemi jako by plula vysoko nadmraky. Zvedl zlatý tác a nahlas větu přečetl: „Neboť co si lze představit krásnějšího, než pohled nadokonale spravedlivé město, jež se raduje dokonalým uplatňování práva.“

Hardesty si větu potichu několikrát zopakoval. Pak tác opatrně vložil do vaku, kde měl všechno, co si chtěl

vzít s sebou na cestu z města. Stačil mu jediný pohled z klidu otcovy vyvýšené pracovny a rázempochopil, že San Francisco, přestože mu připadalo krásné a lákavé, dokonale spravedlivým městem nikdynebude. Pro uplatňování práva tu nikdy nezbyla vůle. San Francisco pro něj bylo zosobněním bezduchéhopůvabu. Připadalo mu jako chladná, mlčenlivá odtažitá kráska dřímající na pozadí modré záplavy. Sespravedlností ale podle něj nemělo nic společného a ani po tom netoužilo, protože cesta ke spravedlnostije plná překážek a utrpení. Spravedlnosti lze dosáhnout jen po dlouhém souboji tisíce odlišných názorů,navíc s pohledem pevně upřeným ke všem čtyřem ctnostem.

Zatímco naposledy procházel otcovým domem, stále jasněji si uvědomoval, že ho postupně opouštíveškerá podlost a faleš, kterou snad v mládí pochytil. Co ale odpoví, když se ho někdo zeptá, kam mánamířeno? Co řekne? Snad ‚hledám dokonale spravedlivé město‘? Vždyť by si všichni mysleli, že sedočista zbláznil!

„Kam máš namířeno, Hardesty?“ zeptal se ho Evan, když se s Hardestym potkal u vstupu do domu.Hardesty z něj vycházel, zatímco Evan do něj vstupoval.

„Jdu hledat dokonale spravedlivé město.“

„Dobře, ale kam přesně máš namířeno?“ Evan chtěl Hardestyho požádat, aby mu v jeho nové roli pomohl.

Rozhodl se, že mu nabídne velký, skutečně hodně velký plat, samozřejmě pouze v případě, že právnícidospějí k názoru, že podmínky závěti něco takového umožňují.

„Na tom nesejde. Stejně bys mi nerozuměl. Co si pamatuju, vždycky jsi ten podnos nenáviděl. Zato já hoodmalička obdivoval a miloval.“

„O co tady, pro všechno na světě, vlastně jde? Chystáš se snad na nějakou výpravu za pokladem, nebo

co?“

„Svým způsobem ano.“

Tahle odpověď Evana zaujala. Věděl, že Hardesty je neobyčejně chytrý, takže co když je ten tác klíčem k

nějakému novému Eldorádu?

„Předpokládám, že máš ten tác u sebe.“

„Mám. Tady ve vaku.“

„A mohl bych ho vidět?“

„Samozřejmě,“ přikývl Hardesty a vytáhl tác z vaku. Přesně věděl, co se Evanovi honí hlavou.

„Co znamenají tady ta slova? Můžeš mi je přeložit?“

„Je tam napsáno: ‚Umyj mě, jsem špinavý‘.“

„Chci vědět, co to skutečně znamená, Hardesty.“

„Právě jsem ti to řekl, Evane.“

„Takže, kam tedy máš vlastně namířeno?“ zeptal se znovu Evan se smutným povzdechem. Teď už mu

bylo jasné, že bratra ve městě neudrží.

„Možná se vydám do Itálie, ale ještě úplně přesně nevím.“

„Jak to myslíš, že ještě přesně nevíš?“

„Prostě nevím, kam mě nohy zanesou,“ rozesmál se Hardesty.

„Kam tě nohy zanesou? Mám tomu rozumět tak, že půjdeš do Itálie pěšky? To je to, co po tobě chce ten

zatracenej tác?“

„Ano.“

„A jak se tam míníš dostat? Jestli sis nevšiml, cestou narazíš na vodu. Na spoustu vody.“

„Měj se tady pěkně, Evane.“ Hardesty se otočil a vyrazil pryč.

„Vůbec ti nerozumím, Hardesty,“ křikl za ním Evan. „Nikdy jsem ti nerozuměl. Co je napsáno na tom

tácu?“

„Stojí tam: ‚Neboť co si lze představit krásnějšího, než pohled na dokonale spravedlivé město, jež seraduje dokonalým uplatňování práva‘.“zahlaholil Hardesty na bratra, ale ten už mezitím zmizel ve dveřích,aby převzal dům po otci.

MUŽ VE STŘEDOVĚCE PŮSOBÍCÍ šedivé kombinéze ztvrdlé silnou vrstvou oranžové barvy nechápal, pročHardesty, jeho pasažér během jízdy po Bay Bridge ze San Franciska do Oaklandu, celou dobu všechnoobdivuje a přímo se chvěje nadšením a očekáváním. Hardesty to věděl naprosto přesně. Projížděldlouhým tunelem chladné pobřežní mlhy, sledoval lodě, jak hluboko pod ním vyrývají do tmavě modréhladiny bílé rýhy a měl pocit, jako by cestoval mezi dvěma světy.

San Francisco se svými sirénami do mlhy a chladnou vodou se s prašným Oaklandem od sebe tak

nesmírně lišily, že je neměl dělit jen jedenáct kilometrů dlouhý most, ale spíš jedenáct kilometrů mořsképustiny. Neobyčejná, úchvatná a především zcela nová a šokující cesta z ultrafialového San Franciska do Oaklandu zalitého oslepujícím sluncem, ho vrátila do doby, kdy nosil uniformu a bojoval za svou vlast.

Jakmile za sebou nechal mýtnou bránu, měl pocit, jako by ožil. Byl plný síly, připravený přelézat ploty zostnatého drátu, skákat na korby náklaďáků, spát na zemi a za jediný den urazit třeba sto kilometrů. Vše,

co ho dosud provázelo životem, nechal v zátoce a osvobozený od veškerých emocí a strachu byl

připravený na cestu napříč Amerikou a dál Atlantickým oceánem na východ, klidně bez peněz, jenom smatnou představou cíle a svým zlatým tácem ve vaku. Oaklandské horko jako by v něm nastartovalo skryté motory, které od války odpočívaly a mlčely.

Za chvíli si našel výhodně položené místo za rákosovou houštinou v bezprostřední blízkosti železničníhonáspu s kolejemi, které nemohly vést jinam než na východ. Ležel tam s hlavou opřenou o svůj zpolazaplněný vak, vyhříval se na slunci, mezi zuby drtil kus houževnaté trávy a napjatě poslouchal. Netrvalodlouho a zdálky k němu dolehlo zvláštní dunění. Něco se blížilo. Podíval se úzkým průhledem v hustévegetaci a spatřil osamělou lokomotivu bez vagónů. V místech, kde nad černožlutě pruhovaným strojem(vypadal jako obří motorizovaná vosa) stoupal kouř z dieselového motoru, visela jako přilepená vrstvahorkého vzduchu. Po stranách rychle jedoucího stroje viselo šest mužů v modrých montérkách. Vypadali,jako by nacvičovali nějaké složité číslo do cirkusu. Lokomotiva se s ohlušujícím burácením přehnala kolem

Hardestyho a rychle pokračovala dál. Hardesty znovu ulehnul na vak a spokojeně čekal. Chvíli dřímal,sám nevěděl jak dlouho, a pak uslyšel nezaměnitelný zvuk dlouhého nákladního vlaku taženého hnedněkolika lokomotivami. Aniž by se na něj podíval, přikrčil se a připravil se k běhu: kontrolovat vlakpohledem bylo skutečně zcela zbytečné, protože osm silných lokomotiv zapřažených do více než dvou setvagonů dělalo hrozný rámus a země se třásla, až se rákosí chvělo jako ve větru.

Na olejnaté hladině louže v nedalekém příkopu se začaly tvořit vlnky, postupně se zvedaly a za chvíli sezměnily v malý příboj. První lokomotiva byla černá jako pneumatika. Ze střechy jasně zářila lucerna, jakoby chtěla všem u tratě zvěstovat konečnou pravdu. Vlak vyjel z nedalekého oaklandského nádraží ateprve nabíral rychlost. Ještě stále se rozjížděl.

Hardesty slyšel ostré cvakání spojek mezi vagóny, kterým se zjevně nechtělo dodržovat rytmus prvnílokomotivy. Hardesty vlak ohromeně sledoval. Nesmírně ho obdivoval. Měl pocit, že nic krásnějšího nežvelký nákladní vlak s dvěma sty vagóny, jedoucí krajinou začínajícího léta, nikdy neviděl. Z celého srdcelitoval stromy a rostliny, že mají kořeny a jsou navždy zakleté na jednom místě. Tráva a rákosí jako bymu dávaly za pravdu. Veškerá vegetace, kam až dohlédl, na vyhřátých hromadách i v chladnýchpříkopech, jako by bledla závistí a žadonila, že chce také odjet, a když viděla, že z cesty na východ nicnebude, aspoň vlaku smutně mávala. Vlak na Hardestyho působil příslibem tisíce exotických míst,příjemně chladivých lesíků, jimiž tlumeně profukuje vítr, hlubokých údolí rozpálených letním sluncem,hnědých řek, třpytivých zátok a dlouhých, předlouhých prérií, vedle nichž nekonečno vypadá jako dětskéhřiště.

Když Hardesty uviděl, že se k němu blíží čistý otevřený vagón, přehodil si vak přes rameno a rozběhl sevedle vlaku. Tu a tam bolestně došlápl na kámen, který se z kolejiště skutálel na jílovitý pás vedle tratě.Hardesty se co chvíli se otáčel, aby se přesvědčil, jak rychle se k němu přibližuje vyhlídnutý vagón. Zaokamžik byl u něho. Hardesty se pravou rukou zachytil druhého žebříku a v následujícím okamžiku ucítil,

jak ho vlak táhne s sebou. Když se chytil i levou rukou, nohy mu létaly vzduchem jako lopatky splašeného

větrného mlýna. Pak posunul pravou ruku o příčku výš, jednou nohou se opřel o spodní příčku a plnousilou se vyšvihl nahoru. Do vzduchu. Do volného prostoru. Cítil se daleko lépe, než kdyby našelstodolarovou bankovku, která by se mu ovšem také hodila.

Přelétl přes nízkou bočnici a dopadl na zcela novou podlahu z borových prken. Voněla jako les v SieřeNevadě uprostřed léta. Bočnice ho dostatečně chránily před větrem a navíc se za nimi mohl snadnoschovat. Trochu ho trápilo, že ve stanicích neuvidí železniční stráž kontrolující vagóny, ale na druhé straně

ho uklidňovalo, že ani ona neuvidí jeho. Ve výhledu na pole, údolí a pásy hor mu bočnice nijak nebránily.

Mohl se snadno postavit, aniž by se musel bát, že při průjezdu tunelem nebo pod mostem přijde o hlavu,

mohl se volně procházet sem a tam, běhat v kruhu, skákat a tančit. Mohl si odložit vak v rohu vagónu anemusel se strachovat, že se v nějaké ostřejší zatáčce skutálí a zmizí mu někde v polích, kde by ho užnikdy nenašel. Netrpěl hladem, radoval se z krásného počasí a nekonečné dálky před sebou. Koho bypřekvapilo, že se dal samým štěstím do zpěvu, a protože ho nikdo neslyšel a zpíval s nadšením, znělo tomoc dobře.

Další den ráno, někde v horách nedaleko Truckee, zatímco se vlak pomalu šinul mezi skalnatými kopciporostlými pozoruhodně rovnými borovicemi, Hardesty stále ještě spokojeně přecházel z jednoho konceotevřeného vagónu na druhý. Stejně šťastně jako předešlého dne se však po noci strávené na tvrdépodlaze už necítil. Lokomotivy odfukovaly do strmého kopce a Hardesty si pomalu uvědomoval, jaknesnadná budoucnost ho čeká.

V létě, když nebylo nutné bát se deště, často jezdil vlakem do Sierry Nevady, takže to pro něj nebyl takdocela nový zážitek, ale předtím se mohl pokaždé vrátit domů. To už neplatilo. Pomalu začínal chápat, jak

asi muselo být otci, když opustil jednotku italských vojáků bojující vysoko v horách, kde je neodvratně decimoval nepřítel. Jako dezertér zamířil přes Dolomity k moři a potom do Ameriky.

„První měsíce,“ vyprávěl signor Marratta, „to nebylo nijak hrozné. Opevňovali jsme se vysoko v horách,budovali střelecká hnízda a nepřítele jsme viděli jen v dálce dalekohledem. Když jsme ale dokončiliopevnění a stejně připravení byli i naši nepřátelé, generálům na obou stranách nezbylo, než dát povel kútoku. Připadalo mi to naprosto neuvěřitelné. Skoro směšné. K čemu bojovat, když nám v těch horáchskoro nic nechybělo? Byli jsme tam vlastně šťastní, až do chvíle, než nás začali zabíjet. Šel jsem zanaším majorem (tam jsme mu říkali maggiore) a zeptal se ho: ‚Co kdybychom se domluvili na remíze?Prostě by to skončilo patem. To, že si jdou po krku tam dole, ještě přece neznamená, že se musímevraždit i tady.‘ Majorovi se můj nápad zamlouval, ale na rozhodování byl přece jen malý pán. Řím toužilpo nových územích. Naši ostřelovači začali ostřelovat, dělostřelci ládovali kanóny a bombardovaliprotivníkovy pozice a ti z nás, kdo měli tu smůlu, že se jim dostalo vysokohorského výcviku, se škrábalivzhůru nebezpečnými soutěskami, aby se dostali šedesát až sedmdesát metrů nad nic netušící nepřátele

a co nejvíc jich postříleli. Snad půl tuctu přátel jsem nechal viset mrtvých na horolezeckých provazech na

tři sta metrů vysoké skalní stěně, protože nepřítel se pochopitelně bránil. Pomocí naplocho střílejících dělodlupovali skály, po kterých jsme stoupali vzhůru.

PO ROCE ŠPLHÁNÍ po skalách a věčného střílení jsem chtěl už jenom přežít. Kdybych zůstal a dál bojovals rakouskými vojáky, nejspíš bych ti o tom teď nevyprávěl. Mimochodem, dneska jsou Italové aRakušané přátelé a přes hranice se dostaneš snadno i bez pasu.“

Signor Marratta své dezerce také litoval. Smrt na bojišti se většinou ospravedlňuje i zdůvodňuje loajalitoua zodpovědností a signor Marratta měl pocit, že se obou těchto předností „zřekl“. Totéž napadlo iHardestyho, když si vybral tác. Dost možná se zřekl zodpovědnosti stejně jako jeho otec. Jenže otec ocelé záležitosti obvykle mluvil tak, že Hardesty vnímal jako otevřené obě možnosti. I kdyby si vybraldruhou možnost, pochybností by se stejně nezbavil. Otec by nejspíš řekl (samozřejmě svým typickýmmarrattovským způsobem), že pochybnosti člověka vedou k daleko odvážnějším a hodnotnějšímrozhodnutím, k jakým by jinak nikdy nedospěl. „Všechny velké objevy jsou výsledkem sporu mezi jistotoua pochybnostmi,“ řekl jednou Hardestymu. „Z konfliktu mezi pochybností a jistotou vznikají tynejúžasnější náhody.“

V tom okamžiku se Hardestyho zmocnila nějaká nepřemožitelná síla a mrštila s ním na podlahuotevřeného vagónu. Ve zlomku vteřiny, než ztratil vědomí, si překvapeně všiml, že si vybral vagón sezvedací podlahou, která se ho chystala udeřit do tváře. Nechápal, co se mu usadilo na zádech, zdálo semu, že přední vagón se převrátil a padá mu na hlavu. Pak se všechno ztratilo ve tmě.

Když se probral, ležel s tváří obrácenou k obloze. Po tváři mu stékala krev a místy pomalu zasychala. Naspánku měl ránu dlouhou jako housenku a přinejmenším stejně výraznou. Pak si všiml, že u stěny vagónu

se krčí nějaká bytost. Několikrát usilovně zamrkal, aby se zbavil krve v očích a uviděl asi metr a půlvysokého muže, jeho schoulené svalnaté tělo vypadalo jako sotva půlmetrová koule. Byl velice zvláštněoblečený. Hardestymu dost dlouho trvalo, než jako vojenský šifrant postupně, kus po kuse, rozklíčovaljednotlivé kusy jeho podivného oděvu, které jako celek působily naprosto neskutečně. Na nohou mělvelké kusy mastné kůže připomínající napomádované dělové koule, Hardesty v nich poznal ty nejdražšíhorolezecké boty, za sebou však musely mít řadu let poctivé služby a tížilo je hned několik vrstev tuku.Spadnout v takové obuvi do řeky by znamenalo jistou smrt. A kdyby na ně nedejbože dopadla zapálenásirka, hořely by celý měsíc klidně i pod vodou. Nad botami byly vidět nachově-modré ponožky s klikatýmvzorem ve tvaru protěže a ještě výš zaznamenal Hardesty kobaltově modré krátké kalhoty zavěšené nakšandách hrajících všemi barvami duhy. Fialovou košili doplňoval šátek v pirátském stylu, na kterémstejně jako na ponožkách převládala nachová a modrá, se kterou ale soupeřily proužky červené. Výsledek

působil skoro hypnoticky. Tvář z větší části zakrýval hustý vous a o zbytek se postaraly kulaté růžovésluneční brýle. Na pravé ruce chyběly muži dva prsty a na levé hned tři. Měl s sebou jasně modrý batoh a

kolem krku mu jako náhrdelník visel horolezecký úvaz se stříbrnými karabinami, třpytivými šrouby,tlumeně cinkajícím cepínem a dvěma desítkami pásek nesčetných světélkujících barev. Přes rameno mělpřehozené oranžovo-černé horolezecké lano a soustředěně žvýkal kus sušeného hovězího masa, velkýjako malý notebook.

„Za tu ránu se omlouvám,“ ozval se mezi žvýkáním. „Skočil jsem z mostu a vůbec jsem tě neviděl.Každopádně díky.“

„Díky za co?“ zeptal se Hardesty.

„Za to, žes mi posloužil jako polštář.“

„Co jsi zač?“

„Co jsem zač? Jak to proboha myslíš?“

„Jak to říkám. Prostě chci vědět, co jsi zač. Nebo se mi to všechno zdá? Vypadáš úplně jako

Rumplcimprcampr. Asi vážně ještě spím.“

„Nespíš. O tom Rumplcosi jsem v životě neslyšel. Nějaký horolezec ze Sierry Nevady?“

„Ne. Rumplcimprcampr rozhodně žádný horolezec ze Sierry Nevady není.“

„Zato já jsem horolezec. Profesionální horolezec. A právě teď mám namířeno k Větrné řece. Chci tam

podniknout sólový prvovýstup na East Temple Spire. Jestli se na to budu cítit, možná to udělám v noci.

Páni, to ale bylo přistání. Ještě že se mi nic nestalo s vybavením.“

„Taky mám velkou radost, že je vybavení v pořádku,“ ušklíbl se Hardesty.

„Ta rána na hlavě nevypadá vůbec dobře. Měl by sis na to dát trochu nandibonu.“

„Co to má být?“

„Učiněný zázrak. Nic lepšího než nandibonový olej neznám. Ránu stačí potřít a za chvíli o ní nevíš. Alefunguje skoro na všechno. Kamarád ho přivezl z Nepálu. Mám ho někde tady…“ Muž sáhl do modréhobatohu, chvíli v něm šátral a pak vytáhl malou lahvičku, kterou otevřel zuby. „Mám pocit, že jsem za totvé zranění tak trochu zodpovědný.“

„Ne tak rychle. Rád bych věděl, co si to liju na hlavu,“ ohradil se Hardesty, zatímco mu neznámý vtíral

olej do rány.

„Jen žádné obavy. Tohle je čistě přírodní záležitost.“

„Ani nevím, jak se jmenuješ.“

„Jesse Honey.“

„Cože?“

„Jesse… Honey. Honey je samozřejmě příjmení. Jako většina dětí za něj nemůžu. Ale klidně to mohlo být

o hodně horší. Mohl jsem se narodit jako holka a mohli mi říkat Bunny nebo Bea, nebo co já vím jak. A

jak se jmenuješ ty?“

„Hardesty Marratta. Co je to za materiál? Začíná to hrozně štípat.“

„Taky to má štípat. To k tomu patří.“

Nepříjemné štípání se změnilo v bolest. Hardesty netušil, jestli nandibonový olej účinkuje, ale pálil jakočert. Začal se bát, že to bude ještě o horší. A taky bylo. Dvě, možná tři minuty od okamžiku, kdy mu honový spolucestující rozetřel po ráně, začal nandibonový olej bublat a na tisíci místech se vpaloval do kůže.

Hardesty netušil, jaké má olej složení, ale odhadoval, že se nebude nijak výrazně lišit od kyseliny sírovéříznuté peroxidem vodíku. Hardesty se bolestí skrčil do klubíčka.

„Donesu trochu vody,“ zakřičel mu Jesse Honey do ucha. „Tamhle v té serpentině teče potok. Než ji vlakobjede, snadno ho doženu.“ Hardesty ho přes bolest vůbec neslyšel. Za deset minut ale uviděl na stěněvagónu Jesseho ruku. Pevně svírala okraj a volala o pomoc. Hardesty se pracně zvedl a vyrazil nazáchrannou akci. Jesse Honey hodil na podlahu plastovou láhev s vodou a pevně chytil Hardestyhonataženou ruku tak pevně, že mu ji vykloubil. Hardesty se znovu sesunul na podlahu. Jesse Honey se

chopil ruky (bohužel nesprávné) a podle zásad první pomoci se ji snažil vrátit na místo. Ovšem vzhledem

k tomu, že pevně seděla, kde měla, rovněž ji vyhodil z kloubu.

„Chceš mě zabít, nebo co?“ zařval na něj Hardesty. „Protože jestli mi jdeš vážně po krku, byl bych rád,aby sis pospíšil. Ať už to mám za sebou.“

Jesse Honey ho nejspíš neslyšel, aspoň se tak tvářil. Bez jediného slova se k Hardestymu sklonil a pustilse do usazování uvolněných kloubů. „Naučil jsem se to během výstupu na Mount McKinley,“ oznámil spatrnou hrdostí v hlase. Pak Hardestymu vymyl z rány nandibonový olej a znovu seskočil z jedoucíhovlaku. Za chvíli byl ale zpět. Tentokrát s velkou náručí chrastí.

„K čemu nám to bude dobré?“

„Musíme přece rozdělat oheň, abychom si mohli uvařit něco k jídlu a taky čaj,“ vysvětlil Jesse Honey apustil se do zapalování tenkých větviček.

„Jak chceš proboha rozdělat oheň na dřevěné podlaze?“ zeptal se Hardesty. Bohužel příliš pozdě. Čerstváborová prkna plná pryskyřice mezitím vzplála a vítr rychle rozdmýchával plameny. Jesse Honey se jesnažil zadupat, ale skrz naskrz promaštěné boty si s plameny nepříjemně rozuměly, proto se raději stáhl z

boje.

Vítr roznášel oheň dobrou půlhodinu po vagónu a potom dál na další vagóny vepředu i vzadu. Oheň serychle zmocňoval barvou natřených stěn, dřevěných prken, střech uzavřených vagónů, izolace z minerální

vaty a nepohrdl ani nákladem. Netrvalo dlouho a celý vlak zářil jako obří louč. Posádka si požáru všimlapříliš pozdě. Strojvůdce se rozhodl, že nebude zastavovat a raději se pokusí dojet do nedalekéhohorského sedla, kde snad nebude foukat vítr. Jesse a Hardesty se však do sedla nedostali. Jakmile jim vevagónu začalo být příliš horko, vyskočili a po svých zamířili na východ. Večer na obloze zářily dva velkéohně. Ten větší byl nádherně planoucí vlak a v dálce se ozývaly pravidelné rány, jimiž se se světem asvými majiteli loučily nádrže plné hořlavých látek. Podle Jesseho to v žádném případě nebyla ničí chyba. S

naprosto klidným výrazem prohlásil, že tak to prostě chodí. „Navíc vlaky v horách nemají co dělat,“ dodal

tónem, ze kterého bylo patrné, že dál se tímto drobným problémem nemíní zabývat.

VĚTŠÍ ČÁST NOCI šli chladnými údolími podél hřebene Sierry Nevady. Nad hlavami jim visely hvězdy avšude vládl naprostý klid. Právě začínalo léto. Spící stromy a zvláštně ztichlý vítr jako by nemohly uvěřit,že zima je s konečnou platností pryč a bály se, aby ji nějakým hlasitým pohybem znovu nepřivolaly. Osníh, mráz a jinovatku tady zjevně nikdo nestál.

Hardesty a Jesse společně šlapali po bělostných pěšinách křižujících dlouhé tmavé soutěsky a sledovalihvězdy, jak postupně mizí za neprostupnou hradbou hor, které je požíraly jako nenasytná obluda.Spokojeně vdechovali svěží vzduch a připadali si stejně šťastní jako děti na první jarní procházce, když sepo dlouhé zimě znovu rozprchnou po zahradě, a ta rázem rozkvete záplavou pestrobarevných čepic a šál.Jak je to během prvních hodin ve velké nadmořské výšce běžné, šlo se jim snadno a celou noc takřkanecítili únavu. Hodně jim pomáhal příjemně chladný vzduch a pohled na malebné potůčky a dlouhá údolíplná radostných příslibů, které by jim stejně nedaly spát.

Hned navečer se na nebe vyhoupl měsíc, zavěsil se jim nad hlavami a jako jasně zářící perla velkorysesvítil na cestu. Mířili přímo k severozápadu. Jesse tvrdil, že dva, tři, nanejvýš čtyři kilometry před nimi jeskvělá trať, po které jezdí v jednom kuse spousta nákladních vlaků. Ušli asi dvacet kilometrů, měsíczmizel z oblohy, na východě se začalo rozednívat a po kolejích nikde ani stopy. „Přímo nad tratí tam stojískvělý závěsný dřevěný most, ze kterého se dá skákat,“ básnil Jesse. „Netuším, kdo ho tam postavil aniproč, ale lepší místo pro něj vybrat nemohl. Stačí se odrazit a už si to frčíš vlakem.“

„Nějak nechápu,“ ozval se Hardesty, „proč musíš do vlaku vždycky nastupovat z výšky. Nebylo by dalekosnadnější rozběhnout se podél kolejí a chytit se žebříku?“

Jesse se na něj dotčeně podíval. „Skáču, protože na žebřík bych nedosáhl,“ řekl s trpkostí v hlase.

„Aha, chápu,“ přikývl Hardesty a pozorně si svého spolucestujícího prohlédl. Skutečně byl až neuvěřitelněmalý. „Kolik vlastně měříš?“

„A co na tom záleží?“

„Vůbec na tom nezáleží. Jen mě to zajímá.“

„Metr třicet jedna a půl. Ale měl jsem mít sto osmdesát šest. Aspoň doktor to tvrdil, když si kdysi dávnoprohlížel rentgenové snímky mé páteře. Prý se to pozná podle vzdáleností mezi obratli nebo co. Dědaměřil metr devadesát dva, otec bez šesti centimetrů dva metry a oba bratři jsou ještě vyšší.“

„Co se ti stalo?“

Jesse se celý naježil. „A jak to mám proboha vědět?“ řekl a smutně zakroutil hlavou, jako by sám nemohluvěřit, že je tak malý. „Dokážeš si vůbec představit, jak se s tím svým metrem třicet pět asi tak cítím?“

„Netvrdil jsi náhodou před chvílí, že měříš metr třicet jedna?“ skočil mu do řeči Hardesty.

„Kuš,“ utrhl se na něj Jesse. „Jak říkám, člověk se sto pětatřiceti centimetry si vůbec nežije lehce. Jakmyslíš, že mi je, když otevřu noviny a dočtu se, že chlap měřící sto šedesát pět centimetrů mápodprůměrnou výšku? Holky o mě nezavadí pohledem a není to ani jejich vina. Koukají před sebe aprostě si mě nevšimnou. Pohybuju se mimo jejich zorné pole! Do armády mě samozřejmě nevzali, i kdyžje pravda, že námořnictvo mě úplně nezavrhlo, prý bych se jim hodil na čištění komínů. Chodil jsem navysokou, mám diplom inženýra a námořníci mě chtěli zaměstnat jako lodního kominíka! Prostě paráda.Když se kolem mě přežene nějaký dlouhán, co se nese namyšleně jen proto, že víc narostl a nepohybujese mimo moje zorné pole, mám sto chutí chytit samopal a… no nic, nechme to být. Postupně jsem sizvykl. Teď už toužím jen po nějaké pěkné malé ženušce a malém srubu v nějakých nízkých horách.“

„Myslím, že něco takového by se dalo najít v Černém lese,“ řekl Hardesty, „kde, alespoň podle legendy,

každý najde, co hledá.“

„To by nebylo nic pro mě. Na trolly a podobné potvory si jako všichni Američani moc nepotrpím.“

„Ne, ne. Žádní trollové. Já mluvím o pěkných malých baculatých modrookých blondýnkách. Možná jsinějakou viděl na zátce z drahého šampaňského.“

„Kdepak. Mně se stejně líbí kalifornské holky, vysoké a štíhlé s dlouhýma nohama, co mi sahají až pod

bradu.“

Během slunečného dne urazili v horách celých šedesát kilometrů, možná o trochu víc. Mluvili přitom oženách, o horolezectví, nákladních vlacích a nezapomněli probrat ani politiku. Jesse byl jedním znadšených příznivců prezidenta Palmera (možná proto, že v úřadě vydržel jen o něco málo déle než

Linscott Gregory), zatímco Hardesty mu byl sice ochotný odevzdat hlas, ale nic víc. Kdykoli minuli spodní

hranici lesa, oba zmlkli a během chůze mezi zakrslými borovicemi se věnovali svým vlastním myšlenkám.Hardesty prohlásil, že si nejspíš něco zlomil, když vlastním tělem tlumil Jesseho pád.

„To jako, že si nejseš jistý?“ zeptal se Jesse.

„Přesně tak. Nejsem. Nikdy předtím jsem si nic nezlomil.“

„Tys nikdy neměl zlomenou nohu ani ruku a nic jiného! No páni! Tak to jsem ještě nezažil! Já si už stačilzlámat skoro všechny kosti v těle. Jednou jsem špatně ukotvil lano při slaňování a zlomil jsem si šestnáctkostí najednou. Ve Velkém kaňonu jsem zase nedával pozor a lano jsem si spletl s obyčejnoupolyamidovou repkou, což je skoro stejné, jako kdybych se přivázal na tkaničku od bot. No, každopádnějsem letěl pěkně hlavou dolů, a když jsem přistál, vypadal jsem, jako kdyby mě přejel parní válec. Repkase přetrhla tak patnáct metrů nad zemí, ale já padal snad sto dvacet.“

„To se divím, žes to vůbec přežil.“

„Narazil jsem na pár skalních říms a ty mě zpomalily.“

Dorazili k protáhlému křišťálově čistému jezeru, které vypadalo spíš jako řeka. Z několika velkých balvanů

na jižním břehu spatřili železniční trať. Vedla asi kilometr od nich za jezerem. Jesse prohlásil, že nadruhou stranu doplavou, do jezera totiž přitéká teplá voda z nedalekého geotermálního pramene, takžese při tom příjemně vykoupou. Hardesty strčil do vody prst a rychle ho zase vytáhl. „U břehu moc teplánení!“ Jesseho jeho neznalost zjevně pobouřila. „Každý přece ví, že teplá voda se v geotermálníchjezerech drží hlavně uprostřed, kde je největší hloubka. Teplejší voda tam předává svou tepelnou energiichladnějším vrstvám. Tuny studené vody aktivují termální proudy a ty následně spustí transfer v řádu mnoha desítek tisíc britských termálních jednotek. V nejhlubším místě vznikne tolopsoidní vír anezadržitelně zamíří k povrchu, kde se setká s vodou ovlivněnou taktilním kontaktem s atmosférou, jejížspodní vrstva se s vodou okamžitě podělí o svou energii a znovu ji zatlačí pod povrch, kde voda oscilujepo multidimenzionálních souřadnicích směrem k tak zvanému toroidnímu pásu, tam se tlakem ohřeje a vjezeře se pak příjemně plave!“

„Chápu,“ řekl Hardesty, „ale i tak se mi zdá, že nejlepší bude, když jezero obejdeme.“

„To rozhodně neuděláme. Trať se jezera sotva dotkne. Míří k němu od severozápadu a hned se zas stáčík severovýchodu, stavěli ji totiž v dobách, kdy parní lokomotivy potřebovaly pravidelně doplňovat vodu ajezero bylo vydatným zdrojem, který stál za menší okliku. Jezero je navíc skoro devadesát kilometrůdlouhé a my se nacházíme někde uprostřed. A to není ani zdaleka všechno. I kdybychom se dostali nakonec, stejně musíme ještě přebrodit řeku. A dostat se přes řeku je ještě o hodně těžší než přeplavatjezero. To se pod tebou aspoň nehýbe.“

Odbornému výkladu, proč je voda uprostřed jezera teplejší než u břehů, Hardesty příliš nerozuměl, alejinak mu všechno, co Jesse říkal, přišlo docela rozumné. Pustili se tedy do stavby voru, na kterém budoupo hladině tlačit oblečení a zavazadla.

„Tohle je tvrdé dřevo,“ poznamenal Hardesty, když uviděl několik silných větví, které Jesse táhnul z lesasměrem k hromadě na břehu jezera, kde si zřídili provizorní dílnu. (Samotného Jesseho v hustém lesnímpodrostu skoro neviděl, když tu a tam vykoukl, vypadal jako dikobraz s nepěkně zarudlou vyrážkou.)„Půjde rovnou ke dnu.“

„Tvrdé dřevo? Dovol, abych se zasmál! Tohle je montanská balsa. Kvalitní materiál. Pokud vím, používá sehlavně při stavbě vzducholodí, tedy když zrovna nějakou staví. Balsa nese jedna báseň.“

Větve svázali Jesseho repkou, vor spustili na vodu, a už ho nikdy neviděli. Klesl ke dnu jako kámen.Rozhodli se, že se bez voru obejdou a na druhou stranu se dostanou výhradně vlastními silami. Slunce užsice mizelo za obzorem, ale chladu se nijak zvlášť nebáli. Jakmile vylezou z vody, rozdělají pořádný oheňa za chvíli jim bude jako v ráji. Všude kolem je přece spousta pravé montanské balsy. Jesse navíc trval na

tom, že balsa nebude hořet, takže Hardesty se už nemohl dočkat krásného táboráku.

Svlékli si šaty, smotali je do uzlíčku, který připevnili na horní stranu batohů, a ty si posadili na ramena.Plánovali, že když sebou nebudou moc házet, náklad by měl dorazit nedotčený. Možná se trochu namočídno batohu, ale k šatům se voda nedostane. Plán fungoval skutečně skvěle. Bohužel jen prvních desetminut, dokud měli dost sil a plavali dostatečně rychle, aby se moc neponořili pod hladinu. Uprostřed jimzačal docházet dech a postupně klesali stále níž. Za chvilku byl celý náklad dokonale promočený. Vodabyla ledová, jako by se koncem ledna o půlnoci máchali v horském potoce. Čím byla studenější, tímrychleji Jesse mluvil. Znělo to, jako by předčítal z učebnice fyziky, obrácené ovšem nohama vzhůru.

„Vím, že ti to nejspíš bude připadat, jako že hledám výmluvy,“ drkotal zuby, „ale asi jsem zapomněl natensorický vliv diferenciální topografie, k němuž je třeba přičíst účinek Gauss-Bonnetova teorémupopisujícího vlastnosti polynominálů. Jednoduše řečeno, tak trochu jsem zapomněl na kohometrickouaxiální rotaci a taky, že diabalický termální vzestup závisí na dalších interferenčních vlivech, jako například

na agregovaném přenosu rovnováhy a transverzním vztahu mezi termodynamickými charakteristikamitransakční plasmy, která při náhlých změnách bohužel podléhá negativní entropii.“

„Co kdybys prostě jen zavřel hubu,“ navrhl Hardesty.

Jesse zmlkl a znovu promluvil teprve poté, co se zcela nečekaně zřítil improvizovaný sušák na oblečení aJesseho kraťasy vzplály oslňujícím plamenem. Od této chvíle pokračoval od pasu dolů nahý, pouze smalým suspenzorem, který si šikovně vyrobil z prázdné plechovky od limonády a připevnil tenkou repkou.Vypadal jako domorodec z Nové Guineje. Nový oděv se mu zjevně zalíbil. Vychvaloval ho jako návrhář zmódního salónu na Sedmé avenue, který se snaží movitým zákazníkům představit žhavé modely na léto.„Skutečně velmi pohodlné,“ rozplýval se se samolibým úsměvem. „Měl bys to zkusit.“

Dvě hodiny poté, co dohořel oheň, se kolem jezera prohnala mohutně dunící hora oceli tažená pravidelněkašlající dieselovou lokomotivou. Jesse a Hardesty si našli pohodlný vagón a vyrazili směrem kYellowstonu. Jako první se nahoru vyšvihl Hardesty. Pevně se opřel o žebřík a jediným prudkýmškubnutím za sebou vytáhl Jesseho. Trochu se bál, že Jesseho ve tmě neuvidí, ale jeho nahý zadek ve světle měsíce zářil jako stolní lampička. O dvacet čtyři hodin později seskočili z vlaku, další jízda na sever

do Montany a pak Kanady jim nepřipadala lákavá. Kousek šli pěšky a po chvíli se zastavili u širokéhovodního toku, který považovali za řeku, podle níž je pojmenovaný celý Yellowstonský park.

Hardesty zvedl hlavu a dlouze se zadíval k obloze. Bylo zamračeno a vypadalo, že každou chvíli můžezačít pršet. „Co kdybychom si tu postavili nějaký přístřešek a všechno si dobře promysleli? Na druhoustranu se můžeme klidně vydat zítra. Řeka nám nikam neuteče. Podle mě to vypadá na déšť.“

„Tohle že vypadá na déšť? Vážně si myslíš, že z těch mráčků sprchne?“ zahalekal nevěřícně Jesse. „Tysuž nejspíš hodně dlouho nebyl v horách, pokud vůbec někdy, viď? Jako zkušený horolezec tě můžu ujistit,

že nespadne ani kapka. Slyšel jsi někdy, jak zní definice slova neomylný? Já ti to povím. Neomylný ječlověk, který dokáže počasí předpovídat stejně spolehlivě jako já.“ Znovu se zahleděl na oblohu a chvílipozoroval obří kumulonimby, které se na ně hnaly od severu jako vysoká skalní stěna, kterou jen tu a tam

proniklo slabé měsíční světlo. „Těch pár mraků vítr za pět minut rozfouká. Čeká nás krásná noc podsametově modrou oblohou. Takže si přestaň dělat starosti, natáhni se na jehličí a dobře se vyspi.“

„No já nevím,“ řekl Hardesty váhavě.

„Žádný strach. Vím, o čem mluvím.“

Půl hodiny poté, co oba usnuli, zaburácel nad řekou hrom a přihnal se vítr, který je jediným poryvemzvedl ze země a obrátil jako zpola usmažený lívanec. Nebesa spustila mohutnou kanonádu blesků,kosících stromy jako kuželky. Řeka, v níž byl už dřív prudký proud a zpěněné peřeje, teď tekla tak rychle,že snadno konkurovala rychlosti blesků. A pak se spustil déšť. Ne však obyčejný déšť z velkých těžkýchkapek. Hardesty i Jesse měli pocit, jako by se nad nimi otevřelo dno moře, a to se na ně naráz celé vylilo.

Měli co dělat, aby se neutopili. „Pojď za mnou,“ zabublal Jesse s pusou plnou vody.

„Kam?“

„Vím, kde se můžeme schovat. Zahlédl jsem ji cestou sem.“

Po kolena ve vodě se probrodili o pár set metrů výš a zastavili se u vstupu do jeskyně ve svahu.

„Tam dovnitř ani za nic nevlezu,“ prohlásil rozhodně Hardesty, přestože věděl, že venku stejně nakonecnezůstane.

„A proč ne? Budeme tam úplně v bezpečí.“

„Jeskyně odjakživa nesnáším. Možná je to tím, že jsem původem Ital.“

„Ale jdi. V té jeskyni už jsem byl kolikrát, aspoň myslím, že to byla tahle jeskyně. A jestli si dobřepamatuju, kdysi tu bydlel nějaký poustevník. Nechal tady po sobě dvě krásně měkké postele s péřovýmipeřinami, stůl, lampy i další zařízení a taky spoustu jídla.“

„Aha,“ řekl Hardesty a spolu s Jessem se vrhli do temného chřtánu jeskyně. „Proč nezůstaneme tady nakraji? Copak musíme vážně až dozadu?“

„Jinak se do poustevníkovy části nedostaneme.“

„A co netopýři?“

„Západně od Platte žádní netopýři nežijí.“

„To není pravda. Viděl jsem je i v San Francisku.“

„Kdybys mě nechal domluvit, dozvěděl by ses, že San Francisco je výjimka.“

Po dvaceti minutách klopýtání tmavými chodbami a brodění nepřátelsky syčícími podzemními potoky,jejichž hukot se zkresleně odrážel od vlhkých stěn (takže měli chvílemi pocit, jako by jim na záda dýchalanějaká příšera), se dostali do místa, které považovali za velkou dvoranu, zvuk kroků totiž náhle zmizel arozplynul se v dálce. Nad hlavou i po stranách cítili spoustu volného prostoru. Zkusili všechny směry, ale na zeď nenarazili, pod nohama měli jen rovnou kamenitou zem pokrytou tenkou vrstvou hlíny. Cestoupřekročili několik poklidně tekoucích potůčků, v jejichž teplé vodě zářily dlouhé blikotající pásy tvořenétisícovkami zvláštních fosforeskujících živočichů. Udiveně sledovali, jak si živočichové vlastní energií vyrábí

světlo a navzájem se dorozumívají tajnými kódy, jejich význam jim samozřejmě unikal. Vypadali jakoarmáda nadšených dělníků připravujících se k pochodu. Světélka se spojovala a jako jediné dlouhé tělotvořené miliony buněk, vytvářejících bezpočet kombinací, mířila k neznámému cíli.

Hardesty a jeho průvodce strávili na světélkující planině možná čtyři hodiny, ale možná i čtyři dny. Jessedocela zapomněl na poustevníka a jeho komůrku s měkkými postelemi a dalšími lákadly. Docela je ovládlpohled na barevné divadlo, nekonečnou pláň protkanou nesčíslnými potůčky, říčkami a bystřinkami, jimižse jako klidnými cestami nechali vést do černočerného prázdna. Prameny se spojovaly jako tóny nádherné

hudby a znovu rozdělovaly, aby vytvořily novou, ještě líbeznější melodii. Hardesty k sobě pevně tisklmalý vak, ve kterém byl schovaný tác. V jednom okamžiku stáli uprostřed tak rozlehlé světélkující pláně,že si nebyli úplně jisti, jestli se jim to všechno nezdá a jestli jsou ještě vůbec naživu.

Nakonec jim nezbylo, než hledat cestu, jak se dostat zpátky na povrch. Hardesty navrhl, že nejlepší bude,

když se vydají proti proudu nejsilnějšího pramene. Přinejmenším si budou jisti, že stoupají vzhůru.Menších pramínků ubývalo, fosforeskující síť se rozpadala a pramen, který sledovali, postupně sílil. Ocitlise ve velkém podzemním prostoru, na jehož vzdáleném konci jasně zářil úzký paprsek světla.

„Skvělý,“ vydechl Jesse. „Krásně rovná suchá podlaha a východ máme přímo před nosem. Pojďme sitrochu zdřímnout.“

„Nemyslíš, že bychom měli aspoň zapálit sirku,“ zeptal se Hardesty, „abychom se podívali, kde to jsme?“

„A kde bychom podle tebe měli být? Nic zajímavého k vidění tady není.“

„Představa, že budu spát na místě, o kterém vůbec nic nevím a ani si ho nemůžu prohlédnout, se mivůbec nelíbí.“

„To je nesmysl,“ odbyl ho Jesse a zahalekal jako na lesy: „Hej! Haló! Je tu někdo? Jestli tu někdo je, takať jde k čertu! Slyšíš mě? Jen do nás. Klidně nás zabij! Nikdo se tě nebojí!“ Na svou drobnou postavu měl

až neskutečně zvučný hlas. Až z něj Hardestymu začalo zvonit v uších.

„Přesto bych se raději trochu rozhlédl,“ prohlásil Hardesty a vylovil krabičku zápalek.

Jednu vytáhl a škrtl. V prvním okamžiku je modro-bílé světlo oslepilo. Pak ale z hlavičky vyskočil klidnýžlutý plamínek a ozářil okolní prostor. Společně zvedli hlavy a rozhlédli se.

„Páni,“ zašeptal Hardesty.

V dokonale vyrovnaných řadách, jako kardinálové na ekumenickém koncilu, před nimi sedělo snad sto,možná i víc čtyřmetrových, dočasně oslepených medvědů grizzly. Zjevně nevěděli, co si mají o nečekanénávštěvě myslet. Tázavě se na sebe dívali, jako by se navzájem žádali o radu, tlapami prohrabovalivzduch a zmateně kroutili hlavami.

Hardesty se pustil do zapalování sirek. Zastavil se, když už jich víc nedokázal udržet v chvějící se ruce.Doufal, že plamínky medvědy udrží v dostatečné odstupu. Jakmile světlo zesílilo, nad hlavami medvědů se

objevili netopýři, kteří se na rozdíl od huňáčů nedali počítat na desítky, ale na statisíce, možná miliony.Viseli pod stropem v několika neprostupných vrstvách; velikostí a trošku i tvarem připomínali polámanéskládací deštníky, jaké lidi za větrných dnů odhazují do popelnic. Měli odporně růžové a nachové uši aklouby. Pomalu, v řetězové reakci, kterou nejde zastavit, se netopýři začali hýbat. Medvědy nenadálýlomoz pod stropem mírně zneklidnil, což dalo Hardestymu a Jessemu příležitost ocenit jejich dokonalézuby připomínající dobře nabroušené vidle. Jakmile sirky zhasly, medvědi se shlukli do skupiny a netopýřiopustili své hnízdiště pod stropem. Na Hardestyho a Jesseho se snesla záplava sametových křídel. Chvílitrvalo, než si uvědomili, že nejsou cílem soustředěného útoku, ale pouze vyvolali paniku. Jeskyní seprohnal mohutný proud medvědů a netopýrů. Jako by se pod nimi otevřela sopka a místo lávy vyvrhlaspoustu bahna. Hardesty a Jesse vylétli vstupem a skončili na několika velkých kamenech pod obřím

stroboskopem metajícím blesky.

Když zvířata zmizela, Jesse navrhl, že by se měli vrátit do jeskyně a trochu se prospat.

„Nejspíš předpokládáš, že ti netopýři se už nevrátí a medvědi taky ne.“

„Viděl bych to tak padesát na padesát.“

„Tak víš co? Ty si dělej, co chceš, ale já se vyspím venku. Klidně třeba tady na kamení.“

Když se následující den ráno Hardesty probudil, uviděl, jak Jesse tře dvě borové šišky a snaží se rozdělatoheň. Když se mu to nepovedlo, vzal kus kamene a začal do něj bušit klackem. Hardesty po chvíli našelněkolik dalších sirek a za chvilku u kamenů plápolala obrovská vatra. Jiskry létaly desítky metrů nad zema okolní les přežil jen proto, že byl po bouřce důkladně promáčený. Ještě stále je však čekal přechod přes

řeku.

„Měli bychom se vydat po proudu a najít nějaký most,“ navrhl Hardesty. „Pokud bychom vyrazili protiproudu, máme sice naději, že se řeka postupně začne zužovat, ale zase bychom se dostali do míst vysoko

v horách, kde nejspíš nenarazíme na žádnou osadu. Dole po proudu můžou vést i silnice. Břeh budenejspíš taky schůdnější a snadněji najdeme mělké místo, kde přebrodíme na druhou stranu.“

„Z toho je vidět, že se tady vůbec, ale vůbec nevyznáš.“ řekl Jesse pohrdlivě, na což měl nejspíš nárok,protože horským průvodcem se zkušenostmi z toho nejnáročnějšího terénu tu byl jen on. „Bohužel timusím prozradit, že první most, který by nám mohl být k užitku, je celých tři sta kilometrů daleko, a jejedno, jestli se vydáš po proudu nebo proti němu. Pokud se vydáme do kopců, za chvíli budeme kličkovatmezi skalisky ostrými jako břitva a vysokými štíty porostlými kluzkým mechem. Na jihu se řeka rychlerozšiřuje a proud sílí, jak se do ní vlévají další a další přítoky. První dostatečně mělký brod najdeš až v

Utahu.“

„Tak co navrhuješ?“

„Uděláme to, co dělám v takové situaci pokaždé, co jsem v podobných situacích dělal snad už stokrát a coby udělal bez přemýšlení úplně každý, kdo se v horách aspoň trochu vyzná.“

„Co?“

„Postavíme katapult.“

„Který nás přehodí na druhou stranu?“

„Chápeš to naprosto přesně.“

„Řeka je ale dobrých čtyři sta metrů široká!“

„A co má být?“

„Tak dobrá. Řekněme, že zvládneme postavit katapult, který by nás dostal na druhou stranu. Natáhneme

ho a letíme. A co dál? Co se podle tebe stane potom? Nevím, jakou hodláš vybrat trajektorii, ale

každopádně bych počítal s tím, že budeme padat z pěkné výšky a nejspíš si zlámeme vaz.“

„Ne, to se nestane.“

„Jak to můžeš vědět?“

„Všiml sis, jak hustě na druhém břehu rostou stromy? Úplně bude stačit, když použijeme lívancovénárazníky a děrované sítě, s jejichž pomocí se zachytíme ve větvích.“

„Lívancové nárazníky?“

„Všechno ti ukážu,“ řekl Jesse a bez dalšího otálení se pustil do stavby katapultu a přípravy lívancovýchnárazníků a děrované sítě, ale také opor, základů a přístupových cest. Hardesty sice ani na okamžiknevěřil, že by Jesseho nápad mohl fungovat, ale přesto se pustil do práce. Přesvědčilo ho Jessehosebevědomí a sebedůvěra, jeho nadšení pro všemožné nesmysly a v neposlední řadě naděje stará jakosamo lidstvo, že aspoň na chvíli poletí vzduchem jako pták.

Dva týdny se plahočili a skoro nespali. Jedli jen málo. Většinou pouze pár soust z Jesseho sušeného

hovězího masa velikosti malého notebooku, trochu čaje a občas pstruha, pokud však měli štěstí a podařilo

se jim ho ulovit. Jesse tvrdil, že pstruh je nejlepší, když ho přes noc uvaří teplem vlastního těla (indiáni to

tak údajně dělají odjakživa). „Podle mě se to dá provést i jinak,“ navrhl Hardesty a raději Jessemuukázal, jak pstruha vykuchat, nakrájet a opéct nad ohněm.

Zanedlouho stál uprostřed nově vzniklé mýtiny katapult, spočíval na mohutných základech z kamene,hlíny a dřevěných kůlů. Pokáceli desítky stromů a nasbírali kilometry lián, s jejichž pomocí postavili asišest metrů vysoký rám s mohutným trámem, na který upevnili třicetimetrový kmen. Kratší konec zatížilikošem naplněným několika tunami kamene a delší ohnuli k zemi, kde ho pevně přivázali, takže katapultbyl napnutý jako kuš před výstřelem. Na delší konec upevnili lívancový nárazník a děrovanou síť. Nárazník

se sítí vypadal jako obří, asi tři metry silný proutěný leknín o průměru přibližně dvanácti metrů. Hardestya Jesse se chtěli připoutat oranžovými a černými horolezeckými lany. Pro lepší ochranu si z měkkého lýka,mechu a pýchavek vyrobili velké vaky, do kterých se chtěli celí zabalit. „Polštáře“, jak jim Jesse říkal, byly

nakonec tak velké a tak špatně se s nimi manipulovalo, že je museli umístit na lívancové nárazníky,protože jinak by se do nich vůbec nedostali.

Celkově je třeba říct, že Hardesty se na Jesseho plán díval spíše skepticky a v jedné chvíli dokonceprohlásil, že nikam nepoletí. Nakonec ale podlehl únavě a hladu. Než by se trmácel až do Utahu, raději toriskne v pýchavkové a mechové kouli na lívancových náraznících. Nechá se vystřelit obřím katapultem,který se mu navíc hrozně líbí.

Ve stanovenou hodinu a minutu nastoupili na startovací plošinu. Zabalili se do koule a pečlivě sepřipoutali. Jesse v ruce držel krátký provaz připevněný ke klínu zajišťujícímu odpalovací mechanismus.Stačilo zatáhnout a v mžiku by se vznesli do vzduchu. „Vidíš tam ten shluk stromů?“ zeptal se Jesse aukázal na několik malých borovic. Z dálky vypadaly jako lákavě měkká postel. „Tam za chvíli přistaneme.Závěrečnou sestupovou fázi zpomalí aerodynamicky vhodně navržená děrovaná síť a lívancový nárazník.Síť se zachytí ve větvích a nárazník zmírní případný přímý náraz. Snad ani nemusím říkat, že o zbytek sepostarají ochranné obleky. Rozhodně se nemáš čeho bát. Jsem studovaný inženýr a všechno jsemdokonale propočítal. Připraven?“

„Ještě vteřinku. Tady na boku mě tlačí pár pýchavek. Teď je to lepší. V pořádku. Můžeme letět, ale předstartem bych ještě rád poznamenal, že tě mám za blázna a vůbec nechápu, jak jsem se mohl nechat doněčeho takového uvr…“

Jesse trhl provazem a katapult je nesmírnou silou vymrštil, nikoli do vzduchu, ale nejkratší možnou

trasou přímo do řeky. Dopadli asi dvanáct metrů od břehu.

Jako dvě dělové koule prorazili hladinu a spolu s lívancovými nárazníky, sítěmi i ochranným oblekem zmechu a pýchavek pod ní také zůstali. K nebi vylétl na třicet metrů vysoký gejzír vody. Jesse všechnonaštěstí skutečně tak dobře propočítal, že se za chvíli znovu vynořili a lehce se vznášeli hlavou dolů dál po

proudu směrem k peřejím. V pýchavkových koulích přivázaných k lívancovým nárazníkům se nemohli anihnout a při vědomí je udržovala jen ledová voda, která je probrala i z prvotního šoku.

Hardesty se začal uvolňovat z obleku.

„Nedělej to!“ zaječel na něj Jesse. „Bez obleku se utopíš. Funguje jako záchranný člun.“

„Jdi do háje!“

„Myslím to naprosto vážně!“

„Naprosto vážně?“ Hardestyho přemáhal nahromaděný vztek, zlost, údiv a nechuť. „Myslíš to naprostovážně?“

„Měl bys mě poslechnout, nebo se dostaneš do průšvihu!“

„A co je podle tebe tohle? Jak bys označil tuhle situaci? Řítíme se tak šedesátikilometrovou rychlostíledovou vodou směrem k peřejím a navíc jsme přivázaní k těm tvým lívancovým nárazníkům a obalenípýchavkami! To ti nepřipadá jako průšvih? Už toho mám vážně dost. Jsi úplně neschopný. Všechno, do čeho se pustíš, skončí naprostou katastrofou.“

„Nemůžu přece za to, že jsem se narodil trochu menší,“ zaječel Jesse, aby překřičel hukot vody.

„Myslíš, že vysocí lidé jsou lepší jen proto, že mají o pár centimetrů víc? Tohle nemá s výškou co dělat!“

vybuchl Hardesty.

Vtom si všiml, že se blíží k mostu. Nemohl stát dál než dva či tři kilometry od katapultu. O zábradlí seopíraly dívky s růžovými brýlemi na očích a jako uhranuté hleděly na podivné plavidlo mířící přímo podmost. „A co je podle tebe tohle?“ zařval Hardesty.

„Placený most. Nevím jak ty, ale já peníze jen tak pro nic za nic nerozhazuju.“

Hardesty byl příliš vyčerpaný. Přestal se překřikovat s peřejemi, odevzdaně se schoulil do pýchavkovékoule a unavenýma očima sledoval okolní krajinu, která se kolem něj míhala, jako by seděl za oknemrychle jedoucího vlaku. Právě v okamžiku, kdy si začal myslet, že přece jenom nedopadl tak špatně,protože za den či dva se dostane do klidnější části a doplave na východní břeh, uviděl, že řeka před nímkamsi mizí. Voda tam nějak podivně stála na místě a za její hranou viděl jen vzduch a o něco dál mraky.

„Ryersonský vodopád,“ oznámil Jesse. „Přibližně dvanáct set metrů vysoký. V pýchavkovém obleku jsemtudy ještě nikdy neplul.“

Hardesty nevěděl, jestli se má pokusit dostat k Jessemu a uškrtit ho, nebo se věnovat předsmrtnýmúvahám, aby mohl v posledním okamžiku před odchodem ze světa vykřiknout něco krásného apravdivého. Nějak se mu nechtělo umírat jako otci, s pobaveným úsměvem na tváři.

Nevýslovnou krásu a neobyčejně silný zážitek nakonec našel v samotném pádu. Nadchla ho dokonalostfyzikálních sil, spojení zemské přitažlivosti, zrychlení a teploty okolní vody. A vlastně se ani nebylo čemudivit. Člověk by stěží našel něco tak čistého a uspokojujícího, jako jsou prvotní síly přírody. Pokud se knim tedy vrátí a poddá se jejich vůli, nikdy nemůže být zklamaný. A nemůže být ani poražený. Stejně hoale trochu překvapovalo, že má umřít v obleku plném mechu a pýchavek, přivázaný k lívancovémunárazníku, ve společnosti neschopného skrčka. Přehoupli se přes neskutečně vysokou hranu vodopádu aocitli se ve volném prostoru mezi nebem a zemí. Během pádu co chvíli narazili na vodní stěnu, která si snimi pohrávala jako s nafukovacím zajíčkem. Čím déle letěli, tím víc Hardesty věřil, že nakonec přece jenpřežije, vzdálenost jako by ho posilovala a plnila nadějí. Posledních několik metrů prolétli rychlostíblesku, ale Hardesty byl bez sebe nadšením. Urazil dlouhou cestu a cíl byl takřka na dosah.

Pod vodopádem divoce vířila voda, nad hladinou se válely mohutné chuchvalce vodní tříště a hladina bylatak zpěněná a plná vzduchový bublin, že se dalo dýchat i třicet metrů pod hladinou. Voda si s nimi chvílipohrávala, ale nakonec je i s jejich ochrannými obleky vyplivla uprostřed řeky, asi sedm set metrů poddolní hranou vodopádu, přímo před zraky vyjevených rybářů, kteří netušili, co se to před nimi objevilo –vypadalo to jako auto řízené dvojicí humanoidů obrácených zády po proudu a oblečených do nějakýchpodivných skafandrů.

Přistáli na místě plném horských sirnatých gejzírů a bahna. Hardesty se vysoukal z pýchavkového obleku,přehodil si vak přes rameno a zamířil k východu. Na Jesseho se ani nepodíval.

„Tímhle směrem bych být tebou rozhodně nechodil,“ uslyšel za zády Jesseho. „Nejlíp uděláš, když půjdešse mnou. Všude je to tady samý horký pramen. Jestli se nechceš do některého propadnout, potřebuješčlověka, který se tu vyzná. Někoho s dlouholetými zkušenostmi s pobytem v oblastech s termální činností.

Chůze po téhle tenké krustě je nebezpečnější než běh poslepu minovým polem. Podívej se na ty…“ víc se

toho už Hardesty od Jesse Honeyho nedozvěděl.

PO ŠESTI MĚSÍCÍCH na ovčím ranči v Coloradu měl Hardesty pocit, že vydělal dost peněz a strávil až příliščasu na jednom místě. Musel dál na východ. Majitelé ranče, mladí manželé Henry a Agnes, ho

potřebovali na shánění ovcí z horských pastvin, při sklizni sena a při řadě dalších zemědělských prací před

příchodem prvního sněhu. Když se ale v listopadu zdráhavě ohlásila zima a okolní pole a louky se pokryly

prvním sněhem, který záhy zmizel pod rychle slábnoucími paprsky podzimního slunce, Hardestyhopřítomnost na farmě ztratila opodstatnění. Navíc byla Agnes příliš pohledná a pro najatého pomocníka,který byl zrovna bez ženy, nebylo snadné si v její společnosti udržet klidnou mysl. Majitelé ho tedyposadili do své staré dřevěné bryčky a odvezli ho na konečnou stanici kdesi v podhůří pohoří Sangre de Cristo, odkud pokračoval dieselovým nákladním a současně poštovním vozem (vedle průvodčího a stejnějako on na dřevěné podlaze) do nejbližšího města, jímž projížděl poslední z transkontinentálních rychlíků.

„Za pět hodin,“ prozradil mu mladý průvodčí, „tudy profrčí Polaris rychleji než kůň s hořící koudelí uzadku. Jestli chcete, aby vám ho přednosta stanice zastavil, musíte mu říct hodně předem. Musí totiž srozsvícenou lucernou vyšplhat až na zásobník s vodou, aby ho bylo zavčas vidět.“

Hardesty si ve městě koupil nové kalhoty. Džíny byly tak promaštěné ovčím lanolínem, že je použil kzapálení ohně, když u tratě čekal na Polaris a čím dál více se smrákalo. Vysoko v horách, kam Henry aAgnes vyháněli ovce, se naučil sedět dlouhé hodiny bez hnutí a také to, jak silou vůle zahnat chlad.Trochu mu při tom pomáhal kabátek z pravé ovčí kožešiny, který dostal jako součást odměny za práci.Když seděl a v transu odolával zimě, některé smysly mu ustupovaly do pozadí, jiné naopak nevídaně sílily.

Nic necítil, ale slyšel jako rys a viděl jako ostříž. Díky tomu příjezd Polarisu zaznamenal podstatně dřívnež přednosta stanice. V dálce mezi horami spatřil dva oslnivě zářivé reflektory připomínající světlabludiček. Hned nato zachytil sotva znatelný hukot, který rozechvěl jinak klidnou noc, rozrušil psy a přimělHardestyho, aby bleskově vyskočil na nohy a poslal přednostu stanice s lucernou na nádrž s vodou.

Nad stanicí se rozhoupala červená lucerna a hned nato se v dálce objevila dlouhá bílá šmouha; ladně sevlnila zatáčkami, otírala se o zelený ozim a zastavovala zvěř na polích, která z ní nemohla spustit svéprůzračné zelené oči.

ZATÍMCO SE VLAK stále stejnou rychlostí, bez zjevného zpomalení blížil, přednosta stanice se nahnul znádrže na vodu a zaječel: „Nesmíte být zklamaný, jestli nezastaví. Někdy si ani nevšimnou lucerny. Jedouhrozně rychle, tohle je malé město a navíc tady cestou na východ projíždějí krátce po večeři, takže podlemě bývají trochu ospalí.“ Muž vytrvale mával lucernou a spolu s ní se celý klátil jako strom ve větru.Neustával, ani když se vlak objevil na okraji městečka.

„Všimli si nás!“ vykřikl nadšeně. „Utíkejte. Až vlak dobrzdí, poslední vůz bude stát asi kilometr a půl dál po

trati.“ Hardesty pádil podél hlasitě kvílejícího, postupně zpomalujícího vlaku. Na sněhu podél trati semíhaly žluté skvrny v barvě voskovaného pláště do deště, vycházející z jídelních vozů. Když v běhu zvedlhlavu, uviděl pohodlně usazené lidi u večeře. Někteří právě zvedali sklenku vína, jiní se tiskli čelem ke sklu

v marné naději, že se jim podaří zjistit, proč vlak zastavuje a další rozkládali plátěné ubrousky apomalými, soustředěnými pohyby si otírali ústa. Poslední vůz minul Hardestyho velmi pomalu. Tvarem tak

trochu připomínal dešťovou kapku a nad oblou zadní částí měl zavěšenou osvětlenou ceduli s nápisem„Polaris“, která by se skvěle vyjímala ve vitríně kina uvádějícího nějaký nový hollywoodský velkofilm.

Zřízenec se vyklonil z vlaku, chytil Hardestyho za ruku a dveřmi ve tvaru projektilu ho vtáhl dovnitř. Hnednato dal signál, aby strojvůdce zrychlil a pokračoval dál. Než se dveře zavřely, vlak už zase uháněl potrati, stejně jako předtím do rytmu pravidelného tepu klidně bušícího srdce okolních plání.

„Kam máte namířeno?“ zeptal se zřízenec.

„Do New Yorku.“

„Většina lidí nastupujících v podobně malých městech uprostřed pustiny do New Yorku nejezdí. Možná tak

do Kansas City a dokonce ani to není nijak běžné, protože Kansas City je vážně velké město. Ale NewYork? Samozřejmě záleží jenom na vás. Máte dost peněz?“

„Kolik stojí lístek?“

„To vám nedokážu říct. Tahle stanice v mých tabulkách chybí. Pošlu za vámi průvodčího, a ten vám tořekne úplně přesně. Dokud ale nebudete mít jízdenku, v jídelním voze zůstat nemůžete. Musíte počkat vchodbičce.“

Když procházeli restauračním vozem, zastavil zřízence starý muž v černém obleku. „Nikam ho nevoď,Ramsey. My se o něj postaráme.“

„Opravdu může zůstat v jídelním voze, pane Cozade?“ zeptal se překvapený zřízenec.

„Potřebujeme čtvrtého do party.“ Z mužova přízvuku bylo zřejmé, že strávil přinejmenším tři čtvrtě stoletíněkde v západním Texasu. „Nic se neostýchejte, mladý muži, a posaďte se tady k nám,“ obrátil se na

Hardestyho a ukázal na prázdnou židli u stolu.

Byla potažená kůží, měkká a velmi pohodlná. Hardestymu stále ještě bušila krev ve spáncích a od běhu vchladném vzduchu měl zarudlé tváře. Rozepnul si kabát z ovčí kůže a po pár okamžicích si ho svlékl a

spolu se zavazadlem odložil k oknu.

Jídelní vůz osvětlovala řada stolních lamp s červenými stínítky. Hardesty měl pocit, jako by se ocitl vevelké, tlumeně ozářené konzervě. Prošedivělí pánové dosti pokročilého věku, usazení u stolku s kartami,na sobě měli tmavé obleky: jejich ruce se mechanicky pohybovaly nad lesklou deskou, jako by ani nebylysoučástí těla a zvláštní dojem podtrhovaly jejich křídově bílé tváře, které se podivně vznášely prostorem –

jako masky nad neosvětleným jevištěm. Světlo jako by se sytilo plynulým pohybem vlaku. Pravidelněpulzovalo rytmickými údery kol o spoje kolejí. Karty podivně zářily jako hromádka fosforeskujících kostí akrálové, dámy i spodci se spokojeně usmívali jako cheshirské kočky.

„Dáte si gin s tonikem?“ zeptal se Cozad.

„Ne, děkuju. Já nepiju,“ odmítl Hardesty.

„Tak něco jiného?“

„Čaj.“

Cozad objednal čaj, který Hardestymu donesli v možná sto let staré, dokonale naleštěné stříbrné konvici,která se leskla jako břicho okouna. „Hrajete karty?“

„Nehraju,“ řekl Hardesty. „Ne snad, že by to bylo proti mému přesvědčení, nebo tak něco. Prostě je

nehraju.“

Přítomnost kovboje z plání, který neholduje kartám, muže naprosto vyvedla z míry.

„To snad není možné,“ zakroutil hlavou Cozad. „Ještě jsem nepotkal dítě starší pěti let, které by neumělo

hrát poker. Poslouchejte, mladý muži, že vy se nás snažíte obalamutit? Nejspíš se bojíte o své peníze, žeje to tak?“

„Nic takového,“ ohradil se Hardesty. „Párkrát jsem poker hrál, ale nikdy natolik, abych si zapamatovalpravidla.“

„Ale přiznáváte, že jste hrál.“

Hardesty pokrčil rameny. „Hlavně s rybami: myslím tím samozřejmě karty, ne to, že bych hrál seskutečnými rybami.“

„Chcete mi říct, že existují karty, kterým se říká ‚ryby‘?“

„Přesně tak.“

„O ničem podobném jsem v životě neslyšel. Co kdybychom si dali stud poker se sedmi kartami?“

Čaj Hardestyho příjemně zahřál a dostal ho do lepší nálady. „Stud poker jsem, myslím, maličko hrál. Navícnebude na škodu, když se přiučím něčemu novému,“ přikývl a usmál se.

Cozad poklepal na stůl potažený zelenou kůží. „Nepůsobíte na mě jako falešný hráč. Jestli se ale pletu,dostal jste se do dobré společnosti, protože já a moji přátelé, tady Lawson a George, máme pověstprvotřídních karbaníků. Vlastně tak skvělou, že se nás většina hráčů bojí. Neustále doufáme, že narazímena nějakého horkokrevného mladíčka se spoustou tatínkových peněz, který si bude myslet, že by násmohl trochu obehrát. V tomhle vlaku jsme ale žádného takového naivu nenašli. Vy jím rozhodně nejste, to

se pozná na první pohled. Jenže my neradi hrajeme bez nového hráče. Takže buďte tak laskav apřijměte naše pozvání.“

„Mám u sebe jen dvě stě šedesát dolarů,“ řekl Hardesty. „A to jsem ještě ani nezaplatil za jízdenku.“

„Myslím, že bychom pro jednou mohli kůzle trochu nakrmit, co říkáš Coe,“ ozval se Lawson.

„O co jde?“ zeptal se Hardesty. „Netuším, jestli si mám dělat starosti, nebo z toho pro mě kouká něco

dobrého.“

„Nemusíte se vůbec ničeho obávat. Je to velkorysá, pro vás víc než skvělá nabídka. Všichni tři se složímena základní kapitál, abyste s námi mohl hrát. Pokud prohrajete, nebudete nám nic dlužit. V případě, ževyhrajete, vrátíte nám náš vklad a zbytek si necháte. Přesně takhle jsme učili poker naše syny.“

Po desetiminutové rozcvičce s pěti současně rozdávanými kartami vytáhli muži peněženky a před svéhonového spoluhráče naskládali bankovky v hodnotě deseti tisíc dolarů. Samozřejmě netušili, že Hardestynese hrdé příjmení Marratta, proto je trochu překvapilo, že mladík při pohledu na takovou spoustu penězani nemrkl, jako by před něj posunuli pár drobných. Než ovšem stačili podlehnout vrozené podezíravosti,zvítězila v nich zvědavost. Znali všechny dobré hráče z celé země a vlastně by je potěšilo, kdyby objevilidalšího, třeba někoho, kdo by je dokázal porazit. S radostí by dali všem karbaníkům od pobřeží k pobřeží

vědět, že v pokeru vychází nová hvězda.

„V pořádku,“ řekl Cozad. „Ať je to, jak je to, můžeme se do toho pustit. Venku začalo sněžit, takže budedobré, když si necháme trochu přitopit. Tahle hra končí na pátém kilometru západně od St. Louis. Přesněu označeného kilometrovníku, ani o vteřinu dřív, ani o vteřinu později. Poker na trati Denver–St. Louis má

jako vždycky limit devadesát tisíc dolarů. Jídlo a pití platí rozdávající. Pánové, sejměte kartu, ať víme,

kdo se této role ujme.“

Lidé si často myslí, že hráči pokeru jsou příživníci a lenoši, protože nemají žádnou poctivou práci. Taktouvažovat ale může jenom člověk, který v životě nebyl celou noc vzhůru cestou z Denveru do St. Louis anevěnoval se kartám. Pohodlí karbaníků je totiž jenom zdánlivé. Vlak letěl oslnivě bílou, větremzvrásněnou zasněženou krajinou, a ta všechny zvláštně uspávala. V jídelním voze bylo příjemně teplo aticho jako v knihovně, takže nikomu se nechtělo nijak zvlášť riskovat. Venkovní idylka ale klamala. Zaokny číhal drsný svět, neúprosná divočina, kde člověk může ve větru zmrznout. Kde stačí jediný chybnýkrok, jediný okamžik nepozornosti a o zbytek se postará mráz a divoká zvěř. Pokud by výhybkář někde vNebrasce třeba jenom na pár vteřin usnul a včas nenavedl vlak správným směrem, mohli by skončit vdesetimetrové závěji. Lidé nemají rádi hazardní hráče, protože jsou hazardními hráči sami. Proto sivymysleli různé pomluvy ve smyslu, že poker není žádná práce. Poker je však nesmírně těžká práce. Horší

než práce v dole. Hardesty na to přišel velmi brzo.

Pálilo ho v krku a pomalu mu začínaly tuhnout svaly. Hrozně ho bolela hlava, a když s ní pohnul, mělpocit, jako by mu ji k tělu přibili velkým hřebíkem. Celou dobu ovšem věděl, že dělá přesně to, co mu bylo

souzeno. Seděl u stolu potaženého zelenou kůží, letěl nocí v rychle uhánějícím vlaku, míjel nekonečnápole pokrytá nízkým strništěm sotva vyčuhujícím ze sněhu a ani na okamžik nepochyboval, že se rozhodlsprávně. A nejen proto, že Cozad s hustým vousem patriarchy rodu a vlídnýma očima mu až neuvěřitelněpřipomínal jeho otce. Nejen proto, že vyhrával. Největší radost mu dělalo, že se plně svěřil do náruče paní

Štěstěny. Velkou roli hrála i nádherná prérie, rychle ubíhající za okny, a to přesto, že z ní viděl málo,protože výhled mu zastírala sněhová opona ze záplavy zběsile letících sněhových vloček připomínajícíchvyděšené květy pelyňku. Hardesty se velice potil, protože starci ve svetrech z bavorské vlny potřebovalihodně tepla.

Hardesty pokládal karty na stůl a hned je zase zvedal. Počínal si při tom s nenucenou elegancí, jakoby čaj

a pravidelný rachot kol ovlivňovaly jeho pohyby. Celou dobu vyhrával. Na okamžik se dostal na šest tisícdolarů, ale pak začal hromadit jednu výhru za druhou a hromádka se úctyhodně zvětšovala. Počínal siklidně jako zkušený profesionál, který o sobě ani na okamžik nepochybuje.

„Co je víc, čtyři stejné karty nebo barva?“ ptal se rozpačitě a s provinilým výrazem, že si stále ještěnezapamatoval pravidla. Staří muži dlouhé hodiny prohrávali, protože si mysleli, že Hardesty umí blufovat.

O něčem podobném ale neměl ani ponětí. Nikdy neblufoval. Prostě jen vyhrával, s vysokými kartamistejně jako s nízkými. Jednou měl jeden ze starých mužů v ruce všechny karty v jedné barvě a k tomunejvyšší dámu. Skvělou kombinaci. Jenže Hardesty ho přebil královským flushem. Když měli starci v rucesamou šepleť, Hardesty hrál s ještě nižšími kartami nebo jen o málo hodnotnějším odpadem. Stejně všakvyhrával, protože soupeři složili jako první.

„Nedá se nic dělat. Takové věci se prostě stávají,“ prohlásil následujícího rána Cozad, když míjelikilometrovník s číslem pět západně od St. Louis. Hra skončila. Hardesty se jim snažil vrátit výhru, ale muži o tom nechtěli ani slyšet.

Vystoupil v St. Louis. „Na nádraží byste měl zajít do banky, mladý muži, a peníze si řádně uložit,“ poradilmu Cozad. „Už jsem slyšel o nešťastnících, které zamordovali kvůli daleko menším sumám. A pak je tuještě jedna věc: měl byste vědět, že jste měl jenom neskutečné štěstí. Karty hrát neumíte. Myslím, že lípby to zvládl i pásovec. Proto si své výhry važte a nepokoušejte štěstí.“

Hardesty se Cozadem loučil se smutkem v srdci, protože Cozad mu připomínal otce a zároveň tušil, že anijednoho z nich už v životě neuvidí. Zašel do nejbližší banky, peníze si uložil na účet, dostal šek a vrátil sedo vlaku. Zaplatil si lůžkové kupé a stewardovi dal pořádné spropitné, právě takové, jaké se očekává odhazardních hráčů po úspěšné noci.

Potom se vysprchoval (ve sprše strávil snad celou věčnost), oholil a šel spát. Pootevřeným oknem proudildo kupé zimní vzduch a denní světlo. Za chvíli ho do očí bodala oslnivá záře a do tváří ho pálil mráz.Hardesty ležel zachumlaný ve vyhřáté posteli a nehybným pohledem sledoval bankovní šek, který mu trčel

z náprsní kapsy u košile. Vystavila ho banka Harvesters and Planters Bank ze St. Louis a opravňoval ho kvýběru přesně sedmdesáti tisíc dolarů. Dalších několik tisíc měl zastrčených v kapse.

Od St. Louis až po Illinois byla krajina potažená tenkou vrstvou sněhu. Hardesty požádal stewarda, abyho vzbudil až v New Yorku. Potřeboval se pořádně vyspat. Tento spánek si možná nezasloužil, alerozhodně za něj královsky zaplatil. Než se přiblížili k Chicagu, Hardesty už tvrdě spal. Zdálo se mu ozšeřelém jídelním voze, tlumeně žhnoucích kartách a krvavě rudých lampách.

JEDNOHO DNE začátkem druhé zimy, kterou se chystala strávit bez Virginie, vstala paní Gamelyováhodně časně. Oblékla se, posadila se na židli a upřeně se zahleděla do podkrovního okna. Na klíně drželasvého kohouta Jacka, který vypadal skoro jako tlustá bílá kočka. Poté, co Virginie odešla, Paní Gamelyovákohouta hrozně rozmazlovala. Přecpávala ho kukuřicí, až skoro nemohl chodit a celé hodiny k němumluvila, jako by mohl rozumět jejím dlouhým slovům s dávno zapomenutým latinským základem akrátkým úsečným větám připomínajícím řeč neohrožených anglosaských bojovníků, měkkou jako čerstvě

sklizené seno a ostrou jako šíp neomylného lukostřelce. Kohout neměl mnoho předností, ale jednu by mu

mohla většina lidí, hlavně studentů, určitě závidět: bez ohledu na to, jak dlouho paní Gamelyová mluvila,z ní ani na okamžik nespustil svůj toporný pohled. Pokud se ve výkladu objevila krátká pauza, vstal,trochu se protáhl, někdy dokonce udělal pár kroků, ale sotva znovu uslyšel hlas své moudré učitelky, ztuhl

a napjatě poslouchal, dokud mu paní Gamelyová nedala další příležitost, aby si uvolnil napjaté hrdlo nebo

aspoň změnil polohu. Pani Gamelyová si nepamatovala, že by kdy měla slepici, která by dokázala takskvěle udržet pozornost, a pamatovala si jich po jménu celé tisíce. Jack si její mimořádnou péči zasloužil.

Byl chytrý a své majitelce připomínal pohled na sněhem pokryté kopce, za nimiž se každou chvíli objevíjasně žhnoucí slunce ohlašující nový den (zvláštní efekt samozřejmě vyvolával Jackův rudý hřebínek). Jack

se choval zdvořile, ohleduplně a upřímně. A kdyby rozuměl anglicky, hodně by se toho od paníGamelyové dozvěděl. Jeho majitelka totiž měla spoustu tajemství. Takových, o která se nikdy nepoděliladokonce ani s Virginií, protože věděla, že všechna tajemství, která stojí za odhalení, se jednoho dnestejně vyjeví sama.

Po pěti dnech konečně přestal padat sníh. Sněhová pokrývka se zastavila sotva půl metru pod okapy.Když se paní Gamelyová podívala k západu, uviděla uprostřed bílé záplavy vesnici. Z komínů se kouřilo, vkuchyních si nejspíš připravovali snídani, ale lidi stojících na střechách, odkud přehlíželi zamrzlé jezero,nebylo skoro vidět. Mezi obyvateli městečka a lidmi z okolí jezera se říkalo, že tato zima bude ještě tvrdšínež předchozí. Neblahé předpovědi vycházely z neuvěřitelně teplého léta, tak horkého, že v jezeře seskoro nedalo koupat, protože voda nepříjemně pálila a slepice snášely vejce na hniličku. V srpnu sestávalo, že domy, stromy a někdy i celé kusy lesa z ničeho nic vzplály jasným plamenem, jako by je přesobří lupu zasáhl mohutný svazek slunečních paprsků. „Kyvadlo se vždycky vychýlí na druhou stranu,“oznámila paní Gamelyová svému věrnému Jackovi, když sledovala, jak se zasněženou krajinou prohánívítr. „A přesně to se taky stalo. Znovu se vychýlilo, aby udrželo věčnou rovnováhu. Příroda si potrpí nasložité věty a principy etiky dokonce i ve chvílích, kdy na sebe lidi už jen štěkají a na morálku dávnozapomněli. Dá se říct, že je milovnice přísné a přitom nenapodobitelně zvláštní gramatiky. Jen se na topodívej, Jacku. Jezero se změnilo v celé pohoří sněhu. Bůh na nás seslal oheň a mráz. Něco ho muselorozrušit, vyvést z jeho věčného klidu. Něco se nám určitě snaží sdělit.“

Z úvah ji vytrhlo hlasité zaklepání na dveře. Přišlo tak znenadání, až se rozškytala. Přiložila si ruku nahruď v naději, že se zbaví bolestivých pohybů bránice a rozběhla se otevřít. „Daythril Moobcot se prokopal

sněhem,“ zamumlala sama pro sebe. Doufala, že se tolik nesnažil proto, že jí nese nějakou špatnou zprávu. Za dveřmi stál skutečně Daythril Moobcot. Za ním byl dlouhý modravý ledový tunel, který se táhlod domu až do osady. „Zdravím, Daythrile! Kdypak jsi ten tunel začal kopat?“

„Taky zdravím, paní Gamelyová. Pustil jsem se do něj před dvěma dny.“

„A proč? Mám tady spoustu jídla. Všechno, co potřebuju. Jako kdybys nevěděl, že kopat v téhle vánici jepěkně nebezpečné. Klidně tě to mohlo zasypat. Jsi dost starý, aby sis pamatoval, jak to dopadlo sHagisem Purginem a Ranulphem Vonkem, když se snažili prohrabat sněhem. Našli je až na jaře. Vždyckybys měl počkat, dokud nepřestane padat, abys věděl, kolik sněhu máš nad sebou.“

„To všechno moc dobře vím, paní Gamelyová. Ale teď není na opatrnost čas. Všichni jsou na nohách.Telegrafista se dozvěděl, že někde nedaleko uvízl ve sněhu rychlík Polaris. Se dvěma stovkami cestujících.

Pokud ještě žijí, chceme je vzít do vesnice. Myslíte, že byste našla místo tak pro pět-šest osob, než sesem dostane sněžný pluh?“

„Samozřejmě, že našla. Žádné velké pohodlí jim nabídnout nemůžu, ale to jim asi vadit nebude. Hlavně že

budou v teple a naživu. Jak se ale od vlaku dostanou do vesnice? Co vím, tak nejblíž je to k trati dobrých

dvacet kilometrů. Nebojíte se, že v těch svých městských šatech při cestě hlubokým sněhem ačtyřicítkách pod nulou umrznou?“

„Ne, madam, to se nestane,“ prohlásil Daythril Moobcot s hrdostí v hlase. „Plánovali jsme to dva dny a

před hodinou k vlaku vyrazila asi padesátka chlapů. Táhnou dvacet pět saní s jídlem, teplým oblečením alyžemi, část jsme sehnali po chalupách, část jsme vyrobili. Až dorazí k vlaku, už tam na ně bude čekatjeden z průzkumníků, kteří pečlivě zmapovali celou trasu. Vybrali jsme dva nejzdatnější lyžaře z celévesnice. Našli vlak a jeden se vrátil zpátky pro záchrannou skupinu. Společnými silami přivedeme všechny

cestující do vesnice během noci. Určitě to bude trvat, protože většina cestujících nejspíš neumí lyžovat.“

„Hned se pustím do rozestýlání postelí,“ řekla paní Gamelyová. „A asi bych měla taky něco uvařit. Kusčerstvého chleba a horký silný vývar jim určitě přijdou k chuti. Rozhodně neměli pěkných pár dnů nicpořádného k jídlu. Myslíš, že tuší, co se jim přihodilo a kde jsou?“

„O tom pochybuju.“

„To nevadí. Ti, co mají dobrou duši, to jistě zjistí, a ostatní to vědět nepotřebují.“ Paní Gamelyová zavřeladveře a spěšně se pustila do příprav: začala shromažďovat své nejlepší zásoby, zapálila oheň v kamnecha uhnětla těsto na svůj proslulý chleba.

BĚHEM PĚTIDENNÍ VÁNICE posádka i cestující Polarisu snědli všechny mimořádně pečlivě rozdělovanézásoby jídla a spálili všechno uhlí z vozu za lokomotivou. Teď se společně tísnili ve dvou jídelních vozech.Zimomřivě se choulili do dek, závěsů a koberců a snažili se aspoň trochu zahřát u malýchimprovizovaných kamínek, která krmili vytrhaným obložením vagónů a částečně také obsahem vlastníchzavazadel obětovaných na oltář zdánlivého tepla.

Jeden z členů posádky cestou k telegrafnímu vedení málem umrzl a nakonec stejně zjistil, že spojení jepřerušené. Půl tuctu mužů vyzbrojených revolvery se usadilo na střeše vagónu (skoro v úrovni okolníhosněhu) a čekalo, jestli se na nekonečné planině zalité ostrým zimním sluncem neobjeví zajíc nebo nějakýpták. Výsledkem jejich vytrvalosti a nesmírné oběti byly tři křepelky a jeden králík, který společně s ptákyskončil ve velkém hrnci v jednom z jídelních vozů. Domluvili se, že úlovek budou vařit tak dlouho, dokudmaso zcela nezmizí a nerozplyne se v husté šťávě, kterou pak bude možné spravedlivě rozdělit (dětidostávaly pravidelné příděly jídla ze železné zásoby, která měla zůstat nedotčená do chvíle, dokud vevlaku zůstane alespoň jeden dospělý schopný děti krmit).

Zima a hlad si vybíraly svou daň a dávaly vyniknout jinak skrytým kvalitám a chybám lidí, které taknečekaně překvapil. Dva netrpěliví muži se pošetile vydali do sněhu a jen třicet metrů od vlaku zapadli vzávěji a umrzli. Jedna žena podlehla šílenství, i když někteří spolucestující tvrdili, že šílená byla, už kdyždo vlaku nastupovala. Několik lidí ohrožovaly smrtelné choroby a jednoho muže trápila střelná rána,kterou utržil, když se pokoušel krást jídlo ze společného skladu. Toto byly oběti nečekané rány osudu.Posádka vlaku ji naopak snášela statečně a nesobecky se snažila pomáhat, kde mohla. Hrdinové by sevšak našli i mezi cestujícími. Někteří vytrvale pečovali o nemocné, přenechávali jim své pokrývky a příděly

jídla a snažili se napravovat škody způsobené malověrnými.

Jakmile přestalo sněžit, Hardesty trávil většinu času na střeše vlaku, kde sledoval oblohu a sebemenšípohyb v závějích. Lovci spolu moc nemluvili. Seděli příliš daleko od sebe, nechtěli vylekat zvěř a na hovorbylo stejně příliš chladno. Všichni přemýšleli, jak dlouho vydrží mrazy, které znemožňují sněžnému pluhuvyrazit na záchrannou akci. Nejbližší město, které našli na mapě, bylo vzdálené celých sto šedesátkilometrů. Věděli, že letadla nemohou létat, protože neexistuje mazivo, které by se v takovém mrazunezměnilo na hutnou karamelku.

Seděli zabalení v bundách, kabátech a dekách, sledovali, jak jim od úst stoupá pára a vzpomínali napětidenní vánici. Na to, jak se za okny srážel východní a západní vítr a sníh se nehybně vznášel vevzduchu, jako by nerozhodně zamrzl v prostoru a čase. Pozorovali bledý sluneční kotouč putující zimníoblohou a tu a tam, když se jim zdálo, že se před nimi mihnul králík, vypálili do sněhu.

Věděli, že v této oblasti vydrží teploty kolem čtyřiceti pod nulou i celé týdny. A také věděli, že i kdybyvšechny kulky, co jich měli, našly cíl a usadili se pod kůží vypaseného zajíce (kde ho ale najít), stejně bynezískali dostatek jídla byť na jediný den. Ještě víc je však trápilo, že do následujícího rána spálí veškeréobložení a náklad. Ve vlaku nebyl dostatek dek a teplého oblečení, které by udrželo naživu třeba jenpadesát lidí, natož pak dvě stovky. Současně si uvědomovali, že i kdyby někde nablízku existoval nějakýdostatečně silný fungující stroj nezasypaný sněhem, na němž by bylo možné vyrazit k vlaku, stěží senajde člověk, který by o nich věděl. A pokud ano, jsou dost důležití na to, aby se je někdo pokusilzachránit? A jestli pokusí, dokázal by se k nim z nejbližší osady, vzdálené jistě mnoho kilometrů, dostatvčas? Všem, kdo si pořád ještě zachovali zdravý rozum, se zdálo jisté, že tady společně zemřou.

Spousta lidí ukrytých v dávno neuklízených spacích kupé vůbec netušila, jak rychle ve vlaku docházízásoby, jak hrozná je venku zima, ani že ze střech vagónů jsou vidět jen deset metrů vysoké sněhovézávěje. Hodně cestujících stále nacházelo sílu v počtu. Mysleli, že když je jich dvě stě, nic se jim nemůžestát. Hardesty ale moc dobře věděl, že se pletou. Mockrát slyšel otce vyprávět o třiceti tisících tureckýchvojáků u hranic Ruska nedaleko Araratu, které překvapil brzký příchod zimy. Po čase je všechny našlimrtvé, schoulené do obrovského klubka. Zima se prostě nedá zastrašit.

Společně s dalšími muži němě zíral do závějí a chvílemi si stejně jako oni představoval, že sedí uprostředarktického moře. Necítili nohy ani ruce. Dokonce je už přestaly i brnět. Nikomu se nechtělo věřit, žechladné světlo, které je zalévalo, pochází z hvězdy známé jako Slunce, dokonce i uprostřed krátké cestyzimní oblohou totiž vypadalo jako studený kovový disk ze stojacích hodin v koutě pracovny nějakéhovýstředního magnáta. Muži na střeše se připravovali na nejhorší. Za chvíli se setmí a mráz rychle překročísnesitelnou mez. Potom naposledy zablikotají ohně a nad vlakem se zatřepotá několik posledních, rychlechladnoucích kouřových pentlí. Slunce, jejich poslední naděje, rychle mířilo k západu. Hleděli jeho směrem

a snažili se zachytit slábnoucí paprsky a poslední zbytky tepla. Slunce však působilo ledově a cize. Čímdál ostřejší poryvy větru zněly jako jeho předsmrtné vzdechy.

Ztuhlí a oslepení, mrákotami napůl přemožení muži na střeše neviděli zázrak, blížící se k nim od západu.Pár kilometrů od vlaku se na obzoru rýsovala řada silných, trochu pohublých, ale jinak dobře živenýchfarmářů. Postupovali jakoby ve vojenské formaci. Pravidelně vykopávali nohama a máchali rukama,klouzali na dlouhých lyžích. Hned pomalu stoupali na sněhové závěje, hned se spouštěli dolů, aby nabralico největší rychlost. Blížili se vytrvale jako stádo sobů nebo antilop. Padesát mužů táhlo ve dvojicích sáně.

Šli krajinou jako válečný šik. Zdálky vypadali jako pohybující se pohoří nebo přílivová vlna stromů.Usilovně oddechovali a neúnavně si razili cestu sněhem. Mířili přímo k uvízlému vlaku, který hlídkazahlédla z vrcholu asi osm kilometrů vzdáleného kopce. Muž rychle sjel ke svým druhům a spolu s nimipokračoval v patnáct kilometrů dlouhém závodu se sluncem v zádech.

Když se před nimi objevil vlak, přišlo jim, jako by se vznášel nad závějemi. Topil se v bílé záplavě a

dýchavičně vyfukoval poslední, rychle miznoucí proužky kouře. V podivně nehybném výletním stroji čekalo

asi dvě stě mužů, žen a dětí, které bylo třeba co nejrychleji dostat do bezpečí. Farmáři se k nim ze všech

sil prodírali zmrzlou krajinou a stále jasněji si uvědomovali, že nebezpečí může být nesmírně příjemné,zejména když je výsledkem spojení vzduchu, mraků a moře.

Když se přiblížili k vlaku, muži na střeše konečně uslyšeli svist lyží, jejich dech i praskání sněhu klesajícího

pod padesátičlennou rojnicí. V prvním okamžiku se jim zdálo, že je to snad vítr, který se loučí se sluncem

a nadšeně vítá noc. Chvíli jim zvuky připomínaly zatoulané zvíře. Když se konečně vzpamatovali, nemohliuvěřit vlastním očím. Z bílé tmy, z tiché prázdnoty stovek kilometrů vysokých sněhových závějí, k nimmířila mlčenlivá armáda na lyžích.

Muži na střeše vykřikli, ale hlasy vycházející z jejich zmrzlých krků zněly jako sténání ledem přidušenéhopotůčku. Vytáhli tedy revolvery a jeden po druhém začali střílet do vzduchu. Jakmile muži od jezeraCoheeries uslyšeli výstřely, radostně se za jízdy rozhalekali. Lidé v promrzlých, kouřem čpících vagónech s

okny pohřbenými ve sněhu okamžitě pochopili, co se děje. Někteří se rozplakali, jiní se smáli a několikduší dokonce začalo děkovat Bohu. Vlak ožil zmateným pohybem. Ti, kdo ještě před chvílí věděli, že jsouztraceni, rychle prolézali otvory ve střeše a zdravili své zachránce. Kdo jsou ti muži v podomáckuvyrobených oděvech a kožešinách? Na vysvětlování nebyl čas. Pokud se měli co nejdříve dostat dovesnice a pokud možno se vyhnout cestě za tmy, museli okamžitě vyrazit.

„Měsíc je v úplňku. Posvítí nám na cestu jako pochodeň,“ oznámil jeden z mužů od jezera Coheeriesjednomu z členů posádky vlaku, který o jezeru Coheeries v životě neslyšel. „Musíme ale vyjet ještě zasvětla, aby ti, kdo na lyžích nikdy nestáli, měli trochu času se s nimi za tepla seznámit. Máme dost lyží pro

všechny. Děti a nemocné povezeme na saních.“

Do hodiny měli všichni připnuté lyže. Byli zabalení do vlněných svetrů a teplých kabátů a v žaludku jepříjemně tlačilo sušené ovoce a hřála čokoláda. Každý věděl, jak se pohybovat na sněhu a nemohl sedočkat, až vyrazí. Tak dobře, jako jejich zachránci od jezera Coheeries, se samozřejmě nepohybovali, ale

než padla tma, všichni postupovali pravidelným a vytrvalým tempem.

V čele velké klínovité formace postupovali tři muži od jezera a svítili ostatním na cestu. Ti sledovali hvězdy

a především tři bludičky zářících oranžových pochodní. Když se vynořili z vysokého borového lesa, naobloze se objevil měsíc a jeho světlo zaplavilo asi patnáct kilometrů širokou bílou planinu. Najednou bylona cestu dobře vidět, ale světla v čele formace stejně nezhasli, protože jim připadala nesmírně malebná.Všichni o poznání zrychlili a s novou energií se pustili do pronásledování těch osamělých světlušek.

Lidé z města, zabalení do kožešin a vlny, si záhy přivykli na melancholické světlo měsíce a měkkou zářvelkolepých hvězd. Užívali si chladného nočního vzduchu a sněhu a postupně zapomínali, kde jsou. V jízdě

nacházeli neskutečné potěšení, daleko větší než ve všem, co do té doby dělali, nebo co budou dělat vbudoucnosti. Jako hejno divokých hus postupovali poli a zprava jim na cestu zářila zelenavá polární zář.

A pak z vrcholu dlouhého svahu konečně spatřili vesnici, která se před nimi třpytila jako svazekpestrobarevných svíček. Ležela na okraji jezera, nad nímž se jako modrozelená koruna v dlouhých pruzích

vznášela polární zář. Z komínů stoupaly girlandy kouře a společně se obtáčely kolem měsíce. Čerstvězacvičení lyžaři i venkované vesele svištěli dolů ze svahu k nádherné vánoční svíčce, zářící před nimi nabřehu zamrzlého jezera. Když vjeli do osady, ze střech a jasně žhnoucích oken je sledovaly desítkyzvědavých očí.

Lidé shodili lyže, zabodli je do sněhu u dveří, místní muži se přivítali se svými příbuznými a všichni pakvešli do domů, aby se najedli a pořádně si odpočinuli. Mnozí cestující z vlaku nejedli několik dní a napohledu jejich skelných očí a nepřítomném výrazu to bylo znát. Připadali si jako ve snu. V neskutečněpříjemném snu. Jestli ve vlaku umrzli a tohle byl svět, který na všechny čeká po smrti, připadal jim daleko

lákavější než všechno, co poznali během života. Kochali se mohutnou záplavou světla a nevysvětlitelněradostných pocitů.

„Nic takového,“ ujišťovali je jejich zachránci. „Nejste po smrti. Naopak. Všichni jste živí a zdraví.“

Cestující ale nevěděli, jestli můžou těm dobrým lidem věřit a po chvílích v domě chtěli zase zpátky venpod hvězdnou oblohu. Do chladu, který, jak se zdálo, jim najednou nijak nemohl ublížit.

HARDESTYHO ODVEDLI k domu paní Gamelyové spolu s dalšími čtyřmi cestujícími: s opravářemkukačkových hodin z Milwaukee, mladým námořníkem a manželi z Bengálska, kteří chtěli trochu poznatAmeriku. Unavenýma očima nahlédli do okna ozářeného ohněm z krbu a uviděli paní Gamelyovou sJackem v náručí u kamen. Měla zvláštní, příliš blízko posazené oči a působila současně pokorně irošťácky, jako velká sněžná sova, kterou překvapili v hnízdě. Otevřela a poté všechny hosty, jednoho podruhém, pozdravila. Dělala to uctivě a s mírnou úklonou jako školačka v naleštěných lodičkách předprvním tancem v tělocvičně střední školy. Cestující její zdvořilost opětovali. Na lidech od jezera Coheeriesjim připadalo něco zvláštního, jenom nevěděli co. Chovali se tedy opatrně a jeden přes druhého seohýbali v pase jako cestovatelé usilovně napodobující zvyky obyvatel dosud neznámého kmene. PaníGamelyové připadalo vhodné je odměnit novou dávkou pozdravů, které jí ochotní cestující okamžitě vrátili

i s úroky. A když se vydala podél krátké řady potřetí (opět s hlubokými úklonami), nezbylo jim, než seklanět stejně jako ona. Vítání zabralo asi pět minut, dokud si nanejvýš pobavená paní Gamelyová nevšimla, že jeden z hostů schází.

Rozhlédla se po místnosti a u stolu spatřila pohodlně usazeného pohledného mladého muže, který sinacpával jednu z nových hliněných dýmek. Sledoval klaněcí rituál a čím dál tím víc oceňoval hostitelčinuhravost a smysl pro legraci. Od první chvíle jí dokonale rozuměl.

Možná by se dalo čekat, že nenadálý příjezd pěti neznámých hostů spustí u hostitelky stavidlavýmluvnosti, zejména u paní Gamelyové, která měla v zásobě víc než šest set tisíc slov. Paní Gamelyováovšem každý den mluvila dlouhé hodiny s Jackem i sama se sebou a navíc si jediná dokonale rozuměla,aniž by při tom musela opakovaně znásilňovat slovník. Ani náhodní kolemjdoucí její mimořádnouvýřečností nijak často netrpěli. Naopak. Paní Gamelyová doslova hltala každé jejich slovo, dojila z nichtajemství jejich dialektu plného skrytých a místně podmíněných významů. Od opraváře kukačkovýchhodin se naučila hned pět nových výrazů, vrtipéro, ostrochvost, krutidřívko, pendulka a kokot (ve všechpřípadech, až na ten poslední, šlo o termíny hodinářského slangu specialistů na kukaččí hodiny zMilwaukee). Bengálci byli doslova nevyčerpatelnou studnicí. Jejich angličtina, připomínající cvrlikání ptáků,

paní Gamelyovou natolik nadchla, že nedala pokoj, i když nešťastní manželé skoro padali hladem.

„A jak ve vaší zemi říkáte tady tomu?“ ptala se například paní Gamelyová a prstem ukazovala na ještěhorký chléb upečený podle tradičního receptu od jezera Coheeries.

„Chleba,“ odpověděl muž.

„Přece mi nechcete říct, že si vystačíte s jedním slovem?“ nedala se odradit paní Gamelyová.

„To máte pravdu,“ zašvitořili oba společně a manžel se ujal vysvětlování.

„Když chce malý kluk chleba, řekne: ‚Ta mi balabap‘“.

„Balabap?“

„Ano. Balabap.“

„A jak říkáte úplatnému policistovi?“

„Jelby.“

„A jaký výraz používáte pro starý nefungující jez, u kterého hnízdí labutě?“

„Swatchit-hock.“

A tak to šlo stále dál. Nakonec je paní Gamelyová nakrmila mléčně bílým místním chlebem, dušenouzvěřinou, opékanou kanadskou slaninou a hustou zeleninovou polévkou s masovým vývarem. Opakovaněse omlouvala, že jim nemůže nabídnout salát, což je na zimě asi to vůbec nejhorší. Ona sama, stejnějako ostatní místní lidé, se ho snažili mnohokrát zamrazit a různě uchovat pro chladnou část roku, alenebylo to nic platné. V zimě se prostě bez salátu musejí obejít. Jako dezert jim upekla borůvkové koláčkys ořechy a trochou třešňového likéru uprostřed. Vzhledem k tomu, že jich u stolu sedělo šest, použilavšechny talíře a koláčky už neměla na co položit. Hardesty moc dobře věděl, jak těžce ženy pokročilejšíhověku nesou podobná selhání, takže rychle sáhl do zavazadla a vytáhl z něj tác.

Tác se neustálými přesuny ve vaku ještě víc naleštil a nebo se z nějakého důvodu postupně měnil, alekaždopádně zářil ještě o poznání víc než obvykle. Hardesty zvedl tác nad hlavu, aby na něj dobře viděli.Všichni údivem zatajili dech. Tác zachytil světlo z plamenů v krbu a žlutou zář z petrolejové lampy a jakonějaký mýtický štít ji odrazil a rozlil po místnosti. Rázem si připadali jako uprostřed velkého městažhnoucího milióny oken. To, co je uchvátilo nejvíc, však nebyl zlatavý třpyt, ale zvláštní neklid s jakým setác měnil před očima, jako roztavené olovo, jako živoucí a myslící bytost.

„To je vážně nádherný tác,“ řekla uznale Bengálka.

„Na koláčky až příliš krásný,“ přikývla paní Gamelyová. „Na něco takové koláčky nikdy nepoložím.“

„A proč ne?“ zeptal se Hardesty. „Tomu tácu to určitě neublíží. Můj bratr s ním kdysi mrštil z okna v sedmém poschodí. Dopadl přímo na beton a nezůstalo na něm ani škrábnutí. Je z čistého zlata. Nezašpiníse a udrží si stále stejnou barvu. Vůbec by mi nevadilo, kdybyste na něm podávala třeba pečené hovězí.Dokonce i ty nejskvostnější věci nám umí prokázat i tu nejobyčejnější službu. Jistě se mnou budetesouhlasit, paní Gamelyová, že totéž platí třeba o slovech. Hodí se do úst chudáků i králů.“

Hardesty hodil tác na stůl, kde asi dvě minuty zvonil, otáčel se jako zlatá mince a zahříval tváře všechpřítomných, jako by z něj šlehaly skutečné plameny.

Paní Gamelyová přešla ke kamnům a vytáhla z nich koláčky. Zatímco je jeden po druhém vyrovnávala natác, Hardesty četl a překládal slova na okrajích. A když se paní Gamelyová s koláčky dostala až ke středu,rychle přečetl nejdelší nápis.

„Doopravdy to znamená to, co říkáte?“ zeptala se paní Gamelyová. „Neboť co si lze představitkrásnějšího, než pohled na dokonale spravedlivé město, jež se raduje dokonalým uplatňování práva?“

„Ano,“ přikývl Hardesty.

„Tak dobře.“ Paní Gamelyová překryla nápis vrstvou koláčků a už se o něm za celý večer ani jednou

nezmínila.

Když pak večer ležela ve své posteli v poschodí, myslela především na své nocležníky. Spali v obývacímpokoji, jako když si na noc zvala své přátele Virginia. Současně ale vzpomínala na to, co jí kdysi vyprávělijako malému děvčeti: o nějakých nádherných věcech, které ji (aspoň jak jí slibovali), v životě čekají. Teďsi s nepředstavitelným vzrušením i obavami uvědomovala, že se jich možná přece jen dožije. Sama zasebe se už dávno veškeré naděje v zázraky vzdala a doufala, že se jich dožije alespoň Virginia a Martin.Kdysi dávno věřila na nádherná zářící města, na zlatý věk. Velmi brzo však došla k závěru, že jsou to jenpovídačky. Teď už si tak jistá nebyla. Jako by se velké těžké kolo znovu roztočilo. A nebo jsou to jenmarné naděje a ona si tady mylně vykládá vlastní minulost? Možné to je… Ale ne, tak to není. Jezeropřece zamrzlo a kvapem se blíží třetí tisíciletí. Možná přece jenom nejde o iluzi, protože podobně brzyjezero zamrzlo jen jedinkrát. Jezero se tehdy proměnilo v jedno velké černé zrcadlo. Stalo se to, když byla

ještě malá a Pennovi dorazili z města, aby na svém ostrově pohřbili Beverly. Při vzpomínce na chladnounoc krátce poté, co Pennovi odjeli zpátky do New Yorku, se jí do očí vehnaly slzy. Pamatovala si to, jakokdyby to bylo včera. V noci ji vzbudila přitažlivost hvězd, které na nebi praskaly a syčely jako zpěněnývodopád; tančily po obloze a zářily tak jasně, jak to do té doby ještě nikdy nezažila. Byly jí teprve čtyřiroky, možná pět, a když se dívala z okna, musela stát na špičkách. Jako uhranutá hleděla na jezero avůbec poprvé pochopila pravý význam slova „povstat“.

TOHO DNE, kdy Hardesty dorazil do New Yorku, bylo chladno a šedivo. Jen tu a tam se ulicemi váhavěprohnal sněžný vír, vesele se roztančil a na chvíli oživil převládající záplavu šedi. Město se ještě nestihlozahalit do svého lednového rubáše. Ulice byly stále ještě holé, takže to v New Yorku vypadalo spíš jako na

podzim, přestože ve skutečnosti už byl prosinec. Podobně se občas stávalo, že si zde lidé v prosincipřipadali jako uprostřed jara.

New York bylo první město, které na Hardestyho mluvilo samo za sebe, jako by v něm nebyli lidé a tvořila

ho jen spleť prázdných kaňonů mířících k poušti kdesi na západě. Město ho oslovovalo svou velkolepouhřmotnou architekturou, ne zdrženlivě, skoro stydlivě jako Paříž nebo Kodaň, spíš jako Řím, jako přísnýsetník štěkající rozkazy. Oblaka kouře stoupající do výšky stovek poschodí, stovky tisíce lodí mířících jakostříbrné šípy do zátoky, bezpočet křižovatek a ulic, které se tu a tam vymanily ze sevření pravidelnéhosouřadnicového rastru a rozběhly se k vyvýšenému mostu, to všechno byly jen vnější znaky čehosi, coleželo skryté hluboko pod povrchem a usilovně se snažilo prodrat na světlo.

Hardesty okamžitě pochopil, že pod šedivou fasádou města se skrývá neviditelná síla, dnem i nocíuvádějící do chodu statisíce dějů a zázraků. Síla, která je zdrojem veškerých tajemství i stvořitelem celého

New Yorku. Cítil ji ve všem, na co pohleděl. Současně si uvědomoval, že všichni obyvatelé města, tolikhrdí na svou nezávislost, jsou jenom loutkami ve velkolepém představení, jaké si nikdy předtím aninedokázal představit. Přecházeli z místa na místo, dávali průchod svým citům a emocím, bojovali, kopali a

třásli se jako marionety.

Sotva deset minut od chvíle, kdy vyšel z nádraží, uviděl taxikáře, který zabil pouličního obchodníka, stalo

se to při hádce, kdo má větší právo na kousek místa na ulici. Tohle město ho ani trochu nelákalo. Nechtěl

být jeho součástí. Připadalo mu příliš šedivé, chladné a nebezpečné. Možná nejšedivější, nejchladnější a nejnebezpečnější místo na světě. Přesně chápal, proč do něj neustále míří tolik lidí z celé země a snaží seho změnit. On sám si ale na podobné věci připadal moc starý a ve válce už stejně kdysi byl.

Navíc měl v plánu procestovat Evropu a hledat nádherné město, které by chtělo byť jenom na okamžikvšude prosazovat spravedlnost a právo. Město, kde všechny síly společně vedou k jedinému cíli, jímž jedokonalá harmonie a rovnováha. V New Yorku, překypujícím nadbytkem energie a plném protichůdnýchzájmů, trhajících pouta lidské soudržnosti, něco podobného nebylo možné. New York nikdy nemohldosáhnout vnitřního klidu, natož pak smíření. Neexistovala vize, schopná zkrotit a ovládnout pokřivenýběh času, protože by vyžadovala mimořádnou vnímavost ke kráse a nevídanou schopnost nadhledu. Ne,New York nikdy nemohl dosáhnout dokonalé spravedlnosti, i když zůstane respektovaným městem,

úchvatným tavícím kotlem malosti a velikosti.

Hardesty měl za sebou dlouhou a náročnou cestu, v jejímž průběhu prokličkoval půlku Pensylvánie.Dlouhé hodiny trávil v nezajímavých průmyslových městech, kde kromě hospod a opraven sněžnýchskútrů, nenacházel vůbec nic zajímavého a vlastně ho nezajímaly ani hospody s opravnami. Není protodivu, že neměl dobrou náladu a New York mu přišel příliš komplikovaný, ohyzdný a monstrózní. Naprosto

nesnesitelný.

Všechno, co tady bylo možné pokřivit nebo jen trochu přehnat, bylo pokřivené a nafouknuté doabsurdních rozměrů. Běžně přijatelné zlozvyky se měnily v hrůzné projevy zvrácenosti. Měnila se dokoncei sama podstata života, funkce podmiňující jeho existenci. Lidé se často nemohli ani nadechnout, protožepočetné chemické továrny a rafinérie město dusily hustým příkrovem jedovatých výparů. Zástupybezohledných požitkářů hodovaly jako nenasytná prasata. Ze sexu se stala obchodovatelná komodita a

prodával se jako buráky nebo mangan. Svého dna zde dosáhl dokonce i samotný úpadek, který ze své

podstaty nikdy nepatřil k těm nejvelkolepějším výdobytkům civilizace, seděl skrčený u zdí na ulicích,zoufale chroptěl a všem na očích prosil o almužnu.

Potom se ale změnil vítr, město se rozzářilo a v mžiku Hardestyho okouzlilo. Najednou, bez jakéhokolizjevného důvodu, měl pocit, jako by se stal vládcem všehomíra. Hlavou mu létaly desítky neskutečněodvážných a velkolepých plánů. Srdce mu tlouklo jako zběsilé, až měl strach, jestli se o něj nepokoušísrdeční záchvat. Chodil jako ve snu, ale současně si uchoval dostatek střízlivého rozumu, aby siuvědomoval, co se s ním děje. Přemýšlel, co způsobilo tak nečekanou změnu. Možná za to mohlosamotné město, protože zatím kolem sebe viděl jen ubožáky úpící na pokraji smrti, nebo rozesmátéšťastlivce s kloboukem a hůlkou tančící do rytmu dešťových kapek. Jako kdyby městu chyběla nějakástřední poloha. Prostor mezi extrémy. Byli tady lidé chudí jako kostelní myši i bohatí jak Onassis.Současně ale viděl dámy z lepší společnosti v sobolích kožešinách a s démantovými náhrdelníky kolemkrku, jak se probírají hromadami odpadků. Míjel nuzáky, kteří trávili noci pod železničními nadjezdy, aleběhem dne chodili po hlavních třídách a vykládali si o monetární politice a nejnovějších rozhodnutíchFederálního rezervního systému. Setkával se s muži, kteří byli ve skutečnosti ženami a ženami,chovajícími se jako muži. V parku na Madison Square narazil na dva šílence zabalené do prostěradel, a tikolem sebe obíhali jako dvě zmatené planety. Jeden přes druhého vykřikovali, že našli kouzelné zrcadlo.

Hardesty se rozhodl, že se svým šekem zajde do nějaké spolehlivé banky s dobrou pověstí a rozhodnutí,jestli zůstane v New Yorku, nebo se rovnou vydá do Itálie, nechá na později. Pokud se rozhodne odjet,může kdykoliv nasednout na jednu z mnoha lodí, jejichž hlasité sirény slyšel z řeky. Odtud se po prouduvydávaly k moři, které pro ně neznamenalo víc než větší rybník pro svižnou kánoi. Pokud šel do banky vSan Francisku, připadal si, jako by vstupoval do paláce, což bylo správné, přesně tak to mělo být.Newyorské banky však vypadaly spíš jako katedrály, což mu správné nepřipadalo. Pokud by místnízákonodárci přijali zákon, podle něhož by se všechny banky změnily v kostely a ze všech ředitelů a jejichzástupců se stali duchovní, New York by se rázem stal centrem celého křesťanského světa. Na desátéulici Hardesty vstoupil do pobočky banky Hudson and Atlantic Trust a s rozšafným plácnutím položil šekna leštěnou mramorovou desku přepážky.

Pokladník si ji zkušeným pohledem profesionála prohlédl a zakroutil hlavou: „Šek bohužel nemohu

přijmout. Ráno nám výslovně zakázali přijímat jakékoli šeky vystavené bankou Harvesters and Planters ze

St. Louis. Nejspíš zbankrotovala. Pokud se chcete dozvědět víc, doporučuji, abyste zašel do naší centrályna Wall Street. Tam vám vysvětlí podrobnosti a sdělí vám, zda bude možné šek nějakým způsobemproplatit.“

Komplikace s šekem poněkud utlumily Hardestyho nadšení. Cestou do centrály banky v samotnémfinančním srdci města se však zcela uklidnil a do velkých hlavních dveří vstupoval vyrovnaný a připravený na všechno. Ovšem s výjimkou toho, co uviděl v hlavní hale banky a dočista mu to vyrazilo dech: stál naokraji nesmírné mramorové pláně rozlehlé jako úrodné lány Kansasu. Po pláni jezdili sem a tam poslíčcina bicyklech převážející zprávy a zásilky mezi jednotlivými odděleními. Kousek od něj pustilo nějaké malédítě balónek naplněný héliem. Všichni se rázem zastavili a společně pozorovali, jak pomalu stoupá kneviditelnému stropu a mění se v sotva patrné zrnko písku.

Bankovnímu úředníkovi se vůbec nelíbilo, jak je Hardesty oblečený a ukázal mu noviny, kde se psalo, žejeho banka ze St. Louis vyhlásila úpadek. „V současné chvíli máte tři možnosti,“ oznámil mu odměřenýmtónem. „Můžete si šek nechat, stát se věřitelem banky a doufat, že se jednoho dne znovu postaví na nohy

a vy dostanete zpátky své peníze, můžete ho prodat za půldruhého centu na dolar a nebo ho můžete

rovnou roztrhat.“

Hardestymu přišlo nejrozumnější najmout si bezpečnostní schránku a bezcenný šek do ní uložit. Zanějakých dvacet let se možná probere k životu a vzlétne vzhůru jako zrovna dospělá kobylka. Zároveň sepoptal, jestli by se nenašla také dostatečně široká schránka pro jeho tác, rád by si ho uschoval, protožemu nepřišlo moc rozumné chodit po ulicích s takovou spoustou zlata, hlavně ne městem, o němž se říká,že každý desátý člověk je tu zloděj.

Hluboko pod obilnými poli čekaly na klienty banky mramorové místnosti a klece z pevných mříží. Hardesty

se ocitl v malé podzemní cele s obří kovovou schránkou, do které uložil tác a šek. Když byl hotový, zvedlhlavu a v té chvíli si uvědomil, že ze všech stran slyší zvláštní mumlání a zvuky, jako by se rázem přenesldo tibetského chrámu plného modlících se mnichů. V okolních celách, podobných té jeho, stálo asi šestmužů ve středních letech a tlumeným hlasem, jako při nějakém posledním zúčtování, přepočítávali svouhotovost a cenné papíry. Hardesty se usadil do židle, pohodlně se opřel, zapálil si dýmku a zaposlouchalse do šumění bankovek a potištěných papírů, připomínající tiché šplouchání vlnek na jezeře. Tu a tamtřískly mříže nebo zarachotil klíč v zámku a celý prostor vyplnila ohlušující ozvěna. Hardesty klidně seděl,naslouchal slastnému vrnění bezpečnostních zámků přeříkávajících dlouhé řady čísel a sledoval, jakdecentně osvětlenou místností pomalu stoupá kouř vycházející z jeho čerstvě nacpané dýmky. Strávil vpodzemí několik hodin a celou dobu uvažoval, co podnikne dál.

V kapse měl vlastnoručně sepsaný dopis od paní Gamelyové adresovaný Virginii. Připadal mu nádherný,ale současně na něj působil jako nesrozumitelná hádanka, kterou by dokázal vyluštit jen člověk,neváhající při souboji s rodným jazykem vzít na pomoc slovník. Dopis připomínal skandinávskou ságupsanou ve starodávných runách, ale současně obsahoval spoustu anglických postřehů, klepů, citátůreceptů a zpráv o úrodě, jezeře a množství zvířat označených jménem a pro jistotu také živočišným

druhem (prase Grolier, husa Concord atd.).

Paní Gamelyová si ho během jeho návštěvy vzala stranou, nadiktovala mu dopis a přinutila ho, aby jíslíbil, že ho dceři doručí osobně. Pošta prý přijíždí k jezeru Coheeries „velmi chabrusně“. Problém spočívalv tom, že paní Gamelyová od dcery zatím nedostala jediný dopis. Možná to bylo kvůli tomu, že poštaskutečně chodila „chabrusně“, a proto neměla nejmenší tušení, kde se její dcera nachází. PřestoHardestyho přiměla, aby jí svatosvatě přísahal, že Virginii před odjezdem z New Yorku vyhledá. Když sezeptal, co má s dopisem udělat v případě, že Virginii nenajde, paní Gamelyová stroze odpověděla:„Pokračovat v hledání.“ Po nečekaném bankrotu banky, u které si v St. Louis uložil podstatnou částpeněz, však neměl ani zdaleka tolik času, v kolik před příjezdem do New Yorku doufal. Neměl nejmenšíponětí, kde má Virginii Gamelyovou hledat a svého slibu začínal trochu litovat. To však v žádném případěneznamenalo, že by se mu město nelíbilo. Těšil se, až vyrazí do ulic a pustí se do hledání.

ZANEDLOUHO SE SETMĚLO a lidé se začali scházet na večeři nebo skleničku něčeho teplého vrestauracích a kavárnách. Lákaly svým teplem a na skleněných stříškách nade dveřmi jim ležela silnávrstva sněhu. Hardesty minul všechna tato útočiště před chladem a zanedlouho se ocitl u městskéknihovny, nejtajemnějšího místa v celém New Yorku tvořeného miliony ostrůvků. Ty se dál dělily nanesčetné části, kapitoly, slova a písmena. Písmena připomínala hustou spleť čar sevřenou pevnou sítíkoordinát, které lidské oko spojovalo do postupně sílícího proudu překvapivého sdělení. Pokřivené a různě

zprohýbané linie písmen zářily stejně oslnivě jako noční panoráma New Yorku. Hardesty procházel mezidlouhými řadami knih lemujícími stěny hlavní čítárny a měl pocit, jako by skutečně procházel městem.Prázdné rovné stolky obehnané hranatými policemi vypadaly jako parodie Centrálního parku a zelenástínítka lampiček připomínala zelenou trávu.

Čítárna se pomalu plnila učenci, zahořklými svým přetěžkým životem, na které zde po chudé večeři čekalajejich pravidelná večerní dřina. Hardesty si vybral stolek a pustil se do práce. V knihovně byl ve svém živlu. Přesně věděl, co má dělat. Pohyboval se svižně a pružně jako kočka, protože venkovní chlad v němprobudil všechny usínající smysly. Nejdřív prolistoval všechny dostupné telefonní seznamy a hledal jméno

Virginie Gamelyové. Dokonce sešel i do vstupní haly a telefonicky se ujistil, jestli Virginia nemá utajené

číslo. Jak se ukázalo, telefon asi nevlastnila, alespoň tedy žádný, vedený na její jméno. Hardesty zavolali na policii, kde mu však rázně sdělili, že mu s hledáním Virginie nepomůžou, protože mají moc práce shoněním zločinců a vyspáváním ve vyhřátých vozech pod mosty. Ani nechápali, proč by se mělipodobnými věcmi vůbec zabývat.

Jakmile Hardesty získal dojem, že se podíval pod všechny drobné kamínky, pustil se do velkých balvanů.Paní Gamelyová neměla nejmenší ponětí, kde by se dcera mohla zdržovat a Hardesty proto dospěl knázoru, že nejlepší bude využít knihovnu k hlubšímu průzkumu. Ten u jezera nemohl provést, protožepaní Gamelyová neměla chuť na dlouhé povídání „o nesmyslech“. Hardesty se prostě rozhodl, že zjistí conejvíc o jezeru Coheeries a z odhalených skutečností odvodí, kde by mohl Virginii najít. Ze všeho nejdřívsi půjčil atlas. Lake of the Coheeries ale v rejstříku nenašel. Na místě, kde osobně ještě před nedávnempobýval, viděl jen zvláštní zelené skvrny a dvě-tři bezejmenné řeky. Víc informací mu neposkytly anipodrobné mapy oblasti, mapy geodetického ústavu a bez úspěchu skončilo i hledání v místopisném

seznamu.

Ať se podíval, kam chtěl, všude narážel na bílá místa. Jméno osady nebylo v žádném seznamu. Počtyřech a půl hodinách tápání hustou mlhou prázdnoty knihovnu opustil, jenom chvíli předtím, než začalivyhánět poslední návštěvníky. Pokud nenašel o jezeru Coheeries a městě na jeho břehu informace tady, v

této pokladnici informací, nejspíš nebude úspěšný ani jinde. Zatímco si v mramorové vstupní hale oblékal

kabát, oslovil místního sčítače (muže tak starého, že vypadal, jako kdyby ho věk obrátil naruby), jestlineví o nějakém levném ubytování. „Mám jenom velmi omezené prostředky,“ sdělil mu Hardesty, „takžehledám nějaké obyčejně zařízené, čisté a levné místo. Na koupelně v pokoji netrvám.“

„A kdo kdy viděl, aby koupelna byla přímo v pokoji?“ zeptal se muž, jehož jedinou prací bylo mačkatknoflík na počítadle, zaznamenávajícím všechny návštěvníky knihovny, šlo o letitou tradici, které sevedení knihovny prostě nedokázalo vzdát a stařík nic jiného neuměl. „Koupelna je vždycky v dalšímístnosti. Ve stejném pokoji by mohla být snad jen, kdyby ji postavili přímo doprostřed, ale nic takovéhose podle mě nedělá.“

„Je to přesně, jak říkáte,“ přikývl Hardesty. „Vidím, že vám to skvěle myslí. Já jsem chtěl ale jenom říct,že nepotřebuju koupelnu, do které se dostanu přímo z pokoje.“

„A jak by se vám líbilo se o pokoj tak trochu dělit?“ zeptal se stařec.

„Jak to myslíte, že bych se měl trochu o pokoj dělit?“

„Chci tím pouze říct, že vdova Endicottová přijímá nájemníky.“

„Víc než po jednom na pokoj?“

„Ne tak docela. Cena je rozhodně příznivá a můžete se spolehnout, že pokoj bude čistý. Navíc vypadáte,

že máte sil na rozdávání.“

„A jak to proboha souvisí s podnájmem?“

„Vdova Endicottová má jisté chutě. A také jisté potřeby. Jestli mi tedy rozumíte.“

„A co je to vlastně za dámu?“ zeptal se Hardesty.

„Ptát se jaká je? Bože můj! Jaká je! Kéž bych ji znal, když jsem byl ještě při síle, stejně jako jste teď vy!“

„Rozhodně bych se na to místo mohl podívat,“ řekl Hardesty. „Kde ho najdu?“

„Jo. To si teda myslím, že byste se k ní mohl podívat. Přece byste nechtěl zklamat chudáka vdovu. Tobyste jistě neudělal, že ano? Každopádně je to od vás moc milé. Půjdete na Druhou avenue. Pořádsměrem do centra. Křižovatku si už nepamatuju, ale byt je někde poblíž starého divadla Coheeries.“

„Jakého divadla?“ vykřikl Hardesty.

„Divadla Coheeries. Dneska už se tak nejmenuje, ale já si pořád dobře pamatuju na doby, kdy se v němhrála činohra. Teď se tam konají zápasy a kabaretní představení.“

„Co všechno o divadle víte?“

„Myslíte jako obecně?“

„Myslím o divadle Coheeries.“

„Přesně to, co jsem vám právě řekl.“

„Netušíte, odkud se vzal jeho název?“

„Tak moment. Nechte mě chvilku přemýšlet. Odkud se vzal jeho název… ne, to vážně netuším. Nikdyjsem o tom nepřemýšlel. Možná je to nějaký druh mlže, nebo tak něco. Když začínala hra, třeba takovýShakespeare, rozhrnula se opona a lidi měli pocit, jako by se před nimi otvírala schránka nějakéhomořského živočicha.“

Hardesty poděkoval a vyrazil do zimní noci, aby se podíval, co všechno dokáže zjistit přímo na místě.

Nad velkou markýzou před vstupem do divadla Coheeries stálo velkými písmeny „Lucha Libre“ a všechnyobchody v okolí deseti bloků měly zabedněné dveře i výkladní skříně. Napříč přes ulici stál penzion vdovyEndicottové, který v Hardestym vzbuzoval obavy i zvědavost. Vdova Endicottová byla možná pěkněodporná babizna, ale dům vypadal skvěle. V oknech jasně zářily svíčky, mosaz se třpytila jako zlato a celé

průčelí bylo pečlivě udržované, jako by šlo o státem chráněnou historickou památku.

Divadlo však mělo své nejlepší časy za sebou. V předních řadách sedělo asi čtyřicet diváků pojídajícíchkebab nebo teplé preclíky a společně čekali na začátek trapné imitace kabaretu, kterou zde oživili pro ty,jimž jejich špatné finanční poměry nedovolily, aby si koupili televizi. Hardesty si proklestil cestu mezilepkavými hromadami odpadků a závějemi vysypaného popcornu a usadil se uprostřed hlediště. Sotvadosedl do křesla a podíval se směrem k jevišti, zvedla se opona. Všiml si, že kdysi elegantní kupolipokrývají nevkusné malby a zvláštní ornamenty. V šeru ale na detaily neviděl a spokojil se sledovánímpředstavení. Rozzářily se víc než půl století staré reflektory a z celého sálu se najednou vyloupl jen malý,ostře ohraničený, snově vzdálený prostor za blikotajícími žárovkami ohraničujícími jeviště. Tmou projelydůvěrně známé stříbrné záblesky a scénou přeběhly barevné kužely čerstvého světla, které vypadalo, jako

by do sálu vtrhlo rovnou z venkovního mrazu.

Nejdřív se objevili dva komici se zářivě oranžovými parukami vyrobenými nejspíš z dřevité vlny. Postavilise před skoro výhradně španělsky mluvící publikum a zasypali ho spoustou vynikajících židovských vtipů v

jidiš. Celou dobu měli zavřené oči.

Hned nato na jeviště vjel děsivě vyzáblý Sicilan na kole. Asi pět minut po něm toporně kroužil a když užnedokázal snést rychle sílící bučení a množící se sprosté nadávky, s výrazem neskutečné bolesti asoučasně odhodlání se zkusil postavit na sedle na hlavu. Už jen obyčejné šlapání do pedálů mu ale činiloneskutečné potíže, na kole si zjevně příliš nevěřil a nejspíš se teprve učil jezdit. Nikdo se proto mocnedivil, když při tomto složitém cviku ztratil rovnováhu a spolu s bicyklem skončil v první prázdné řaděhlediště.

Poté se před diváky objevila skupina starých otrapů, kteří si říkali Zpívající okurky. Jak se jim celé třičtvrtě století dařilo unikat potupnému konci v salátové míse, byla záhada, kterou by nejspíš nedokázalyrozlousknout ani ty nejskvělejší mozky. Pánové v okurkově zelených oblecích se slamáky na hlavě,vycházkovými holemi v rukou, psími dečkami na nohou a tužkou nakreslenými knírky pod nosem zazpívali

tři písně, „Myška na útěku“, „Beethovenův synovec“ a „Manželské trable za Búrské války“.

Krákorali naprosto děsivě, jako druhořadí, možná spíš sedmiřadí služebníci Múz. Rozhodně se nedalo říct,že by se málo snažili, koneckonců to byli umělci, protože to uváděli na svých daňových přiznáních i naletácích na autobusových zastávkách v severovýchodním Delaware. A tak docela nelhali. Slovo umělci sena ně možná nehodilo, ale rozhodně nabízeli umění. Jejich vystoupení působilo jako smutná písnička,šedivý obraz dávno zašlých časů. Něčím neskutečně dojímali: nikdy se nevzdali. Nikdy nedokázalinahlédnout za zástěnu své vlastní posedlosti a přemrštěných ambicí. Nikdy nepochopili, že všechno, co dělají, je neodvratně vede ke smutnému konci.

Posledním číslem bylo taneční vystoupení. Na jeviště přitančily tři zvláštně vypadající mladé dívky vdřevácích a v zelených, podomácku spíchnutých šatech. Jmenovaly se „Podvodnice“ a z kusu papírupoloženého poblíž se dalo vyčíst, že se jmenují Malá Liza Jane, Dolly a Bosca (ta měla nejtmavší pleť).Poskakovaly a podivně se točily, jako by si vůbec neuvědomovaly, že tančí na divadelním jevišti. Tanecočividně milovaly. Držely se za ruce, divoce vířily v kole a spokojeně se usmívaly. Nakonec se mile abezelstně uklonily.

Před zápasem se v sále rozsvítilo, takže si Hardesty mohl prohlédnout nástěnné malby. Dávný malířzachytil v kupoli tlumenými olejovými barvami asi desítku obrazů od jezera Coheeries. Přímo nad sebouHardesty viděl jezero v létě, na jaře a na podzim. O kousek dál bylo pokryté zimním příkrovem ledu.Nechyběla ani osada, pod hvězdnou oblohou, zasypaná sněhem i obklopená poli důstojně obtěžkanýmizlatavou úrodou. Všiml si saní poháněných plachtami a zvláštního altánu na jezeře. Prohlížel si venkovskédívky, farmáře i koňské spřežení táhnoucí sáně. Nejzajímavější byl střed kupole s vůbec nejzvláštnějšíscénou zachycujícím jezerní ostrov v noci. Stoupal z něj bílý sloup hvězd, jako by se do něho zabodlaMléčná dráha.

To, co Hardesty uviděl hned poté, ho doslova porazilo. Roztřásl se a na čele mu vyskočil studený pot.

Kolem celé kupole byla vyryta písmena, pokrytá silnou vrstvou mastné špíny. Chvíli proto trvalo, než je

přečetl a správně poskládal do slov. Stálo tam: „Neboť co si lze představit krásnějšího, než pohled nadokonale spravedlivé město, jež se raduje dokonalým uplatňování práva.“

Než se Hardesty konečně vypotácel z divadla, přehoupl se zápas do druhé části. U vchodu na zdi viselapamětní plaketa oznamující, že divadlo Coheeries věnoval městu Isaac Penn. Hardesty to bral jako prvnívodítko, náznak směru, jímž se rozhodně musí vydat, i když ho nová informace nejspíš zavede do slepéuličky. Teď se potřeboval hlavně vyspat a nejbližší nocleh nabízel penzion na druhé straně ulice.

Dobře známý nápis, který viděl v divadle, bral jako podivnou náhodu. Nevěřil, že z těchto nečistých ruin; z

hříšného klínu industriální civilizace, která je sama o sobě svým dokonalým popřením; z tohotonelidského města tesaného do podoby stroje; z ulic sevřených mezi věžemi zašedlými mourem a kanálypokrytými ledem; z nekonečné spleti ulic tvořících válkou spálené bojiště by mohlo povstat spravedlivéměsto. Všechno, co kdy viděl a zažil, mu napovídalo, že něco podobného není možné. Nápis je určitějenom hříčka osudu a nesmí mu zabránit v další cestě. Přesto ho nedokázal vyhnat z hlavy.

Teď ho ale čekala vdova Endicottová.

VDOVA ENDICOTTOVÁ byla rusovlasá kráska, úchvatná Amazonka, skoro stejně urostlá a vysoká jakomramorová Diana v parku na Winky’s Hill. V její posteli postupně zemřelo deset manželů, takže senakonec rozhodla zřídit penzion pro mladíky z venkova. Přesouvala je mezi pokoji obklopujícími její vlastní

budoár, proháněla je početnými koupelnami, sprchami i saunami a udržovala je v neustálé pohotovosti,aby byli kdykoli připraveni na její návštěvu a sex. Vdova Endicottová byla žena dokonalá a naprostonenasytná. Obě její ňadra (dohromady i každé zvlášť) byla skutečným skvostem a zázrakem. Rudéochlupení intimních částí připomínalo hebký, vonný hluboký les. Její hladká kůže měla barvu slonoviny,ale díky rusým vlasům a hustému žilkování zářila načervenalým odstínem.

Velmi se jí líbila Hardestyho štíhlá a pevná postava, proto pro něj vybrala jeden ze sousedních pokojů. Ztoho, jak se na něj dívala, usoudil, že s ní bude brzo v posteli. Zamířil do svého pokoje, svlékl se a uložilse ke spánku. Když už skoro spal a matně přemýšlel o New Yorku jako o přelidněné bedně na nářadí anevěstinci plném vyznavačů nezřízeného materialismu, otevřely se spojovací dveře vdovina pokoje.

Opatrně prošel malým průchodem do majitelčiny ložnice. Byla bílá, měla bílou mramorovou podlahu aneměla okna. Světlo do ní pronikalo jenom světlíkem. V malém krbu, připomínajícím košík s třešněmi,leželo na železné mříži několik žhavých uhlíků. Žhnuly jako srdce nejvyšší pece v Pittsburghu. VdovaEndicottová na něj čekala na bílé posteli. V záři uhlíků vypadala naprosto úchvatně. Ležela na zádech ajejí tělo se vlnilo jako vlídné svahy vysočiny. Bedra jí podpíral velký srolovaný polštář.

Pod bělostnou kůží se jasně rýsovala žebra. Vypadala jako nádherný obraz, jako studie v rudé; mělatmavě rudé, skoro kaštanové vlasy, rudé, lehce rozevřené rty, ostře řezané bradavky, krátké, křehké arudé, jako by si je přibarvila lehkým dotekem štětce, a klín jako nejhlubší les nebo bezedné moře.Hardesty nesmírně toužil, aby byl malířem a mohl ji namalovat, ale malování ho v žádném případě

nečekalo.

O dvacet čtyři hodin později, po dni částečně stráveném odpočinkem po neskutečné námaze a velmiuspokojivém výkonu, se mu konečně dostalo odměny za předchozí statečnost během zoufalých bojů vknihovně. Nenašel sice nic o jezeru Coheeries (dokonce se zdálo, že toto slovo není napsané v žádnéknize), ale zmínek o Isaacu Pennovi bylo víc než dost. Zaplnily hned několik zásuvek, takže netrvalodlouho a Hardesty seděl uprostřed vlastnoručně shromážděného archívu tvořeného nejen knihami, aletaké různými reklamními letáky, fotografiemi, dopisy a rukopisy. Velká část dopisů kdysi putovala poHudsonu, nebo k adresátovi mířila prostřednictvím osobního doručovatele. Hardesty brzo zjistil, žePennovi, rodina obvykle spojovaná s novinami, lovem velryb a uměním (narazil i na informace o JessicePennové, známé herečce z Broadwaye, o níž už dříve slyšel), vlastnila letní dům na místě, o kterém sevšechny materiály opakovaně zmiňovaly jen pomocí zkratky „L of C.“

V archivech se skrývalo tolik informací, že by spolehlivě zaměstnaly hned několik generací pilnýchhistoriků. Ti by si zde jistě vybudovali skvělou kariéru, ale Hardestyho přitahovaly zejména fotografie –tisíce černobílých fotografií v typicky působivém stylu devatenáctého století, doby, kdy fotografie usilovněvstřebávala všechny impulzy malířského umění, aby je později jednou provždy potlačila.

Fotografie byly chronologicky uspořádané a uložené v těžkých albech s deskami z třešňového dřeva.Stačilo otočit stránku a před Hardestym se objevila další fotografie s pečlivým popiskem, z něhož bylonejen zřejmé, koho na snímku vidí, ale také to, kde a za jakých okolností snímek pořídili. Pokud by někdodobu z přelomu devatenáctého a dvacátého století posuzoval jen podle těchto fotografií, získal by pocit,že se všechno točilo kolem loděk s vesly, skluzavek, sněžnic, tenisových raket, luxusních jachet aproutěného venkovního nábytku. Pennovi se nesmírně rádi fotografovali při sportu a spousta fotografií jezachycovala v pohodlných křeslech s pohledem upřeným na hladinu sluncem zalitého moře. Hardestynarazil na množství fotografií Isaaca Penna při různých oficiálních příležitostech a uprostředspolupracovníků v redakci Sunu a nechyběla ani Beverly u klavíru, Jack při pokusech se svou sadoumladého chemika či Jayga u plotny s rukama zapřenýma v bok a doširoka rozkročenýma nohama.Většinou šlo o snímky celé rodiny, Pennovi na sněhu, při pikniku na louce vysoko v horách, na dostizích,v loďce pod žhnoucím srpnovým sluncem, při podvečerní procházce po pláži, kde pěkně opálení sespokojeným výrazem svědčícím o dokonalém zdraví sledovali nevysoké vlnky.

Před Hardestym se z hlubin minulosti rychle a s pozoruhodnou vitalitou vynořovala dlouhá a spletitáhistorie rodiny Pennových. Dokázal z fotografií předpovědět spoustu změn, dvě věci však pro nějzůstávaly záhadou: nijak ho neudivilo (s ohledem na vlastní zkušenost a přirozený běh času), když zmalého Harryho až neskutečně rychle vyrostl mladík velící vlastní vojenské jednotce; nepřekvapilo ho anipravidelné zamrzání a rozmrzání jezera, nebo když se malá půvabná Willa (cestou z jednoho dřevěnéhoalba ke druhému) změnila ve štíhlou dívku úžasných tvarů, jimiž Hardestyho oslovila přes propastbezmála celého století. Ze své pozice nezúčastněného pozorovatele, tolik podobné pohledu samotnéhoboha, dokázal přehlédnout drobné nesrovnalosti, změny nejčastějších póz a dekorací, střídání módníchvln. Chápal, že lidé odcházejí a na scéně se objevují noví. Dobře si uvědomoval, že pluje po neklidnéhladině zčeřené vlnami nesčetných let.

Archiváři ale odvedli skvělou práci a každá sebemenší zvláštnost okamžitě přitáhla jeho pozornost. Všimlsi, že Beverly na všech snímcích září daleko jasněji než všichni ostatní. Na některých snímcích ji

obklopovala zvláštní aura, které si nevšimli ani fotografové, natož pak portrétované osoby. Všiml si toho,

že na fotografiích z jednoho roku bohatého na sníh, bezprostředně před první světovou válkou, seobjevuje neznámý muž. Nepodobal se žádnému z početné rodiny Pennových, nevypadal jako sluha, aleani jako příslušník vyšších vrstev společnosti. Působil trochu drsně, jako dělník přivyklý tvrdé práci adokonce i z fotografií se dalo odhadnout, že patrně mluvil irským přízvukem, vynikal velkou silou a skvěleto uměl s nářadím. Jeho velké ruce to určitě moc neuměly ani s perem, ani s klávesami. Možná mohlpracovat jako vrchní údržbář v tiskárnách Sunu, jako správce rodinných farem v Amagansettu nebokapitán na některé z obchodních lodí Isaaca Penna, ale Hardesty tušil, že to tak nebylo. Svým oděvemtotiž často působil jako typický dandy, na mnoha fotografiích stál hned vedle Beverly a na jednom snímku

ji objímal kolem ramen tak něžně, až z něj Hardesty nemohl pár minut odtrhnout oči. Mužova vášeň jako

by propalovala stránky, podobně jako Williny postupně dozrávající vnady. Tento cit Hardestyhoneodolatelně přitahoval. Nebyl takový, jaký znal ze svého vlastního života. Tohle byla láska. A pakHardesty narazil na nejpodivnější sérii fotografií. Zachycovaly podivně pochmurnou svatbu, v jejímžprůběhu se Beverly sotva držela na nohou a její partner ji musel celou dobu podpírat. A hned poténásledovala spousta fotografií holého a pustého jezerního ostrova uprostřed zimy, který se takřka ztrácelv okolní ledové záplavě.

Jméno neznámého muže pod žádnou z fotografií nenašel. Jakmile na něj v dlouhém výčtu zúčastněnýchpřišla řada, místo jména se objevil jen otazník. Kdo to byl? Nesmírně pečliví archiváři to netušili a za svounevědomost se otevřeně omlouvali. V poznámce připojené k poslednímu albu se psalo, že členové rodiny

Pennových odmítli své fotografické záznamy komentovat a dokonce se ani nijak nepodíleli na jejichsestavování.

Hardesty se pozorně zahleděl do vetřelcovy tváře. Muž se mu líbil. Dokonce moc. Dojímal ho pohled nazpola bezejmenný pár, který z ničeho nic zmizel a všichni ostatní na něj podle všeho úplně zapomněli.

To, co hledal, však přesto našel. Alespoň zčásti. Na některých fotografiích (na stohu sena nebo v zadníčásti saní tažených koňmi) si všiml Gamelyových, zdravě působících venkovanů od jezera, kteří evidentněPennovy znali a pravidelně se s nimi stýkali. Na první pohled se sice zdálo, že Pennovi jezero Coheeriesnavždy opustili, zamrzli v čase a ztratili se v dřevěných deskách rodinného archívu, Hardesty se všakpřesto rozhodl, že je vyhledá, v naději, že totéž udělala i Virginia Gamelyová.

PŘESTOŽE MĚSTO skoro ve všech směrech oslňovalo a ohromovalo, mělo jeden naprosto nepochopitelnýa neodpustitelný nedostatek: žily v něm sice miliony lidí, ale vycházely zde jen dva velké deníky. Je sicepravda, že kdokoli si mohl koupit nanejvýš den staré noviny z celého světa ve všech možných jazycích apodobách, nestrádali ani příznivci elektronického čtení, kteří si mohli vybrat z pestré palety virtuálníchnovin, ale většina obyvatel byla odkázaná na dva konkurenční deníky, které město nepříjemněpolarizovaly: lidé prostě četli buď Sun, nebo Ghost.

U stánků se dal koupit Morning Ghost a Evening Ghost (přesněji: The New York Ghost, ranní vydání a The

New York Ghost, večerní vydání) a také The New York Morning Whale a The New York Evening Sun.Mezi novinami vládla nesmiřitelná válka, neutichající ani po setmění, ve chvílích relativního klidu.Obyvatelé města o ní samozřejmě věděli, stejně jako dokázali odlišit noc ode dne, světlo od tmy a tlustélidi od štíhlých.

Hardesty neměl o něčem podobném ani tušení. Když se na rohu skoro liduprázdné ulice zastavil unovinového stánku vystupujícího z modravé záplavy jako osamělý maják, s překvapením zjistil, že Sunještě stále patří rodině Pennových a Harry Penn, kdysi dítě a poté přísný velitel, je hlavou velkéhomediálního impéria. Na náměstí Printing House Square se vydal přesně v deset hodin, protožepředpokládal, že touhle dobou budou v novinách stíhat uzávěrku.

Všichni měli skutečně tak napilno, že si ho nikdo nevšímal a nikdo se ho na nic neptal. Celé dvě hodinystál uprostřed zasklené vstupní haly a sledoval, jak skleněnou střechu desítky metrů nad hlavou postupně

zasypává vrstva čerstvého sněhu. Kolem něj běhaly stovky reportérů, přepisovačů, poslíčků, redaktorů sustaraným výrazem ve tváři a tiskařů s prsty a často celýma rukama potřísněnýma inkoustem. Vybíhali zedveří a znovu za nimi zase rychle mizeli a řítili se po schodech do dalších poschodí zavěšených naduzavřeným nádvořím. Přesně o půlnoci veškerý ruch ustal, v horečnaté práci pokračovaly jen tiskařskéstroje, jejichž tlumený rachot k němu doléhal odkudsi z podzemí. Jejich zvuk připomínal mocné lodnímotory, jakoby pouze nepotiskovaly prázdný papír, nýbrž vezly celou budovu bouřlivým mořemzahaleným v mlze. Hardesty vystoupal do přijímací místnosti ve třetím poschodí, kde zastavil prvníhočlověka, na kterého narazil. Měl štěstí na Praegera de Pinto, výkonného redaktora novin.

„Omlouvám se, že obtěžuji,“ oslovil ho Hardesty. „Hledám jistou ženu. Vím jen, že do města přišla odjezera Coheeries, kde měla kdysi rodina Pennových letní dům. Možná vám připadá můj dotaz trochuzvláštní a možná se dokonce divíte, proč jsem sem chodil, když mám tak málo informací. Ale v tom toprávě je. Víc nevím a tady je moje jediná naděje, že ji najdu. Rád bych se zeptal Harryho Penna, jestli oní něco neví nebo jestli by nemohl poradit, kde bych se o ní něco dozvěděl.“

„Vy hledáte Virginii Gamelyovou?“ zeptal Praeger.

„To je přesně ta žena, kterou hledám.“

„Ta tady pracuje.“

„V tom případě jsem ji našel.“

„Ale teď tady není. Právě jsme dokončili Whale a ona pracuje na vydání Sunu. Do práce přijde až v šest

ráno.“

„Jmenuji se Hardesty Marratta. Cestoval jsem Polarisem a… prostě pro ni mám dopis.“

„Rád jí ho předám.“

„Její matka mě výslovně žádala, abych jí ho předal osobně.“

Praeger se představil a pozval Hardestyho k sobě do kanceláře o poschodí výš (vystoupali do ní potočitém litinovém schodišti procházejícím kulatým otvorem ve stropě), aby si s ním promluvil o tom, coviděl a zažil u jezera Coheeries. Praegera toto místo zajímalo od chvíle, kdy se o něm Virginia poprvézmínila a pak se s Jessicou Pennovou z nějakého důvodu domluvily, že na něj už nikdy nepřijde řeč.Hardestyho vyprávění ho nesmírně zajímalo, a nejen kvůli obsahu. Okamžitě totiž odhalil, že Hardestymá stejně jako Virginia mimořádný dar řeči. „Netuším, co je na tom místě tak pozoruhodného,“ prohlásilPraeger, „a vlastně ani nevím, jestli vůbec existuje, ale jedno je jisté: každý, kdo jím projde, mluví úplněpodle mého gusta. Možná bychom tam nahoře u jezera, pokud bychom se tam dostali, měli uspořádatjazykový seminář. A nebo bychom odtamtud měli aspoň čerpat vodu a plnit ji do lahví.“

Mluvili několik hodin. Probrali spoustu témat a brzo zjistili, že na spoustu věcí mají až pozoruhodněpodobný názor a v mnoha směrech jsou si velmi podobní. Oba působili pohodově a uvolněně, oba milovali

chlad a chůzi zimní krajinou a oba měli rádi zajímavé diskuze, při nichž se nevyhýbali ani ostřejšímdiskuzím. Skvěle si rozuměli a neshodli se jen v jediné věci: v názoru na povahu a podstatu města.

Hardesty neměl nejmenší chuť přehlížet jeho nedostatky, nechtělo se mu tolerovat zbytečnou hrubostjeho obyvatel ani příliš strohé uspořádání ulic, které se podepisovalo na jejich podobě, ale také údržbě.Nenáviděl ho jako zhrzený milenec překypující city, bezvýhradně, iracionálně a se smutkem v srdci.Hrdelní zvuky sirén divoce letící nad sněhem a rozechvívající okna vydavatelství ho sice okouzlovaly, alesoučasně ho děsily, stejně jako pomyšlení na nekonečné předivo ulic, širokých tříd, průchodů a temnýchzákoutí plných neviditelných horizontů mířících do prázdna.

Praeger to už mnohokrát zažil. „Můžu vás ujistit, že to, čím teď tak neskonale pohrdáte, budete

zanedlouho milovat,“ prohlásil s nezvratnou jistotou v hlase.

„V tom se pletete,“ odtušil Hardesty stejně přesvědčivým tónem. „Mířím do Evropy a nemíním se tadypříliš zdržovat, takže na nějaké velké city určitě nebudu mít čas.“

„Tohle město anarchie vás nepustí.“

„A proč by nemělo, když právě anarchie je to, co na něm nejvíc nenávidím?“

„Protože víte, že o žádnou skutečnou anarchii nejde. A i kdyby to bylo, jak říkáte, zláká vás neskutečnoupaletou možností, jakou hledáte. Už samotný fakt, že město přežívá a stále stojí na vlastních nohách, jevíc než dostatečným důkazem jeho vnitřního souladu. Ten dále předpokládá existenci mocnýchprotikladných sil působících na všech stupních degradace.“

„Já je ale nevidím. Vy snad ano?“

„Jen zřídkakdy. Ale pokud k tomu dojde, je mi jasné, že základní rovnováha je tu zachovaná. Vidím tustopy dokonalého věku, podobně jako horníci nacházejí v té nejsprostší rudě žilky vedoucí ke zlatu.“

„A co když vás všechna ta ošklivost a hrůza natolik otupí, že ve chvíli, kdy nastanou věci, ve kterédoufáte, nebudete je schopen ocenit? Tedy pokud k nim skutečně dojde.“

„To mi vůbec nevadí. Naopak. Rád riskuji. Mám radost, že výsledek nezáleží jen na mě, i kdybych sesnažil sebevíc. Plány města vznikaly na stejném stole jako plány na válku. Město nic neslibuje, a přestodokáže být neskonale štědré. Měl byste tu chvíli zůstat, abyste si udělal představu, jak vlastně funguje.Naslouchejte lodním sirénám. Když vám budou od léta do zimy a pak znovu přes jaro až do léta znít vuších, změní se v nádhernou píseň. V poselství. Vždycky mám pocit, jako by mi říkaly: ‚Užívej času,protože zatímco já musím odplout, ty můžeš zůstat. Máš nesmírné štěstí, že žiješ v době, kdy můžešzahlédnout první přísliby zlatého věku.‘“

Rozcházeli se s rozpaky: Hardestymu se nelíbilo, když ho Praeger přesvědčoval ke změně názoru naměsto a Praeger neměl radost, že to musel udělat. Co je vlastně Praegerovi do toho, co si Hardestymyslí? Slíbil však, že Hardestyho následující den ve čtyři odpoledne, hned poté, co dokončí přípravu Sunu,

seznámí s Virginií.

Hardesty se vydal prudkou sněhovou bouří k bezmála deset kilometrů vzdálenému hotelu Lenore,vysokému domu v centru, do jehož vysokých prosklených stěn narážel sníh a jako hustý zpěněnývodopád se snášel k zemi. Na ulicích bylo pusto jako na prérii. Všude ležela silná vrstva sněhu, aleHardestymu se přesto zdálo, že v chladných a žhnoucích zákoutích, kde právě probíhal krvavý boj orovnováhu, skutečně čeká spousta překvapivých možností, o nichž před chvílí mluvil Praeger.

Noční vrátný dal Hardestymu pokoj v posledním poschodí, na samém vrcholu hotelu. Hardesty bylspokojený, že našel Virginii a může brzy odjet z města. Svědomí mu tedy dovolilo přenocovat v luxusnímpokoji za astronomickou cenu. Z vydavatelství odešel v jednu hodinu po půlnoci. Mezitím ale noc natolikpokročila, že dokonce i hodiny se uložily ke spánku a čas se ztrácel v bílé tmě zuřící bouře.

Když Hardesty dorazil do svého pokoje ve sto dvacátém poschodí hotelu, zamířil přímo k oknu a zadívalse na větrem spletené přadeno bílých vláken, které se postupně rozlévalo po skle. Město mu připadalotvrdé a nesmlouvavé. Přetékalo utrpením, bolestí a sněhem. Nelítostné podnebí a ještě nelítostnějšíobyvatelé ničili i ty nejsilnější a slabí mizeli po tisících, navždy zapomenuti ve tmě a chladu. Hardesty stál

ve sto dvacátém poschodí hotelu a nijak ho neudivovalo, že vůbec nic nevidí, vlastně mu to připadalopro tohle město příznačné.

Naopak ho neobyčejně potěšilo, že součástí koupelny je malá sauna. Sotva do ní vstoupil a zavřel zasebou dveře z cedrového dřeva, teplota začala stoupat a hned nato ho oslnilo jasně žhnoucí slunce. Podlouhé pouti arktickými pustinami si pobyt na poušti nesmírně užíval. Byl tak promrzlý, že trvalo celýchčtyřicet pět minut, než mu na kůži vyskočil pot.

Plánoval si, jak následující den doručí dopis Virginii Gamelyové a při troše štěstí a šikovného plánováníokamžitě nasedne na zaoceánský parník. Ten si prorazí cestu ledem a vyveze ho z přístavu na širé moře.Konečně ho přestanou trápit zvuky sirén, které nechá za sebou. Praegerovi nevadily. Jak jinak by mumohly připadat jako zvuky kostelních varhan, jako neodolatelná melodie, při které se chvěl jako třtina vevětru? Hardesty slyšel jejich hluboký temný zvuk dokonce i na poušti ve sto dvacátém poschodí hotelu, ve

tři, ve čtyři možná v pět hodin nad ránem, nebo kolik vlastně bylo. Jak to, že stále tak hlasitě ječí? Jevůbec možné, že by i v tuhle nekřesťanskou dobu, v téhle děsné bouři, vyplouvaly lodě? A pokud ano,kdo je slyší?

Nikdy neutuchající aktivita, dokonce i v době, kdy by všichni a všechno mělo spát, jasně napovídala, žeměsto žije svým vlastním životem a někde hluboko pod povrchem pracují síly, deroucí se pomalu, ale jistě

na povrch.

Hardesty v sauně málem omdlel. Když se z ní konečně vymotal, vrávoravým krokem zamířil přímo k oknu.

Venku stále ještě zuřila bouře, ale čím déle do ní hleděl, tím jasněji si uvědomoval, že v bílé tmě seskrývá zvláštní záře. Někde přímo před ním, jistě vysoko ve vzduchu. Vítr kvílel, běsnil jako šílený, otřásalocelovým útesem na jehož vrcholu stál Hardesty a záře stále sílila.

A pak se sníh změnil v mlhu, hotel v loď a prostor otevřel svou náruč, jako by vyzýval k pohybu.Uprostřed sněžného víru se objevila osvětlená věž a lehce se vznášela prostorem, jako by se jí vůbecnetýkala zemská přitažlivost. Byl to vrchol vysokého mrakodrapu zalitý modrým, bílým a stříbrnýmsvětlem bodových reflektorů. Chvílemi se ztrácel za průsvitnou clonou sněhu, ale když se z ní znovuvynořil, byl jasnější než dřív. Nad ránem, když bouře v záři začínajícího dne postupně zešedla a svět sezahalil do neprostupné mlhy, věž zcela zmizela.

Ráno zářilo jako dokonale vyleštěný křišťál. Hardesty se zastavil u okna a chvíli zamyšleně pozorovalvysoké věže, jejichž ostré stěny prořezávaly větrnou smršť. Ta mířila do města odkudsi z Kanady a hnalapřed sebou modravou stěnu mraků spořádaně klusajících jako ovce. Po vzdálených mostech v obousměrech, do města i z města, proudily zlatavé proudy třpytivé slídy, automobily v ranním slunci. Sestrylodí, které slyšel v noční bouři a do jejichž podpalubí by se vešla celá města, poklidně pluly po zčeřenéhladině přístavu a jako žehličky ladně klouzaly po zpěněných hřebenech vln.

V ulicích se podivně komíhaly a poskakovaly tisíce lidských loutek, uháněly tak rychle, až je to samotné

překvapovalo. Za podobně jasných mrazivých dnů, kdy netrpělivý úplněk nedokázal počkat do tmy a ještěza světla se vydal za sluncem, lidé rázovali městem tanečním krokem, naparovali se jako koně v padokupřed nejdůležitějším dostihem sezóny a tvářili se hrdě, jako by právě něco nesmírně významného objevili.

Rozeznívali dlouhý štíhlý štít Manhattanu záplavou hlasů, rozechvívali jej jako meč nedočkavě vyhlížejícíboj. Dávali za pravdu rčení, podle něhož New York umírá a vstává z popela stejně snadno, jako se jináměsta ukládají večer ke spánku a ráno vítají nový den.

Cesta zmateně běhajícím davem bláznů a polovičních šílenců na náměstí Printing House Square zabrala

Hardestymu skoro celý den. Lidé mu neposkytli ani centimetr prostoru a nedarovali si ho ani navzájem.

Na semaforech svítila červená, ale ulicí se dál nerušeně šinuly souvislé proudy automobilů. Po hlavníchtřídách svištěly dvousetkilometrovou rychlostí pekařské dodávky, pod jejichž koly končili nešťastníci nakolech i ti, kdo se rozhodli dostat k cíli pěšky. Na rozích ulic spolu bojovali prodejci preclíků odněkud zBalkánu zachumlaní do teplých kabátů a vlněných leteckých kukel, naráželi do sebe vozíky s veseleplápolajícími plameny a jako neústupní bizoni soupeřili o každičký milimetr chodníku. Mezi Riverside Drivea Wall Street se na běžkách hnaly zástupy finančních makléřů v třídílných oblecích s kufříky pevněpřipevněnými na zádech. V tvářích měli výraz, z něhož nebylo patrné, jestli se víc bojí života nebo smrti.Na jedné ulici si Hardesty všiml, že ve všech oknech v druhém poschodí, v délce asi osmi kilometrů, jsouvyvěšené poutače lákající do kurzů karate a různých dalších bojových umění. Míjel je v době oběda, takže

si dopřál polední přestávku a chvíli nehybně naslouchal halasu bojových pokřiků a sledoval bílé postavy,které se jako ruští tanečníci s podivně pokroucenýma nohama a rozmáchnutýma rukama míhalyvzduchem. Na každém rohu hořelo hned několik ohňů, u každého bloku probíhal vážný spor hrozícípřerůst v boj na život a na smrt. Kam se jen podíval, všude se loupilo a domy jeden po druhém mizelypod rukama ďábelských ničitelů, které okamžitě střídaly stavební čety budující nové stavby kdesi voblacích. Hardesty všechno pozoroval jako uhranutý a vůbec netušil, jak se dostane k cíli, chvílemi naněj dokonce zapomínal. Město potřebovalo potravu pro své nespočetné výhně. Vystrkovalo své těžkéohnivé jazyky, olizovalo kolemjdoucí a chvíli si je měřilo, trochu si s nimi pohrálo (třeba jim prodalo oblek)

a pak je sluplo jako malinu. Zaživa je sežralo.

Když konečně dorazil na náměstí Printing House Square, kde sídlily kanceláře vydavatelství Sunu a přímonaproti kanceláře vydavatelství Ghostu, bylo hodně pozdě a tma. Na obří budově, v jejíchž útrobách denco den vstával z popela Ghost, visela spousta neonových poutačů vytrubujících do světa, jakého úspěchua slávy Ghost dosáhl. Novoklasická budova Sunu jen tlumeně zářila jako příjemně hřející kamna. Hardesty

vyběhl po schodech do kanceláře Praegera de Pinto. Když uviděl Praegera a vedle něj Virginii, už takrychle tlukoucí srdce se mu úplně splašilo. Oni vedle sebe seděli na kožené pohovce, nepříjemně blízko aaž příliš uvolněně. Hardestymu bylo jasné, že si nejspíš rozumí víc než kolegové nebo přátelé a zasáhla ho

řízená střela žárlivosti. Přímo do srdce. Usmíval se a v duchu se kroutil nesnesitelnou bolestí. Do háje stímhle prohnilým městem, které neví, co je spravedlnost a nikdy to ani nezjistí. Stačil jediný pohled doVirginiiných očí a okamžitě věděl, že tohle je žena, kterou hledal. Vlastně ji nehledal, ale našel, v tenvůbec nejhorší okamžik, protože jen blázen by nepoznal, že mezi Virginií a Praegerem… Ale třeba se muto jenom zdá, možná si to jenom namlouvá, protože když se Praeger zvedl z pohovky, z pomalu mizícíhovytlačeného důlku se ukázalo, že mezi Praegerem a Virginií byla asi třiceticentimetrová mezera. Možná tomohlo být i o nějakých deset až patnáct centimetrů víc. Dost na to, aby se předčasně nevzdával naděje.Hardesty se rozhodl, že tahle půvabná a skromně působící dáma s dlouhými černými vlasy a mimořádněinteligentním pohledem se stane jeho ženou, ať se Praeger staví třeba na hlavu. „Rozmáčknu ho jakomouchu tse-tse,“ prohlásil Hardesty nahlas, aniž by si to uvědomil.

„Koho že to rozmáčknete?“ zeptal se Praeger. Zajímalo to i Virginii, které se z Hardestyho zatočila hlava.

„Craiga Binkyho,“ vyhrkl Hardesty a pevně se rozkročil, jako by chtěl získat zpátky narušenou vnitřní

rovnováhu.

„Ach tak. To bychom rádi udělali všichni,“ usmál se Praeger. „Máme své důvody, ale zatím netuším, co

pohnulo k tak razantnímu rozhodnutí vás?“

„Četl jsem dnešní Ghost. Neslýchaná drzost.“

Virginia se usmála. Z toho, jak se na ni Hardesty díval, z jeho lehce rozechvělého hlasu i melancholického,

možná dokonce nešťastného výrazu pochopila, že se do ní zamiloval. Samozřejmě si uvědomovala, že tosvědčí o jisté slabosti charakteru, ale současně nemohla tak silnou citovou oddanost zcela ignorovat.Sama se jen sotva držela na příkrém svahu emocí a cítila, jak pomalu klouže dolů. Za pár minut svůjmarný boj s lidskou přitažlivostí vzdala a rychle sklouzla až na dno. Přesto si nechtěla počínat zbrkle, musela myslet na své dítě a také na to, že zbrklost se jí už jednou nevyplatila.

Praeger de Pinto, který odjakživa miloval Jessicu Pennovou a nedokázal si představit, že by kdy zahořel knějaké jiné ženě, pomalu odstoupil a zdálky sledoval rozpačitého Hardestyho a neobvykle rychle dýchajícíVirginii (totéž platilo i naopak), jak se pomalu seznamují. Zatímco spolu mluvili, v kanceláříchkonkurenčních novin se vystřídaly směny a náměstí Printing House Square se zaplnilo redaktory,přepisovači, poslíčky a úředníky, kteří si razili cestu hlubokým sněhem.

Než Hardesty předal dopis od paní Gamelyové, pověděl Virginii o své cestě Polarisem a o tom, jak sezcela náhodou dostal k jezeru Coheeries. Mluvil a stále jasněji si uvědomoval, že místo, které se marněsnaží popsat, má Virginie hluboko vyryté ve svém srdci. Měl radost, že se s ní setkal právě v zimě, kdyambice a láska plápolají nejjasnějším plamenem. Kdyby nestála před tmavým sklem, vysoko nad sněhempokrytým náměstím a oslnivě zářící budovou Ghostu, nejspíš by s ní nedokázal mluvit jako muž, kterýnemá proč skrývat svoje city. Virginia je ale přesto nevnímala, tedy přesněji si nebyla jistá, co přesně cítíona i Hardesty. Lásky si vážila natolik, že ji neviděla, přestože se jí vystavovala přímo před očima.

Za nějakou dobu oba zvedli hlavu a zjistili, že Praeger zmizel.

„Jak dlouho jsme tu podle vás sami?“ zeptala se Virginia s úsměvem.

„To netuším. Ale rád bych vás pozval na večeři.“

„Mám doma dítě. A paní Solemnisová ráda odchází v šest.“

Hardestyho sebedůvěra se hroutila jako domeček z karet a hruď mu sevřela palčivá bolest.

Pak se na něj Virginia podívala a řekla: „Abyste mi rozuměl, jsem svobodná matka.“

Praegera sice nenašli, ale když vycházeli z budovy, potkávali další Virginiiny kolegy. Ti snadno rozpoznali

Hardestyho mírně nejistý, ale nepřehlédnutelně vítězoslavný pohled i její zrůžovělé tváře, což neopomněliocenit vševědoucími úsměvy, před nimiž Virginia s nezastíraným potěšením rychle uhýbala.

Hardesty se zbavil kabátu z ovčí kůže a vyměnil ho za tmavošedý vlněný převlečník, zaplatil za nějpodstatnou část své železné zásoby. Zmínil se o tom Virginii a postěžoval si, že kabátek, byť délkourozhodně nemohl s převlečníkem soupeřit, daleko lépe hřál a navíc se v něm o hodně líp cítil. „To vámráda věřím,“ přikývla Virginia, „ale určitě jste udělal dobře. Tenhle nový kabát vám moc sluší. A já osobně

bych se v ovčí kůži necítila úplně dobře. Určitě ne tady ve městě. Chodit tady v oděvu do divočiny jestejně pošetilé, jako kdybyste se na vesnici oblékl jako do divadla.“ Postupovali proti nelítostnémusevernímu větru, který je bolestivě šlehal do tváří, takže měli pocit, jako by se prodírali ledovou řekou.Přecházeli rušné ulice a křižovatky, ale Hardesty se neodvážil nabídnout Virginii rámě. Docela mu stačilo,že se jí líbí jeho kabát (aspoň to tvrdila a on jí věřil) a že ho vede s sebou domů na večeři. V tuto chvíli už

po ničem dalším netoužil.

Čínská a italská tržnice ležely hned vedle sebe, jako dvě hlučné příšery se o sebe opíraly zády.

Hardesty a Virginia procházeli nekonečnými řadami lemovanými bezpočtem stánků a připadali si, jako bybrouzdali bosí rozkvetlou jarní loukou. Pečlivě vyrovnané hromady ovoce a zeleniny jim připomínalyúrodnou zahradu, mrtvé ryby s otevřenými tlamami a neskonale udiveným výrazem vypadaly jako snaživě

skákající pstruzi. „Někdy Ghost úmyslně trápím,“ ozvala se Virginia po chvíli mlčení. „Věnuju se stejnýmtématům jako oni a odvádím daleko lepší práci. Můžou se z toho pomátnout. Letos v létě uveřejnili článek

o čínských a italských trzích a jako obvykle psali výhradně o jídle, jako by nic jiného neexistovalo.Redaktoři Ghostu mají nejspíš pocit, že lidé rozumí jen tomu, co jim projde žaludkem.“

„V tom s vámi naprosto souhlasím,“ přitakal Hardesty. „Zrovna dnes jsem si na první stránce Ghostu všimldvou sloupců věnovaných novému receptu na zapékané artyčoky. Prostě skandál.“

„Přesně tak. Taky mi to připadá děsivé. Kdo to kdy viděl, dávat jídlo na první stránku. A jim to připadáúplně normální! Když někomu nenaskočí suflé, doplní odstavec černým okrajem; novou omáčkusamozřejmě představí palcovými titulky… každopádně o tři dny později jsem napsala vlastní článek a ojídle jsem se v něm ani nezmínila. Přesto si myslím, ne, jsem o tom pevně přesvědčená, že trhy vystihldaleko přesněji, protože jídlo není na trzích ani zdaleka to nejdůležitější.“

„A smím se zeptat, co je podle vás nejdůležitější?“ zeptal se Hardesty, i když odpověď znal.

„Přece lidé, nakupující a prodávající, jejich tváře a spousta barev, světlo a složité předivo příběhů;samotný duch trhů. Kde jinde můžete spatřit tolik jasně zářících světel beztížně visících v mrazivémvzduchu?“ zeptala se a ukázala na šňůry pestrobarevných žárovek nad stánky. „Harry Penn dostal hneddalší den od Craiga Binkyho telegram. Stálo v něm: ‚Jak můžete psát o trzích a ani jednou se nezmínit ojídle?‘ Jen si to představte. Posílají si telegramy a přitom mají kanceláře naproti sobě na stejném náměstí.

Harry Penn mu samozřejmě odpověděl: ‚Jídlo zabíjí duši.‘ Já osobně jím moc ráda,“ pokračovala Virginia.„Po pravdě musím říct, že právě teď umírám hlady. Ale jehněčí kotleta stejně není totéž co římskékoloseum.“

Koupili si velký steak a asi sedm druhů zeleniny a vyrazili zpátky dlouhými uličkami lemovanými třpytivými

perlami světel. Celou dobu si příjemně povídali a sledovali, jak jim od úst stoupají bílé obláčky páry.„Bydlím tímto směrem,“ ukázala Virginia, „ale přes křižovatku Five Points se mi nechce, je to tam přílišnebezpečné. Co kdybychom se vydali vzhůru po Houstonu a pak se obloukem vrátil zpět?“

„V tom případě nás ale čeká přinejmenším třikrát tak dlouhá cesta,“ namítl Hardesty. „Proč bychomnemohli jít přes Five Points? Včera jsem tudy šel a vůbec nic se mi nestalo.“

„Tak to jste měl velké štěstí. Navíc je už tma.“

„Podle mě se nemáme čeho obávat,“ prohlásil Hardesty. „Takhle zvečera všichni zloději spí.“

Křižovatka Five Points a její okolí živila zločince všech možných ras a národností. Ukrývali se v temnýchzákoutích a jako slizcí hadi se plazili úzkými uličkami. Zločinci se postupně měnili a měnil se i zločin, jehomotivy, jazyk i sémantika. Ve své podstatě však zůstával stále stejný a totéž platilo i o jeho pachatelích,kteří si odjakživa vystačili s nožem, klackem a pistolí. Hardesty měl ale pravdu. Zvečera zločinci skutečněspali a ožívali jen během několika málo hodin uprostřed noci. Ulice byly liduprázdné a zimní kouzlo zůstalo

na hranici oblasti Five Points, připomínající velkou temnou jeskyni bez východu. Hardesty a Virginia mělipocit, jako by je z tmavých oken pozorovaly desítky, možná stovky očí. Slyšeli jen zvuk vzdáleného zvonu,mísící se s odporným smíchem vycházejícím z napůl pobořených činžovních domů, místy se v něm zcela

ztrácel, jako by někdo chtěl dát jasně najevo, že hlasy andělů v těchto místech nenajdou žádnéposluchače.

Asi v půli cesty si začali všímat věcí, které jim do té doby unikaly. Ve stinných zákoutích viděli zhroucenépostavy a bolestí zkroucená těla žadonící o milost nebo milosrdný konec. Chorobně žhnoucích očí skaždým krokem přibývalo a současně přibývalo i přidušených výkřiků.

„Neumím to vysvětlit,“ řekl Hardesty, „ale tyhle prázdné ulice ve skutečnosti praskají ve švech.“ VzalVirginii pod paží a rychlým krokem se s ní vydal k jasně zářícímu ohni na okraji čtvrti. Očekával, že upožáru budou hasiči, policie a nejspíš také novináři. Požár jim navíc posvítí na cestu a bezpečně je vyvede

z okolí Five Points.

V oranžové záři se topila řada obytných domů. Nad střechami se držel hustý oblak černého kouře. Odrážel

světlo zpátky k zemi a dusil rychle stoupající jiskry. Všude kolem, kam až Hardesty dohlédl, běhalipodivně rozjaření lidé. V očích se jim třpytila zrnka ohně a zjevně se z něčeho radovali. Všichni o něcobojovali. Pokud spadlo do ohně nějaké dítě, dav zatajil dech a v následujícím okamžiku se ulicí rozlehlnadšený rykot. Někteří napjatě sledovali, jak oheň přeskakuje ze střechy na střechu, ale většina byla zcela

zaujatá bojem a divoce burácející požár vůbec nevnímala. Plameny osvětlovaly šlachovitá tělapřipomínající litinové sochy v městských parcích a ta, která se nedokázala zvednout ze země, postupněmilosrdně pohlcovaly.

Virginia byla otřesená a Hardesty litoval, že trval na cestě přes křižovatku Five Points. „Tohle jsemnevěděl,“ opakoval otupěle nevýslovně ohromen pohledem na umírající děti, přestože ze světa odcházelybez jediného výkřiku a mizely se zvláštní lehkostí. „Ve dne to tu vypadá úplně jinak. Netušil jsem, co seděje po setmění.“

Z vedlejších ulic přibíhali další muži a ženy jako ještěrky toužící zachytit poslední paprsky zapadajícíhoslunce. Chodníky byly za chvíli přeplněné, takže se skoro nedalo projít a na několika místech se objevilystánky s občerstvením. Nikde ani stopa po hasičích nebo sanitkách. Chyběly tu pestrobarevné vozy zástupců tisku i ostré reflektory, které by zatlačily jasně oranžovou zář na ústup. Oheň zuřil nezmenšenou

silou, domy se hroutily a lidé umírali.

Uprostřed davu se objevil kulhající a napůl zmrzačený kůň. Táhl vůz, až po okraj naplněný odpadky. Mužs opratěmi v ruce ho jediným škubnutím zastavil a chvíli se rozhlížel. Nejspíš hledal, kudy by zácpu objel,ale kůň i povoz uvízli v pevném sevření a nemohli dopředu, dozadu ani do stran. Kdykoli se před nimiuvolnilo trochu místa, kůň postoupil o dva kroky, ale hned se musel zase zastavit.

„Vidíte to zvíře?“ zeptal se Hardesty. Sám nevěděl, zda ho má litovat nebo se od něj znechuceně odvrátit.

„Většího tažného koně jsem v životě neviděl, a přitom je dobře stavěný a štíhlý jako plnokrevník. Jen sipředstavte, co všechno má asi za sebou.“

Skupina zdivočelých dětí koně tloukla klacky a pruty po bocích. Zezadu musel snášet rány velkým těžkýmbičem od svého pána. Kůň stál s pokorně svěšenou hlavou a zavřenýma očima. Boky i šíji měl plnéhlubokých, částečně zhojených a částečně nových ran. Hluboké krátery jizev na mnoha místechpřekrývaly čerstvé odřeniny a spáleniny, které mu způsoboval jeho víc než primitivní postroj. Kůň mělnakrátko ustřižený ocas a kdysi jistě bujná hříva připomínala prořídlé strniště. Zůstalo mu jen jedno

zdravé ucho, druhé vypadalo, jako by mu je ohryzaly hladové krysy.

Povoz přetékající odpadky musel vážit snad tunu, kůň ho však táhl s až neuvěřitelnou lehkostí, přestožese svými početnými ranami vypadal jako nebožák ztýraný nevyléčitelnou nemocí. Působil jako na okovynavyklý otrok, ale současně mu nechyběla síla. Ohromoval svým mohutným tělem a současně udivovalpřekvapivou křehkostí. Postupoval pomalým tempem, jaké mu diktovaly údery pánova biče a bolestivéšlehy prutů v rukou nemilosrdných dětí a po celém těle mu vystupovaly nepochopitelně pevně a zdravěpůsobící svaly. Hardesty měl pocit, jako by se díval na závodního plnokrevníka, odlišujícího se od svýchkonkurentů mnohonásobně robustnějším tělem.

Když se vůz konečně dostal z nejhustšího davu, muž na kozlíku práskl bičem, švihl koně přímo do hlavy, a

ten se dal v nepohodlném postroji do klusu. Pohyboval se s nepřehlédnutelnou ladností. Lehce se vznášel

nad zemí a nic nedbal na to, že mu postroj rozdírá již tak nepěkně hnisající rány. Jako by klusal proradost po měkké louce plné svěží lahodné trávy. Jako by ho náklad vůbec netížil, váha odpadků na němnebyla poznat. Pohyboval se v dokonalých křivkách a na dálku z něj sálalo radostné vzrušení. Statečnězvedl hlavu a vyrazil do tmy, jako by mířil přímo do ráje.

STÁLE JEŠTĚ MLADÁ a čistá zima tiše vrněla jako dobře seřízený stroj. Roztahovala křídla nad městem inad krajinou a zvala hvězdy k očistnému rituálu. Ulice se plnily stříbrným světlem milionů bludičekzavěšených na holých větvích pokorně skloněných stromů. Zjitřené duše lidí i zvířat se plnily krásou išílenstvím a dříve nepoznaná touha je nutila k běhu, tak dlouho, až v něm konečně našli zalíbení a nachůzi docela zanevřeli. Nikdo si nedokázal představit, jako to vypadá v severních lesích. Úplně stačilpohled na zamrzlé větve platanů na Chrystie Street, které se rytmicky komíhaly ve větru a zpívaly jako

zvonkohra.

Než se Hardesty a Virginia dostali k činžovnímu domu na Mulberry Street, sevřel město nelítostný mráz.Zatímco stoupali po spoře osvětleném schodišti, jejich zarudlé tváře stále ještě vystrašeně vzpomínaly naprudký vítr, který jim způsobil velkou bolest a Virginii strhl šátek z hlavy. Teď už se však neměli čeho bát.Užívali si tepla vyhřáté chodby a pomalými znavenými krůčky stoupali jako dvě planety zachycenégravitací vzhůru ke hvězdám. Když se ocitli u dveří, za kukátkem je přivítala jako vždycky podezíravěpůsobící paní Solemnisová, více než kyprá manžela řeckého rybáře. Usilovně se vytahovala na špičkách a

skoro to vypadalo, jako by se s nimi rozhodla komunikovat pomocí Morseovy abecedy. „Kdo je tam?“

„To jsem já,“ oznámila Virginia.

„Kdo já?“

„Virginia.“

„Jaká Virginia?“

„Virginia Gamelyová. Co to proboha vyvádíte, paní Solemnisová. Copak nevíte, že tady bydlím? A jestli

jste si nevšimla, taky vás zaměstnávám.“

„Ach tak, to jste vy.“ Paní Solemnisová otevřela dveře a vrazila Martina do náručí Hardestymu. „Tadymáte,“ oznámila věcně a bez jakéhokoli vysvětlování.

Martin byl sice na světě jen o něco déle než rok, ale vypadal naprosto dokonale, uchvacoval maličkými,pevně zaťatými pěstičkami a v dlouhé flanelové košilce (děti od jezera Coheeries odjakživa oblékali dodlouhých košilek, do kterých postupně dorůstaly) působil božsky, jako maličká mořská víla s plochýmhrudníčkem. Opatrně položil tvářičku na chladnou látku Hardestyho kabátu a s výrazem absolutní důvěryzavřel oči. Hardesty vnímal váhu lehkého tělíčka v náručí, cítil Martinův pravidelných dech a tu a tamzaznamenal škubnutí nožkou nebo samovolný pohyb ručičky. Podíval se do Martinovy spánkem uvolněnétvářičky a políbil ho na čelo. „Malý rozkošný chlapeček,“ zašeptal, jako by se mu chystal přezpívatukolébavku a jemně ho poplácal po zadečku.

Hardesty se bál, aby Martina neprobral, proto zůstal v kabátu. Stále ještě oblečený sledoval, jak Virginiaprochází bytem a postupně ho upravuje do jeho obvyklé podoby. Nesmírně si potrpěla na pořádek,zatímco paní Solemnisová význam tohoto zvláštního slova vůbec nechápala. Virginia proplouvalajednotlivými pokoji, narovnávala posunuté nebo převrhnuté předměty a vytvářela z nich složité obrazce. V

šedivém kostýmku s plisovanou sukní vypadala, jako by vystoupila z příšeří nějakého starodávnéhoobrazu plného tmavých postav hledících vstříc času. Působila vznešeně a důstojně, ale Hardesty se stejněneubránil smíchu: co chvíli se při svém chaotickém pobíhání bytem zastavila, otočila se, aby se podívala,jestli je dítě v pořádku a pokaždé se omluvně usmála, že je tak posedlá pořádkem. Vypadala jakomechanický medvídek na střelnici, netrpělivě čekající na střelcovu ránu. Komický dojem ještě zesílil, kdyžHardestymu vysvětlila, že by se ráda převlékla. Malými, strojově přesnými krůčky zacouvala do ložnice atrhaně za sebou zavřela dveře. Během převlékání ji nejspíš napadlo, jestli udělala dobře, že si do bytupustila úplně neznámého člověka, mimo jiné si představila, jak Hardesty s výrazem posedlého šílencemetá Martina kamsi do dálky (možná proto, že ve své flanelové košilce vypadal trochu jako šišatý míč),takže několikrát otevřela dveře a nejistě vykoukla skulinou.

„Nepřivyděláváte si náhodou někde na střelnici?“ zeptal se Hardesty.

„To ne,“ odpověděla Virginia stále ještě ve svém šedém kostýmku, protože se zapomněla převléknout.„Připravuji se na interview s Craigem Binkym, o kterém se ví, že neudrží pozornost. Pokud s ním chcetedelší dobu mluvit, neustále ho musíte udržovat v bdělosti trhavými pohyby a různými komickýmigrimasami. Jinak s ním nic nepořídíte.“

„Od koho to víte?“

„Od Harryho Penna. Vysvětlil mi, že Binky nedokáže odolat lichotkám, takže k němu co chvíli pošlenějakého novináře, aby od něj vyzvěděl tajemství Ghostu. Zítra je řada na mě. Díky tomu přesně víme, co

se u nich děje a co plánují do budoucna. Zato oni o nás nevědí vůbec nic. Sice si nijak nepotrpíme natajnůstkářství, ale to ani nemusíme. Sun a Whale jsou jako dvě půlky lastury, ze které nic neunikne,protože všichni se ve své práci dokonale vyznají a také si jí váží. Stejně jako celých novin. Jediný donašeč,

alespoň pokud vím, pracuje v oddělení zajímavostí pro ženy. Minulý týden jsme uveřejnili matčin receptna saxofonový koláč a hned další den si o něm mohli přečíst i čtenáři Ghostu.

Na celém světě přitom existuje jen jediný saxofonový koláč, patří do něj broskve, čerstvě nachytanápryskyřice, borůvky, rum a mátové lístky. Silně pochybuju, že by ho někdo z Ghostu ukradl přímo zesazby, i když vím, že jejich lidé s falešnými kníry a vousy se k nám v jednom kuse snaží vetřít. Když sejim to nedaří, slídí aspoň podél zdí a poslouchají pod okny.“

Virginia vzala Martina do náručí. Hardesty si konečně svlékl kabát, přehodil ho přes opěradlo židle a zůstal

stát vedle Virginie, takže vypadali jako šťastná rodinka z betlému na jednom z náměstí. Měl na soběoblek, jaký by se skvěle vyjímal na obraze z devatenáctého století, byl mu o kapánek větší a cítil se vněm, jako by právě vystoupil z kočáru.

„S Martinovým otcem jste natrvalo rozvedení?“

„Ano,“ přikývla Virginia bez známky lítosti nebo hořkosti.

„Chtěla byste se ještě někdy vrátit k jezeru Coheeries?“

„Samozřejmě, že bych chtěla. Je to můj domov.“

„Brzy?“

„Jen co skončí zima. Možná na přelomu tisíciletí. Myslím, že přelomem tisíciletí se hodně změní, světmožná zůstane stále stejný, ale já ne. Doufám, že uvidím věci, jaké jsem nikdy předtím neviděla. Dalekokrásnější věci.“

Hardesty držel veškeré city na uzdě jako upjatý úředník při prvním setkání s novým zaměstnavatelem. „Comáte přesně na mysli?“ zeptal se.

Virginia na otázku nereagovala, protože její odpověď by byla založena pouze na pevné víře a intuici.Nechtěla ho nijak zatěžovat ani ho od sebe odpudit, přestože se s ním toužila o všechno podělit, stejnějako ho chtěla obejmout a nechat se sevřít v jeho náručí.

Hardesty přešel k oknu. Za nesčetnými dvorky a kilometry ulic a úzkých průchodů lemovanýchnahnědlými domy s malými okny sevřenými kamennými oblouky, břidlicovými střechami a v létě krásnězelenými stromy rostoucími v chudinských zahradách se v dálce rýsovaly dvě šedivé věžeWilliamsburgského mostu, připomínající stožáry bitevní lodě, ozdobené náhrdelníkem světel složeným zmodrých diamantů.

„Všechny budovy, které vidíte,“ řekla Virginia, celou tu dobu houpající Martina v náručí, „postavili teprvepo roce devatenáct set patnáct. Bývá tady klid jako na louce. V létě hnízdí v korunách stromů stovkyptáků, které nás ráno budí svým zpěvem. Někdo má za domem kurník se slepicemi a kohoutem. Ten zaúsvitu, když vyjde slunce a jeho paprsky zaplaví dvorky jako příliv ve Fundy, nádherně kokrhá. Vždycky se

mi zdá, jako by křičel ‚Devatenáct-set! Devatenáct-set! Devatenáct-set!‘ “

„Myslíte, že za pár let bude křičet ‚Dva tisíce! Dva tisíce! Dva tisíce!‘?“

„Osobně si myslím, pane Marratto,“ odpověděla takřka slavnostním tónem, „že za pár let to nebudouvykřikovat zdaleka jen kohouti.“

„Protože dva tisíce je sudé číslo?“ zeptal se Hardesty a pomalu se k ní přibližoval.

„Ne,“ odpověděla rozechvělým hlasem, protože chtěla, aby přistoupil co nejblíž a současně se toho bála.„To, že jde o sudé číslo, s tím skutečně nijak nesouvisí.“

„Tak proto, že skončí tyhle mimořádné zimy?“

„Ano, protože skončí tyhle mimořádné zimy.“

„A město se změní?“

„A protože se město změní.“

„A co když se to nestane?“

„Ale ano, stane.“

„Jak to víte?“

„I kdyby se vůbec nic nestalo, úleva všechno změní, jako když konečně absolvujete obtížnou zkoušku.

Vím to naprosto jistě.“

„Nechápu, jak si můžete být tak jistá?“ nevěřícně zakroutil hlavou Hardesty.

„Budete mě mít za blázna,“ řekla a odvrátila hlavu, jako by se jí jeho otázka dotkla.

„Ne, nic takového by mě ani nenapadlo.“

„Vím to,“ začala Virginia váhavě, „protože tyhle zimy nepřišly jen tak pro nic za nic. Zoraly a připravily

zem pro vítr, který po ní rozsévá hvězdy. Cítím to a vidím to, kam se podívám. Zvířata vědí, že se to blíží.

Ožívají dokonce i lodě v přístavu. I ony cítí, že to není daleko. Samozřejmě se můžu mýlit, ale pevněvěřím, že všechny činy mají svůj význam a má ho i tohle neustávající hromobití.“

„Já tomu věřím také,“ řekl Hardesty a uchopil ji za ruce. A tak se jedné zimní noci, ve městě jistém sisvým vlastním vzestupem, rychle jako prásknutím biče zrodilo manželství.

Nový život

PO MOŘI SE ROZLÉVALA nekonečná vlna světla. Kolem výběžku svištěl dobrácký vítr a hnal před seboušalupu, jejíž hlavní plachta stejně jako spinakr se nebezpečně nadouvaly. Na západě se v dálce rýsovalopusté pobřeží porostlé svěží zelení. Pod hladinou se křížily početné proudy a v místech, kde se do mořejako pentle zmírajících ohňostrojů vlévaly řeky, loď proplouvala o poznání sladší vodou, takže posádkaměla chvílemi pocit, jako by se propadala. Ráhnoví tiše sténalo, protože loď nebyla na takový vítr stavěná

, nikdo nepočítal, že by letěla nad hladinou jako splašená střela rychlostí dvaceti pěti uzlů. Moře sehemžilo rybami a bílé pláže zářily jako čerstvá rýha v naleštěném skle.

Asbury Gunwillow a jeho bratr Holman spolu sice od chvíle, kdy vytáhli sítě a nastavili plachty větru,nepromluvili jediné slovo, ale oba věděli, jak moc toho druhého trápí slunečná obloha a neutichající vítr.Ten ještě k tomu sílil a získával na intenzitě. Záhy už běsnil tak vztekle, jako by chtěl zvednout celé mořea odfouknout ho někam do volného prostoru. „Myslíš, že by bylo dobré se obrátit proti větru, Asbury?“vykřikl Holman.

Asbury zakroutil hlavou. „To by nezvládla žádná loď,“ křikl stejně hlasitě. „Nic podobného jsem v životěnezažil. Takový vichr, dokáže potopit celou obchodní flotilu a poradil by si i s válečnou lodí. Jestli se s ním

pokusíme bojovat, roztrhá nás na cucky. I tak máme pořádné štěstí.“

„A v čem?“

„V tom, že hladina je rovná jako zamrzlé jezero, přestože v tomhle větru by se na nás měla hnát jednavlna za druhou. To je tím, že vítr fouká pravidelně. Stačilo by pár poryvů a hned bys viděl nejmíňpadesátimetrové vlny. Nemáme zrovna velký kýl a už tak se sotva držíme nad vodou,“ dokončil a podívalse na hladinu, sahající jen kousek pod můstek s kormidlem.

„Já aspoň zkusím uvolnit spinakr,“ řekl Holman s napůl tázavým tónem.

„Ne,“ zastavil ho Asbury. „Udělám to sám. Pro tebe je to moc nebezpečné. V takovém větru by ses radšineměl…“ Než ale stačil větu dokončit, mladý Holman, štíhlý, sotva jednadvacetiletý mladík, neohrabanězamířil k přídi. Asbury na něj volal, aby se okamžitě vrátil, ale bratr ho odmítl poslechnout. Krůček pokrůčku, centimetr po centimetru se sunul vpřed. V hlubokém předklonu odolával síle větru, jako by stál po

prsa v prudkých peřejích.

„Jen přeřízni lano,“ křikl Asbury. Vítr jeho slova nesl směrem k Holmanovi, ten je však stejně neslyšel.Jednou nohou se zapřel o kryt před hlavním stěžněm, druhou se opřel do kliky a začal uvolňovat lano

spinakru.

„Přeřízni ho!“ ječel na něj bratr, ale zbytečně. „Přeřízni ho!“

Když se z lana, procházejícího okem úchytu, začalo kouřit, Holman si uvědomil, že přisedl jeho konec.Trochu se nadzvedl, aby ho uvolnil, ale okamžitě se ho zmocnil vítr a mrštil s ním přímo do moře.

Asbury mu hodil přes pravobok záchranné kolo a horečnatě začal přitahovat lano. Když přeručkoval asitřicet metrů a Holman se pořád ještě nevynořil, lano pustil a doufal, že kolo udrží bratra aspoň chvíli nadvodou, přestože ho stále nikde neviděl.

Pak se ovšem podíval kousek doleva a ztuhl překvapením. Holman loď ve skutečnosti loď vůbec neopustil, přesněji řečeno, zatím se jí nepustil. Pevně visel na lanu od spinakru a divoce brázdil hladinu.Lano spinakru sebou házelo jako zběsilé a spolu s ním létal i Holman. Hned se vznášel tak patnáct metrů

nad lodí, hned zase do ní padal.

Asbury chtěl uvolnit spinakr a vtáhnout bratra zpátky na loď. Se zarputilým výrazem se vrhl proti větru,ale ten ho jediným úderem srazil na palubu a mrštil s ním proti hlavnímu stěžni. Asbury byl k smrtivyčerpaný a před očima se mu tmělo. Přesto dokázal najít zavírací nůž a po chvíli ho také otevřít. Rázným

pohybem přeřízl zvedací lano spinakru, ale místo toho, aby plachta klesla na palubu, jak očekával, ještěvíc se začala zmítat ve větru.

Asbury se zapřel o stěžeň a přemýšlel, co bude dál. Věděl, že něco musí vymyslet. Když znovu zvedlhlavu, všiml si, že lano, na kterém bratr visel, vlaje volně vedle lodi. Pak se utrhl celý spinakr a dopadl nahladinu. Asbury několikrát zamrkal, aby se zbavil krve, která se mu hromadila v očích, takže skoro nicneviděl. Ale i kdyby se mohl volně rozhlédnout, Holmana by nespatřil, protože bratr zmizel pod hladinou.Asbury věděl, že ho musí zachránit, i kdyby ho to mělo stát život.

Cestou ke kormidlu několikrát uklouzl po krvavé skvrně. Když se k němu konečně dostal, pevně ho sevřela ztěžka se o něj opřel. Dlaně měl celé od krve a hrozně se mu lepily na dřevo. Krev byla úplně všude.„Kde se tady proboha bere?“ zeptal se nahlas, protože teď už ji viděl i ve vzduchu, drobounké horkékapičky krve, které v prvním okamžiku považoval za déšť. Byla to ale jeho vlastní krev. Prýštila z otevřené

tepny na hlavě. Zkusil ji rukou zastavit, ale stříkala mu mezi prsty.

Rozhodl se, že musí přehodit plachtu na druhou stranu lodě, přestože bylo možné, že se při tom zlomístěžeň. Plnou silou se opřel do kormidla a pokusil se ho otočit. Loď nijak nereagovala, jen záď trochupovyskočila z vody a prolétla vzduchem jako rozpustilá třpytka. Nedalo se nic dělat. Asbury se drželkormidla, dokud mu stačily síly, a nakonec bezvládně spadl na palubu. Několikrát se pokusil vstát, ale

nedokázal se skoro ani pohnout.

Hlavu tisknul k žebroví trupu a doufal, že se mu podaří zastavit krvácení. Poslední, co si pamatoval, bylohrozivé kvílení větru.

Když se probral, byla mu hrozná zima. Třásl se jako osika. Loď sice neplula nijak daleko na severu a ještě

ani neskončil červen, ležel ale na otevřeném moři, díval se do tmy a byl vážně zraněný. Krk jako by munavždy ztuhl v podivně pokroucené poloze, dost možná se přilepil k žebroví lodě. Nemohl otevřít oči.Připadal si jako člověk, raději celou noc trpící chladem, než aby vstal a došel si pro pokrývku. Jenom s tím

rozdílem, že on vstát nemohl. V nepohodlné poloze vydržel neskutečně dlouho, dlouhé minuty, možnácelé hodiny, dokud mu nedošlo, že pravidelné houpavé pohyby lodě způsobují mírné vlny na moři, pokterých loď klouzala jako sáně po ledu. Úporný zvuk nelítostného větru zmizel. Vystřídalo ho známéšplouchání vody v podpalubí a tichý skřípot stěžňů připomínající bolestné vzdechy stromů melancholickyvzpomínajících na léto.

Potřeboval se uvolnit ze sevření lodě. Zkusil se převalit na bok. Hlavou mu projela strašlivá bolest a žebryse nepříjemně opřel o kotvu, ale přesto cítil, že mu pohyb nesmírně prospěl. Posunul se ještě o kousek apak se vrátil do původní polohy, aby to zkusil znovu. Zbavil se zaschlé krve, která mu slepila řasy aotevřel oči. Žilami mu znovu začala proudit krev a trochu se zahřál. Dřívější ztuhlost postupně mizela.Podíval se na hvězdy a uvědomil si, že za chvíli začne svítat. Mohly být tak čtyři hodiny.

Vypočítal, že pokud neprospal celou noc a den a ještě větší část noci, Holman je v moři přinejmenšímšestnáct hodin, což znamenalo, že plave nějakých pět set kilometrů daleko. Bez pořádně silného vichru,podobného tomu, jaký shodil bratra přes palubu, se na místo, kde by se Holman mohl nacházet, dostanenejdřív za tři, nebo spíš čtyři dny.

Pluli jenom podél pobřeží, takže kromě kompasu neměli na palubě žádné další navigační přístroje. Polohumohl Asbury určit jen hrubým odhadem a na základě zkušeností, které mu napovídaly, že se má vydatseverozápadním směrem, kde na něj, jak pevně doufal, čeká nejbližší pevnina. Opatrně si přes hlavupřetáhl svetr a oblékl si Holmanovu koženou bundu. Pořád mu bylo ještě chladno, ale utěšoval se, že zachvíli se na obloze objeví slunce. Dojedl zbytky oběda z předchozího dne: sendvič s pečeným hovězím azpola okousané jablko. Čekala ho dlouhá a neobyčejně náročná plavba, takže spořádal i jádřinec azastavil se až u stopky, kterou si chvíli hladově prohlížel, ale nakonec dospěl k názoru, že pokud by serozhodl jíst dřevo, na lodi je ho spousta.

Ztráta bratra ho nesmírně bolela, ale klidná plavba pod hvězdami mu aspoň trochu zvedla náladu. Pooblačné noci by úsvit nepřišel ani zdaleka tak rychle. Asbury měl ale štěstí. Hvězdy během několikaokamžiků zmizely a po hladině se rozlila zprvu matná, ale rychle sílící zář, která ho s konečnou platností

probudila k životu.

Během plavby temnou nocí po dokonale klidné hladině připomínající velkou olejovou louži, pod nebeskouklenbou, tyčící se jako střecha katedrály, si stále jasněji uvědomoval, kam míří a proč. Byla to jedna zoněch zvláštních věcí, jimž lze porozumět jen pomocí darů, přicházejících k člověku nad ránem. Jedna ztěch věcí, které se v člověku usadí jako sen, který se s příchodem dne rozletí na tisíce střípků a za světlaje nelze poskládat. Oživit ji mohou jen časná vstávání, neúnavně pracující srdce a čilá paměť, jen tak semůže napůl živá, napůl mrtvá vynořit z tajemných hlubin zapomnění, jako zadýchaná ryba s vadnoucímpohledem plným touhy po moři vyskočit nad hladinu.

NIKDO NETUŠIL, kolik je vlastně dědečkovi Asburyho Gunwillowa let. On sám tvrdil, že hodně přes stosedmdesát pět. „Musí to tak být,“ říkával všem, kdo se ho na to ptali. „Musí mi být sto sedmdesát pětnebo sto osmdesát, protože když začínala tahle občanská válka, zrovna jsem odkoupil podíl od svéhospolečníka v obchodě s látkami v St. Albans ve Vermontu. Během války jsem se s celým obchodem avšemi zásobnami přestěhoval do New Yorku a zakotvil jsem hned vedle brooklynského přístavu. Postupně

jsme rozšiřovali sortiment a zásobovali celý loděnice, ty, co tam stavěly tyhle obrněný lodě. Když zastřelili

Lincolna, zabíraly sklady celý jeden blok.“

Pak se dědeček Asburyho Gunwillowa zamyslel, zvedl hlavu ke stropu a k oknu, kterým do místnostiproudilo světlo (zvláštně ozářující jeho jemné bílé vlasy a husté obočí, takže vypadal trochu jako věštec) a

s nevěřícným výrazem ve tváři zakroutil hlavou. „Je to vůbec možné, aby mi bylo tolik let? Tak dlouhopřece nikdo nežije. Navíc si nejsem tak úplně jistý, jestli se mi některé věci maličko nepletou. Jasně si alevzpomínám, kde jsme žili za války.“

„Za které?“ zeptal se Asbury.

„To si už nepamatuju. Náš dům stál uprostřed města, někde na kopci, odkud jsme měli výhled naAtlantik, Hudsonskou vysočinu, pohoří Ramapos, Palisády… Z toho domu jsme viděli úplně všechno, jako

na dlani. Pozoroval jsem tisíce dětí ve stovkách parků. Díval jsem se, jak vřískají na houpačkách a jezdípo skluzavkách. Viděl jsem je tak jasně, jako vidím tebe. Rozeznal jsem i knoflíky na kabátech. Na řecejsem sledoval nákladní, obchodní a osobní lodě; věděl jsem, kam plují, jaký převážejí náklad a kdy dorazído cíle. Mohl jsem nahlížet do všech kanceláří, do všech domů, do každého sklepa, co jich po městě bylo.Všiml jsem si každičkého čerstvě utrženého narcisu ve sklenici na vodu na parapetu za oknem. Koukaljsem do zahrad, přes rameno prozpěvujícím hospodyňkám, do zasedacích sálů, do nemocničních pokojů ido divadel. Měl jsem dokonalý přehled o tom, co se děje na burze i v parních lázních ve Staten Island. Jak

je to ale možné?“ ptal se sám sebe nechápavě a hned si taky odpovídal: „Vážně netuším. Ale bylo topřesně tak, jak říkám. Jako bych se za jasného letního dne vznášel nad městem v horkovzdušném balónua všechno pozorně sledoval. Po stranách domu ležely jako výložky na portýrově uniformě zimostrázovábludiště s jedinou brankou, jediným vstupem. Obě byla dlouhá mnoho kilometrů a větve rostly tak hustě,že byste je kulkou z pistole neprostřelili. Jeden z balkónů, ten obrácený k severu, visel na ocelovýchlanech. Působil vzdušně a příjemně tam foukalo. Po večeři jsme tam rádi sedávali a popíjeli čaj. A v rohuspal pes. Ve speciálně upraveném měkkém pelechu pod zeleným přístřeškem. V létě tam bylo příjemněchladno, což se mu samozřejmě líbilo. Dejte psovi v létě trochu chládku a v zimně vyhřátý kout a prospívám celý život. Už jsem vám říkal, že ten balkón byl obrácený k severu? Večer co večer jsme se dívali, jak

řeka v měkkém severním světle rychle modrá a… Ty jsi můj syn?“

„Ne, dědečku. Já jsem tvůj vnuk.“

„A kterýpak?“

„Jmenuju se Asbury.“

„O čem jsme to mluvili?“

„O New Yorku.“

Stařec se zahleděl kamsi do dálky. Chvíli se zdálo, jako by o sobě nevěděl. „Přesně o to jde.“

„O co jde?“

„O to, že bys tam měl co nejdřív vyrazit.“

„Proč?“

„Aby ses tam dostal, než bude příliš pozdě, ty stroje.“

„Jaké stroje?“

„Úplně všechny. Nastavili je, aby zněly jedním zvukem. Asi je ladí. Tedy aspoň myslím. Ještě se to takdocela nepodařilo, ale už je to hudba. Jeden je povede. Ostatní ho budou následovat, a to bude ten

den.“

„Moc se omlouvám, dědečku,“ řekl Asbury, „ale moc ti nerozumím.“

„O čem to mluvíme?“

„O strojích.“

„Aha, o strojích. Co bys o nich rád věděl?“

„Říkal jsi, že je nastavili tak, aby zněly jedním zvukem.“

„To jsem říkal. Sedí tam tiše jako psi a rozhlíží se na všechny strany; některé jsou opuštěné ve tmě,některé rezavějí a stárnou a o jiné se dobře starají. Na tom ale nezáleží. Všechny mají duši.“

Asbury se na dědečka díval nevěřícným pohledem.

„Mají duše, všechny do jednoho. A hýbou se. Kdo asi rozhýbal všechny věci? Všechno, co se hýbe, mávlastní duši. Musím to vědět. Dobře víš, že lidé potřebují vůdce. A se stroji je to stejné. Jeden ze strojůzachytí přesný rytmus a ozvěnou všem pošle hlavní melodii. Ostatní ho budou následovat. Kdybych bylmladý jako ty, vydal bych se tam sám,“ dodal stařec a hned nato ho přemohl záchvat kašle. Na okamžikcelý zrudl, ale rychle se začal zklidňovat a z modrého odstínu se postupně vrátil do své obvyklé barvykřídy. Už zase dýchal docela lehce, až to Asburyho překvapovalo. Mezi jednotlivými nádechy a výdechyjako by zela nekonečná propast času, nadechl se jen párkrát za minutu. Asbury se nad tím musel nahlas

pozastavit, protože jakmile se dědeček znovu vzpamatoval, podíval se na něj a řekl: „To je tím, ženepotřebuju kyslík. Už jsem všechno dávno vyřešil a teď už jen pomalu kloužu z kopce. Nakonec budulehký jak pírko. Slib mi to.“

„Co ti mám slíbit?“

„Že odjedeš do New Yorku.“

Asbury mu to skutečně slíbil, ale pak na svůj slib docela zapomněl. Vzpomněl si na něj teprve toho dne,

kdy se ho zmocnil vítr.

Strávil na moři několik dlouhých, příjemně slunných dnů a teď se blížil k městu, už zdálky slyšel tlumenýrachot, v němž poznal vzrušený tlukot jeho divokého srdce. Ani na okamžik nepochyboval, o které město

jde.

HARDESTY MARRATTA a Virginia Gamelyová se do sebe zamilovali naprosto bezvýhradně, někdo bymožná řekl bezhlavě. Jako dva lidé, kteří vidí stejnou pravdu, ale nedokážou ji pochopit. Doba, v nížrozkvetla jejich láska, už sice nebyla tak promiskuitní jako před několika desítkami let, ale stejně by nikdoani nemrkl, kdyby si spolu pronajali byt (Virginiin by pro tři nestačil), nebo udržovali vyčkávací vztah jakomnoho zamilovaných, kteří jsou zvědaví, co se vyvine z prvního poblouznění. Nic takového však neudělali.

Stýkali se stejně ostýchavě jako jejich rodiče. Možná to bylo tím, že Hardesty nikdy nepoznal matku aVirginia zase otce, samozřejmě pokud nemluvíme o raném dětství, ze kterého si ani jeden mocnepamatoval. Vyrostli na decentních příbězích, barvitých popisech dvorných námluv, jimiž si mužpostupně a velmi pomalu získává přízeň ženy, která ho dlouho vábí marnou nadějí, než mu konečněpodlehne. Určitou roli jistě hrála také Virginiina zkušenost z prvního neúspěšného manželství, zanechalo v ní spoustu nepěkných vzpomínek, o které se sice s Hardestym nedělila, ale možná ji o to víc trápily.

Hardesty už zažil dvojí odvod do války. Nevzpomínal na to s radostí a není tedy divu, že k dalším

závazkům přistupoval s nejvyšší opatrností a rozvahou. Ať už byl důvod jejich váhání jakýkoli, jisté je, žepostupovali pomalu. Jejich vášeň se podobala dlouhé a táhlé vlně mířící k neznámému horizontu. Poprvním setkání, mohutném výbuchu citů, následovalo ostýchavé sbližování, které trvalo celou dlouhou

mrazivou zimu.

Hardesty bydlel v podkroví domu na Bank Street pod ostře zvednutou střechou, takže když procházeldveřmi, musel se pořádně ohnout, aby se neudeřil o zárubně. V okolí domu vládl skoro dokonalý klid.Slýchal jen svist větru, tiché ševelení padajícího sněhu a zvony z okolních náměstí a parků odbíjející celé,půl a čtvrt hodiny. Po telefonních drátech se proháněly kočky a veverky na nich předváděly kousky,kterými by zahanbily i ty nejlepší cirkusové artisty na visutém laně. Když napadl čerstvý sníh, kočky sivykračovaly opatrně a hrdě jako zavržené královny. Jednou se na dvůr za domem snesl sokol. Zvědavě siprohlédl obě křídla, jako by něco hledal nebo kontroloval, zda ho znovu zvednou do vzduchu a hned zaseodletěl. Vzduch býval zahlcený sněhem a nasládle vonícím kouřem ze dřeva v krbech, který za sebounechával tenkou lepkavou vrstvu, na niž se chvílemi chytal i čas. Když se brzy setmělo a noc se nasytilamodravě bílým světlem, celý svět vypadal jako malebný výjev ze skleněného těžítka naplněného třpytkami

a vodou.

Každé odpoledne, hned poté, co skončila příprava dalšího čísla Sunu, zašel Hardesty k nejbližší telefonníbudce (doma telefon neměl, protože to považoval za zbytečný přepych) a zavolal Virginii. Podrobněprobrali, co bude k večeři a co po ní. Cestou do Virginiina bytu, kam vždycky mířili každý z jiného směru,zastavovali na trzích a v obchodech a vybírali všechno, co potřebovali k vaření. Když Virginia musela vpráci zůstat o něco déle, nebo když Hardesty skončil o chvíli dřív, čekal na ni na náměstí Printing HouseSquare, odkud se procházkou vraceli domů. Nejčastěji se ale Hardesty procházel sám, obvykle zasoumraku po Greenwich Avenue, která mu připadala jako ta nejkrásnější ulice na celém světě. Kdykolimíjel nemocnici svatého Vincenta, připadal si jako v nějaké slavném ruském románu. Prohlížel si jejívysoké zdi a velká osvětlená okna a měl pocit, jako by hleděl do věčnosti. Když se pak posadil dopříjemně vyhřáté restaurace, nejraději někam ke krbu, nad nímž visel neuvadající vavřínový věnec,pozoroval začínající lékaře a srovnával je s elegantními lidmi z lepší společnosti, kteří mu připadali ažneskutečně prázdní. Jako by nevěděli, co si počít se svým životem. Zato lékaři v sobě nesli pravdu životaa smrti, a když pomalu procházeli ulicí, vyzařovala z nich zvláštní melancholie a únava z dlouhýchbezesných let plných hrůz a bolesti.

Hardesty chtěl samozřejmě splnit poslání, které mu doma v San Francisku tak šikovně připravil otec, alesoučasně se nedokázal od New Yorku odtrnout. Nedokázal odolat jeho vábení a navíc ho tu držely vícenež příjemné povinnosti. Představa, že by se měl rozloučit s Virginií a možná navždycky ji opustit, hoplnila nevýslovným smutkem. Vzhledem k tomu, že jejich vztah byl stále ještě v začátcích, vypadalo by ikrátké rozloučení jako zrada.

Hardesty Virginii z celého srdce miloval, ale ona nebyla připravená odcestovat za oceán ani s ním, ani skýmkoliv jiným, protože ji stále ještě trápila vzpomínka na divokou jízdu na saních na sever do Kanady.Prozatím ho úspěšně držela u sebe, ale nebyla na to sama. Měla dobrého pomocníka, Hardestyho práci.

Praeger de Pinto totiž v Hardestym nenašel jen spřízněnou duši, ale ještě něco daleko lepšího, soupeře.Praeger si brzo všiml, že Hardesty je neustále o krok napřed. Všechno, o čem sám teprve přemýšlel, mělHardesty už dávno promyšlené. Necháme-li stranou, co to vypovídalo o Praegerovi, můžeme říct, že tutoHardestyho vlastnost vnímal jako velkou přednost, což mu samozřejmě slouží ke cti. Několikrát se oHardestym bavil s Virginií, protože uvažoval, že mu nabídne místo. Nevěděl ale jaké: uvažoval, že by seosvědčil jako politický komentátor, ale stejně dobře by mu mohly jít i zprávy z okolí, když mluví tak dobřeitalsky. Rozhodně ale chtěl, aby jej Hardesty o místo sám požádal.

Jednou v sobotu odpoledne se náhodou potkali na kluzišti v Brooklynu. Kluziště a jeho bezprostřední okolí

bylo vyhlášené nádherným výhledem na New York, který odsud vypadal jako vlastní zmenšená kopiezahrnující všechny typické a charakteristické rysy originálu. Stačilo se podívat dalekohledem hlavní třídy aměsto leželo před pozorovatelem jako na dlani.

Praeger, Virginia a Hardesty se posadili na jednu ze skoro zaplněných lavic v obdélníkové žluté budově spříjemně hučícími kamny na dřevo a okny obrácenými přímo k Manhattanu a několikrát bouchli bruslemido podlahy, aby z nožů setřásli nános seškrabaného ledu. Pak se narovnali a společně se zadívali naměsto, které stále svíral desetistupňový mráz. „Moc by mě zajímalo, co je to tamhle za věž,“ řekl Praeger

jakoby sám pro sebe a pohledem ukázal na vysokou kampanilu v maurském stylu z růžového kamene. Šlospíš jen o řečnickou otázku. Rozhodně nečekal, že mu to Hardesty řekne.

„To je Clive Tower. Pochází z roku 1867 a nechal ji postavit John J. Clive, na počest svého syna, kterýzahynul v Mobile Bay.“ Tím to ale neskončilo. Hardesty dál vykládal o charakteru stavby a jejím místě vměstské zástavbě, o její architektuře a nezapomněl se podrobně zmínit ani o inženýrech a architektech,kteří ji projektovali.

Praeger se ho zeptal i na další stavby a s překvapením zjistil, že Hardesty většinu z nich zná. Žhavé uhlíky

Praegerovy zvědavosti se rozhořely nenasytným plamenem. Po stručné otázce následovala dlouhápřednáška z dějin města, architektury a poezie, při které nechyběly ani zmínky o bouřkách plných hromůa blesků. Hardesty jakoby jediným tahem štětce namaloval velkolepý portrét New Yorku z pohledu odkluziště. Praegera i Virginii naprosto ohromil a vlastně překvapil i sebe. Že se mezitím setmělo, si všimli,teprve když uviděli skupinu místních kluků, hrajících při světle baterek hokej.

„Jak to sakra všechno víte?“ zeptal se Praeger.

„Hodně čtu a taky hodně chodím po městě.“

„A co jste vlastně dělal v San Francisku?“

„Vlastně nic moc,“ přiznal Hardesty. „Většinou jsem odpočíval. Zotavoval jsem se po službě v armádě.Dopřál jsem si pár let volna. Po prvním návratu jsem ale stihl vystudovat školu a získal jsem doktorát zdějin umění a architektury, což je možná odpověď na vaši otázku. Tedy jestli jsem dobře pochopil, na cojste se mě ptal.“

„Upřímně řečeno je mi jedno, kde jste ke svým znalostem přišel,“ usmál se Praeger, „hlavní je, že víte, očem mluvíte a mně se zdá, že to tak je. Nechtěl byste napsat jeden či dva příspěvky do Sunu asamozřejmě taky do Whalu? Pokud budou stejně dobré jako tahle vaše malá univerzitní přednáška natéma západní civilizace, můžete se stát pravidelným přispěvatelem, čímž myslím, že dostanete vlastní

sloupek.“

„A Marko Chestnut by mohl dodat ilustrace,“ navrhla Virginia.

„Abyste mi rozuměl,“ pokračoval Praeger a obrátil se trochu víc k Hardestymu, protože věděl, že to, comu řekne, není pro Virginii žádná novinka, „Ghost se pravidelně věnuje architektuře, vždycky v pondělí av pátek. Říkají tomu ,Oddíl třicet devět‘. V zásadě jde ale spíš jen o jiný druh společenské rubriky.Vysvětlím vám to na příkladu. Zrovna nedávno psali o nějakém chlápkovi, myslím, že se jmenovalAmbrosio D’Urbervilles nebo tak nějak, už si přesně nepamatuju, ale na jméně beztak nezáleží. Jeho,mimořádný designerský počin‘ spočíval v tom, že si celý byt, od podlahy až po strop, polepil černýmivatovými kuličkami. Dokonce tomu úžasnému výtvoru dal i název. Říkal mu: ‚Portrét mrtvého velbloudatancujícího na střeše parních lázní.‘ Pokud s nimi chceme soupeřit, musíme si počínat tak, jako bychom se

od nich úplně lišili. Jestli se skutečně chceme vyvarovat jejich vlivu, nezbývá než předstírat, že vůbecneexistují. Ve snaze vyvarovat se zrcadlového efektu s nimi ovšem soupeříme jako s vážnými protivníky,nebo spíš se skutečnými nepřáteli. Pochopitelně to vyžaduje hodně představivosti a invence, jejíž odrazdopadá zpětně i na ně, takže lze říct, že oni z tohoto souboje mají také prospěch. Harry Penn by to alejinak nechtěl a přiznávám, že v tomto směru s ním, zejména v poslední době, bezvýhradně souhlasím.“

„Rozumím,“ řekl Hardesty, kterému z dunění kamen už hučelo v uších a měl pocit, jako by se o nějpokoušel úžeh. „Ten článek o velbloudovi na střeše jsem četl.“ A zatímco se mezi ozářenými stěnamikaňonu dál proháněli kluci s hokejkami, Hardesty se s redaktorem Sunu domluvil, že udělá všechno, co jev jeho silách, aby co nejlépe zachytil vzhled a povahu města.

Než uplynul týden, Hardesty a Marko Chestnut vyrazili do města, aby společně hledali místa vystihujícíducha New Yorku. Nemuseli se nijak zvlášť snažit, protože jich byly doslova statisíce, od Riverdale poSouth Beach, od Riverside Drive po New Lots. Ve čtvrtek začaly v Sunu vycházet Hardestyho příspěvky.Žádné sloupky, ale rozsáhlé studie v rozsahu dvou stran. Uprostřed každé stránky se vyjímala perokresbaMarko Chestnuta. Společně nabídli čtenářům Sunu Brooklyn z ptačího pohledu: rozkládal se před nimijako nehybný orel s doširoka roztaženými křídly, který se chystá polknout ústřici Staten Islandu.Popisovali neutuchající ruch Čtrnácté ulice, vysoké komíny hotelu Astoria, stříbřité části East Side, mlhavýGramercy Park připomínající anglickou zahradu na podzim a zlaté věže Manhattanu při pohledu z Weehawkenu během západu slunce. S postupujícími objevy se jim ostřil zrak, s jehož pomocí přicházeladalší nečekaná překvapení. A nutno říct, že Sun z toho měl velký prospěch.

Výpravy s Markem Chestnutem v Hardestym ještě víc podnítily touhu spatřit vskutku spravedlivé město.

Rozhodl se, že musí překonat své city a nově získanou náklonnost k městu a nasednout na loď do Evropy.

Virginii stále nevýslovně miloval, a to láskou tak pevnou, že dokonce trhala závazek vůči otci, ale bylo tu

ještě něco jiného, něco, co je oba přesahovalo a nutilo ho pokračovat dál. Táhlo ho to silou, která hosamotného překvapovala; nutila ho myslet na muže, opouštějící rodiny a mířící do války. Stejnérozhodnutí teď čekalo i na něj. Měl vyměnit vlahý vánek za chladný vítr? A jenom proto, že zdálky slyšíneznámý hlas, mluvící z takových hlubin času, že ho musí obdivovat už jen pro jeho neskutečnou výdrž?Věděl, že pokud z města odjede, udělá velkou chybu. Současně si ale uvědomoval, že jedna věc jechybovat jen tak pro nic za nic, ale úplně jiná, když člověk chybuje, aby spatřil dokonale spravedlivéměsto.

Prvního června řekl o svých úvahách a plánech Virginii a překvapil ji zcela nepřipravenou. Nejprve sesrdceryvně rozplakala, a pak se na něj vrhla jako rozzuřená tygřice chránící mláďata. Pokusila se muvyškubnout chomáč vlasů a párkrát ho zasáhla křečovitě sevřenou pěstí. „Vypadni!“ ječela bez sebevzteky. Sotva vyšel z bytu, práskla za ním dveřmi a zajistila je zástrčkou. Přes dveře jasně slyšel jejívzlyky, trhající mu srdce. Po všem, co se mezi nimi stalo, nemohl jen tak zaklepat na dveře a vrátit sezpátky do bytu, proto si koupil jízdenku na nejbližší loď a vrátil se do svého podkrovního bytu, kde sepostavil k oknu a hořce nadával na léto.

Na cestu městem k zaoceánskému parníku, který ho měl odvézt z New Yorku, si vzal Hardesty taxík.Odjížděl v neděli, začátkem června, brzy po ránu. Bylo nádherné počasí. Foukal příjemně chladný větřík,nikde ani mráček a začínalo hřát slunce. Ulice byly přesto skoro liduprázdné. Když projížděl přes Chelsea,z rádia v taxíku poslouchal nádhernou árii, která jako by vycházela z okolních budov; jako by k němudoléhala z opuštěných nádvoří nebo přímo z duší poklidně dřímajících obyvatel města. Nedokázal sipředstavit, že by Virginii Gamelyovou mohl milovat ještě víc, ale současně ho to neodolatelně táhlo pryč.Co když ale to, co vidí kdesi v dálce za obzorem, na něj čeká tady v tomto městě? Nebo snad dokoncepřímo ve Virginii, po jejímž boku mohl doufat v budoucnost tak nádhernou a inspirativní, která plněospravedlní fakt, že se do konce života svěří jediné duši. Jestli to tak skutečně je, pak dělá velkou chybu.Zhruba uprostřed árie si všiml známé postavy. Přecházela Hudson Street, na rameni nesla malířský stojan

a pod paží svírala krabici s olejovými barvami.

Marko Chestnut se vracel od Hudsonu, kam vyrazil časně zrána, aby mohl nerušeně malovat, využítnejpříznivějšího světla a také toho, že bandy zločinců a chuligánů se právě ukládaly ke spánku. Hudson se

skládal z tisíce řek a s postupujícím dnem se neustále měnil, za úsvitu působil vlídně a měkce, v silnémpodzimním větru se na něm tvořily zpěněné vlny, pod jasnou oblohou zářil královskou modří, v zimě sepokrýval ledem, za prudkých bouří se barvil dozelena a v srpnu připomínal horské jezero zahalené v mlze.

Marko Chestnut měl nejraději letní rána s ostrým a přímočarým světlem.

Hardesty požádal taxikáře, aby zastavil. Vyskočil na chodník a zavolal na přítele, který v podobnýchsituacích obvykle reagoval útěkem. Na jeho malířských výpravách se mu často stávalo, že se ho někdopokusil oloupit, nebo na něj dokonce zaútočil. Rozběhl se i tentokrát. „To jsem já!“ zahalekal za ním

Hardesty.

„Já jsem myslel, žes už odjel,“ řekl Marko a zamžoural na Hardestyho přes brýle.

„Právě odjíždím. Kolik je hodin? Loď vyplouvá v osm.“

Marko Chestnut na chvíli zaváhal, jako by nevěděl, jak zjistit přesný čas, ale pak se podíval na hodinky ařekl: „Je sedm. Proč vyrážíš tak brzo? Přístavní molo, u kterého kotví Rosenwald, leží jen tři bloky odsud.“

„Netušil jsem, že je tak brzo.“

„Už jsi snídal?“

„Ne.“

„Tak co kdybys se mnou zašel k Petipům a něco snědl?“ navrhl Marko Chestnut. „K lodi pak můžemeklidně dojít pěšky.“

Nasnídali se na zahrádce, kde mohli u jídla pozorovat ptáky, sledovat pomalu ustupující stín na zdi

porostlé břečťanem a poslouchat troubení lodních sirén, jejichž hluboký tón se ozvěnou odrážel od útesůHudson. „Vůbec nechápu, jak můžeš opustit ženu, jako je Virginia. A proč vlastně? Dobře víš, že se užjednou hodně zklamala, s tím kanadským bláznem, už ani nevím, jak se jmenoval. Ale ano, myslím, že

Boissy d’Anglas.“

„Vím, že to neměla lehké,“ přikývl Hardesty.

„Podle mě si to rozhodně nezaslouží. Není to vůči ní spravedlivé. A především je to velká chyba. Možná,že jako vdovec chápu věci, které si vůbec neuvědomuješ, takže mi dovol, abych ti něco řekl: jsi naprostý,totální idiot. Zahazuješ životní šanci. Zbavuješ se toho nejcennějšího, co… Copak ti sakra vážně musímříkat, o co přicházíš?“

„Ne, to nemusíš.“

„Tak mi teda vysvětli, proč tady nemůžeš zůstat.“

„Nejde to,“ zašeptal Hardesty. „Jde o mého otce.“

Kdesi vysoko nad jejich hlavami prořízl vzduch ostrý zvuk lodní sirény. „To je Rosenwald?“ zeptal se

Hardesty.

„Může být,“ přikývl Marko Chestnut. „Ale jestli je to skutečně Rosenwald, určitě míří dál po proudu. Jedvacet minut po osmé, takže nejspíš už dávno vyplul,“ řekl Marko a spokojeně se usmál.

„Ty zatracenej podvodníku, tohle ti jen tak nezapomenu!“ obořil se na něj Hardesty a zpražil ho vzteklým

pohledem.

„Ještě mi rád poděkuješ,“ opáčil Marko a znovu se sebevědomě usmál.

Společně vyběhli ze zahrádky restaurace. Marko Chestnut v běhu zápasil se stojanem. Převrátil několikstolů a shodil štos porcelánových talířů. Hardesty zastavil taxík a nasměroval řidiče k jihu. Marko Chestnut

se dalším taxíkem vydal po jeho stopě. Oba taxíky dorazily k parku Battery současně. Muži vyskočili zedveří a rozběhli se k nejjižnějšímu konci promenády. Vyjevení turisté nechápavě sledovali podivný závod,jehož účastníci si celou dobu vyměňovali ostré nadávky. Hardesty se skoro okamžitě dostal do vedení, ato si udržel až do konce. Marko Chestnut s sebou stále vláčel stojan a krabici s barvami, což ho značnězpomalovalo. Zaoceánský parník Rosenwald vypadal jako admirál v nové, dokonale vyžehlené bíléuniformě. Důstojně se vznášel na vlnách a přídí už míjel Liberty Island. Hardesty si začal rozvazovat boty.

„Co tě to proboha napadlo? Tuhle loď nikdy nedoženeš. Už teď nabrala přinejmenším dvacet uzlů zahodinu a pořád zrychluje!“

„Já vím. A taky vím, že voda je pěkně ledová. Já ji ale nechci dohnat. Chci to jen zkusit. Skočím do vody abudu doufat, že kapitán zastaví. Co můžu ztratit? Nanejvýš se jen trochu prochladím!“

Hardesty skočil do vody a začal plavat. Sotva minutu poté, co se odrazil z břehu, vyrazil z lodního komínamohutný oblak černého kouře a loď se skutečně zastavila. Marko Chestnut nevěřil vlastním očím.

DŮSTOJNÍKY HOLANDSKÉ LODI Hardestyho zájem o jejich služby nesmírně potěšil. Zjevně si jich cenilnatolik, že byl ochotný vrhnout se do odporné břečky konzistence sraženého pudinku, kterou někteřívydávali za mořskou vodu. Odvedli ho hluboko do podpalubí, kamsi do blízkosti lodních motorů a strčili ho

pod horkou sprchu. Nato se ho ujal lodní lékař, který mu dal asi deset injekcí, a vrchní steward mudonesl obrovský, bezmála pětilitrový hrnec hovězí polévky. Kapitánovo pozvání k večeři by Hardestynejspíš s díky odmítnul, ale když se na sebe podíval, uvědomil si, že to nepůjde: měl na sobě kapitánůvsafírově modrý sametový župan se zlatě vyšitým holandským erbem na kapse. Copak může urazitčlověka, který ho pustil do svého vlastního županu?

Když se Hardesty konečně dostal na palubu, spatřil New York, nad kterým se mezitím rozlila jasnásluneční záře. Vypadal jako velký, dokonale vyleštěný drahokam. Hardesty ho chvíli sledoval a smutněpřemítal o jeho prázdnotě. Mezi těmito vysokými skalami a věžemi nemůže vzniknout nic lidského. Pak se ovšem podíval na elegantně prohnutá závěsná lana mostů a skleněné útesy mu najednou nepřipadaly takvelké. Uvědomil si, že někde pod nimi a také mezi nimi žijí lidé: pokřikují na sebe a zpívají, koupou se,hrají na klavír, nebo se oddávají tanci. Někde mezi těmi skalisky žije i jeho Virginia a právě teď se možnávyhřívá na slunci. O kousek dál proti proudu řeky se rozkládaly čerstvě probuzené lesy, mezi nimiž sejasně rýsovaly zelené louky a modré hory. Tu a tam k nebi stoupal kouř z prvních letních ohňů, jejichžúkolem bylo uvolnit cesty zatarasené popadanými kmeny stromů. Kouř mířil pomalu k obloze, jako by sebál, že špatně došlápne a zřítí se dolů ze skály.

Opouštět New York na počátku léta a navíc na lodi nebylo vůbec snadné. Hardesty se ještě ani nedostal z

dohledu a už se mu po městě stýskalo, po jeho nekonečných ulicích a širokých třídách, po mostechletících nad řekou a stoupajících k oblakům. Věděl, že opouští město chaosu a zmaru, ale současně takébohaté historie a tajemné budoucnosti. A ještě víc se mu stýskalo po Virginii. Toužil po ní tolik, že měl codělat, aby nepřeskočil zábradlí a ledovou vodou (ta by ho ale nemohla zastavit) se nevydal k LongIslandu. Současně však věděl, že vzhledem k tomu, jakým způsobem se na loď dostal, by si nejspíšvysloužil nálepku pořádného blázna. A byly tady ještě další komplikace. Ve vodě by se mohl snadnodostat pod lopatky lodního šroubu a poněkud by mu chyběly šaty, které mu ochotní důstojníci nechalivyprat a vyžehlit. To znamenalo, že i kdyby přežil, na břeh by se dostal nahý, pokud by ovšem nechtěluplavat v ukradeném županu. Přemýšlel o svých možnostech a chuť opustit loď ho tváří v tvář řaděmožných komplikací postupně opouštěla. Pak ale uviděl věc, která se lodi postavila do cesty.

Cestující měli za to, že je to pouze hustá mlha. S důvěrou se svěřili do rukou zaměstnanců společnostiVergeetachtig Oester Line a věřili, že její důstojníci je bezpečně dovezou do cíle. Samotným důstojníkůmse však to, co viděli před lodí, vůbec nezamlouvalo. Nějak si nemohli vzpomenout, kdy zažili mlhustoupající až do nebe. A nikdy se netáhla na padesát kilometrů oběma směry, rozhodně ne rovně jakopravítko, nebo spíš platino-iridiový etalon metru v Sevres u Paříže. Nikdo nezažil, že by se mlha taktovlnila a duněla hlasem tisíce bojových bubnů.

Lodní můstek v mžiku ožil. Kapitán se radil se svými důstojníky, jestli změnit kurz a chvíli mlhu zdálkypozorovat, nebo pokračovat dál a pokusit se ji prorazit. Hardesty se přesunul na příď, aby lépe viděl.Tohle nebyly bouřkové mraky, spíš to vypadalo jako vysoká, nesmírně široká stěna, jejíž spodní okraj seotíral o hladinu moře. To se lesklo, až se skoro ztrácelo z očí. Hromový zvuk, vycházející z nitra stěny,připomínal krvavý souboj mezi klaksony milionů automobilů a mohutnou lodní sirénou. Čím víc seRosenwald blížil, tím víc se stěna zvětšovala.

Posádka za sebou měla stovky hodin výcviku a postupně vyzkoušela všechny nejmodernější elektronicképřístroje, které měla k dispozici. Nikdo však stále netušil, do čeho se to vlastně řítí. Nikdo, až naHardestyho, který si uvědomoval, že Virginii nemůže opustit, protože by se k ní už nikdy nevrátil.Virginia mu o mračné stěně mnohokrát vyprávěla a několikrát ji sám viděl. Několikrát jí projel, ve spánku

během jízdy Polarisem, který se hnal zasněženou krajinou a naleštěnou střechou brousil husté mrakykvílící bolestí a radostí z neutuchající vichřice. Odkud o stěně věděla Virginia? Nejspíš jí o ní vyprávělamatka.

Hardesty neměl nejmenší chuť uvíznout v nekonečnu bezčasí. Pokud bylo to, co mu vyprávěla Virginia,pravda, klidně se mohlo stát naprosto cokoli: mohli v mlze navždy uvíznout, ale také jí mohli běhemvteřiny prolétnout a vynořit se před zraky vyjevených Irokézů; mohli se dostat do budoucnosti, v níž by se

nevyznali. A i kdyby se Rosenwald a všichni, kdo na lodi plují, jednou přece jen vrátili, nikdo, kromě těch,

kdo to zažili, by jim nikdy neuvěřil, takže by byli navěky odsouzeni k tichému šílenství. Jako malý klukHardesty častokrát přemýšlel, jaké by bylo skočit z plující lodě. Velké iluze si nedělal. Věděl, že musí jít omimořádně nebezpečný kousek, který může skončit smrtí pod kýlem lodi, kde neúnavně pracuje velkýšroub schopný přitáhnout všechno, co pluje na hladině. Po dlouhých úvahách a složitých propočtechdospěl k závěru, že nejbezpečnější by bylo skočit do vody pod úhlem přesně patnácti stupňů a vzít ssebou dostatečně těžké závaží, které by zabránilo, aby ho nasál vír od lodního šroubu. Stejné analýze sevěnoval i jeho otec a ani jeho závěry nepostrádaly logiku. „Jakmile se dostaneš asi šest metrů podhladinu,“ poučoval synka, „musíš se co nejvíc schoulit do klubíčka, abys co nejvíc zmenšil povrchovouplochu. Zredukuješ tak tah vody a nebezpečí, že se dostaneš do vakua vytvořeného lopatkami šroubu. Aaž budeš tak patnáct metrů pod hladinou, nezapomeň pustit zátěž, protože oceán je, synu, vážněhluboký.“

Kapitán se rozhodl postupovat, jako by mračná stěna byla jen obyčejná mlha. Jakmile se úzká příď lodězabořila do bílého útesu, Hardesty se rozběhl na hlavní palubu a snažil se uniknout k zádi. Cestující sodevzdaným a současně zvědavým výrazem plným očekávání (a úsměvem lidí, dávno chápajících, že někde jinde existuje lepší svět) mizeli spolu s lodí. Mlha se otřela Hardestymu o paty. Celým tělem muprojela vlna vzrušení, které ale nespaluje duši a nepřipravuje člověka o rozum. Naopak. Zaplavil hozvláštní pocit lehkosti související s vědomím, že to, co prožíváte, vás může dostat hodně daleko. Stále siuvědomoval, že město má větší sílu než mlha, přestože se mu pomalu ztrácelo z očí a přestože přestával

vnímat jeho nesmírnou energii směřující ke zrodu i záhubě. Věže, mosty, kupole, chrámy, veškerý životuzavřený v jeho zdech uplýval do ztracena. Město mizelo a spolu s ním mizela i Virginia.

Loď plula hodně rychle, dokonce i na holandský zaoceánský parník proslulý silnými motory schopnýmivyvinou ohromnou sílu v tahu. Od mračné stěny ho dělilo několik posledních centimetrů. Hardesty uchopil

požární kbelík plný písku. Chtěl ho použít jako zátěž, která ho zachrání před přitažlivostí lodního šroubu.Jedna noha se mu postupně ztrácela v našlehané pěně, která ho hřála jako měkká peřina a neodolatelněho lákala do svého náručí. Vší silou se jí vytrhl a vyrazil vpřed. Na hraně zábradlí ho objala mlha a něžněho pohladila po bocích. Nebýt zemské přitažlivosti, nejspíš by mlze podlehl. Takto ale spadl do vln azmizel v neviditelném prostoru pod stěnou.

Loď se mu ztratila z očí. Hardesty klesal stále hloub, zadržoval dech a křečovitě svíral kbelík s pískem.Vlastně ani nevěděl, jestli se bojí víc lodního šroubu, nebo toho, čemu právě unikl. Cestou ke dnu vodačím dál víc chladla, houstla a zelenala, až měl pocit, jako by se vznášel v husté kaši rybníka přeplněného

sinicemi.

Hardesty pustil kbelík a vyrazil zpátky k hladině. Napadlo ho, že si mračnou stěnu možná jenompředstavoval. Přemýšlel, co si asi tak ostatní cestující mysleli, když ho viděli, jak se v kapitánově županuřítí na záď, bere požární kbelík s pískem a vrhá se přes zábradlí do vody. Pak se vynořil na hladinu.Neviděl ani loď, ani mračnou stěnu. Plaval docela sám, daleko od pevniny, uprostřed velmi chladnéhomoře.

TOHO VEČERA VPLOUVAL do přístavu Asbury Gunwillow na své malé šalupě. Vedl loď kaštanově hnědouvodou a zvědavě sledoval postupně sílící zář vycházející z budov a stoupající nad mosty. Pozoroval hustou

dopravu na početných ostrovech obtěžkaných průmyslem a nevycházel z údivu. Kanály, průplavy,úžinami i zátokami se pohybovalo tolik lodí, až mu z toho přecházely oči. Přístav byl velmi komplikovaný:Craig Binky o něm kdysi prohlásil, že vypadá „chobotnicovitě“. Nebýt navigační lodě, které se Asburyzavčas chytil a která mu ukázala směr, jistě by zabloudil: skončil by někde v Jamaica Bay nebo ve vodáchEast River, kde by marně bojoval s odlivem.

Trochu ho zklamalo, když zjistil, že postava v županu plující na hladině (vypadala trochu jako Ofélie vnadýchnuté sukni, ale hlasitě nadávala, což se k něžné představě Ofélie nehodilo) není jeho ztracenýbratr Holman. Jakmile Hardestyho vtáhl na palubu, oblékl ho do suchých kalhot a modrého námořnického

svetru a poskytl mu dostatek času, aby se zahřál a vzpamatoval. Nato mu položil otázku, na niž očekávaljasnou a stručnou odpověď. „Kde se tady proboha berete?“ Byli daleko od břehu a nikde kolem nebylajediná loď. Nelze říct, že by Asbury neměl jistá podezření: Hardesty mohl být mistr světa v kategoriiotužileckých dálkových plaveb, mohl být výstřední milionář, pod nímž se převrátila jachta, mohla hovyplivnout ponorka nebo vystřelit dělo a samozřejmě ho mohli vyhodit z letadla. Čekal cokoli, jenom neHardestyho odpověď, že se sem dostal na čajovém podnose. Odpověď ho zklamala. Hardesty na ní aletak zarputile trval, tvářil se při tom tak spokojeně a tak hystericky ječel, že Asburymu nezbylo, než muuvěřit a dalších otázek se raději vzdát.

Chvíli spolu zdvořile společensky konverzovali, ale jakmile se dostali do úžiny (tam na ně nejspíš začalypůsobit nádherně osvětlené mosty vystupující z měkkého soumraku a ožívající město na druhé stranězátoky), přešli k vážnějším tématům. Především k tomu, jak se ocitli společně na jedné lodi. Po chvíli sicedospěli k závěru, že člověk by neměl slibovat, dokonce ani naznačovat něco, co nemůže splnit, ale přestocítili, že téma není vyčerpané. Z nějakého důvodu je oba trápilo pomyšlení na hustou síť závazků, náhoda nepředvídatelných okolností, v níž uvízne i zdánlivě zcela svobodný člověk.

„Předpokládejme, že kromě přírodních zákonů, které známe z okolního světa,“ přemýšlel Hardesty,„existují i neviditelné zákony, nutící nás dělat, co děláme a chovat se tak, že tomu sami nerozumíme.“

„To můžu potvrdit ze své vlastní zkušenosti,“ přitakal Asbury. „Kdysi jsem slíbil, co jsem později nesplnil apo mnoha letech mě dostihl vítr, který shodil bratra do moře a vychýlil mě ze stanoveného kurzu. Tímslibem jsem se zavázal, že odjedu do New Yorku, takže nemůžu říct, že bych byl vývojem událostí nějakzaskočený. Navíc bez mučení přiznávám, že jsem se zdarma svezl za navigátorem.“

„A jako bonus můžete dostat i můj byt,“ oznámil Hardesty, který se chystal navždycky přestěhovat kVirginii, pokud ho ještě bude chtít. Asbury jeho nabídku přijal, ale přílišnému nadšení se bránil: vzhledemk neobvyklým okolnostem jejich seznámení mu nepřišlo rozumné se radovat, dokud byt neuvidí na vlastní

oči.

Pomalu klouzali k přístavišti na Morton Street, kde Hardesty vystartoval z lodě a co mu síly stačily, pelášildo města. Když dorazil k Virginiiným dveřím, na chvíli se zastavil a pozorně naslouchal zvukůmvycházejícím z bytu, v koupelně nebo možná v kuchyni tekla voda, malé dítě se snažilo žvatlat, Virginiasi prozpěvovala a chvílemi mluvila s Martinem, jako by jí mohl rozumět.

Hardesty se vyšvihl na střechu, z níž se spustil na střechu sousedních policejních stájí. Odtud mohlnepozorovaně sledovat, co se děje ve Virginiině bytě. Na stejném místě často postávali čínští a italští kluci

z okolí, kteří tvrdili, že se potřebují nadýchat čerstvého vzduchu, ale ve skutečnosti na stáj šplhali jenproto, aby se mohli dívat na Virginii bez šatů. Hardesty jejich touhám dokonale rozuměl, a kdykoli jepřistihl, odpovídajícím způsobem si to s nimi vyřídil. Teď by mu docela stačilo, kdyby se Virginia třeba jentrochu pohnula: co měla na sobě, ho nijak nezajímalo. Potřeboval ji vidět, zachytit její obraz a navždy siho vrýt do paměti. Jednou v budoucnu jí ten obraz, jen tak pro potěšení a zábavu, určitě odhalí. Ale jenproto, že ji tak nesmírně miluje! Od řeky zavanul chladný noční vzduch. Prosmýkl se mezi okolnímičinžovními domy a rozechvěl vysoké stromy hrdě vystavující čerstvou záplavu listí. Virginia se přesouvalabytem připomínajícím velkou osvětlenou krabici sem a tam a co chvíli se mihla před oknem, kde jiHardesty mohl aspoň na zlomek vteřiny sledovat. Byla opálená a měla na sobě bílé šaty s úzkou fialovouvýšivkou kolem výstřihu. Hardesty přešlápl z nohy na nohu. Koně ve stáji pod ním zaznamenali zvláštnípohyb a tiše si odfrkli. Teď viděl Virginii v kuchyni a poslouchal, jak předčítá Martinovi, zatímco se jí naplotně vaří večeře.

„Včera připlula do přístavu loď The Arms of Amsterdam, jež dvacátého třetího září tohoto roku vyplula zústí řeky Mauritius v Novém Nizozemí.“ Často Martinovi předčítala, protože nechtěla, aby jen takvegetoval, zatímco jeho matka strnule a nepochopitelně tiše zírá do papíru pokrytého černými řádky asem tam otočí stránku. Kdykoli na něj promluvila, Martin se mohl radostí pominout, jako by věděl, co semu snaží říct, a pokaždé se pokusil na její slova reagovat. Virginia nechtěla v tomhle zvláštním

rozhovoru zaujímat dominantní pozici, takže knihu co chvíli odkládala a obracela se na syna se stejnouotázkou: „Tak co si o tom myslíš, Martine?“

Syn obvykle trochu zaváhal, jako by si odpověď potřeboval důkladně promyslet, pak se rozhlédl pomístnosti a dětsky chrčivým hláskem vyrazil něco jako „Tavija! Tavija!“ nebo „Jama! Jama! Ťam.“ načežho Virginia chytla pod pažemi, zvedla ho vysoko do vzduchu, vlepila mu pusu na tvář, na čelo a pak projistotu ještě jednou na tvář a řekla: „Přesně to jsem si myslela! A úplně s tebou souhlasím!“ Tentokrát byl

Martin při četbě mimořádně vzrušený a Virginia netušila proč. „Ze zpráv, jež se k nám dostaly, je zřejmé,

že naši lidé neklesají na mysli a žijí v klidu a míru. Ženy již přivedly na svět první děti a mužům sepodařilo od divochů odkoupit ostrov Manhattes, za který zaplatili jen šedesát holandských guldenů.“

Na tomto místě se Virginia zastavila a zadívala se oknem do letní noci. Hardesty ji viděl, jako by stálpřímo před ní, ale ona o něm stále neměla nejmenší tušení. Zarazil ho její smutný výraz, ale jako vždy houchvátila její půvabná tvář lemovaná tmavými vlasy, které zvláštním způsobem ladily s fialovými úponkyvyšitými do lemu šatů. Virginia se z ničeho nic sklonila a levou rukou si zakryla oči. Hardesty se ve tměposunul o pár kroků blíž. Virginia mu mnohokrát opakovala, že jediná věc, po které skutečně touží, je žít v

tomhle městě a sledovat, co z toho vzejde. Kolikrát ho prosila, aby přestal hledat a naučil se čekat. „Muži

víry,“ naléhala na něj, „jako Boissy d’Anglas, se trápí věčným hledáním a stejně nikdy nic nenajdou.Člověk skutečně pevné víry se ale nesmí zříkat zodpovědnosti, musí plnit, co slíbil a čekat, až si ho osudnajde. A on si ho jednou najde. Pokud ne přímo jeho, tak jistě jeho děti, případně děti jeho dětí.“

Půvabná žena v bílých šatech s fialovým lemem sedící v bytě s nádherným výhledem do zahrad a na mostpřipadala Hardestymu jako zosobnění postupně vzkvétajícího města. A i kdyby jím nebyla, stejně by ji

nade všechno miloval.

Než se stačí Virginia rozplakat, Hardesty vyšplhá po žebříku, dostane se zpátky na střechu, seběhne poschodišti a bude stát u dveří. Když opouštěl střechu policejních stájí, koně se znovu ospale ozvali. Z římsyse před ním otevřel pohled na celé město. Rozhlížel se na všechny strany a osvětlená okna mu připadalajako letní ohně na rozlehlé louce porostlé vysokou trávou. Tenhle vzduch si musíš zapamatovat, říkal si vduchu, zatímco přelézal střechu. Vzduch a všechna ta světla kolem. Věčně proměnlivá světla se nadměstem vznášela jak duchové ze záhrobí, duchové těch, kdo se nikdy nevrátí, ale nikdy nebudou zapomenuti. A zatímco Hardesty Marratta potichu přelézal střechu, vzdálení duchové souhlasněpřikyvovali a mávali mu na pozdrav. Naposledy se zastavil, na okamžik se za nimi ohlédl a zmizel na

úzkém schodišti.

Virginia zaslechla kroky. Nikdo neví, jak je to možné, ale Martin a koně už předem věděli, co se stane.Virginia zvedla hlavu. Že by to byl skutečně on? Se zatajeným dechem naklonila hlavu na stranu asoustředěně naslouchala. Hardesty nevěděl, jestli ho vezme zpět. Váhavě zaklepal na dveře. Martin muodpověděl skoro okamžitě: „Tavija! Tavija!“ Hned nato se jeho matka zvedla a vydala se otevřít.

Pekelná brána

SKORO KAŽDÉ RÁNO, vždycky od poloviny září do konce června, vycházela Christiana Friebourgová zotcova starého hotelu a postávala na verandě. Odtud, zpočátku trochu oslepeně, pozorovala jasněosvětlená brambořiště a rozlehlé pastviny přiléhající k moři. Někdy se stávalo, že hurikán zvedl vysokévlny, ty se převalily přes pobřežní duny a rozlily se do polí, proto hotel pro jistotu postavili na skalnatýchvýběžcích, sloužících mu jako pilíře. Veranda se nacházela ve výšce jednoho a půl poschodí a se zemí byla

spojena dlouhým schodištěm. Každý, kdo se dobře rozhlédl, z ní mohl pohledem přelétnout přes duny ažk moři a pak se podívat východ, kde čekal dlouhý zelený pás nízkých lesů pokrývajících pískovcové kopce.

Christiana pokaždé chvíli postála, aby se pozdravila s mořem, poli i lesy a aby popřála dobré ránonovému dnu, který se hlásil čistým jiskřivým světlem. Potom si hodila na záda aktovku, přizvedla si sukni,těžkými kroky seběhla ze schodů a vyrazila směrem k severnímu lesu. Do školy šla skoro deset kilometrůmezi poli, kolem chatrčí sezónních dělníků a lesem, v němž žili jeleni a srnky, králíci, na padesát druhůptáků, lišky, lasičky a divoká prasata, která se proháněla podrostem jako vojáci při manévrech.

V její škole, budově bývalých vojenských kasáren na skále nad Gardinerovou zátokou, na ni čekalo šestprázdných bílých místností. Okny bez záclon sem volně proudilo severní světlo poté, co se ladně odrazilood vodní hladiny, ostrovů a oblohy, jejíž začátek byl často k nerozeznání od modři Atlantského oceánu.Horní části oken v létě i v zimě jasně zářily, jako by se na nich v podobě koruny usadilo samo slunce.Přestože výuka byla náročná a nebylo moc volného času, děti si vždycky našly chvilku na to, abynaslouchaly sirénám zaoceánských parníků, jejichž hlas se křivil dálkou a v mlžném oparu častopřipomínal zpěv lesního rohu, nebo aby se bavily žertováním větru, který tichounce rozhrnoval závěsy avyprávěl jim o stínech a nekonečném jasu.

Když byla Christiana ve druhé nebo třetí třídě, její učitelka (mladá žena, stejně krásná, jakou měla býtjednou i její malá žačka), požádala všechny ve třídě, aby jí popsali své nejoblíbenější zvířátko. Vlastnímislovy měli co nejlépe zpodobnit psa, koně, rybu, ptáka či jakéhokoli jiného tvora, na jakého sivzpomenou. Děti postupně vstávaly a dlouze vyprávěly, které ze zvířat je jim nejbližší. Nikohonepřekvapilo, když Amy Paysonová mluvila o králících: aniž by si to uvědomovala, celou dobu dělala, jakoby jednoho z nich držela v náručí. Drobná stydlivá dívenka, vyjadřující se velmi potichu, vyprávěla příběh

o psu, který se pokusil přelézt plot. Pozornost si však vysloužila jen kvůli svému sotva slyšitelnémušeptání, vyžadujícímu obzvláštní soustředění. Všechny nesmírně potěšilo, když přišla řada na třídníhotlouštíka s veršotepeckým darem, který spolužáky oblažil pětiminutovou básní o svém milovanémprasátku: „Moje prase / se moc rádo pase uši má jak výr sežere i pýr nebo třeba sýr když mádobrou náladu postaví se na hlavu schroustá psovi kosti vyvádí blbosti běhá jako prase co se mocrádo pase… atd. atd. Vůbec nejdojemnější verš si moudrý básník nechal nakonec: „Mám ho tak moc rád

že bych s ním chtěl jíst i spát.“

A pak tady byl syn rybáře mečounů, ten si pochopitelně vybral právě mečouna; s pohledem upřenýmkamsi do dáli podrobně popisoval, jak ladně se vznáší nad hladinou, jak statečně celé hodiny bojuje sezaseknutým hákem, jak se žene jako blesk pod vodou a dokáže naprosto všechno obětovat, jen aby mohl

zůstat v moři. Vyvodil z toho logický závěr, že mečoun musí svůj život nesmírně milovat, když se takvzpouzí rybářům, kteří se ho snaží dostat na loď. I tento jediný postřeh by spolehlivě vydal na celou esej,ale chlapec se nedal ukolébat snadným vítězstvím a dál horlivě lovil v hlubinách paměti a spleti snů oskutečné odvaze.

Učitelka ho velmi pochválila a zatímco pozorně poslouchala další děti, těšila se, až přijde řada naChristianu. Věděla, že miluje zvířata a také znala její přemýšlivou povahu. Hotelu Christianina otce vposlední době chyběli hosté a od chvíle, kdy Christiana přišla na svět, pozvolna chátral. To se sice na

dívce, která musela otce sledovat ve chvílích porážky, trochu podepsalo, ale žádná velká katastrofa to

nebyla. V hotelu nevládla chamtivost a jeho obyvatelé nesli svou prohlubující se chudobu statečně.Christiana udivovala bystrostí, bohatou představivostí a půvabem. Její skutečná síla ovšem nepocházela zpramenů, které lze prozkoumat, popsat a rozebrat rozumem. Vynikala mimořádnou jasnozřivostí,schopností vidět pod povrch věcí. Jako by před ní příroda neměla žádné tajemství. Dokonce i letní blesk,letící oblohou, pod jejím pohledem náhle ztuhl a trpělivě čekal, než ho důkladně prozkoumá a podél jehodlouhého průhledného těla dorazí až ke zdroji.

Ve třídě s okny ozdobenými zářivou korunou světla konečně přišla řada na Christianu. Dívka se naokamžik podívala z okna, mezi jehož sloupy se v modři oblohy mihl racek. Postavila se a pomalu otočila,aby stála čelem přímo proti učitelce. Měla své oblíbené zvíře, které milovala a chystala se o něm vyprávět.

Současně si uvědomovala, že každá jednotlivá myšlenka, každé slovo vedoucí k realistickému popisuzvířete pohybujícího se až neuvěřitelně ladnými kroky i prchavá vzpomínka na den, kdy ho zahlédla, by jíurčitě vehnala do očí slzy.

Christiana byla praktické děvče a nechtěla spolužáky ani učitelku rozrušit. V poslední chvíli se tedy pustilado popisu ovce, kterou měli přivázanou ke kůlu na malé louce přímo před hotelem. Sotva však začalamluvit, zjistila, že to nedokáže. Jako vždycky totiž viděla až na dno věcí a navíc musela myslet na jednuudálost, která ji rozrušila víc než cokoliv jiného v jejím krátkém životě. Sebeovládání se zhroutilo jakodomeček z karet a Christiana se s pocitem neskonalého studu rozvzlykala. Ať se snažila sebevíc,nedokázala myslet na nic jiného než na bílého koně.

CHRISTIANA DOSTALA OD MATKY za úkol přinést borůvky do koláčů a muffinů, ale skutečný důvod jejího

výletu byla potřeba vyrazit do kopců zalitých červnovým sluncem. Chtěla se procházet sama krajinou,volná a svobodná. V ruce držela lehký proutěný košík, který ji na rozdíl od mnoha ostatních věcí nijaknesvazoval. Na každé křižovatce, v každém ohybu si užívala nový výhled do krajiny, sledovala dlouhépásy kobaltově modré vody lemující béžové písečné pláže, kochala se pohledem na zelené výběžky lesůzasahujících až k mořské hladině, vyhřívala se ve slunečních paprscích, které se odrážely od hladiny zálivu

a skoro souběžně se zemí pokračovaly v cestě do vnitrozemí. Stačilo mrknout a výjev se okamžitě změnil,

vystřídal ho nový, ještě krásnější, ozdobený vysokými vlnami, které po sobě na pobřeží zanechávalydlouhou bílou zpěněnou korunu. Uprostřed dopoledne, když už měla košík zpola plný, zaburácel nabezmračné obloze hrom. Christiana zvedla oči na písečnou dunu barvy dozlatova vypečeného koláče auviděla, že něco padá. Mířilo to přímo do oceánu a zanechávalo to za sebou dlouhou mlžnou stopu, dovody padalo něco jako meteorit obalený ve zlatě a kouři. Z keřů se vznesla hlučná hejna ptáků a vyrazilakamsi k obloze, jako když se tichou krajinou rozlehne výstřel z lovcovy pušky. Liška, která se toulalauprostřed vřesu, ztuhla, nastražila uši a zůstala stát se zvednutou tlapkou, jako by se bála, že dotek sezemí by ji mohl připravit o její bystré smysly.

Christiana pustila košík na zem a rozběhla se na vrchol duny. Zastínila si oči rukou a podívala se směremk moři. Ani ne půl kilometru od břehu se na vlnách houpal kruh bílé vody. Po chvíli se z bílého kotoučecosi zvedlo a zmateně se to začalo zmítat ze strany na stranu. Nebyla to ryba, mělo to nohy. Působilo tojako něco (nebo někdo), co se nemůže udržet na hladině a bojí se, že se utopí.

Christiana pokračovala o kousek dál po hedvábném svahu duny. Jednou rukou si stále stínila oči, aby jineoslňovalo slunce a přemýšlela, co to může být a co má udělat. Bylo po bouři a vlny narážely na břehzuřivěji než jindy. Když se dostala až k moři udělala to, co by neudělal žádný dospělý, snad s výjimkouskutečně skvělého plavce nebo mladého vojáka, který se právě vrátil z války a připadá si nezranitelný.Jako uhranutá sledovala zvláštní pohyb za pobřežním lemem vln a pomalu se připravovala: skopla znohou boty a rozepnula si šaty, které dopadly nebezpečně blízko vody, do bezprostředního dosahuchamtivého moře, které se po nich okamžitě začalo sápat pružným lasem vln. V hedvábné košilce, celárůžová vzrušením a chladem, vstoupila do oceánu a vyrazila vpřed. Když jí zvířená pěna dosáhla až k pasu

a silný proud jí začal podrážet nohy, po hlavě se vrhla do ledové vody a začala plavat: chvílemi klouzalapo hřebenech vln, chvíli proplouvala pod nimi; nořila se do „soli a pepře“, jak vodě těsně pod povrchemvždycky sama říkala, protože ticho pod hladinou jí připadalo nádherně bílé a kolem sebe viděla jenčernočernou tmu. Ve vlnách se cítila jako doma. Od malička vyrůstala v jejich blízkosti a často jí dělalyjedinou společnost. Statečně vzdorovala jejich tlaku, tahu ke dnu i do stran a za chvíli je nechala zasebou. Plavala modrou vodou, místy, jejichž hloubku dobře znala.

Oceán se zvedal a klesal, rytmicky se pohyboval sem a tam jako smyčec při pomalé táhlé melodii.Střídavě proplouvala hlubokou vodní prohlubní plnou nebezpečných vírů, které kolem ní rozkvétaly jakolekníny v srpnu na jezeře uprostřed hor, střídavě stoupala po vysokých svazích dlouhých vln, které seprohýbaly jako obří čočky a pomalu se tříštily do desítek řek a potoků. Z výšky se mohla rozhlédnout jakoz hlídkové věže a záhy si všimla, že proud ji odnáší stranou. Trochu změnila směr a pokračovala dál,dokud se, vyčerpaná a celá promrzlá, nedostala na okraj zpěněného kruhu. V jeho středu se vyděšenězmítalo nějaké zvíře, zřejmě zraněné.

Zastavila se na místě a začala šlapat vodu, aby si ho mohla dobře prohlédnout. Byl to bílý kůň, nejmíňdvakrát tak velký jako tažní koně, které vídala zapřažené do pluhů na polích osázených bramborami.Stavbou těla spíše připomínal southamptonského loveckého koně. Christiana sice nikdy nevidělavojenského koně a samozřejmě nikdy nebyla v bitvě, ale z toho, jak urputně kůň bojoval, pochopila, že sizvíře připadá jako ve válce.

Kůň se netopil. Spíš to vypadalo, jako by uvízl v nějakém zvláštním snu. Přední nohy mu létaly nadhladinou jako skákající mečouni, útočily proti neviditelnému nepříteli a zvedaly k nebi vysoké gejzíry vody,

která stříkala daleko do stran. Řehtal přesně tak, jak to dělají koně rozdráždění blížícím se bojem, aby sidodali co nejvíc odvahy. Nohama neustále tloukl do nasládlé vody zředěné proudy z nedalekých ústí řek.

Pokud by se k němu Christiana pokusila přiblížit, jistě by ji zasáhl mohutnými kopyty, která by jí snadnorozdrtila lebku či zlomila ruku. A pokud by se nějakým zázrakem vyhnula jeho úderům, vír by ji pomaluvtáhl do středu a zatlačil pod hladinu, odkud by se už nikdy nedostala. Christiana ale na nebezpečínedbala a neohroženě vyrazila do zpěněného kruhu.

Kroužící voda tolik nenadnášela a místy jako by se pod ní propadala. Christiana se nořila pod hladinu a po

chvíli vyplouvala v docela jiné části víru. Neustále však plavala, dokud se nedostala skoro ke koni, tennapůl plaval a napůl se vznášel na svém širokém hřbetu. Široce rozpažila (což nebylo moc daleko), objalaho kolem krku a zavřela oči, jako by čekala ohlušující výbuch.

Pokud bílý kůň na něco čekal, pak to nebylo objetí malé dívky v hedvábné košilce. Nechápal, co se s nímděje a zcela zdivočel. Vyšvihl se nad hladinu jako bojový kůň svatého Botolpha a chvíli se zdálo, že serozletí k nebi. Pak ale všema čtyřma nohama ztěžka dopadl zpátky do vody. Snažil se zbavit nečekanépřítěže, kterou, jak jistě doufal, smete prudká vlna vzedmutá vahou jeho obřího těla. Ponořil se takhluboko, jak jen mu to voda dovolila a cestou k hladině se převalil na záda. Několikrát divoce zakopalnohama a dokončil celou otočku. Christianiny plíce, sevřené tlakem celého nesmírného oceánu, bolestivěvolaly po vzduchu, ale ruce neochabovaly a nadále se držely koňského krku.

Když se kůň dostal znovu na hladinu, dívka se vynořila s ním. Zmítal se s nezmenšenou zuřivostí a silou,ale přesto se začínalo zdát, jako by toužil po jezdci. Dívka se musela dostat zpátky na pevnou zem. Bylaještě dítě s tenkými pažemi a promočenými vlásky, které jí stékaly v potůčcích po tvářích. Přestožestatečně doplula skoro doprostřed víru, pevně se pověsila koni na krk a nakonec se mu dostala na hřbet,celá se třásla zimou a vypadalo to, že další souboj s příbojem a silnými podvodními proudy by nezvládla.Christiana pohladila koně po krku, pobídla ho směrem k pláži a kůň začal plavat, jako plavou koně, kdyžse potřebují dostat přes řeku, na které nemůžou najít brod, soustředěně a odhodlaně.

Christiana seděla na hřbetu koně a připadalo jí, že kdyby se vydal opačným směrem, klidně by mohl namoři strávit i několik měsíců, jak to dělají polární medvědi. Nezdálo se, že by mu někdy mohly dojít síly.

Když se probili neúnavným příbojem, kůň o poznání zrychlil, jako by se pomalu probouzel z dlouhého snunebo nabíral dech. Na chvíli ho zmátl spodní proud, který ho přinutil udělat několik rychlých temp, takžemálem shodil svého křehkého jezdce, ale hned se zase vzpamatoval a za pár okamžiků stál na pevnézemi. Christiana si vůbec neuvědomila, jak vysoko sedí nad zemí. Sklouzla z koně a dopadla tak tvrdě, ženeudržela rovnováhu a bolestivě dosedla na zadek. Ani teď nemohla uvěřit, že letěla z takové výšky.Klidně by mohla projít pod břichem koně a nemusela by ani ohnout hlavu. Když se trochu vzpamatovala,postavila se a začala se točit mezi jeho nohama, jako by to byly kmeny vysokých stromů. Proklouzla mezipředníma nohama, minula dolní čelist obří tlamy a postavila se tak, aby si ji kůň mohl dobře prohlédnout.Nebýt hlubokých ran (stop po biči a nejspíš také po nožích nebo nějakých řezných zbraních), vypadal byjako oživlá socha z nějakého městského parku.

Kůň nachýlil hlavu na stranu a zahleděl se na dívku pohledem starostlivého rodiče, jako by před nímstálo hříbě. Pak sklonil hlavu, čenichem se jí otřel o břicho a pak o hlavu. Postupně se jí dotýkal ze stran, až se rozkomíhala jako břízka ve větru. Vytlačoval jí z vlasů slanou vodu a dával velký pozor, aby jíneublížil. Dlouze se na ni díval a Christiana celou dobu nemohla odtrhnout od jeho něžných, krásněkulatých očí.

Nakonec odběhla pro své šaty a společně s koněm se sušila ve větru a zahřívala ve slunečních paprscích.Po chvíli si všimla, že kůň neustále zvedá hlavu k obloze a něco tam hledá. Sledoval racky, kteří sevznášeli na teplých stoupavých proudech celé kilometry od břehu, ale to, co hledal, podle všehonenacházel. Zatímco Christiana seděla na zemi a soustředěně pozorovala svého zachránce, kůň se rozběhl

kamsi po pláži. Záhy se zastavil, otočil se v kruhu, zatřásl hřívou a postavil se na zadní. Nejspíš byl sámse sebou spokojený, protože hned nato vyskočil a k Christianinu neskonalému údivu se vznesl nad dunylemující břeh oceánu. Christiana rychle vyskočila na nohy a vydala se za ním. Kůň však mezitím nabralrychlost a pádil jako vítr. Neskutečně dlouhými skoky letěl záplavou dun, razil si cestu mezi keři a vznášelse nad pobřežními jezírky. Christiana ho celou dobu nadšeně sledovala a pohledem ho povzbuzovala kdalším, čím dál delším a vyšším skokům. Kůň její přání ochotně plnil. Celou dobu bylo zřejmé, že si je jejípřítomnosti a podpory vědom. Co chvíli se zastavil a rychlým pohledem zkontroloval, jestli se mu někamneztratila. Christiana byla ve věku, kdy si mohla dovolit každičký delší skok odměnit upřímně nadšenýmpotleskem. Ani trochu nepřehrávala, protože při každém dalším povedeném kousku jí radostí poskočilosrdce.

Nakonec se kůň zastavil a dlouze se zadíval směrem k duně, ze které ho pozorovala Christiana. Zvedlhlavu a hrdě vytáhl krk. Zatřepal hřívou, zaržál tím zvláštním hlubokým hlasem, jaký obvykle vychází zhrdla hluboce rozrušených koní, otočil se k písečným planinám a k zátoce a dal se do běhu. Zem seotřásala, tráva na pláži se chvěla a kůň běžel a běžel, dokud se neodlepil od země a nevznesl se k nebi.

NEUSTÁLE VELKOLEPĚ PŮSOBÍCÍ a dosti obtloustlý Craig Binky často vyčerpaně a jakoby v mrákotáchsedával u okna obývacího pokoje svého okázalého klubu v East Hamptonu. Pyšně mu říkal „Klacek apuška“. Sledoval, jak do místnosti proudí světlo, jehož paprsky se odráží od bílých zpěněných vln. Klubzaložil jeho otec Lippincott „Bob“ Binky a zpřístupnil ho všem bělochům nežidovského původu sprokazatelně anglickými předky. Zakladatelova syna však členové klubu neměli příliš v lásce. Nelíbila sejim jeho zvláštní výslovnost (hlavně jak vyslovoval některá dlouhá slova), neměli rádi jeho početnouskupinu věrných přisluhovačů a obdivovatelů a opovrhovali pravidly, která kazila jejich pravidelná setkání(například vyhlásil, že všechny dívky ve věku od devíti do desíti let musí bezpodmínečně nosit koupacírukávky). Značnou nelibost vzbuzoval rovněž jeho aerostat, který nepochopitelně zakotvil přímo nadgolfovým hřištěm. Říkal mu Binkopede a používal ho jako obří stínítko při pohřbech. Zavěsil aerostat takšikovně, aby vrhal stín na hrobníky, kteří spouštěli rakev se zesnulým do připraveného hrobu, a současněpřitahoval pozornost všech přítomných, takže fotografové z Ghostu mohli zachytit pozůstalé a truchlící

hosty s hlavami obrácenými k nebi.

Craig Binky a jeho přítel Marcel Apand (chlípný realitní magnát s voskově bílou kůží a jménem, které přisprávné výslovnosti nápadně připomínalo opici) byli přesvědčení, že úkolem bohatých lidí, tedy jejichúkolem, je odpočívat na sluncem zalitých plážích ve stínu tiše ševelících palem, nechat se na loukáchkolébat vlídným bzukotem včel, posedávat ve veřejnosti nepřístupných zahradách a pobývat v dokonale

udržovaných plážových vilkách velikosti luxusního mezinárodního hotelu. Jednou odpoledne, zatímco

číšníci prostírali stoly a leštili příbory a porcelánové nádobí, Craig Binky a Marcel Apand se v klubudohadovali, jestli je sedm a pět skutečně třináct, jak tvrdil první z nich. Po chvíli je však matematickádisputace začala mírně unavovat, proto se raději vydali na procházku mezi dohněda opálenými muži aženami. Narazili na ředitele klubu, který je nezapomněl upozornit, že ve velkých hrncích plných slané vody

a čerstvého kopru se pro ně a pro všechny hosty vaří velcí humři. To v nich vyvolalo myšlenky na jídlo,takže drobnou lapálii se dvěma vzpurnými čísly hodili s konečnou platností za hlavu. Řediteli se blížícíhostina hodila, protože měl už dlouho něco na srdci. Chtěl Craiga Binkyho požádat o drobnou laskavost.

Věděl, že dům Craiga Binkyho v East Hamptonu má celkem čtyřicet pokojů a městský dům na SuttonPlace jich má hned šedesát. Věděl i o řadě dalších nevyužívaných nemovitostí roztroušených doslova pocelém světě, například o zahradním apartmánu v Kjótu.

Chtěl se zeptat, zda by mu Craig Binky, nebo třeba Marcel Apand (na tom, který z mužů to bude, mu vzásadě nijak nezáleželo), na týden nebo na dva jeden pokoj nepronajali. Mladá pomocnice z kuchyně sipotřebovala najít práci a pro začátek musela někde bydlet. Klub samozřejmě jako každý rok prvního říjnazavíral, s čímž dívka samozřejmě počítala, ale tentokrát se neměla na zimu kam vrátit. Nedávno jí totižzemřel otec. Stalo se to nedlouho poté, co jeho hotel kdesi uprostřed bramborových polí směrem naSprings, během hrozivé elektrické bouře vyhořel. Matka se po nečekané katastrofě a úmrtí manžela vrátila

zpátky do Dánska.

„Vůbec netuším, jestli budu mít něco volného,“ zamručel Craig Binky. Jeho oči neklidně těkaly z místa namísto jako pokaždé, když ho někdo o něco požádal. „Zrovna jsem si vzpomněl, že… místnost se stolem na

biliár potřebuje vymalovat a možná ji nechám i trochu přestavět.“

„To je naprosto v pořádku,“ řekl ředitel a otočil se k odchodu. „Pokusím se to zařídit nějak jinak.“

Ale Marcel Apand poslouchal daleko pozorněji než jeho přítel. „S tím odmítnutím bych tolik nespěchal,Craigu. Nechceš se na to děvče nejdřív podívat?“

Nedlouho poté, co se na dívku společně podívali, ocitla se na Marcelově jachtě Apand Victory. Jachta seproplétala mezi tisícovkami dalších rekreačních plavidel s povadlými plachtami připomínajícími křídlaznavené můry. Dívka si připadala, jako by seděla na člunku obřího stavu tkajícího tapisérii s nádherným

letním výjevem. Výlet lodí do New Yorku zabral dva dny. Na noc se zastavili v sídle Marcela Apanda v

Oyster Bay, kde se majitel choval na dívčin vkus trochu divně, příliš si dovoloval a bezostyšně mluvil ověcech, o kterých lidé na konci Long Islandu v přítomnosti nových známých raději mlčí. Následující den,čtvrtého července, mu však jeho nedostatek taktu velkoryse prominula a spokojeně si užívala pohledu nahustý modrý opar, za nímž se skrývalo město, které od prvního okamžiku přitáhlo její pozornost.

Nikdy předtím v New Yorku nebyla. Mnohokrát slyšela vyprávět o jeho neskutečné velikosti a leccos sisama odvodila srovnáním bohatství a vlivu lidí z města a ostrovanů, ti se rok co rok museli potýkat spřílivem movitější spoluobčanů. Ačkoli byla bystrá dívka a počty jí šly odjakživa dobře, nedobrala se anipoloviční pravdy.

Proplouvali pod desítkami mostů zavěšených nad zálivem. Hleděli na ně zespodu, ale přesto se jim točilahlava. Zdálky vypadaly jako půvabně klenuté oblouky a ztepilé, k nebi směřující sloupy. Dívka věděla, ževšechny věci se vzájemně vyvažují nebo alespoň směřují ke konečné rovnováze, léto a zima stejně jakomnoho dalších věcí, které za svého nedlouhého života poznala. Proto jí připadalo zcela logické, že i mostyjsou součástí nějakého velkého záměru. Netušila, že jsou jich stovky. Nadšeně poslouchala, jak kapitánpostupně přeříkává jejich jména a hned je doplňuje názvy řek, kanálů a zátok, jimiž proplouvali.

U Pekelné brány obepluli záhyb a spatřili tmavé manhattanské útesy. Tady pochopila, proč svět tolikmiluje velká města, byť ona sama měla odjakživa ráda i vesnice. Když se otočila po proudu řeky směremke Kips Bay, objevil se před ní nezapomenutelný pohled na šedé kaňony. Všude kolem se ve výšce pnulaspousta mostů spojujících husté předivo ostrovů a překonávajících proudy rychlejší než závodní koně.Stavěly na odiv svou třpytivou pavoučí síť utkanou z ocelových vláken a dlouhá závěsná lana, vlnící sejako příboj u Amagansettu.

MARCEL VLÁČEL CHRISTIANU z jednoho večírku na druhý, jako rezavý, silně otlučený remorkér táhnoucízcela nový zaoceánský parník. Absolvovali dvě desítky společenských akcí týdně a neustále ji měl poboku. Lidé se za nimi otáčeli a Marcel byl nadmíru spokojený. Když společně čtvrtého června opustilijachtu a vyrazili taxíkem dva kilometry dlouhým kaňonem lemovaným domy z krvavě červených cihel azrcadlového skla, potkali sotva tři nebo čtyři lidi, ačkoli správně by jich tu měly být tisíce. Všechna oknabyla zavřená, vzduch se ani nehnul a stromy strnule čekaly, co se bude dít, jako by se bály, že skutečněbude dít něco mimořádného. Není proto divu, že Christiana měla pocit, jako by vstoupila do města mrtvol.

Kdyby do New Yorku vstoupila od Long Islandu přes prérii plnou hrobů, tento pocit by ještě zesílil. NaMarcelových večírcích si ho potvrdila.

Večírky brala jako cenu za to, že mohla bydlet v malém paláci se zahradou a s výhledem na East River. Po

většinu času měla Christiana všechny pečlivě vyzdobené přijímací pokoje, knihovny, vířivky, sauny aslunné balkony jen pro sebe. Marcel trávil většinu času v kanceláři, ale když se vrátil, vyžadoval, aby naněj čekala nalíčená a oblečená do hedvábných večerních rób se spoustou třpytivých ozdob.

Zpočátku se Christiana snažila najít práci, klidně by se spokojila s místem prodavačky v obchodním doměWoolworth’s nebo uklízečky v bance. Na večírcích, charitativních akcích a dalších společenských akcích jínabízeli práci, jako by šlo o sladkosti, které ochotní číšníci roznášeli na velkých stříbrných tácech. Plat by jive všech případech víc než uspokojil, ale všichni očekávali, že jim bude ve své nové práci sloužit stejně,

jako podle nich sloužila Marcelovi.

Z mladíků, kteří jí padli do oka, se vyklubali buď Apandovi zaměstnanci, kteří by svého chlebodárce nikdy nepodrazili, nebo stejní nenasytníci jako Marcel, kteří po ní chtěli, aby jim potají zavolala. Muži, kteřístavěli stany, přiváželi a nosili jídlo a nádobí se zase vůbec nepodobali rybářům z Amagansettu, kteří si ve

volném čase přivydělávali velmi podobnou prací. Na Christianu se pro jistotu, ze strachu o zaměstnání,raději ani nepodívali a ona se je styděla oslovit a netroufala si ani je pohledem povzbuzovat. Smutněvzpomínala, jak roznášela jídlo skandinávským rodinám, které přijížděly k nim do hotelu, když byla ještěmalé děvče. Vzpomínala na klavíristu u piána, zuřivě třískajícího do kláves a přehrávajícího nejméněpadesát let staré dánské písničky i jak spolu s blonďatými chlapci rudli, když si jen představili, že by semohli setkat v tanci nebo se navzájem dotknout.

Za srpnových večerů a nocí sedávali Christiana, Marcel a jeho hosté na balkóně nad řekou. Podél břehuse v pomalém proudu lenivě sunuly plně naložené nákladní lodě a říční čluny, tiše míjely zahradu anepozorovaně mizely v dálce jako příšery, které omylem zabloudily do města a teď se snaží nepozorovaně

ztratit lidem z očí. Ubohá, k smrti vystrašená plavidla byla snadným cílem pro Apandovy pistole. Zatímcolodě klouzaly po hladině, Marcel, Christiana a jejich přátelé pumpovali kulky do tmy, nejvíc mířili nareflektory, a když trochu víc sklonili hlaveň, ozvalo se ostré cinknutí kovu o ocel nebo tlumené šplouchnutí

kulky, která zmizela hluboko pod hladinou.

Když se večírek odehrával na nějakém hodně vyvýšeném místě, Christiana ráda postávala u tmavéhookna a dívala se na město, které se v letní výhni tetelilo horkem. Za matnou stěnou mihotavého oparuviděla ve městě chudých hořící domy, často hned deset najednou. Plamenům se podobala i nesčetnásvětla zářící do letní mlhy. Vše, co měla pod sebou, tonulo v záplavě světel. A přesto se nezdálo, že by seměsto dusilo kouřem. Bylo plné života a Christiana ho toužila poznat i za cenu rizika, že se v něm úplněztratí. Viděla před sebou snad všechny podoby pekla, černého a plného špíny i stříbrného a důstojně

vznešeného.

KONCEM LÉTA VTRHLO do města hned několik rychle se střídajících vln horka, které vybělily a vysušilymokřiny v New Jersey, až zářily jako bílá soliska a spálily borovicové pláně. Duny Montauku se pokusilyzměnit na pustou měsíční krajinu. Samotné město se proměnilo ve velkou žhnoucí pec, přes den seteplota držela kolem třiceti sedmi stupňů ve stínu a příliš neklesala ani v noci. Hlavní městské tepny,ostrovy i bulváry se tetelily horkem, kdysi zelené stromy se skláněly ve větru a úpěnlivě jej prosily alespoň

o kapku vody.

Jedné noci koncem srpna, když se ve vzduchu nehnul jediný lístek, posedla Hardestyho a Virginii

neodolatelná touha. Vrhali se na sebe, jako kdyby úplně přišli o rozum; zbrocení potem spolu bojovali,úmyslně si ubližovali a dělili se o společnou slast. Uprostřed divoké vlhké soulože, plné neskutečněsložitých gymnastických prvků, si připadali jako stroje překypující neskutečnou silou a nevyčerpatelnouenergií. Jejich těla žhnula jako výhně vysokých pecí a každý dotek je pálil, jako by místo kůže měli plátyrozžhavené oceli. Ve vzácných chvílích klidu vedle sebe leželi na zádech a přemýšleli, jestli na svět zeslunce nepřiletěl neznámý bůh a nepřehodil přes něj kabát z tekutého železa.

Když byli u konce, z hlubin ticha k nim přilétl zvuk sirény nákladní lodě, mířící z přístavu někam pryč. Cítilijejí tvar a vnímali její nesmírnou váhu. Celí se chvěli a třásli, jako by loď neplula nesena proudem pohladině East River, ale kotvila naproti posteli, jen kousek od jejich horkých těl.

Jen kousek od jejich bytu ležel v posteli Asbury Gunwillow a snažil se aspoň trochu nadechnout. Našel sipráci jako kapitán a jediný člen posádky velkého motorového člunu vydavatelství novin The Sun. Vozilreportéry a ilustrátory k hořícím lodím a přístavním molům, zajišťoval dopravu na slavnostní křestyčerstvě dokončených lodí, které poprvé spouštěli na vodu, zajížděl daleko na moře, kde redaktoři získávali

cenná interview od významných zahraničních potentátů mířících do města, vozil zaměstnance doManhattanu, Brooklyn Heights a Sheepshead Bay, suploval pobřežní hlídku, celníky i přístavní policii,nabízel čtenářům Sunu nečekaný neokoukaný pohled na nové stavby, doprovázel Hardestyho a MarkoChestnuta na různá místa jako například do Sea Gate nebo Indian’s Mallow a lovil ryby stovky kilometrůod zátoky.

Celý měsíc ho pronásledovala neuvěřitelně neupravená žena z Tribecy, posedlá intelektuálka neschopnáodlišit den od noci, která nikdy v životě neviděla oceán a myslela si, že koza je jen nedorostlá ovce. Mělanezdravě žlutou plet plnou ohavných jaterních skvrn, žila jen z knih, tabáku a alkoholu, tváří se podobalavelké ropuše, mozkem komáru a tělem nejspíš mývalovi. Přesto bez nějakého většího úsilí vlákalaAsburyho do svého podkrovního bytu na Vesey Street, protože měla hlas sirény a jmenovala se JulietaParadisová, a kdo by se jednou nechtěl dostat přímo do ráje? Asbury byl odjakživa zdvořilý muž azejména k ženám se choval velmi dvorně, proto z prvního setkání neutekl a Julieta ho od té chvíle pronásledovala jako štvanou zvěř. „Jak se jí mám pro všechno na světě zbavit?“ ptal se Hardestyho aMarka. „Když se jí podívám do tváře, je to jako kdybych koukal na pizzu. Už jsem vyzkoušel snad úplněvšechno. Jestli mně neporadíte, jsem vážně v koncích!“ Hardesty a Marko se jen smáli a bavili se jeho

trápením.

Na předměstí, na ulici Central Park West, se snad podeváté nebo podesáté smiřovali Praeger s Jessicou aoba dobře věděli, že to rozhodně není naposled. Bylo jim jasné, že natrvalo se nikdy nerozejdou, alesoučasně nepochybovali, že stráví život plný hádek a návratů. Harry Penn byl vdovec. Když ve městěhrála jeho dcera, pravidelně navštěvoval představení. Vedl nejlepší noviny celého západního světa a doma

se nechal při večeři obsluhovat svou trošičku pomatenou, ale vždycky dobře naladěnou norskouhospodyní Boonyou. Marku Chestnutovi rovněž umřela žena, ale přestože ho navždycky opustila, nikdy jinepřestal milovat. Velkou útěchu mu poskytovaly jeho děti, které za ním chodily do ateliéru, aby jemaloval. Neméně ho těšilo chodit se stojanem nebo jen skicákem po městě a zachycovat jehoproměnlivou tvář. Craig Binky žil sám a na lásku nikdy ani nepomyslel, což mu ale nikdo nemohl vyčítat,protože nemyslel ani na nic jiného. Na nic si však nestěžoval a vypadal šťastně. Měl svůj Ghost, aerostata k tomu spoustu dokonalých plánů, jak jednou provždy zatočit se Sunem. Marcel Apand vlastnil krásnounemovitost, řadu konkubín a na oko taky Christianu.

Oné srpnové noci, kdy Asbury nemohl zamhouřit oka a Hardesty s Virginií se od sebe nemohli odtrhnout,nasedli Marcel Apand, několik jeho nejbližších přátel a Christiana do tří obřích limuzín a vyrazili naobhlídku města chudých. Marcel nebyl žádný blázen: jeho neprůstřelní sloni na kolech měli v základnívýbavě vysílačky a vysokonapěťovou ochranu celé karosérie. V každé limuzíně také cestoval jeden osobnístrážce a řidič měl v přihrádce na rukavice samopal a několik granátů se slzným plynem.

Do města chudých mířili, protože si nedokázali odepřít žádnou zábavu a v jednom kuse hledali něco, coještě nezažili. A také proto, že nemohli spát a Marcel chtěl Christianu zbavit představy svobodného územíležícího za hnědočernou kouřovou stěnou. Chtěl ji přesvědčit, že nic takového ve skutečnosti neexistuje,nejsou žádné záhady, Proměna Páně ani Bůh, který by přispěchal na pomoc všem, kdo se zoufale zmítají

na vlnách a bojí se, že utonou.

Jeli pomalu v tříčlenném konvoji přes Williamsburgský most. Měli stáhnuté rolety, aby nikdo neviděldovnitř, střídavě si na něco připíjeli šampaňským a co chvíli kontrolovali, jestli mají dobře zavřené azajištěné dveře. Na všech byla patrná nervozita a vzrušení, ale ze všeho nejvíc zvědavost. Když sjížděli z

nájezdu na most a vystupovali do pekelného jícnu, všichni už jenom šeptali.

„Jednoho dne shoří v plamenech celé město,“ poznamenal jeden muž, hned po Marcelovi vůbec nejstarší.

„No, a co má být?“ zeptal se někdo vyzývavě. „Možná mají právo ho spálit.“ Automobily s konečnouplatností opustily most a nyní projížděly dlouhými prázdnými ulicemi lemovanými starými činžovními domy

začazenými kouřem.

„Já jsem ale nemluvil o požárech, které vidíme den co den kolem sebe, tedy aspoň na dosah,“ řekl tenstarší muž. „Tyhle požáry se dají kontrolovat a nepřipadají mi jako nic, čeho bych se měl obávat. Spíšjsem měl na mysli vlnu hněvu. Ta rozechvěje celé město a její zvuk dolehne až do nebes. Požár, pokterém nezůstane nic jiného než sutiny a hromady rozbitého skla.“

„Pokud k tomu kdy dojde, tak město znovu postavíme,“ prohlásil Marcel. „Jen ať ho zapálí. Začnemeznovu od začátku.“

„To by byla nesmírná chyba,“ ozvala se elegantně působící dáma, „větší, než si vůbec kdo uvědomuje.Přece nemůžeme město spálit, jen abychom jeho část očistili a…“ Větu ovšem nestihla dokončit.

„Podívejte!“ vykřikla Christiana. Všichni se podívali napravo od vozu, kde skupina deseti nebo dvanáctikostnatých mladíků v riflových bundách a upnutých kalhotách pronásledovala muže bez košile. Mužkaždou chvíli zakopl a klopýtali také jeho pronásledovatelé, protože všichni běželi po silné vrstvěpolámaných cihel a sutě. Přesto se muž řítil jako blesk, jako by ho nesl vítr. Jistě by si udržel dostatečnýodstup, kdyby jeden z mladíků v čele skupinky neuchopil cihlu a nezasáhl ho zezadu do hlavy. Cihla semuži jen otřela o temeno, ale přesto skončil s roztaženýma rukama tváří na zemi. Mladíci jej okamžitěobstoupili a začali ho tlouct železnými trubkami a řetězy. A jako by jim nestačilo, že ho zřídili k nepoznání,

nakonec ho osmkrát nebo desetkrát střelili do obličeje. Pak se dali na útěk.

Všechno to trvalo sotva minutu. Christiana ani nedýchala a jenom nevěřícně zírala, co se děje za oknyautomobilu. Prosila Marcela, aby zavolal policii a chtěla dokonce vystoupit, aby muži pomohla.

Bezpečnostní sklo mezi dvěma částmi vozu o kousek sjelo a muž z ochranky oznámil, že už všechno volalna policii. „Stejně ale nepřijedou,“ dodal tónem, z něhož bylo patrné, že ví, o čem mluví. „Rozhodně ne,dokud se nerozední. Mají strach. A vlastně na tom ani nezáleží: tomu chudákovi už nikdo nepomůže anejspíš s něčím podobným i počítal.“

Přepážka se znovu zvedla a vozy pokračovaly dál.

„Nemáš tu náhodou někde pozemek, Marceli?“

„Kdysi jsem míval, Del, před třiceti lety, když tu ještě člověk mohl něco vlastnit. Dnes tady vládnousquatteři a jejich zákony. Skoro všechno je zbořené. Moc domů tu nezůstalo.“

„Pořád ještě dost, aby na tom člověk mohl vydělat.“

„Možná snad ďábel.“

Zatmavenými okny pronikala do auta zář z ohňů a zabarvovala tváře žen dorůžova. Dlouhé ulice pokrytétakřka souvislou vrstvou rozdrcené sutě, v nichž z dřívějších budov zbyly už jenom komíny, pouzevymezovaly okraj ohromného města chudých, které se táhlo až k moři. Tam ho chránily zubaté hradbypobořených činžovních domů a město chudých zdálky vypadalo jako obří pánev se spáleným, nepěkněčoudícím kusem masa, z něhož tu a tam šlehají plameny. Obloha se tetelila horkým vzduchem a kouřem a

městské hradby připomínající horské pohoří ozařovaly poslední paprsky zapadajícího slunce. Černé a rudé

erupce ohlašovaly pohyb početných skupin pološílených barbarských nájezdníků.

Skupina v automobilech sice strachem takřka oněměla, ale přesto pokračovala dál do města plamenů, kde

rozhodně nevládlo ticho. V doprovodu pravidelného rytmu explozí a výstřelů ulicemi zněla táhlá melodiesložená z tisíců mechanických zvuků, které se draly bolestivě do uší: ze všech stran se ozývaly zdivočelébubny, vřeštící sirény a sténající stroje.

Ulicemi se přesunovaly statisíce lidí, podobně jako v mateřském městě, které svítilo chladně na západě.Tito se však od ostatních obyvatel města odlišovali horečnatě vytřeštěnýma očima plnýma bolesti a zloby.

Po chodníku se pomalu ploužil špinavý muž v roztrhaných šatech, pokrytý silnou vrstvou mouru. Opíral se

o dvě hole a neskutečně shrbený se krok za krokem posouval neznámo kam. Na chvíli se zdálo, že by semohl narovnat, ale nakonec zůstal ohnutý jako věkem sešlá vrba. Mezi ulicemi přebíhali bosí pomatenci se

spuštěnými kalhotami a šílenstvím v očích. Na chodnících postávaly dlouhé řady prostitutek mávající nachraplavě sípající automobily s motory, které by stačily rozpohybovat i tank. V nich bezcílně jezdili muži,jejichž zpocené dlaně zahřívaly rukojeti nožů a automatických zbraní. Nikde nebylo vidět jediné klidnémísto, jediný park zahalený ve večerním oparu. Nerostly tady stromy, neexistovaly zde pečlivě umetenépromenády. Jedinými věžemi města chudých byly vysoké vlnící se sloupy černého kouře a jedinými vládcibyli arogantní mladíci, kteří se hnali ulicemi jako morová vlna. Zajímal je hlavně boj mezi znepřátelenýmigangy a ostatní zneužívali a zotročovali jen tak mimochodem, ale vždycky důsledně a krutě. Když kolemnich projížděly automobily, vypnuli hruď, zvedli ruce ve výhružných a vulgárních gestech a po tvářích sejim rozlil pohrdavý úsměv. Pak se sehnuli a na obrněné vozy se snesl hustý déšť kamení, plechovek a

prázdných lahví od piva.

Skupina dorazila na náměstí, kde v minulosti bývalo dětské hřiště a pravidelně se tu konaly farmářské

trhy. Nyní se tu usadila místní burza, na níž se neobchodovalo s cennými papíry, ale s drogami. Scházeli

se tady velitelé gangů, aby vyjednávali o rozdělení území a jejich početné armády používaly náměstí jakoseřadiště. Hučelo to tady jako v úle a lidé pobíhali sem a tam jako na obřím mraveništi, stejně zmateněa zoufale jako v celém městě chudých. Na jedné straně náměstí zabral nějaký podnikavec napůlpobořenou bývalou veřejnou budovu a vybudoval v ní cosi jako arénu, do které proudil početný dav lidíhledajících volná místa na různě dlouhých prknech položených přes zbytky rozpadlého zdiva. Tisícenávštěvníků tu zjevně čekalo nějakou zábavu. Marcela napadlo, že by si cestu městem mohli ozvláštnitkrátkou zastávkou; návštěva arény mu nepřipadala nijak zvlášť nebezpečná, protože všichni se budoudívat jen na to, kvůli čemu sem přišli, a jeho známým a přátelům nebudou věnovat pozornost. Jednoho zmužů ze své ochranky poslal, aby pro ně našel místa někde za světly a pokud možno co nejblížpřipraveným automobilům s nastartovanými motory.

Když vystoupili z limuzín, ženy odhrnuly své krajkové závoje a se zamhouřenýma očima se obrátily karéně ozářené velkými žárovkami s rudě žhnoucími uhlíkovými vlákny. Několik opozdilců rychlespěchajících do arény, aby nezmeškali začátek, se udiveně otočilo a někteří se na okamžik zastavili: urostlí

cizinci a dámy s hrdě vztyčenými hlavami, zdravě vypadající lidé v elegantních šatech, jim připadali jakonávštěvníci z jiné planety, a úplně stejně připadali i oni jim. Christiana si prohrábla vlasy a rozhlédla sekolem sebe. Věděla, že kdyby to bylo nutné, dokázala by se rozběhnout a třeba i přelézt plot. PoMarcelově boku strnula a znehybněla, jako by přišla o tělo. Tady ji přitahovala zvláštní živočišnost davu –nevadil jí hluk, ani dusivé letní horko. Skoro se zalíbením se dívala na růžová oblaka nad hlavou,odrážející ostré světlo plamenů. Během jízdy ji už několikrát napadlo, že tohle místo plné lidí s divocetlukoucím srdce a rozechvělýma rukama ji láká daleko víc než posezení v drahé restauraci s Marcelovýmiplaně tlachajícími přáteli.

Ve světlech reflektorů se objevil muž. Měl na sobě ostře zelený smoking a po celém těle se mu jakobrouci a zlatí hadi plazily třpytivé ozdoby. Křičel cosi jazykem, jemuž Christiana sotva rozuměla asoučasně u toho zvláštně tančil. Pak střídavě ukázal k jednomu a druhému vstupu do arény a hned natoze stínu vystoupili bojovníci s těly pokrytými černými lesklými kovovými štíty, v nichž vypadali spíš jakonějací mořští živočichové než jako gladiátoři. Ozbrojeni byli meči, dlouhými kovovými kopími, trojzubci akladivy. Muž, jehož tělo se skoro ztrácelo pod těly nenasytných zlatých hadů, zmizel z arény a místo nějna písku zůstalo asi deset silných hromotluků. Nezdálo se však, že by se spolu chtěli pustit do boje.

Za pár okamžiků se otevřela vrata a do osvětleného prostoru vběhla hnědá klisna. Ostrá záře ji oslnila.Zastavila se a vystrašeně ustoupila o dva kroky zpět. Zastavil ji zběsilý řev rozdrážděného davu. Doslova ji

přimrazil na místě. Její oči si po chvíli zvykly na světlo a kobyla spatřila, jak se k ní blíží bojovníci.Okamžitě pochopila, co se bude dít. Muži, kteří se k ní dostali nejblíž, se ji snažili odehnat od zdi a dostatji do středu arény. Kobyla nejistě přešlapovala a muži kolem ní byli čím dál blíž. Zkoušela je zahnat neboalespoň zastrašit svými mohutnými hýžděmi a silnýma zadníma nohama, ale kdykoli se odhodlala kekopu, vždycky se před ní objevil muž s mečem nebo kopím a zaútočil na hlavu a na hruď, kde se nemělajak bránit. I leckteří z novodobých gladiátorů bojovali aspoň zdánlivě čestně: jeden proti jednomu, člověkproti koni. Ale tady to bylo jiné. Přestože měli velkou přesilu, postupovali pomalu. Diváci šíleli vzrůstajícím

napětím. Vyděšená kobyla podlehla tlaku a vlastnímu strachu a postavila se na zadní. Jakmile odhalilabřicho, muži zaútočili. S hrozným řevem jí nořili hroty mečů do masa. Kopí jí mlaskavě zajížděla do těla,jako když nůž vklouzne do melounu. Kobyla se sesunula takřka okamžitě na zem. Klečela a zoufale sechvěla. Muži bodali a sekali, dokud se písek nezbarvil krví a všude kolem neležely kusy masa a cáryroztrhané kůže.

Christiana se sotva držela na nohou. Podlamovala se jí kolena a svíralo se jí hrdlo. Nedokázala vydat ani

hlásek, natož pak vykřiknout. Chtěla, aby ji Marcel odvedl pryč, ale nevěděla, jak ho oslovit, jak se kněmu otočit, jak se pohnout a dát mu najevo, že to nedokáže snést. A tak jen stála bez vůle a jako vesnu se očima vpíjela do umírající kobyly.

V aréně se objevil další kůň. Christiana v duchu z celého srdce prosila, aby ho ušetřili a dali mu svobodu,ale vzduch nasycený násilím ji držel jako ve svěrací kazajce, a tak jen znovu bezmocně sledovala, jakmuži sráží zmatené zvíře k zemi a připravují ho o život.

Potom přivedli hlavní bod programu, zvíře, na které všichni diváci patrně od začátku čekali: obřího bíléhohřebce. Museli mu otevřít obě křídla brány oddělující arénu od ohrady, kde drželi zvířata připravená naporážku. Hřebec stál úplně klidně. Nezdálo se, že by ho oslnilo světlo a nevypadal nijak vystrašeně.Christianě kůň připadal jako zosobnění všeho, co kdy milovala, všeho krásného a všeho dobrého. Mělapocit, že jestli koně zabijí, zahubí současně všechno, co by jednou mohlo pomoci světu povstat z bahna a

vydat se k nebeským výšinám. Na rozdíl od onoho dávného dne, kdy ze sebe shodila šaty a bez

sebemenšího rozmýšlení se vrhla do ledového příboje, tentokrát koni nemohla nijak pomoct. Doba sezměnila. Už to nebyl ten stejný svět, jako když seděla na bílém koni a nechala se unášet ke břehu.

Stála s ním pod vysokým obloukem světla, dívala se mu do očí a sledovala, jak pomalu otáčí hlavu aprohlíží si své protivníky. Dav překvapením ztichl. Nikdo nemohl uvěřit, že se kůň vůbec nebojí a bát seodmítá. Lehce se rozběhl arénou směrem ke krvavé hromadě masa a kůže, která byla ještě před chvílikobylou, a kopytem se dotkl její hlavy. Všichni jeho gestu rozuměli, vlastně se mu ani nedalo nerozumět.

Koňské řezníky to hodně znervóznělo. Christiana věděla, že kdyby kůň chtěl, snadno by mohl vyskočit anad hlavami udivených diváků zmizet z arény, stejně snadno, jako když závodní kůň překonává proutěné

ploty na překážkové dráze. Kůň se však rozhodl zůstat.

Udělal krok, pak druhý a pomalu se rozběhl po aréně. Bojovníci nikdy předtím podobně velké zvířeneviděli. Kůň se točil, jako by tancoval, a pod kůží mu hrály mohutné svaly. Nohy létaly vzduchem akopyta najednou vypadala jako dobře nabroušené břitvy. Pak se vzepjal na zadních a všichni v hledištivyděšeně vykřikli. Muži v aréně vystrašeně sklonili kopí a meče.

Jeden z bojovníků mrštil kopí. Nezdolný hřebec ho snadno odrazil hlavou a kopí zajelo až do poloviny svédélky do písku. Muž, který hodil, k němu přiběhl a snažil se ho vytáhnout. Marně. Divákům se boj začínalzamlouvat. Ječeli a dupali jak pominutí, a kdyby nad sebou měli střechu, jistě by ji svým bezuzdnýmnadšením shodili. Jejich nadšení v následujícím okamžiku ještě vzrostlo. Vzduchem prolétla dvě kopí. Kůňvyskočil vysoko do vzduchu a jednomu se elegantně vyhnul; druhé odkopnul zadníma nohama takvysoko, že zmizelo v noční tmě a nejspíš zamířilo někam nad příkrov kouřových mraků.

Nyní všichni jasně slyšeli koňův dech. Rychlými skoky se pohyboval z jednoho konce arény na druhý;snadno rozháněl seskupené bojovníky s mečem a kopiníky, kteří se často ocitali sami bez podpory druhů.Naráželi do zdi, zbraně jim padaly z rukou, klopýtali, jako by nevěděli kudy kam, jako by do arényzabloudili jen omylem. Bílý kůň je srážel jednoho po druhém. Naznačil skok nalevo a pak se ve zlomkuvteřiny vrhl doprava, kde kopyty předních nohou přimáčkl ke zdi jednoho z řezníků. Když ho měl na zemi,chytil ho do zubů, chvíli s ním třásl, a když zůstal viset jako bezvládná loutka, odhodil ho stranou. Útočilna řezníky tlamou i krkem a drtil je kopyty. Netrvalo dlouho a stál v aréně docela sám, zchvácený,zbrocený potem, se zuřivým pohledem a svaly vibrujícími vzrušením.

Diváci byli nadšením bez sebe, ale jejich radost z úchvatné podívané hraničila s nebezpečným šílenstvím.Marcel trval na tom, aby okamžitě nasedli do aut a vrátili se na Manhattan. Když všechny tři automobilyvjížděly na Velký most, nacházely se vysoko nad ohnivým příkrovem halícím město chudých. Christianasledovala úplněk, pomalu plující nad přístavem a zalévající okolní útesy stříbřitou září. Jakmile se dostali zohnivé výhně města chudých, znovu spatřili modrou barvu a nadechli se čerstvého vzduchu bez kouře;nad hlavou se jim objevila třpytivá rohožka utkaná z milionů hvězd a ozdobená velkou perlou takřkadokonale kulatého měsíce. Marcel prohlásil, že pokud jde o něj, výpravu považuje za mimořádněúspěšnou. Koho by napadlo, že uvidí bílého koně bojujícího jako anděl pomsty? Marcel se za svůj objevdočkal zaslouženého uznání a zprávy o mimořádném zážitku se brzy roznesly mezi početnými přáteli.Další karavany ovšem neměly takové štěstí. Bílý kůň se ztratil kdesi v útrobách města chudých.

Na Manhattan se vrátili poměrně pozdě, přesněji řečeno brzy nad ránem a sotva ulehli do postelí, usnulijak zabití. Až na Christianu, která nemohla zamhouřit oči.

NEHYBNĚ LEŽELA s hlavou zabořenou do polštáře a hleděla přes zahradu na řeku zalitou měsíčnímsvětlem. Zatímco projížděli městem chudých, z Kanady se přihnala studená fronta a chladný vzduch zvedlmlžný opar, který do té doby pokrýval větší část Manhattanu. Christiana si představoval, že nahoře protiproudu řeky už zase vládne tmavě zelená, zahánějící rozplizlou barvu letní džungle, v níž není ani stopy

po modré. Horko a mlžný opar dokázaly na dlouhé týdny spolknout modrou, která se ale znovu ujala

vlády a potáhla řeky i horské svahy. Chladný vzduch Christianu probudil a přivedl k rozumu.

Posbírala a sbalila všechny své věci, převlékla se do halenky z lehké vzdušné látky a khaki kalhot a sešladolů do kuchyně. Připravila si šest sendvičů s uzeným masem, vzala si pár jablek a mrkví a rozhodla se,že ukradne trochu peněz z plechovky na drobné. Marcelovi chybět nebudou a víc si od něj rozhodněnevezme. Otevřela plechovku, vytáhla z ní roličku bankovek, a aniž by se na ni podívala, nebo snadpeníze přepočítávala, ji strčila do kapsy. Za chvíli už stála venku uprostřed noci na náměstí Sutton Place.Poprvé za dlouhé měsíce si připadala svobodná. Radostí se málem roztančila. Neměla nejmenší ponětí,kam míří nebo co bude dělat. Než se ale vnořila do hlubin města, spočítala peníze, které si vzala zplechovky na drobné. Trochu ji překvapilo, když se dobrala k částce tří tisíc dvou set čtyřiceti tří dolarů –které by však asi nestačily byť jenom na skromný oběd pro Marcelovy nejbližší přátele a nedaly by se zani pořídit ani zásoby na jednodenní výlet na jachtě. Právem proto usoudila, že Marcel si zmizelých penězani nevšimne, a pokud ano, jistě se tím nebude trápit. A proč by taky měl, když dokázal prohrát sedmmilionů dolarů v pačinku a ještě tvrdil, že mu to stálo za ten zážitek z pohledu na stříbrné kuličky, létajícímezi stříbrnými přepážkami.

Čistě náhodou zamířila Christiana na jih, do Greenwich Village. Ulice zely prázdnotou, oživovaly je jenomblikající neonové reklamy na domech, oblaka kouře, hrnoucí se odkudsi z podzemí a zbloudilí racci, kteřípomalu klouzali mezi stěnami kaňonu klidným vzduchem zrůžovělým pomalu začínajícím úsvitem. Městopůsobilo vlídně, takřka přátelsky. Christiana se ale stále rozhlížela a působila nejistě. Marcel jí mnohokrátopakoval, že pokud ho opustí, město ji brzy schlamstne jak malinu, doslova ji sežere zaživa. „Sama tady nikdy nepřežiješ,“ říkal. „Není to žádný med. Jak by sis například chtěla najít byt? Kde bys k němu asi takpřišla? Máš vůbec představu, jak těžko se v New Yorku hledá bydlení? A co teprve práce: klidně můžetrvat celé měsíce, než o nějakou zavadíš. Do té doby umřeš hlady někde na ulici.“

Brzy po ránu jí realitní makléř ukázal malý pokoj na Bank Street, kterému říkal byt. Vana stála v kuchyni,a když se Christiana rozpřáhla, z jednoho místa uprostřed „ložnice“ dosáhla na všechny čtyři stěny. Bytale působil čistě a klidně a z okna se Christiana dívala do zahrady. „O balkón se budete muset podělit snájemníkem ze sousedního bytu. Pracuje v Sunu jako kapitán motorového člunu. Za pěkného počasínebývá doma, takže budete mít balkón často jen pro sebe.“

„Ale vždyť je sotva půl metru široký,“ ohradila se Christiana.

„Dvě stě dolarů měsíčně,“ odpověděl realitní makléř.

Christiana podepsala nájemní smlouvu, složila kauci, zaplatila na měsíc dopředu a realitní makléř odešel.„Prásk!“ řekla Christiana, když za ním zapadly dveře. „No vida. A už mám kde bydlet!“ Během dopolednesi založila účet v bance, naplnila ledničku a zařídila si byt. Vzhledem k tomu, že si vystačila s maličkýmstolkem, dvěma židlemi, bílou matrací na spaní, trochou ložního prádla, polštářem, třemi lampami, staroumodlitební rohožkou a troškou nádobí do své více než minimalistické kuchyně, zbylo jí přes dva tisícedolarů a k tomu drobné. Za ty si koupila oběd, dánsko-anglický slovník, několik knih v dánštině, pár atlasů

a zeměpisných knih, poznámkový blok a psací potřeby. Rozhodla se, že se znovu naučí svůj rodný jazyk,dřímající kdesi v zasutých koutech mozku a vyčkávající, až ho odtamtud vytáhne a probudí k životu. Do tří

hodin odpoledne si našla práci.

Prošla služebním vchodem do nádherného domu v Chelsea, kde se jí ujala mimořádně zajímavě působícídáma, jejíž věk si ani netroufala hádat a začala jí vysvětlovat, co všechno patří do povinností příležitostné

služebné.

„Já ale výslovně žádala o práci na plný úvazek,“ ohradila se Christiana.

„Nic se neboj, má milá, pan Penn ti zaplatí celou mzdu,“ uklidnila ji Boonya, jejíž kulaté tělo připomínalomedicinbal, „i když, jak říkáš, nebudeš pracovat na plný úvazek. Ve volném čase můžeš sedět veslovesnících, nebo můžeš chodit na koncerpce. A kdybys chtěla studovat, všechno za tebe zaplatí. Jáosobně nejraděj pracuju tady v domě, vařím, umývám vanu a tak. Ale lidi jsou různí. Třeba tahle Bosca,co vypadala, jako by ji maloučko připálilo slunko. Ta tady pracovala, jenom než začala studovat divadlo.Doufám, že rozumíš, co se ti snažím říct?“

„Ano. Perfektně.“

„No, jestli se ti to slovo líbí. Takže, vaříš ráda, děvenko?“

„Kdysi jsem vařila v hotelu rodičů.“

„Tak to je moc dobře, drahoušku,“ řekla Boonya a odvedla Christianu do kuchyně. „Nejspíš ale neznášjídla, na kterých si pochutnává pan Harry Penn. Mají s dcerou své oblíbené dobroty, které tě brzynaučím.“

„Jaké například?“

„No, je jich spousta. Třeba sýrové kuličky plněné trojlístky jetele na víně, kokosovky, vibolí steaky, pečené

kruchtíčky se šodó, kořálky se lněnými semínky zadělávané rumem, Dolitky z kuřecího masa v Donaldově

omáčce, křupáky s malinami, creme de la paison laiser, malíškový šerbet, nakládané vaříky, nakládanétěhle, čokoládové přesničky, citronové šmé, kozí hřbetík s marandovou zálivkou, nadívaného ananda,pařiflíka na smetaně, vanilkové ďoblíčky s lentilkami, drcené křupánky, divošské klobásky, tureckébochníčky s medovou krustičkou, smáčené drůbežky, vypečené smaženky, prasečí škubánky smakovičkou, krémové koláčky s pergamenovou polevou, podbříšníčky, křupavé jehníčky, čokoládovéteřinky, veselá kůzlátka, divoká kuřata s Arnoldovou omáčkou.“

Na všechny tyto lahůdky, které byly samozřejmě do jedné výplodem Boonyiny bláznivé fantazie, mělapřesný recept. A Christiana nevycházela z údivu. S vyvalenýma očima sledovala, jak se správně připravujíkořálky se lněnými semínky, jak se krájí nakládané těhle a jak se míchá těsto na turecké bochníčky s medovou krustičkou. „Nejdřív nesmíš zapomenout posypat vál moukou, aby se ti těsto nelepilo. Anakonec všechno posypeš trochou vanilkového cukru a rychle bochníčky nakrájíš!“ vykřikovala Boonyanadšeně a rozhazovala tlustými pažemi, které létaly kolem medicinbalu jako dvě klobásky. „Jinak se titěsto začne lepit na nůž. Turecké bochníčky jsou pochoutka, jakou jsi ještě nejedla, ale krájet se topotvora nedá. A jestlipak tě maminka učila, jak správně porcovat kytličku z vypaseného velíška?“

Boonya vzala Christianu na prohlídku domu plného knih, obrazů, námořnických artefaktů a přístrojů, které

, stejně jako knihy, obrazy a všechno ostatní, nutně potřebovaly oprášit. Na jedné stěně visel nasvícenýobraz Harryho Penna v uniformě velitele pluku z první světové války. „To už je hodně dávno,“ doplnila toBoonya zasvěceným výkladem. „Před mnoha a mnoha lety. To byl pan Harry ještě mladíček. Ale dneskakdepak. Dneska už je to starý pán. Hodně času tráví v redakci Sunu, a když je doma, v jednom kuse leží v

knížkách. Říká, že při čtení se zastaví čas. Podle mě je to pitomost, a vím, co říkám, protože jsem tozkoušela. Dokonce jsem jednu knížku položila hned vedle budíku, ale klidně tikal dál! Nikomu to neříkej,ale když pan Harry čte něco, co se mu moc líbí, štěstím úplně rozkvete. Pustí si hudbu a klidně se dá dotance. Dokonce jsem ho viděla tančit s násadou od smetáku. Ale jak říkám, nikomu ani muk!“

„S tou násadou asi tančí, protože mu umřela žena,“ řekla Christiana.

„To si nemyslím,“ řekla Boonya. „On totiž tančí s mopem.“

„Možná měl vedle manželky i milenku.“

„To ano, ale stříhala se nakrátko, takže proč by si nevybral jeden z mopů s krátkým vláknem. Používám je

na čištění míst, kam se s dlouhým mopem nedostanu, třeba volantu těchhle závodních aut, co s nimi vEvropě jezdí tu jejich formuli. Člověku se ani nechce věřit, že může být tak malý. Sotva větší nežstříbrňák. Proto taky závodníky vybírají jen mezi zakrslíky, protože normálně rostlí chlapi by ten volantneměli jak chytnout.“ Boonya se opatrně rozhlédla, jako by se Christianě chystala prozradit státnítajemství a pokynula jí ukazovákem, aby se k ní co nejvíc naklonila. Pak sotva slyšitelně zašeptala: „Tajejich drobounká tělíčka se vejdou mezi vzpěry. Strýc Louis chtěl být taky závodník a Bůh ví, že k tomuměl všechny předpoklady, čímž myslím, že byl pořádný prcek. Ale nevyšlo to, protože se vždycky trochupředváděl, jako tenhle krocan na tyči.“

„Co je to krocan na tyči?“

„Jedna z těch věciček, co s nimi umývají okna, ale v New Yorku a v New Jersey se nesmí vyrábět, takže je

musí dovážet až z Connecticutu. Pašují je potajmu schované v košárkách a vozničkách. No vlastně jak sedá. Ale to nebylo všechno. On to Louis neměl v hlavě tak úplně v pořádku. Asi to bylo tím, že když Pánlouskal ořechy, zrovna seděl nahoře na hromadě. Chápeš?“

Christiana se usmála, ale když Boonya na okamžik odvrátila hlavu, zoufale zakoulela očima.

„Pst!“ sykla Boonya a varovně zvedla ukazovák vysoko do vzduchu. „Taky slyšíš kastaněty?“

„Ne,“ zakroutila hlavou Christiana.

„Mně se zdá, že to zvenku. Jakoby z pohřebního vozu. Že by natáhl brka španělský velvyslanec?“ NatoBoonya stáhla obočí, až se jí nad očima táhlo jako dlouhá potem orosená stonožka a čím dál vášnivějšímhlasem se pustila do dalšího bláznivého blábolení. Mluvila čím dál vzrušeněji, chrlila větu za větou,předzpívávala jako tibetský mnich a postupně Christianě vysvětlovala, které z egyptských vánočních koled

má vůbec nejraději, proč používají Eskymáci tolik erotických pomůcek a které jí přijdou z hlediskakonečného efektu nejúčinnější (tomuto tématu se věnovala tak podrobně, že by to vydalo na celoupřednášku). Hodně času strávila u kokosových ořechů, které měla za výhradní symbol vojensképřipravenosti. Během dalšího výkladu se občas vracela zpět a kontrolovala, jestli ji Christiana posloucháskutečně pozorně.

„Takže, co je symbolem vojenské připravenosti?“

„Kokosový ořech.“

„A ještě něco?“

„Ne, říká se, že jen kokosový ořech.“

Celkově vzato však byla Boonya dobrá služebná, pevná a spolehlivá (minimálně v práci) jako Gibraltarskáskála. A taky tak vypadala. Podobala se kouli se třemi melouny, dvěma obřími prsy, které jen stěžíodolávaly zemské přitažlivosti a hlavou ozdobenou prstencem spleteným z řídkých světlých vlasů.Pocházela z Norska a byla přesvědčená, že štíhlá a půvabná Christiana se jí nemůže rovnat, protože každý

přece ví, že Dánsko leží pod Norskem.

Nestaly se z nich právě přítelkyně, ale docela dobře spolu vycházely. Christiana chodila do práce ráda,protože v Boonině společnosti se neustále dobře bavila. Boonya ji zásobovala spoustou neuvěřitelnýchslov a ještě absurdnějších názorů; uklízela jako ďábel, co chvíli si prozpěvovala písničky v jazyku, kterýnikdo neznal a nikdo mu nerozuměl a dělila se s Christianou o recepty na tisíce neexistujících jídel.

SE SVÝM SOUSEDEM z bytu za přepážkou se Christiana seznámila teprve během dlouhé sněhové bouře,když motorový člun Sunu nemohl vyplout z přístavu. Pravidelný severák město hypnotizoval přívalysněhu, létajícími vzduchem po drahách, které si člověk dokáže představit snad jen ve snu. Zahrada poddomem se měnila v bílé alpské údolí. Asbury a Christiana seděli dlouhé hodiny naproti sobě, přestože jedělily dva krby a silná vrstva cihel.

Christiana byla zabraná do Thorgardových Zimních moří, jejichž dánským originálem se proplétalarychlostí dvou stran za hodinu. Asbury seděl u malého stolku u ohně a statečně se potýkal s Problémynavigace pro pokročilé, pokud se chtěl dobrat kapitánského osvědčení, nezbývalo, než bojovat a zvítězit.

Celých šest měsíců bydleli v přilehlých pokojích a vůbec o sobě nevěděli, přestože spali sotva třicetcentimetrů od sebe. Kdyby se příroda tolik nestarala o vyvolávání sněžných bouří a pokrývání svahůzelenými lesy a raději by se snažila svést dohromady správného muže se správnou ženou, cihlová zeď,která je celou dobu oddělovala, by se už dávno zhroutila. Příroda si ale s podobnými věcmi nedělalahlavu, proto se sousedé setkali teprve v okamžiku, kdy Asbury vstal ze židle, aby trochu povzbudilchřadnoucí oheň. Rozhrábl uhlíky, trochu posunul polena pohrabáčem, aby se k nim snadněji dostalvzduch a lépe hořela a chvíli pozoroval, jak se plamínek mění v ohnivý chřtán plný ďáblových jazyků.Když byl se svým oranžovým tyglíkem konečně spokojený, třikrát zaklepal pohrabáčem na zadní stěnukrbu, aby se zbavil popela, který se zachytil v ohybu háku.

Christiana odložila knihu a zahleděla se na vnitřní zeď krbu. Pak vstala, uchopila pohrabáč a rovněž třikrát

zaťukala. Za okamžik se jí dostalo odpovědi. Pak se telegrafní signál posunul z krbu na zeď nad římsou a

potom na zeď mezi jejich postelemi. Tam si všimli, že jejich hlasy pronikají přepážkou na druhou stranua konečně se představili, načež jim jejich konverzace před zeď přišla trochu nepatřičná a rychle ji vrozpacích ukončili. „Co máte v bytě na místě, kde spolu mluvíme?“ zeptala se Christiana.

„Postel. A vy?“

„Taky postel,“ odpověděla a současně si

uvědomila, že celou dobu spali jen pár centimetrů od sebe.

„A posunete ji teď někam jinam?“ chtěl vědět Asbury.

„Ne.“

Někdy pak vedle sebe leželi celé hodiny a přes zeď si povídali o všem, co je napadlo. Vyprávěli si o svýchživotech a zážitcích, o svých názorech i svých snech. Zanedlouho se natolik sblížili, že si připadali jako dva

milenci, mezi nimiž nestojí žádná zeď. V létě jí Asbury řekl, že z úzkého balkónu by se mohli dostat doúdolí mezi štíty střech. „Je odtamtud nádherný výhled na řeku,“ dodal.

Christiana odpověděla, že by se tam ráda vypravila a trošičku se rozhlédla, ale výstup jí přijde přílišnebezpečný. „To rozhodně není,“ ujistil ji. Domluvili se, že se setkají v létě a do té doby zůstanou každýna své straně zdi.

„Jak vypadáte?“ zeptal se jí Asbury o pár měsíců později jednou v noci, protože už začínal květen a blížila

se doba, kdy ji uvidí.

„Nejsem nijak hezká. Vlastně nejsem vůbec hezká,“ odpověděla.

„Já myslím, že jste krásná,“ prohlásil rozhodným tónem přes zeď.

„Ne, to nejsem,“ trvala na svém Christiana. „To není pravda. Však uvidíte.“

„Vlastně je mi to úplně jedno, protože já vás stejně miluju.“

Když uslyšel, že Christiana pláče, napadlo ho, že si dovolil víc, než by se přes zeď slušelo. Nemohl si všakpomoct. Skutečně ji miloval a ani trošku by mu nevadilo, kdyby Christiana byla nehezká, jak o sobě

vytrvale tvrdila. Koncem jara jí to opakoval snad stokrát a nakonec ji požádal, jestli by si ho nevzala.

Všichni, včetně Hardestyho, si mysleli, že Asbury udělal velkou chybu. Strašlivou chybu. „Naprostochápu,“ vysvětlil Hardesty, „že se lidé, hlavně ti osamělí, můžou zamilovat přes zeď. Ale jestli je pravda,co tvrdí, a skutečně je fyzicky odpudivá, budete tu zeď potřebovat až do konce života.“

„Já vím,“ řekl Asbury. „Jestli je skutečně ohyzdná, asi budete mít pravdu. Ale nic takového mi neříkala.Když o sobě mluví, tvrdí jen, že není hezká, ať už to znamená cokoliv. A i kdyby to tak bylo, stejně sinedokážu představit, že bych ji viděl jinak, než jako nejkrásnější ženu na světě.“

Hardesty se nabídl, že se vydá na průzkum a zjistí, jak Asburyho sousedka skutečně vypadá. Odměnou za

jeho vstřícnost se mu dostalo jen přednášky o významu důvěry. Nakonec Asbury prohlásil, že to riskne.Má nádherný hlas a on ji nesmírně miluje, tak co ještě řešit.

Christiana se svatbou souhlasila a domluvili se, že se prvního pěkného dne setkají na střeše. Většinu jarapochopitelně propršelo.

Ale jednoho dne v červnu se vyčasilo. Asbury si přivstal a ještě zrána, než začalo příliš pálit slunce, vylezlna střechu. Vyškrábal se na vrchol štítu na své straně, kde se posadil a sledoval řeku. Snažil se zůstatklidný a příliš se nechvět, protože toto byl dokonale modrý den, na který oba tolik čekali. Po chvíli siuvědomil, že sám už na střeše nevydrží. Sklouzl do údolí mezi štíty a zakřičel do komína: „Christiano. Jsivzhůru? Doufám, že mluvím do správného komína.“

„Jsem vzhůru,“ zakřičela do krbu. Srdce jí divoce tlouklo.

„Pojď na střechu. Je tady krásně. Nejvyšší čas, abychom se setkali.“ Asbury se snažil nepůsobit nervózně.

„Až se z toho trochu vzpamatujeme, ještě nevím kdy, ale určitě se nám to podaří, můžeme vyplout namoře. Třeba až do Amagansettu.“

„Už jdu,“ zavolala uprostřed pohybu se skandinávským přízvukem, i když její slova skoro nebylo slyšet,

jak rychle se vzdalovala od krbu.

Asbury sestoupil k místu, kde se štíty střech setkávaly, rozkročil se, takže se každou nohou opíral o jednustřechu a obrátil se směrem, odkud se měla objevit Christiana. Začala šplhat po žebříku z balkónu a nahraně střechy se objevila její tvář. Pak udělala jeden rychlý pohyb a v následujícím okamžiku stála předAsburym, kterého ještě nikdy neviděla. Byla víc než spokojená. Asbury na ni hleděl jako na zjevení.

„Já to věděl,“ prohlásil vítězoslavně, zatímco ji hltal očima, jako by ji chtěl najednou přehlédnout úplněcelou. „Tušil jsem, že budeš ta nejkrásnější žena na celém světě. A to taky zatraceně jsi,“ vyhrkl a radějiustoupil o krok dozadu, aby se na ni okamžitě nevrhnul.

.

• III. •

SUN… A… GHOST

Nic se neděje náhodou

NIC SE NEDĚJE NÁHODOU a ani se nikdy nebude dít, ať už jde o řadu dokonale krásných modrých dnůzačínajících a končících ve zlatavém šeru, o zdánlivě zcela nepředvídatelná politická rozhodnutí, o důvod,proč se rodí města a proč stoupají k vrcholu, o dokonalou strukturu drahokamu, na který nikdy nedopadlo

světlo, o rozdělení bohatství, o okamžik, kdy vstává mlékař, o pozici jednotlivých elektronů nebo sledneuvěřitelně chladných zim. Dokonce i elektrony, často považované za zosobnění chaosu, jsou krotké aposlušné bytosti vířící rychlostí světla po předem určených drahách. Tiše při tom sviští, a když člověkzachytí několik zvuků najednou a ve správných kombinacích, pak znějí stejně příjemně jako vítr vanoucílesem.

Přesto na světě vládne i úchvatná anarchie: mlékař se rozhoduje, kdy si natáhne budík, krysa si podlesvého vybírá, do kterého tunelu se vrhne, když se podzemní dráhou od Borough Hall řítí souprava, adokonce i vločky padají, kam samy chtějí. Jak je to vůbec možné? Jak to, že když se nic neděje náhodoua všechno je určeno dopředu, jak to, že současně existuje svobodná vůle? Odpověď je velmi snadná. Nictotiž není předem dáno; všechno je, bylo a bude pouze a stále určováno. Všechno se děje současně, vjednom okamžiku tak krátkém, že jeho trvání nedokážeme určit. Čas jsme si vymysleli jen proto, ženedokážeme jediným pohledem obsáhnout a pochopit tak obrovský a neskutečně detailní obraz, kterýjsme dostali darem, proto se ho alespoň snažíme postupně sledovat a luštíme ho kousek po kousku. Čas

se dá ovšem snadno překonat; nikoli tak, že se budeme honit za světlem, ale spíše tím, že ukročíme vzad

a dopřejeme si dostatečný odstup, abychom vše přehlédli jediným pohledem. Vesmír je klidný a úplný.Všechno, co kdy bylo, je i bude, se děje ve všech možných kombinacích. Přestože se nám zdálky zdá, ževesmír se neustále pohybuje a mění, ve skutečnosti je dokončený a neskutečně krásný. Všechny věci jsou

nakonec naprosto těsně a smysluplně propojené. Všechny řeky tečou do moře; ti, co se musí rozejít, sezase po čase sejdou; ztracené duše se dočkají vykoupení; mrtví oživnou; dokonale modré dny začínající akončící ve zlatavém šeru nekončí a nehybně na nás čekají. Když na všechno začneme hledět, jako byneexistoval čas, spravedlnost pro nás nebude hudbou budoucnosti, ale něčím dokonale přítomným.

Peter Lake se vrací

KRUTÉ ZIMY po několika letech vystřídaly slunečné zimní podvody, které za zimu označovali pouzeobyvatelé Havaje. Uspěchaní pracanti, valící se spolu s nikdy neutichající dopravou ulicemi v centruManhattanu jako záplava svištící kolem potápěčského kesonu, vykonávali své každodenní práce i vpolovině ledna v košilích s vyhrnutými rukávy. O Vánocích vysedávaly ženy na terasách a opalovaly se naslunci. Nespadla jediná vločka sněhu, oděvní průmysl zmateně tápal a všechny týdeníky měly prvnístránky zahlcené zprávami o počasí: Newsweek, Rozloučili jsme se navždy se zimou?, Time, Kdepak žety loňské sněhy jsou?, The Ghost News Magazine, Děsné vedro. A potom, ve chvíli, když už lidé zcela podlehli uspokojení a dospěli k názoru, že klimatické poměry se nenávratně změnily, dirigent řídícíorchestr, který hrál Vivaldiho Čtvero ročních dob, vypustil část Zima a děti o zimě slýchaly jen vpohádkách, New York z ničeho nic zamrzl a sevřela ho katastrofální zima. Lidé se k sobě zoufale choulili a

se strachem v duši si vyprávěli o příchodu nového tisíciletí.

V parcích leželo tolik sněhu, že by to udělalo dojem i na otrlé obyvatele od jezera Coheeries, místy sepod ním ztrácely celé stromy a někde dokonce i kopce. Lidé si postupně zvykli jezdit na lyžích. Spokojeněse klouzali nad ztuhlými, hluboko pohřbenými auty. Vzduch jiskřil jako zmrzlý krystal, až bylo o strachkýchnout, aby se nerozsypal. Den za dnem, týden za týdnem a měsíc za měsícem na město ze severuútočil vytrvalý ledový vítr. Hnal před sebou stále nové závěje sněhu a průhlednou stěnu vysokou jako

arktický ledovec.

Zima, odjakživa období, které člověka i přírodu vystavuje těžkým zkouškám, tentokrát běsnila jako smyslů

zbavená. Někteří lidé ji přijali s nadšením, jiní přicházeli o rozum a páchali sebevraždy. Mráz štípal kmeny

stromů i žulové kameny. Zima drtila manželství a trojnásobně zvyšovala počet romantických procházekzasněženou krajinou; vytahovala ze sklepů a půd lyže a sáně a z knihoven dávno zapomenuté knihy plnépříběhů o Vánocích. Hudson se měnil na solidní mnohaproudovou dálnici a zamrzl dokonce i přístav.

Všichni sice říkali, že podobné zimy už město zažilo, ale v celém New Yorku se nenašel nikdo dost starý,aby si na to pamatoval. Poslední takto krutá zima, otřásající nejen fyzickým světem, ale také všemiinstitucemi a dokonce vírou lidí, zasáhla město nedlouho po začátku století. Lidé na ni dlouho nemohlizapomenout a z paměti ji vymazaly teprve obě světové války. Byla to zima, v jejímž průběhu ožil sám čas,

jako by se o své vlastní vůli rozhodl, že by se na něj mělo jednou provždy zapomenut. Hodně tohozůstalo nevysvětleno, jako by se připravoval převrat a v okamžiku, kdy hrozilo, že ho někdo odhalí, jejraději odvolali a odložili na vhodnější chvíli. Lidé této doby, jejichž tváře zůstaly zachycené na početnýchfotografiích, vševědoucně hleděli do budoucnosti, jako by přesně znali i ty nejtajnější myšlenky všech, kdo

se na ně budou dívat celé desítky let poté, co se naposledy rozloučili se světem. Takové tváře, plnésvětla a pravdy, už dávno nebyly nikde vidět.

Manhattan se změnil v obří ledovou pláň. Její jižní okraj končil bezmála tři kilometry za Sochou svobody, k

níž se dalo snadno dojít pěšky. Neustále se tudy prodíraly ledoborce, snaživě otevírající kanály protrajekty na Staten Island. Dokonce i ve chvíli, kdy se trajekt dostal na nezamrzlé moře, musel plout velmipomalu a nanejvýš opatrně, aby nenarazil do některé z obřích ker, které se utrhly z ledového příkrovu aproud je unášel k oceánu.

Jednoho lednového večera za soumraku, zrovna když se na záliv snesla bílá mlha, zavadil jeden z trajektů

mířících na Staten Island zhruba v polovině cesty o kru pod hladinou a ulomil si několik lopatek. Byl toCornelius G. Koff, starobylá loď, která ke všeobecnému údivu stále sloužila. Kapitán se rozhodl, že dalšíplavbu mezi krami nebude riskovat a raději se pomocí druhého šroubu vrátí na Manhattan. Trajekt sepomalu pohyboval sněhovou vánicí a opatrně se otáčel. Šlo o rutinní manévr, který ale bylo potřebaprovést správně, protože loď plula odlišnou rychlostí než okolní led a hrozily další srážky.

Posádka na můstku zachovávala klid, všechno to byli zkušení profesionálové, kteří se neměli čeho bát aužívali si napětí i dokonalou spolupráci, jakou od nich nová situace vyžadovala. Potom však na můstekvtrhnul jeden z pasažérů. Cestující neměli do této části lodě přístup a tento blázen divoce šermujícírukama nejen že přerušil dramatický manévr, ale vnesl na příjemně zšeřelý, decentně soustředěnýmůstek část městského ruchu, od kterého si posádka trajektu většinou udržovala dostatečný odstup.Mluvil velmi lámanou angličtinou a španělštinu nikdo z důstojníků ani dalších členů posádky na můstkuneovládal. Pobíhal sem a tam a škubal sebou jak při epileptickém záchvatu. Vypadal jako nebezpečnýchovanec ústavu, který by se nikdy neměl dostat na svobodu.

„Co tady děláte?“ obořil se na něj zlostně kapitán, který neměl pro podobné eskapády špetku pochopení.

Muž se zhluboka nadechl a roztřesenou rukou, kterou se marně snažil zklidnit, ukázal z okna. Když sepodívali udaným směrem do sněhové bouře, uviděli asi třicet metrů od lodi nějaký objekt. Trochu seboutrhal. Byl to člověk.

Jakmile se jim podařilo zbavit jeřáb námrazy, spustili na hladinu člun a muže do něj vytáhli. Byl vážnězraněný a zjevně v šoku, proto nikdo nečekal, že by se od něj něco dozvěděli. Vlastně by se nedivili,kdyby naposledy zachroptěl a navždy se s nimi i se světem rozloučil.

Když ho potom postavili do sprchy (museli ho opřít o stěnu, aby nespadl), zatvářil se vděčně. Teplá vodamu pomohla. Ještě pár minut v ledové vodě přístavu a zmrzl by na kost.

Po chvíli přivedli španělského tlumočníka, který jim předložil vyprávění právem hrdého zachránce. Údajněse díval jen tak bezmyšlenkovitě do bílé tmy, když najednou uslyšel hvizd, jako by na loď mířildělostřelecký granát. Současně uviděl jasný záblesk a v následujícím okamžiku voda pod ledemexplodovala, jako by ji roztrhla nálož dynamitu. Překvapil ho už samotný záblesk, ale ještě vyjevenějizíral, když se z velkého zpěněného hřibu vynořilo lidské tělo. Nato se rozběhl k můstku.

„A jste si jistý, že jste toho muže nestrčil při rvačce přes palubu?“ zeptal se kapitán trajektu. „Slyšel jsem,že je zraněný.“

Muž, který sotva mluvil anglicky, se uraženě vyřítil z můstku. Z jeho výrazu bylo patrné, že je nevinný.

„Zavolejte do přístavu sanitku. Ať na nás čeká u mola,“ přikázal kapitán prvnímu důstojníkovi. „A pokudby chtěl zachráněný na někoho vznést obvinění, informujte policii. Jestli ne, policii nevolejte. Už tak máme

starostí víc než dost.“

O několik podlaží níž uslyšel zachráněný ve sprše, jak se rozbíhají lodní motory a cítil, že se loď pohnulavpřed. Někdo zpoza závěsu se ho zeptal, jestli nechce vznést nějaká obvinění.

„Jaká obvinění? A proti komu?“ chtěl vědět zraněný muž stále ještě stojící pod teplou sprchou. Poněkudho překvapil jeho irský akcent.

„Takže nechcete?“

„Ne, nechci,“ řekl Peter Lake, zatímco nechápavě sledoval množství ran na svém těle. Byly poměrněčerstvé.

„Jste celý pořezaný.“

„To vidím,“ řekl Peter Lake. „A nejspíš mám v sobě taky pár kulek.“

„Jak se vám to stalo?“

První důstojník slyšel, jak po Peterově bledé kůži stéká voda.

„To netuším.“

„Jak se jmenujete?“ Žádná odpověď. „No, vlastně na tom až tak nezáleží, i když v nemocnici se vás na tonejspíš budou ptát. Jestli nechcete mluvit, je to jen vaše věc.“

Peter Lake se cítil tak slabý, že mu dunění sirén komunikujících přes zimou sužovaný přístav připadalojako hudba z nějakého vzdáleného snu. Postupně si natáhl roztrhané kalhoty, oblékl si pracovní košili avlněný svetr plný fleků od bílé barvy. Dostal pár starých bot, kterému nějakou příznivou shodou náhod

dokonale padly.

Když se ohnul, aby si je zavázal, prudce se mu rozbušilo srdce a zatmělo se mu před očima. Celkově sevšak cítil stejně příjemně, jako když člověk za mrazivé noci vklouzne do teplé postele. Od posádky sedozvěděl, že jeho vlastní šaty (vlastně jen cáry látky) se zcela rozpadly, když ho tahali ze záchrannéhočlunu na loď.

Zatímco loď přirážela ke břehu, Peter pomalu přistoupil k zrcadlu zavěšenému na lodní přepážce.

„U mola na vás čeká sanitka,“ řekl první důstojník. „Hrozně krvácíte, ale i tak jsme vás museli strčit podsprchu. Jinak byste nám umrzl. A voda v přístavu taky není zrovna křišťálově čistá.“

Peter Lake se opřel dlaněmi o lodní přepážku, aby neupadl. Ztratil spoustu krve a cítil, jak se mu točíhlava. Připadal si jako opilý. A taky se tak pohyboval. Podíval se na svůj odraz v zrcadle a celý se zachvěl.

„Vážně zvláštní,“ zabručel. „Vůbec netuším, kdo se to na mě dívá.“ Pak si všiml, že k němu po schodechpřichází dva zdravotníci s nosítky. Zachytili ho těsně před tím, než dopadl na podlahu.

PROBUDIL SE ZA ÚSVITU v jednom z nejstarších pokojů nemocnice svatého Vincenta s výhledem naDesátou ulici. Venku sněžilo a rozptýlené světlo barvilo stěny do početných odstínů šedé. Vybavoval sistudenou vodu, trajekt, sprchu a pak už skoro nic. Současně ale nepochyboval, že se mu paměť avzpomínky každou chvíli vrátí. Někdy se přece stává, že si člověk chvíli nemůže vybavit, jak se jmenuje.Určitě se to stává. Možná se opil. Možná se mu to všechno jenom zdá.

Na zápěstí měl plastový náramek s údajem o dni a měsíci, kdy ho přijali do nemocnice, čtyřmístnýmčíslem a poznámkou „jméno neznámé“. Nikdy předtím neviděl plast. Obdivoval jeho nádherně hladkýpovrch, ale současně netušil, proč je tak překvapený: věděl, že se s podobným materiálem nikdynesetkal, ale současně netušil, proč by ho vlastně neměl znát. Některé věci si prostě nemohl vybavit zanic na světě, což ho nesnesitelně dráždilo a chvílemi přivádělo k zoufalství. Jak se jmenuje? Kolik je mulet? Co je právě za měsíc? Na náramku stálo „18/2“. Přes všechnu nejistotu stále věřil, že všechno, co bytak rád věděl, je nadosah. Odpovědi má na jazyku, jen je vyplivnout.

Do pokoje vstoupilo několik lékařů a spolu s nimi se objevila skupina studentů. Probíhala ranní vizita. Nežse dostali k Peteru Lakeovi, nemocniční zřízenci už roznášeli vyšetřeným pacientům snídani a postupně za

nimi zatahovali bílé závěsy. Venku za oknem se čím dál víc jasnilo. Nad ulicí zběsile vířila bílá oblakasněhu.

Kolem Peterova lůžka se shromáždilo asi deset studentů medicíny a několik sester. Primář zvedl z posteletvrdou podložku s několika listy papíru a obrátil se na pacienta: „Dobré ráno, jakpak se cítíme?“

Petera přemáhala podrážděnost. Doktor se mu vůbec nelíbil. Z nějakého neznámého důvodu munedůvěřoval. Vlastně věřil jen sám sobě, nejspíš ale pouze proto, že mu nic jiného nezbývalo.

„To vážně netuším, jak se cítíte,“ utrhl se na všechny shromážděné lékaře a postupně je přejíždělnepřátelským pohledem. „To snad víte líp sami, ne?“

„Rozumím,“ přikývl doktor. „Pokud s námi nechcete spolupracovat, zařídíme se podle toho.“

„Úplně bude stačit, když mi neuříznete nohy,“ odsekl Peter Lake.

„Tak co kdybychom začali od vašeho jména? Když jsme vás přijímali, byl jste v bezvědomí. Neměl jste usebe žádný doklad, podle něhož bychom vás mohli identifikovat…“

„Jaký doklad?“

„Například řidičský průkaz.“

„To jako na lokomotivu?“

„Ne. Na auto.“

„Když říkáte na ‚auto‘, tak asi nejspíš myslíte automobil?“ zeptal se Peter Lake. Studenti souhlasněpřikývli. „Ale na automobil přece žádný řidičský průkaz nepotřebujete!“

„Tak podívejte,“ pokračoval primář stále ještě klidným hlasem, „našli jsme celkem tři střelná zranění,takže jsme vám samozřejmě museli sejmout otisky prstů. Ty jsme okamžitě předali policii, kde velmirychle zjistí, jak se jmenujete, takže s tím nemusíte dělat žádné tajnosti a klidně nám to řekněte.“

Při zmínce o policii se Peter Lake pokusil vyskočit z postele, čímž ale pouze zjistil, že má zápěstípřipoutaná k pelesti. Rachot řetězů některé studenty vylekal. „Co jsou to otisky prstů?“ zeptal se Peter.Doktoři s ním ale mezitím tratili trpělivost. Místo odpovědi dostal jen injekci do ruky a za chvíli mu zmizeliz očí.

Peter Lake zůstal ležet na zádech. Ztěžka dýchal a upřeně zíral na strop. Připadal si slabý jako moucha anavíc se nemohl hýbat. Měl otevřené oči a hlavou mu jako sněhové vločky v bouři vířily zmatenémyšlenky, miliony myšlenek. Nepřipadal si úplně bezmocný. Ruce měl pevně připoutané k posteli, těloplné hlubokých ran a silných léků, ale stále byl připravený bojovat. Netušil, odkud se v něm to zvláštníodhodlání bere. Stejně jako stále netušil, jak se vlastně jmenuje. Současně cítil, že někde hluboko v jeho nehybně spoutaném těle plápolá jasný plamen. Když usínal, na tváři mu hrál spokojený úsměv.

KDYŽ SE PETER LAKE o pět dnů později probudil, byl večer a vypadalo to, jako by právě začínalo jaro. Vpokoji panovalo naprosté ticho. Kolem postele stála zástěna z lehce nařasené sněhobílé látky. Peter Lakeotevřel oči a horním koutkem okna spatřil tmavě fialovou oblohu. Na stropě svítila zvláštní bílá světla.Vypadala jako nějaká zvláštní verze katodové zářivky. Když otočil hlavu na stranu, uviděl, že v malé kójiobehnané zástěnou není sám.

Vedle postele seděla na židli mladá dívka a pozorně ho sledovala. Hleděla na něj se zájmem a mladistvým

optimismem, který vyvěral z každého póru jejího křehkého těla. Vypadala tak na čtrnáct až patnáct let,měla neuvěřitelně zelené oči a rezavé, nádherně vlnité vlasy, které jí splývaly v těžkých kadeřích podéltváře. Kůži měla plnou pih, jak se dá u dívek její barvy vlasů očekávat a dalo by se říct, že byla mírně přitěle. Peter Lake si všiml, že má moc pěkná ňadra (dívat se takhle mladé dívce na prsa mu připadalonaprosto nepatřičné a hrozně se za to styděl, ale nemohl si pomoct). Dva krásně tvarované kopečky semu svůdně pohybovaly přímo pod očima a dráždivě se otíraly o bílou halenku. Dívka mu přišla předčasněvyspělá, což se dalo připsat částečně přírodě a částečně její pěkně zakulacené postavě.

Ve skutečnosti bylo dívce dvacet sedm let a na svůj věk vypadala skutečně mladě. Svého času bydlela vBaltimoru a kromě pracovitosti vynikala příjemnou povahou. Byla zaměstnaná v nemocnici, jejíž vedení jiPeterovi přidělilo jako ošetřující lékařku.

Peter Lake to samozřejmě nevěděl. Pozorně si ji prohlížel a usmíval se na ni podobně, jako se celých pětdnů usmíval ze spánku. „Zdravím, slečinko,“ oslovil ji.

„Taky zdravím.“ Pozdrav ji trochu překvapil, ale připadal jí milý, takže jí připadlo, že bude nejlepší, když

zachová jeho tón.

„Nemáš tušení, jak dlouho jsem vlastně spal?“

Lékařka přikývla na znamení, že to ví naprosto přesně. „Pět dnů.“

„Bože můj.“

„Ten spánek vám hodně pomohl. Vypadáte daleko líp. Stejně jako vaše zranění.“

„Skutečně?“

„Ano. Myslím, že tak do týdne byste se mohl postavit na nohy.“

„Opravdu to říkali?“

„Kdo?“

„Přece ti doktoři.“

„Ne, říkám to já.“

„To je od tebe moc pěkné, ale co říkali oni?“

Dívka se na chvíli zamyslela, jako by si potřebovala promyslet odpověď. „Obvykle se mnou souhlasí,“

řekla nakonec. „Tedy v případě, že nejde o nějaký mimořádně složitý případ. A vaše zranění jsou zcela

zjevná, takže není co řešit.“

„Mám volné ruce?“ zeptal se Peter Lake a překvapeně se zadíval na zápěstí. „Kdy mi sundali pouta?“

„Sundala jsem vám je hned, když bylo jasné, že si trochu pospíte. A pak dorazila zpráva z policie: jak se

ukázalo, nejste z ničeho podezřelý, a dokonce nemají ani vaše otisky prstů. Rádi by věděli, kdo a jak váspostřelil a kde jste přišel k těm řezným a bodným ranám, ale prý to nijak zvlášť nespěchá.“

„Ve které části nemocnice je ženské oddělení?“ zeptal se Peter Lake. Začínalo mu připadat, že dívka,domnívající se, že tady tomu velí, je možná blázen a nejspíš u něj nemá co pohledávat.

„Ženské oddělení je v poschodí nad námi,“ řekla a prstem ukázala nad hlavu. Když se podívala nad sebe,vypadala jako madona z nějakého starobylého obrazu. „Proč vás to zajímá?“

„To nic. Ptal jsem se jen tak. Ale možná by ses už měla vrátit, než tě tady najdou.“ Ve skutečnosti si alepřál, aby u něj zůstala, nejspíš proto, že v něm probouzela otcovské city a současně ho maličko

vzrušovala.

Žena se pobaveně rozesmála, čímž ho ještě víc utvrdila v přesvědčení, že to nemá v hlavě úplně vpořádku a nejspíš před chvílí utekla z řetězů.

„Tohle je moje oddělení,“ vysvětlila s úsměvem. Napadlo ji, že stále ještě trochu zmatený pacient, který jítrochu nepochopitelně tyká, si nejspíš myslí, že lékařky muže neošetřují a tudíž zde nemá co dělat. Vůbecji nenapadlo, že pacient netuší, kdo je a jakou má v nemocnici pozici. Měla na sobě bílý plášť, u pasu jívisel pager a mezi ňadry se houpal stetoskop, každý přece musel vidět, že je lékařka.

Peter Lake však podobný plášť u doktorů nikdy neviděl, nikdy neslyšel, že by mezi lékaři mohly být ženy,netušil, co je to pager, byl příliš krátkozraký, než aby dokázal přečíst drobná písmena na bezpečnostnímštítku a červené gumové trubice považoval za součást praku. „Proč by tě proboha dávali na oddělení promuže, když je na první pohled patrné, že jsi žena? Věř mi, že tohle se přehlédnout nedá!“

Chvíli trvalo, než se zmohla na odpověď. „Vy vážně nevíte, že jsem vaše lékařka?“ zeptala se mladá ženas nechápavým výrazem. „Jsem doktorka, pracuji v této nemocnici a mám na starosti celé toto oddělení.Sloužím tady už druhým rokem jako rezidentka. Nevím, co přesně vás zmátlo, ale je to, jak říkám.“

Peter Lake už vůbec nepochyboval, že mluví s naprostým bláznem, přestože mu rozhovor nedělalnejmenší potíže a vlastně ho spíš těšil. Vždyť kdo by svěřil nezletilé dívce, navíc děvčeti, co chodí sprakem kolem krku, do péče celé pánské nemocniční oddělení! Současně mu však připadalo, že nejlépeudělá, když se s neznámou dívkou nebude hádat a přistoupí na její zvláštní hru. „Ach tak, moc seomlouvám. Nechápu, jak to, že jsem vás hned nepoznal.“ Řekl a usmál se. Žena jeho úsměv opětovala.„Teď už je mi to všechno jasné,“ na chvíli zaváhal a pak s důrazem na nová slova dodal, „paní doktorko.“

„To jsem moc ráda.“ Skutečně byla spokojená, že se jí podařilo získat si důvěru a spolupráci pacienta, oněmž tvrdili, že s ním bude těžké pořízení a mohl by mít i násilnické sklony. Jen kousek od Peterova lůžkaseděl pro jistotu statný nemocniční zřízenec připravený kdykoliv zasáhnout. Peter Lake uchopil jejípůvabnou, maličko baculatou ruku a jemně ji stiskl. „Zítra za vámi zase přijdu,“ oznámila lékařka.„Musíme toho hodně probrat. Pokusím se udělat, co bude v mých silách, abyste se odsud co nejdřív

dostal.“

„Mockrát děkuju, paní doktorko.“

„Není zač děkovat. Je to moje práce,“ usmála se lékařka. „Mezitím byste se měl ještě trochu vyspat.Možná mi to nebudete věřit, ale spánek dělá skutečné zázraky. A aby se vám dobře spalo, píchnu váminjekci.“ Hned nato vytáhla injekční stříkačku, natáhla do ní nějakou tekutinu a nasadila na ni jehluvelikosti menšího rožně na maso. Několikrát do ní cvrnkla prstem, jak se to obvykle dělá a přistoupila k

posteli.

„Tak moment!“ vykřikl Peter Lake. S tím, že ho dívka bude skutečně léčit, nějak nepočítal. Netušil, co jeve stříkačce a kam ho dívka hodlá bodnout. „Tohle jsme si…“ zareagoval příliš pozdě.

Žena mu zkušeným, dokonale nacvičeným pohybem zajela jehlou do paže a začala vytlačovat obsahinjekční stříkačky. Peter se ani nehnul, aby se jehla ve svalu nezlomila.

„Co je to za lék?“ zeptal se, zatímco mu do žil proudila neznámá látka.

„Trioxymetasalicitát, dimetyletyloxitan a Vipparin.“

„Aaah…“ vzdechl Peter Lake, v té chvíli jistě jeden z nejzmatenějších lidí na celé planetě. „Doufám, že víš,co děláš.“

Doktorka se místo odpovědi pouze usmála a spokojeně sledovala, jak pacient usíná.

PETER LAKE se probudil o pár hodin dřív, než mladá lékařka předpokládala. Zvedl ruce nad hlavu apomalu se protáhl. Zpočátku nechápal, kde je a co se mu přihodilo. Skutečná úzkost se ho zmocnilateprve ve chvíli, kdy si uvědomil, že si na to nemůže vzpomenout. Otočil hlavu a podíval se na stranu.Viděl jen bílou látkovou zástěnu. V pokoji vládlo naprosté ticho a Peter vůbec poprvé pochopil, že jedocela sám. Pokud někdy dříve existovali lidé, které miloval a oni milovali jeho, teď byli někde dalekomimo jeho dosah. A i kdyby se nakrásně z ničeho nic objevili u jeho postele, nejspíš by je nepoznal.Ztratil se tím nejtragičtějším způsobem, jakým se člověk může ztratit. Přesto neztrácel naději. Doufal, žese mu vrátí paměť a zmatek, zastírající mu mozek, se rozplyne jako mlha nad zátokou za horkéhočervnového rána.

Do ticha se ozvaly nějaké zvuky. Peter Lake zvedl hlavu z polštáře, který mu částečně zakrýval uši asoustředěně se zaposlouchal. Z ulice k němu doléhal klapot koňských kopyt. Konečně zvuk, který důvěrně

znal a něco, o co se mohl alespoň trochu opřít! Podle klapání kopyt odhadl, že venku přecházípřinejmenším padesát koní a dokonce poznal i to, jakým způsobem mají okovaná kopyta. Rozpoznal tiché

cvakání udidel a tlumený šustot koňských těl. Policejní hlídky střídaly službu. Věděl, že musí být čtyřihodiny. Policisté mířili někam do centra, zatímco ve stájích se černí mladíci chystali na unavené koně směkkými kartáči a podestýlkou pro odpočinek. Policisté se sjížděli ze všech směrů a připravovali se nadlouhou službu, která měla skončit teprve s úderem půlnoci.

Zvuk koňských kopyt za chvíli zmizel a Peter zůstal zase sám uprostřed spousty věcí, kterým nerozuměl.Na zdi uviděl připevněnou krabici. Visela trochu nakřivo a chladně na něj zírala bezvýraznou skleněnoutváří. Skříňka to nebyla, visela příliš vysoko a Peter si nedokázal představit nikoho, kdo by na ni ze zeměpohodlně dosáhl. Všechno, co by do ní dali, by skončilo na boku na hromadě. Vůbec netušil, k čemu semůže hodit. Rozhlížel se po místnosti a nevycházel z údivu. Všechny věci, často naprostonepochopitelných tvarů, dokonce i materiály, z nichž byly vyrobeny, mu připadaly jako z jiného světa.„Není tady vůbec nic ze železa,“ zamručel sám pro sebe, „a vlastně ani ze dřeva.“ Všechno vypadá takhladce, jako by to snad ani nestvořila lidská ruka. A pokud ano, zpracovala to tak dokonale, že všechnyvěci ztratily kontakt s původním materiálem.

A co je to pro všechno na světě za ty divné, rudě a zeleně zářící desky nad hlavou? V první chvíli honapadlo, že vypadají jako dvířka od kamen, ale kromě rudé záře svítily i zeleně a pokud věděl, žádnédřevo ani uhlí zeleně nehoří. Zvedl se na posteli, vzepřel se na rukách a dostal se tak blízko, že si je mohldostatečně dobře prohlédnout. Kousek od hlavy se mu míhala maličká světýlka připomínající neklidněposkakující blechy. Ještě víc ho ale překvapilo, že pulzovala a blikala do rytmu jeho dechu. Slyšel odtud itlukot svého srdce. Jakmile se k nim přiblížil, rozblikala se jako posedlá, ale sotva se trochu vzdálil, rázem

se zklidnila. Napadlo ho, jestli se mu to všechno jenom nezdá.

Ještě za denního světla se v pokoji objevila mladá lékařka. Její pacient seděl na posteli a působil trochurozespalým dojmem. Jinak bylo na první pohled patrné, že si odpočinul a je mu mnohem lépe. Díval sekamsi před sebe a byl zabraný do svých vlastních myšlenek. Někteří lidé se dokážou do obrazů a dějů,které jim běží před jejich vnitřním zrakem, tak hluboce zabrat, že se je ostatní neodvažují rušit a ochotněčekají, až se proberou a sami se vrátí do reality. Peter Lake nikdy nepatřil k podobným lidem, ale nyní tak

rozhodně působil, dost možná proto, že měl hlavu plnou hádanek a dotěrných otázek, na které se odchvíle, kdy se probudil, marně snažil najít odpověď. Dokonce i jeho lékařka jeho mlčení respektovala atrpělivě čekala, až se probere ze snu.

„No vida,“ ozval se Peter, když si jí konečně všiml. „Takže jste přece jen doktorka?“

„Přesně tak. Jsem vaše lékařka,“ odpověděla mladá žena.

„Nikdy jsem neslyšel, že by tak mladé dívky mohly být doktorky.“

„Je mi dvacet sedm.“

„Tak na to rozhodně nevypadáte. Hádal bych vám nanejvýš patnáct, doufám, že jsem se vás tím nějaknedotkl, a vlastně jsem ani nevěděl, že doktoři můžou být i ženy. Ale na tom asi není vůbec nic divného,

když ani nevím, jak se jmenuju a kdo jsem.“

„Zatímco jste spal, trochu jsem se o váš případ zajímala. Dívala jsem se, jestli mají v Irsku lékařky. A víte,

co jsem zjistila? Mají. Je jich tam spousta.“

„Ale já nejsem z Irska,“ řekl Peter. „Pocházím z New Yorku.“

„Ale mluvíte s irským přízvukem.“

„To máte pravdu a přiznávám, že nechápu proč. Rozhodně jsem žil v New Yorku. Tím jsem si naprosto

jistý.“

„Našli vás v přístavu, což znamená, že jste mohl sloužit jako námořník na nějaké lodi, nebo jste na nímohl plout jako pasažér. Při pádu přes palubu jste se udeřil do hlavy a bylo to.“

„Ne,“ prohlásil Peter Lake rozhodným tónem. „Nebýt těch policejních koňů, netvrdil bych to s takovoujistotou. Ale asi před dvaceti minutami jsem je slyšel, jak míří do centra. Určitě nastupovala nová směna.Kde to vlastně jsme?“

„V nemocnici svatého Vincenta.“

„Ta stojí na rohu Šesté avenue a Jedenácté ulice.“

„Přesně tak.“

„Ze stájí je to sem zhruba deset minut a stejnou dobu trvá i cesta opačným směrem, což znamená, žemusí být přibližně čtyři hodiny.“

Skoro současně se rozezněly kostelní zvony, jako by chtěly dosvědčit, že Peter Lake je přesný a důslednýčlověk, který dřív nebo později překoná dočasné pomatení smyslů a znovu se stane platným členemspolečnosti. Peter tiše počítal a výrazně při tom pohyboval rty. „Jedna… dvě… tři… čtyři….“ Lékařka sepodívala na hodinky. (Peter nechápal, že na ně sahá, protože je chce seřídit. Myslel si, že si s nimipohrává jako průvodčí vlaku se svým chronometrem nebo jako nadhazovač při baseballu, když sebezmyšlenkovitě dotýká čepice.) Byly přesně čtyři hodiny.

„To je dost zvláštní způsob, jak určovat čas,“ usmála se. „Podle koní! Každopádně to jasně ukazuje, žejste při smyslech a máte dobrou naději, že brzo zjistíte, kdo jste, třeba jenom pomocí různých indicií, nakteré určitě narazíte.“

„K tomu, abych věděl, kolik je hodin, hodinky nepotřebuju,“ prohlásil Peter Lake. „Čtvrthodiny snadnopoznám podle zvonění na kostelech (chtěl částečně udělat dojem, ale částečně si připomenout, jak se conejsnáze zorientovat v čase) a taky vím, že nadzemka jezdí přesně každých…“

„Jaká nadzemka?“ skočila mu do řeči.

„Přece nadzemka.“

„Ale jaká?“

„Na Šesté avenue.“

Mladá žena ucítila v zádech lehké mrazení.

„Nadzemka na Šesté avenue,“ zopakoval Peter Lake o poznání silnějším hlasem. „Nadzemní dráha, mám-libýt přesnější.“

Lékařka zakroutila hlavou. „Na Šesté avenue žádná nadzemka není a vlastně není ani nikde jinde. Vlastněmoment, možná by mohla být v Bronxu nebo někde v Brooklynu. Ale v žádném případě v centru

Manhattanu!“

„Nedělejte si ze mě legraci,“ ohradil se Peter Lake sebejistým tónem, i když ve skutečnosti si nebyl jistývůbec ničím. „Nadzemka jezdí úplně všude. Přece jste ji musela vidět. Přehlédl by ji jenom slepý!“

„Kdepak,“ trvala na svém lékařka. „V Manhattanu nadzemka nejezdí. Docela se tady vyznám, takže mněmůžete věřit.“

„Tak mě nechte, abych se podíval z okna.“

„Máte v rukou kanily napojené na kapačky, jste připojený na monitory a okno navíc vede do postranní

ulice.“

„Musím se podívat ven.“

„Stačí, když mi budete věřit. Nadzemka tudy nejezdí už dobrých padesát let.“

„Přesně proto se musím podívat,“ trval na svém Peter Lake a pomalu se začal zvedat. „Musím se podívatna město. Bez města nedokážu odměřovat čas.“

„A co ti vaši koně?“ zeptala se mladá žena, která se snažila rozrušeného pacienta povzbudit a trochu

uklidnit.

„Koně nestačí. Koně jsou málo. Rozumíte, jak to myslím? Potřebuju celé město.“

„Ano, ale až si odpočinete.“

„Už je mi úplně dobře.“

„Ještě musíte odpočívat.“

„Je mi dobře,“ zopakoval jakoby ozvěnou a shodil si z ramen nemocniční košili. Lékařka ho chtěla zastavit,

ale v místech, kde měl ještě nedávno hluboké rány, viděla jen jizvy. Muž vypadal skutečně zdravý a zdálo

se, že je i v dobré kondici. V takovém stavu by jen zbytečně zabíral nemocniční lůžko.

Mladá doktorka si překvapeně přitiskla ruku k ústům. Nemohla uvěřit vlastním očím. Vždyť mu rányosobně ošetřovala a měla dokonalý přehled o jeho stavu! Možná někde udělala chybu, něčeho si nevšimla

nebo něco přehlédla. Prostě se nechala zmást. Ale jak? A čím?

Nebo že by to byl nějaký složitý žert, který na ni nastražili její kolegové? Ne, to nepřicházelo v úvahu. Jejípacient byl skutečně zdravý. Nedokázala to vysvětlit, ale bylo to tak.

„Který máme rok?“ zeptal se Peter Lake.

Lékařka mu to řekla, ale Peter jí nevěřil. Uvěřil, teprve když na vlastní oči uviděl město, svůj neomylný

metronom.

„Pomozte mi na střechu,“ požádal.

Mladá lékařka mu postupně vytáhla jehly ze žil, odstranila mu senzory z těla a počkala, až se Peteroblékne do šatů, které dostal od posádky na trajektu. Mlčky prošli pokojem a zamířili k výtahu. Venku už

byla tma, ale v New Yorku na tom nezáleží.

Ze způsobu, jakým Peter hleděl na spoustu oceli, která je na každém kroku obklopovala, na bezpočettlačítek a tlumeně zářící světla, mladá žena pochopila, že nic podobného nikdy předtím neviděl. Jakoošetřující lékařka si všimla, že pacient se celý třese, lehce se mu chvějí rty a střídavě rudne a bledne. Ahned nato si uvědomila, tentokrát spíš jako žena než jako lékařka, že se chvěje stejně jako on.

„Jestli je to nějaký nepovedený vtip, tak vás asi zabiju,“ prohlásila rozhodným, skoro zlostným tónem.Nedokázala pochopit, jak může věřit čemukoliv z toho, co jí procházelo hlavou, protože ji napadalovšechno, co postrádalo běžnou logiku.

Dostali se do posledního poschodí a vydali se prázdnou chodbou s bíle vymalovanými stěnami. Starábudova prošla rozsáhlou přestavbou, ale té původní se stále ještě podobala, dost na to, aby Peter Lakeočekával, že venku stojí jeho důvěrně známé město. Jistě pod sebou uvidí nadzemku a spolu s ní spoustudalších věcí: zátokou se budou pomalu posouvat trajekty s řadami začouzených komínů připomínajícíchobří cylindry a z nich budou k nebi stoupat jiskry velikosti pomeranče. V dálce jistě zahlédne ocelovésíťoví nových mostů, ale jinak bude město vypadat stále stejně, znovu spatří město železa a ebenu.

Zpoza lehkého oparu se na něj usměje devatenácté století a jeho sen skončí. Všechno se zcela přirozeně

vrátí do svých kolejí.

Zastavili se před dveřmi na střechu. „Je to vážně zvláštní,“ řekl Peter Lake. „Vůbec nevím, proč bych seměl něčeho obávat, ale přesto se bojím otevřít dveře.“

„Prostě jen zmáčkněte kliku,“ pobídla ho lékařka.

A Peter to udělal.

Sun …

PATNÁCTÉHO KVĚTNA si noviny Sun připomínaly sto dvacet pět let od svého založení. Na palubě trajektu,

zakotveného v klidných vodách u Staten Islandu, se v lehkém oparu, který se vznášel nad hladinou, sešlo

několik tisíc hostů. Harry Penn se rozhodl, že významné výročí, svědčící o mimořádné dlouhověkostinovin, oslaví nejlépe jarní plavbou po řece, na kterou pozval všechny zaměstnance s partnery. Oficiálněse o výletu mluvilo jako o „plavbě Hudsonem a pod Palisádami“, i když zejména druhá část názvu „podPalisádami“ vzbudila několik nesouhlasných reakcí, například redaktor Hugh Close sarkastickypoznamenal, že na nějaké hloubení tunelů ve skále nemá ani trochu náladu. Spojení „pod Palisádami“ sevšak objevilo teprve poté, co tentýž kritik zavrhl původní název „ve stínu Palisád“. Prohlásil, že v noci, nakterou se plavba plánovala, nebude svítit měsíc, takže se nedá čekat, že by útesy v Jersey vrhaly stín.

Jasně osvětlený trajekt plný oranžových a zlatých světel se podobal velké míse s ovocem na slunci.Dlouhé stoly ve společenských místnostech, pokryté bílými plátěnými ubrusy, se prohýbaly pod tisícilahvemi šampaňského a tunami slaných i sladkých lahůdek. Účastníky oslav na všech palubách vítalynadšeně hrající orchestry. Všichni hosté měli skvělou náladu, protože přípravu dalšího čísla novin dokončili

podstatně dřív než obvykle a navíc obdrželi překvapivou odměnu (samozřejmě u příležitosti stodvacátého pátého výročí), rovnající se jejich celoročnímu platu. Jako bonus dostali pochvalný dopis svlastnoručním podpisem Harryho Penna, který jim poděkoval za jejich statečnost, konstruktivní přístup kpráci a velkorysost při plnění povinností. Současně je ujistil, že noviny se po finanční stránce těšíprvotřídnímu zdraví. Na závěr vyjádřil naději, že nadále zůstanou jeho zaměstnanci a budou se spolu sním snažit zajistit novinám co nejlepší budoucnost.

Pro Hardestyho a Virginii byly oslavy sto dvacátého pátého výročí doslova darem z nebes, protože jim dodomácnosti přinesly hned čtyři plné roční platy. A to nebylo všechno. Banka Harvesters and Planters Bank

ze St. Louis se po pěti letech vážných problémů konečně vzpamatovala a poté, co se po rekapitalizaciznovu postavila na nohy, poslala Hardestymu dopis, v němž se zavázala vyplatit mu celou částku, kterousi v bance uložil. Celkově si Hardesty a Virginia vedli velmi dobře. Virginia přivedla na svět druhé dítě,holčičku, které dali jméno Abby. K paní Gamelyové konečně dorazil dopis a po čase dostali také odpověď.

Paní Gamelyová je zvala, aby přijeli co nejdříve na návštěvu. V dopise stálo, že v posledních letech předpříchodem nového tisíciletí jsou zimy u jezera Coheeries mimořádně kruté, skutečně výjimečně mrazivé.Příroda je však odměňuje teplými léty, takže celé městečko oplývá přírodními dary, zejména v „agrárníma lexikografickém smyslu daného slova“. „Všichni mají spoustu jídla,“ psala za paní Gamelyovou jejípřítelkyně, „a neustále vzniká tolik nových, opojně nádherných slov, až skladiště a slovníky praskají vešvech. Vězíme až po krk v neologismech, uzených rybách a ovocných koláčích.“ Jako důkaz vložila dodopisu velmi tenký plátek vynikajícího třešňového koláče.

Hardesty a Virginia se roztančili v rytmu valčíku, ještě než trajekt vyplul z přístavu. Vypadali jakonejšťastnější ze spousty šťastných párů. Jejich děti na ně čekaly doma v bezpečí vyhřátých postýlek,nechyběly jim peníze, cítili se zdraví a právě skončili svou každodenní práci. A když k tomu přidáme pársklenek suchého šampaňského (tak suchého, že když trochu přelili, na stole nezůstala ani kapka), nenídivu, že spokojeně vytáčeli boky v rytmu podmanivé hudby. Chvílemi se dostali do bezprostřední blízkostioběžné dráhy, po které se neméně ladně pohybovali Asbury a Christiana, další z mladých dvojic doslovazářící radostí ze života. S přirozenou lehkostí klouzali po upravené palubě a kroužili po ní jako dvě planety.

Minuli Praegera de Pinto, který tancoval s Jessicou Pennovou a hned poté se ztratili mezi obyčejnými zaměstnanci, poslíčky, dělníky ze skladu, údržbáři s protáhlými, ušlechtile působícími tvářemi a pečlivězastřiženými kníry ve stylu přelomu století, mladými sekretářkami, které na tak velkolepé oslavě ještě vživotě nebyly (pokud nepočítáme spíše nudné, formální vánoční a letní večírky na střešní zahradě v sídlevydavatelství); mláďaty, která se do novin dostala teprve nedávno, a pohybovala se s důstojnouneohrabaností, příslušející nedospělému věku; ocitli se v davu ctihodných knihovníků, kuchařů, hlídačů (za

jejich nepřítomnosti budovu nakladatelství hlídala policie) a také v bezprostřední blízkosti samotnéhoHarryho Penna, který působil trochu scvrkle, ale stále pružně, duševně svěže a čiperně. Byl stále štíhlýjako proutek. Jakmile se všichni hosté dostali na palubu, zamířil trajekt do horní části zátoky a po chvíli se

otočil k severu do pomalu tekoucích olejnatých vod Hudsonu. V takřka naprostém tichu, které rušil jenhluk strojů a hudba několika současně hrajících orchestrů, pomalu klouzali kolem hlubokých domů zářících

vnitřním žárem. Z ulic a silnic Manhattanu k nim doléhal tlumený zpěv. Hvězdy a obloha se skrývaly zamlžným oparem, a když se dostali k Mostu George Washingtona, mlha se snesla na řeku a odřízla je odbřehů, samotný most s dlouhými závěsnými lany posetými tisíci modrých a bílých diamantů však stáleviděli. Připadal jim tak velký, že by do své kolébky snadno pojal celou zeměkouli.

Zeleně zářící skleněné stěny Manhattanu, táhnoucí se od Hudsonu směrem k Battery, nemohly anizdaleka soupeřit s dokonale čistou a chladnou bílou oponou, která nad břehy visela jako pozdrav svářících

se ročních dob. Její odraz se zrcadlil na klidné hladině řeky, takže si připadali, jako by pluli po velkémozářeném jevišti. Netrvalo dlouho a slavnostně naladění hosté přestali slavit. Ohromeně sledovalimohutné zdi katedrál a mlčky se nechali unášet proudem, jako by mířili do světa mrtvých, kamsi za bíloustěnu, kde na ně musí čekat něco daleko většího a důležitějšího než New Jersey. Velmi rychle seochladilo, což všichni přijali jako zprávu vycházející zpoza dlouhého řetězce světel lemujícího severnízáhyb Hudsonu.

Orchestry přestaly hrát a poslední tóny valčíků se postupně rozplynuly v dáli. Stroje v podpalubí pomalu

ztišovaly hlas, až nakonec docela utichly a všichni se v naprostém tichu se zatajeným dechem houpali na

hladině. Smyčcový orchestr začal hrát až děsivě nádherný kánon, jednu z oněch skladeb, kterou autorzapsal přesně tak, jak mu byla shora předána, rozechvělou rukou a s nevýslovnou úctou před silou,poskytující mu toto neopakovatelné vnuknutí. Po chvíli se přidal i orchestr na zádi a hudba se začala šířitvšemi palubami a dále nad vodou. Loď se proměnila ve velký hudební nástroj, nádherně zářící klenot plný

vnitřního světla, vznášející se na stejné, dokonale hladké hladině jako celé město.

Zatímco se hudba šířila do éteru, hosté stáli u zábradlí na horní palubě a jako v transu hleděli kamsi předsebe. Když nastupovali na loď, připadali si šťastní a bezstarostní, chtěli si jenom zatančit a trochu sepobavit. Pak se však okolo nich zatáhla bílá opona a oni si uvědomili, jak rychle ubíhají jejichbezvýznamné životy. Stačila jediná vteřina, jediné mrknutí oka a vše bylo navždycky ztraceno. Mlha jeodnesla daleko od jejich každodenních starostí, až na řeku, kde naslouchali hudbě, opírali se o zábradlí abyli hluboce dojati. Věděli, že všechno, co přijde a co možná ještě uvidí, musí přijmout s nevýslovnoupokorou. A musí být vděčni, že to zažili a viděli.

Kde se v nich vůbec bere taková statečnost, přemítal Harry Penn, který podobné okamžiky zažil vnejvypjatějších dobách války, na moři a při pohledu do dětských očí. Jak to, že se dokážou podívat dotváře své vlastní smrti? A je dobře, že to dokážou, protože se za to dočkají více než velkorysé odměny.

A pak bílou mlžnou stěnu zasáhly první paprsky ostrého světla, které dorazily jako poslové pomalu seblížícího léta. Rozlétly se po obzoru a rozlily se do tisíce žhnoucích řek a potoků, jejichž zář se odrazila odhladké hladiny řeky. Světlo ochromilo muzikanty, utišilo hudbu a po chvíli zastavilo trajekt, který se scelou ohromenou posádkou tiše houpal pod mohutnou klenbou svářících se blesků. Pak se tiše otočil avydal se na cestu domů.

ISAAC PENN odjel z Hudsonu ve státě New York na palubě velrybářské lodi. Tehdy mu bylo jedenáct let a

byl vyzáblý jako lunt. Nikdy předtím moře neviděl, proto ho nesmírně překvapilo, když se po proudu řekydostali do otevřených vod Haverstraw Bay a poté do rozšířeného hrdla Tappan Zee. Ještě silnější dojemna něj udělal Manhattan a Palisády; udivily ho dlouhé řady domů, hlučná, neklidně pulzující přístaviště ahustý les stěžňů připomínající neprostupné maliní u jezera Coheeries. Všechno, co viděl, si pilně zapisovaldo paměti a v duchu si sliboval, že jednoho dne se na Manhattan vrátí, aby se mohl podílet na vzestupuměsta, už jako jedenáctiletý kluk na palubě velrybářské lodi jasně viděl, že jeho postup směrem vzhůrunelze nijak zastavit. Když tehdy minuli Narrows, jeho rozhodnutí získalo pevnost nejušlechtilejší oceli.Nikde neviděl mírně zvlněné kopce poseté početnými stády lenivě přežvykujících strakatých krav; nebylytu zátoky porostlé rákosím, v němž se skrývala početná hejna volavek a tu a tam z nich důstojně vzlétlalabuť; chyběly tu modravé hory na obzoru; postrádal chladný vítr vanoucí podél hřebenů ze stále zelených lesů. Kam se podíval, všude viděl jen moře. Jinak nic. Pouze obří kruh vody a oblohy. A pak sedozvěděl, jaký úkol ho na lodi čeká: velrybáři ho celé tři roky zaměstnávali mytím hrnců.

Isaac Penn se na moře stále vracel. Pokaždé proplul Hudsonem a minul Manhattan, který se pokaždéposunul několika dlouhými skoky dál na sever. A neměně vytrvalý byl i Isaac Penn. Z myče nádobí seposunul na pozici plavčíka, z plavčíka se stal nezkušeným námořníkem. Poté se stal zkušenýmnámořníkem, pak třetím, druhým a prvním důstojníkem, kapitánem, majitelem lodě a nakonec majitelemcelé flotily. Nedlouho před tím, než se lov velryb ocitl v krizi, koupil za většinu vydělaných peněz několik

obchodních lodí, pozemky a založil vlastní noviny.

Přesně věděl, jak si má počínat zkušený kapitán. Věděl, jak zacházet s posádkou, jak proplout tmou aprudkou bouří, jak najít největší hejno velryb, které ostatním lodím unikaly a jak o všem, co se na palubědělo, co nejstručněji, nejjasněji a současně nejpoutavěji podat zprávu. Vyznal se v účtech, uměl dokonale

uskladnit ulovené velryby a vždycky přesně odhadl, kdy se jich co nejvýhodněji zbavit. Jeho zvědové vcizích přístavech mu podávali zprávy o dalších lodích a flotilách a upozorňovali ho na očekávané výkyvy vceně. Nechyběla mu trpělivost, když měl pocit, že mu přeje štěstí, vrhal se do všeho po hlavě, aledokázal na paní Štěstěnu i dlouhé týdny čekat. Měl výbornou mušku: když střílel, jeho harpuna nikdyneminula cíl.

Díky všem těmto přednostem udělal ze Sunu dokonalý stroj, nebo alespoň tak skvělý, že se dokonalostivelmi blížil. Na náměstí Printing House Square v dolním Manhattanu, na křižovatce čtyř ulic Dark Willow,Breasted Street, Tillinghast Street a Pine Street, byly noviny v bezprostřední blízkosti nejvýznamnějšíchúřadů města, odkud získával politické zprávy. Z přístavních mol chodily novinky ze zahraničí, z okolí FivePoints informace o nejnovějších zločinech, z Bowery klepy a zajímavosti ze světa divadla a hudby. Apokud bylo potřeba něco z každodenního života, stačilo poslat někoho do Brooklynu, dokud nedostavělimost, jezdilo se trajektem. „V těchto dobách,“ říkával Harry Penn, „si všichni mysleli, že něco skutečnězažít můžete jen v Brooklynu. ‚Co takhle něco ze života?‘ navrhl některý z redaktorů. ‚Tak pošlete někohodo Brooklynu.‘ Kolikrát jsem je přesvědčoval, že na Manhattanu taky žijí lidé! Ale nikdo mi nevěřil. Protojsem posílal lidi do Brooklynu, aby tam hledali něco ze života obyčejných lidí a většinou jsem dostalnějaký článek o domácím skotu.“

Ačkoli poloha ve středu města se později ukázala jako ne úplně výhodná (zejména vzhledem k tomu, jakse vyvíjela situace v jeho okolí), mnoha zaměstnancům to umožnilo bydlet na Staten Islandu a v Brooklyn

Heights. Novinám to dodávalo na atraktivitě a zajišťovalo jim to určitou historickou patinu, celou dobuse mohly chlubit, že sídlí v samém středu starého hučícího úlu.

Hlavní sídlo Sunu všichni poznali už z dálky, snadno je odlišili od okolních budov, které ji postupem časupřerostly a trochu zatlačily do pozadí. Pokud někdo na chvíli zaváhal, stačilo najít dlouhou řadu praporů –které ovšem rozhodně nevypadaly jako spodní prádlo na šňůře před budovou Organizace spojenýchnárodů nebo kolem kluziště na Rockefeller Plaza. Daleko spíš připomínaly jasně zářící majáky ukazujícícestu. Dnem i nocí se nad vstupem ve větru třepotalo pět velkých praporů. Na koncích se nacházelyzástavy města a státu New York, vedle nich visely standardy novin Sun a Whale a uprostřed hrdě vlálaamerická vlajka. Na praporu Sunu bylo na bílém saténovém pozadí vyšito zlaté slunce s koronou ostřeřezaných trojúhelníků. Vlajku novin Whale tvořilo tmavomodré a světlemodré pole, přetnuté vlnamioddělujícími zemi od oblohy, nad nimiž nehybně visela obří velryba mrskající ocasem a zvedající sprškumodro-bílo-šedé pěny. V časech války, ať už spravedlivé nebo nespravedlivé, ve které na jedné straněstál agresor a na druhé nezpochybnitelná oběť, vlála pod vlajkou Spojených států vlajka spravedlivějšíhoz obou soupeřů. Vnitřní nádvoří zdobila řada dalších zástav, visely zde jako velké tapisérie, protože Harry

Penn měl za to, že podobně ozdoby jsou pro jeho budovu stejně důležité jako šátek a vázanka pro jehozaměstnance a zaměstnankyně. „Dejte starému otrapovi na krk pěknou kravatu a rázem je z nějpolynéský monarcha,“ říkával s oblibou. „Já osobně nedám na pěknou vázanku dopustit, proto nevím,proč bych ji měl upírat své budově.“

Hlavní sídlo novin mělo ocelovou kostru a kamenné průčelí: francouzský novoklasický obdélník odslavného architekta devatenáctého století jménem Oiseau. Budova působila lehce a vzdušně, alesoučasně velkolepě a důstojně. Sto deset let od dokončení prošla kompletní přestavbou, v jejímž průběhu

okenní rámy vyplnily velké pláty kouřového skla, které zdálky vypadaly jako moderní drahokamy nasponě klasických tvarů. Srdce budovy tvořilo rozlehlé nádvoří se zahradní úpravou a velkou fontánou. Navšech stěnách dvorního prostranství visela vnější osvětlená schodiště, takže návštěvníci měli pocit, jakoby stoupali prázdným prostorem. Střechu atria tvořila vodorovná konstrukce z oceli a skla, kterou bylomožné v teplejší části roku zvednout.

Interiér byl z větší části vyvedený v barvě vaječné skořápky, ale některé stěny vymalovali v různýchtlumených odstínech vyvolávajících pocit klidu nebo je pokryli tapisériemi; tu a tam na zdech visely obříobrazy s dramatickými výjevy z lovu velryb. Každý, kdo se na ně zadíval, měl pocit, jako by se ocitl namoři; zpěněné vlny vypadaly tak přesvědčivě, že lidé raději ustupovali o pár kroků vzad, aby je nezasáhlalesknoucí se ocasní ploutev bojující velryby. Stropy byly třikrát vyšší než je u moderních budov zvykem apo stranách je lemovaly detailně propracované římsy, práce dávných řemeslníků, kteří se svému řemeslu

už řadu generací nevěnovali. Po celé budově se návštěvníci setkávali s vysokými koberci orientálníchvzorů, tmavým, teple působícím dřevem, spoustou mosazi a tlumeným osvětlením, jehož paprskydokázaly vytvořit dojem hluboké studánky i za mlhavého letního večera. Na podlahu se použilo výhradnědubové dřevo, na schodiště mahagon. Výtahové klece uchvacovaly mosazí, týkovým dřevem a pravýmkřišťálem: stoupaly zcela nehlučně šachtami plnými palem a reflektorů, které je doprovázely během cestyk nebi a měnily je v oslnivě třpytivé diamanty.

V podzemí se skrývaly silné motory; jeden vyráběl pouze elektřinu, druhý poháněl tiskařské stroje.Nesmírně zruční inženýři je kdysi dávno vyrobili ze železa, mosazi a oceli; zabíraly plochu bezmála půlhektaru a připomínaly spoustu kouřících samovarů, divoce uhánějících závodních kol a různě dlouhýchtáhel souložících s rozměrnými válci; nad obřími kotli schopnými pojmout celou roční úrodu meruněk zImperial Valley visela hustá síť můstků a žebříků, po nichž bylo možné se dostat k nesčetným ventilům,pákám, pumpám, kolům a měřícím přístrojům s různě velkými ciferníky. V kolemjdoucích, kteří celý

mechanismus pozorovali velkými okny, to vyvolávalo dojem, že se dívají na velkou továrnu na hodinky

nebo na likérku. Když ve strojovně pracovaly oba stroje, nad nimiž se vznášely malé, ostře nasvícené,vesele plující obláčky páry a kouře, měli pozorovatelé pocit, jako by se ocitli v samotném srdci země. Až zOhia přijížděly autobusy plné školních dětí, jen aby si prohlédly mohutné a nesmírně silné strojepohánějící složitý mechanismus Sunu a vrásčité údržbáře s úctyhodnými šedinami, kteří stroje udržovali vchodu a pravidelně opravovali. Jen oni a nikdo jiný znali tajemství starobylé technologie. Své nesmírnévědomosti získali od svých otců, ale ani oni nedokázali pojmenovat všechny části ohromného soukolí a oněkterých ani nevěděli, jaký plní úkol. Velká část strojů tady jen tak odpočívala, aniž by se jedinkrátzapojila do práce. Přesto i ony byly neustále dokonale vyleštěné a čerstvě naolejované.

V suterénu budovy se nacházely rovněž kurty na squash, sejf, dvacetimetrový plavecký bazén, tělocvična,několik saun, parní lázně a dlouhé řady sprch.

Do přízemí umístili sklady, v nichž byla neustále uložena dostatečná zásoba papíru, tiskařské stroje,vykládkové rampy pro nákladní automobily a přijímací halu s recepcí. Celé první poschodí zabíralysazečské stroje, počítače a také tu byla oddělení s omezeným vstupem.

Ve druhém poschodí se nacházelo reklamní, grafické, účetní, mzdové a osobní oddělení. Třetí poschodíbylo srdcem celých novin. Nepodobalo se však moderním hangárům se stropním osvětlením a odpornýmikovovými stoly sraženými po dvou třech k sobě, aby lidé neměli ani trochu osobního prostoru. Prostor,kde se každý den připravovalo nové číslo novin, byl rozdělený do čtyř dostatečně rozlehlýchobdélníkových místností soustředěných kolem centrálního atria a lemovaných dlouhými řadami stolů,které byly vybaveny pěknými lampami se zelenými stínítky, přihrádkami, zásuvkami a samozřejmě takékabely zajišťujícími přímé a okamžité spojení s knihovnou, sazárnou a databankou. V rozích jednotlivýchmístností stály malé stolky, u nichž zaměstnanci jednotlivých oddělení přijímali úkoly a k nimž se vydávalise svými právě dokončenými články, někdy nervózně, s pokorně svěšenou hlavou, jindy s vítězoslavnýmvýrazem Caesara na břehu Rubikonu. Každé oddělení mělo svou vlastní specializovanou knihovnu,elektronický archív a samozřejmě vedoucího. Kromě oddělení zaměřených na zprávy z domova,Washingtonu, Latinské Ameriky, Západní Evropy, Východní Evropy a Sovětského svazu, StředníhoVýchodu, Jižní Asie, Východní Asie, Afriky, oblasti vědy, umění, obchodu a financí zde bylo také celé jedno

oddělení, jemuž se mezi zaměstnanci říkalo ad hoc: jeho úkolem bylo koordinovat chod ostatních částívelkého organismu a zefektivňovat jejich spolupráci. V hlavním stanu Sunu vládl přísný řád a klid, cožobčasné návštěvníky od konkurence uvádělo v němý úžas. Na jedné straně místnosti se zaměstnancidívali do příjemně tichého atria, na druhé se před nimi otvíral výhled na město.

Po točitých schodištích procházejících nevelkými otvory ve stropě se dalo pokračovat dál do čtvrtéhoposchodí, kde se nacházely kanceláře vedoucích jednotlivých oddělení, šéfredaktorů a členů vedení.Kancelář Harryho Penna, kdysi patřící Isaacu Pennovi, zabírala celou polovinu jedné dlouhé strany budovy

a nejspíš byla jedinou krytou harpunovou střelnicí na světě. Pokud si někdo chtěl vyzkoušet, jak by uspělpři lovu velryb, stačilo si vybrat z nepřeberného množství harpun rozložených na policích lemujícíchpodstatnou část stěn, vstoupit do budky simulující příď velrybářské lodě na rozbouřeném moři a pokusit se trefit asi deset metrů vzdálenou dřevěnou velrybu pohybující se napříč místností.

V pátém poschodí bylo umístěné komunikační a počítačové centrum a dále tu byla společenská a zasedací

místnost. Šesté poschodí bylo vyhrazeno dalším společenským místnostem a restauraci. V sedmém aosmém poschodí sídlila knihovna s několika miliony volně přístupných knih vyrovnaných na dlouhýchpolicích; zaměstnanci měli k dispozici všechny hlavní deníky, týdenní, měsíčníky, ročenky i občasníky vtištěné nebo elektronické podobě a také rozsáhlou část s mapami celého světa. Pracovala zde početnáskupina zkušených knihovníků s takřka neomezeným rozpočtem, takže v dokonale udržovaných katalozích

se daly najít i ty nejnovější publikace. Oddělení slovníků a encyklopedií bylo samo o sobě sedmým divemsvěta.

Na střeše se nacházela velká zimní zahrada, skleník, sluneční terasa, promenáda a venkovní kavárna svýhledem na přístav, mosty, velkou část města a na oblohu, která svou modří dokázala zastínit i oblohunad Montrealem. Vesele se tu třepotaly prapory a za teplých letních večerů, zatímco v nižších poschodíchse pracovalo na přípravě dalšího čísla, tu někdy hrávalo smyčcové kvarteto.

Budova Sunu působila tak dokonale a vycházela z ní tak silná energie, že vypadala skoro jako živý tvor.Při pohledu zdálky nebylo těžké si představit, že se pohne a vydá se na pochod městem. Ve spoustě věcípřipomínala lodě Isaaca Penna, v jejichž podpalubí proudilo do New Yorku bohatství z celého světa.Pracovali tady desítky pilných reportérů, ti budovu plnili svými vzpomínkami a záznamy mnohapozoruhodných věcí a zázraků, které viděli a věrně či s notnou dávkou fantazie zapsali. V budově nikdynezhasínala světla, protože když skončila příprava Sunu, další skupina už pracovala na článcích dosesterských novin. Ale i kdyby zde někdy někdo zhasnu, celá stavba by zářila dál, světlem, které běhemsto dvaceti pěti let usilovné práce nasáklo do stěn a ocelových pilířů.

Propracovanosti hlavního sídla novin se zcela vyrovnala i jejich sociální a organizační struktura. IsaacPenn si nejspíš dobře pamatoval na své začátky v roli kuchyňského pomocníka a myče připálených hrnců,proto do konce života věřil, že jeho zaměstnanci mají právo na vysokou minimální mzdu. Noviny ve svýchúvodnících pravidelně horovaly proti podpoře fyzicky i psychicky naprosto zdravých občanů a vládnísociální programy zesměšňovaly jako pouhou snahu přilákat pozornost a zajistit si přízeň voličů, za cožbyly samozřejmě opakovaně kritizované lidmi z liberálních kruhů. Současně však neméně zarputile avytrvale obhajovaly vlastní minimální mzdu, kterou mnozí považovali za skandálně vysokou. Vedení věřilo,

že tvrdá a dobře odvedená práce si zaslouží odpovídající odměnu. Kritikům z řad konzervativců, tvrdícím,že vysoká minimální mzda vede pouze ke zvyšování nezaměstnanosti, trpělivě vysvětlovali, žezaměstnanost je možné podpořit snižováním daní, omezováním sociálních výdajů a také proporčněvyváženějším odměňováním zaměstnanců a členů vedení, které povede k odstranění často propastnýchrozdílů mezi jednotlivými příjmovými skupinami.

Pennovi se majetkově nemohli ani zdaleka srovnat s boháči, jako byl Craig Binky. Ale zatímco Binky ajemu podobní získávali své pohádkové bohatství odíráním lidí, kteří jejich přičiněním často končili nadlažbě, Pennovi nikdy nic podobného nedělali. Především je třeba říct, že všichni zaměstnanci Sunu, odposledního příležitostného pomocníka v kuchyni, který v práci trávil sotva pár hodin týdně, až posamotného Harryho Penna, dostávali proporčně stejnou mzdu a naprosto stejné odměny, do posledníhocentu. Novinám to nesmírně prospívalo, protože všichni, kdo v nich pracovali, si svého místa nesmírněvážili bez ohledu na jeho význam. Všichni zaměstnanci Sunu měli nárok na stejnou penzi a zdravotní péči.

Všichni mohli neomezeně využívat sportovní zařízení v suterénu budovy, měli volný přístup do kavárny irestaurace. Každý se mohl podle libosti a na útraty podniku dále vzdělávat, a pokud měl zájem, přibral sitřeba hodiny hudby. Přestože měli všichni stejný plat, každý pracoval, jak nejlépe uměl a snažil se conejrychleji postupovat k vrcholu.

Organizace novin se v mnohém podobala organizaci na velrybářské lodi. Jakmile vedení uhradilo všechnyvýdaje, postaralo se, aby všichni zaměstnanci měli kde bydlet a měli co jíst, přistoupilo k dokonalepropracovanému rozdělování zisku formou akcií, na které měli nárok výhradně zaměstnanci a nikdo jiný –akcie byly nepřenosné a nedaly se ani zdědit. Při nástupu do zaměstnání obdržel každý zaměstnanec pětakcií. Jakmile se posunul o stupeň výš, dostal dalších pět akcií a dále jednu akcii za každý rok, který vnovinách odpracoval. Všichni, kdo pracovali v novinách, byli rozděleni do dvaceti úrovní a k tomu ve firmě

fungovalo odměňování za mimořádné výkony. Tak například kuchyňský pomocník obvykle získal za prvnírok práce šest akcií. Hardesty Marata se po několika letech ve vedení novin dostal z osmé úrovně (na nížv novinách začínal) až na dvanáctou úroveň. Když vezmeme jeho pět počátečních akcií, připočtemedalších šedesát za jeho pracovní zařazení a pět za roky strávené ve firmě, měl mít celkem sedmdesátakcií. Ve skutečnosti jich ale vlastnil osmdesát, protože byl dvakrát (vždycky pěti akciemi) oceněný za skvělou práci. Harry Penn pro noviny pracoval osmdesát pět let (začínal v deseti letech jako poslíček) asamozřejmě se nacházel na dvacáté úrovni. Vlastnil pět akcií za nástup do práce (připomeňme si, že vdeseti letech), které v mládí, kdy ještě mohl usilovat o mimořádné odměny (šéfredaktoři a majitel na něneměli nárok), několikrát výrazně rozmnožil. Celkem se mu podařilo nashromáždit dvě stě čtyřicet akcií,tedy o hodně víc, než kolik vlastnil jeho kuchyňský pomocník (ten jich měl jen šest), ale jen třikrát tolik co

Hardesty, který jich měl osmdesát. Kdyby však zmíněný pomocník v kuchyni vydržel řekněme deset let(což bylo kvůli vysokému platu a odměnám nanejvýš pravděpodobné), postoupil by o dvě úrovně výš napozici šéfkuchaře. Navíc by získal mimořádné ocenění za svůj salát, čočkovou polévku nebo třebazáchranu dítěte před koly bezohledně uhánějící limuzíny Craiga Binkyho a dostal by se k pěkným třicetiakciím.

Tento propracovaný systém motivoval k tvrdé práci a výrazně zvyšoval produktivitu. Vzhledem k tomu, že

počet akcií nebyl nijak omezený, ale každoroční zisk měl své hranice (představa neomezeného ziskubudila ze snu jen Craiga Binkyho, platícího si početné zástupy ekonomů a šarlatánů, kteří se snažilivymyslet, jak něčeho podobného dosáhnout), všem se vyplatilo věnovat práci maximální úsilí, a tonejen, aby přispěli k co nejvyššímu zisku, ale aby omezili příliv nových zaměstnanců a tím i počet akcií.

Lidé pracující v Sunu by se pro své noviny klidně rozkrájeli. Udělali by to nejen proto, že to bylo v jejichvlastním zájmu, ale také proto, že jejich noviny byly spravedlivé, cítili to stejně jasně, jako když se dívalina podzimní krajinu a vnímali její neskutečnou krásu. Rozhodně nešlo jen o pocit. Stačilo se na chvílizamyslet a přibrat si na pomoc logiku, případně se zastavit u vchodu do budovy a pár minut sledovattváře lidí přicházejících do práce, nijak se totiž nelišily od tváří lidí mířících opačným směrem.

Pozoruhodně rovnostářský a efektivní sociální systém novin nebyl založený na násilí ani krutosti,nevycházel z myšlenek francouzské či jakékoli jiné revoluce a nezrodil se ani v hlavách čtenářů v knihovně

Britského muzea. Jeho tvůrce se inspiroval poměry na amerických velrybářských lodích devatenáctéhostoletí.

ZA TO, ŽE SUN nikdy neupadl do průměru, vděčily noviny z velké části svému neúnavnému, do značnémíry výstřednímu konkurentovi. Všichni věděli, že Rupert Binky kdysi vyzval Harryho Penna na souboj. Vesvém úvodníku a před přáteli v Alabastrovém klubu se chvástal, že do konce tisíciletí smete Sun z povrchu

země, a pokud se mu to nepodaří, omotá se řetězy, na nohy si zavěsí těžké závaží a skočí z nejvyššíhonewyorského mostu. „A teď se vás na něco zeptám. Myslíte, že by totéž udělal i Harry Penn? Skutečněvěříte, že by se stejně jako já ovázal řetězy a skočil z mostu, kdyby se nám do konce tisíciletí podařilojeho milovaný Sun přivést na buben?“ ptal se svých čtenářů na první stránce Ghostu.

„Ne, nic takového bych nikdy neudělal,“ odpověděl stejným způsobem Harry Penn. „A současně RupertaBinkyho zbavuji povinnosti splnit svůj nesmyslný závazek, protože by naprosto zbytečně narušil plynulostdopravy na našich řekách. Jinak by totiž nebylo, proč proti jeho činu protestovat. Naopak. Jistě by senašlo hodně lidí, kterým by udělal velkou radost.“

Nedlouho poté Rupert Binky skutečně odešel ze světa, uklovala ho labuť zuřivě bránící mláďata, s níž seutkal na řece Isis v Oxfordu. Událost viděli na vlastní oči veslaři z Magdaleniny koleje. Právě celí zadýchaní

odpočívali po první fázi tréninku, takže slyšeli i Binkyho poslední slova: „Musíme rozdrtit Sun.“ Sportovciměli za to, že vyslechli nějakou mystickou větu plnou nepochopitelné moudrosti, dost možná obsahujícítajemný návod pro budoucí generace, ale ve skutečnosti šlo jen o přesně formulovanou instrukci, kterouokamžitě začal plnit Rupertův vnuk Craig Binky. Ten se rozhodl dědečka pomstít, jako by zlovolná labuťbyla najatým zabijákem Harryho Penna.

Prostředků k realizaci svého ďábelského plánu měl víc než dost. Zdědil přece dědečkovy miliardy a k tomu

noviny, které se okamžitě staly hlásnou troubou nenávisti. Ale ani to by mu samo o sobě nestačilo,protože výpady proti konkurenci by naprostá většina čtenářů a veřejnosti brala jen jako, pouhé výpadyproti konkurenci. Craig Binky byl pevně přesvědčený, že za občasnými neúspěchy Sunu stojí výhradnějeho podvratné aktivity a smělé plány. Ve skutečnosti to bylo podstatně složitější; výrazně mu pomáhalasíla, o které ani on, ani mnozí další vůbec nic nevěděli, pomáhal mu nezadržitelně plynoucí čas.Postupem doby upadla řada dříve ceněných řemesel, ztratilo se mnoho z kdysi obdivovaného umění aspolečnost se změnila. Většina populace trávila třetinu i více svého bdělého času v toporné strnulosti před

obrazovkami televizorů a bez sebemenší reakce či stopy odporu vstřebávala jeden program za druhým.Představy o morálce získaly tak racionální základ a pokrokový charakter, že zločinci a prostitutky zminulého století by si na konci toho následujícího jistě připadali jako v ráji. Některé zločince, jako třebaPetera Lakea, by absence přesně definovaných norem a neskutečná ohebnost zákonů nejspíš pobouřila a určitě zmátla, protože by najednou nedokázal rozlišit, co je správné a co ne. Mátlo by ho to, čím se užnikdo dávno nezabýval. Město rychle chátralo a zahnívalo, zavládla v něm anarchie tak dokonalá, žeuprostřed úpadku a zmaru začaly vznikat malé ostrůvky nové naděje. Pomalu, ale vytrvale rostly.Vystupovaly z kalných vod, které měly k průzračné studánce stejně daleko jako latrína ke svěží louce,stoupaly k nebi jako hrdé útesy. Dlouho se skrývaly pod hladinou, ale jakmile se vynořily na povrch, nikdo

je nemohl přehlédnout.

Jedním z takových ostrůvků byl i Sun, ze všech stran ho omývalo moře plné nebezpečných dravců, mezinimiž se jako vrcholný predátor proháněl samotný Craig Binky. Byl v této vodě jako doma a věděl, žeplout se má vždycky jen po proudu. Harry Penn stál jako pevná skála uprostřed prudkých peřejí a CraigBinky se vesele proháněl v poklidných mělčinách pokrytých silnou vrstvou vodní pěny. Kratičký článek vGhostu o nejnovější módě přiléhavých kostýmů tanečníků na kolečkových bruslích zaujal desettisíckrát víc

čtenářů než dlouhý esej v Sunu popisující problémy spojené s kolonizací měsíce. Drobná zmínka oafrodiziakálních účincích francouzského creme de caramel vynesla nepoměrně víc než řada recenzí zesvěta alternativní elektronické hudby.

Sun sice přesto prosperoval, ale Harry Penn nebyl s novinami tak docela spokojený. Nechtěl se o ně dělitjen s menšinou zvídavých a inteligentních čtenářů. Nechtěl jen přežívat a generovat zisk. Toužil povelkých vítězstvích, po konečném triumfu, což ovšem přímo nesouviselo s Ghostem, který ho pochopitelně

dráždil a nesmírně pobuřoval. Harry Penn chtěl především prosadit svou představu společenského řádu a

svou vizi ideálního světa. Proto tolik toužil porazit Ghost, sice nikoli jeho prostředky, ale rozhodně najeho hřišti. Shromáždil proto své početné šiky a vyslal je do boje s Craigem Binkym. Jeho muži a ženynesměli používat metody Ghostu a bylo jim zapovězeno podbízet se pokleslému vkusu, takže byli neustále

v nevýhodě. Zjevný handicap ale na druhé straně podporoval jejich představivost a nutil je k výjimečným

výkonům.

Sun byl všeobecně považovaný za vzor přesnosti a novinářské zodpovědnosti, což se odráželo i v členěnínovin, které pravidelně pokrývaly neskutečně široké spektrum problémů. Nabízely takřka vyčerpávajícímnožství pohledů, proto trochu připomínaly politické kolbiště. První strana byla vyhrazena střízlivému,zdrženlivému zpravodajství z různých oblastí života, které bylo možné najít i v mnoha dalších velkýchnovinách. Hlavní rozdíl spočíval v tom, že čtenáři Sunu nikdy předem nedokázali odhadnout, k jakémuzávěru se autor článku dobere, protože noviny neměly žádnou jasně vyhraněnou politickou orientaci –řídily se aktuální situací, praktickými ohledy a vlastním rozumem. Na další stránce mohla naopak volněprezentovat své názory pravice, což činila logicky přesně, vyargumentovaně a zcela předvídatelně. Třetístrana byla vyhrazena levici a na další nacházeli čtenáři názory jednotlivých redaktorů a příležitostných čistálých externích přispěvatelů, kteří věděli, že můžou psát bez ohledu na možné následky či výpadyvšemožných kritiků. Nikdy se ovšem nesnížili k hrubostem, osobním výpadům a okázalým tvrzením naefekt, neboť v novinách fungovalo cosi jako etická cenzura, takže provokativní či útočné články se nikdynedostaly do tisku. Na čtvrté straně začala svou novinářskou kariéru i Virginia Gamelyová, nynísamozřejmě Marrattová. Neměla sice nijak přesvědčivý start, ale záhy novinám zcela propadla, i kdyžnedokázala vysvětlit proč, nejspíš proto, že to ani sama nevěděla. Její vlažný začátek však nebyl nijakpřekvapivý, protože i ta nejsilnější vánice u jezera Coheeries, zasypávající celé domy a okolí měnící vmírně zvlněné bílé moře, obvykle začínala malými přeháňkami, kterých si nikdo nevšímal. První Virginiinysloupky většinu čtenářů nezaujaly; nadšeně popisovaly město, ve kterém žili a měli je neustále na očích,takže se na něj nedokázali podívat z odstupu a pojmout ho jako celek. Přispívali k jeho kráse, sami ji však

nevnímali. Byli příliš zaneprázdnění každodenním shonem a ustavičným bojem a v jednom kuse jen

pobíhali sem a tam jako mravenci v mraveništi.

Virginia se spolu s Hardestym a Marko Chestnutem často vydávala na dlouhé procházky za neznámouarchitekturou a novými objevnými pohledy. Pokud narazili na něco zajímavého, Virginia se stáhla stranouna nějaký pozemek zarostlý keři nebo pod zchátralé schodiště a tiše je sledovala při práci. Zatímco sidělali poznámky a náčrty, soustředěně pozorovala vybraný výjev nebo něco v jeho bezprostřední blízkosti.

Když se například jednou odpoledne dívala na sluncem ozářenou, rytinami zdobenou fasádu značervenalého kamene, všimla si, jak moc se kámen a světlo milují, pohupovaly se sem a tam jako dvěvášní zmítané rohovitky unášené průzračným proudem. Uprostřed nejhustší dopravy zaslechla zvláštníjiskřivý zvuk, který ji okamžitě zmrazil v čase a umožnil jí vtisknout si výjev do paměti, stejně jako si do ní

tiskla své vlastní děti, neustále při tom bojující s časem, který ji tlačil k zemi a chtěl ji roztrhat na kusy.Dobře věděla, že čas způsobuje největší bolest těm, kteří milují, a že jen ti, co milují, ho nakonec mohou

zastavit. Procházela kolem opuštěných zákoutí zarostlých plevelem pomalu se komíhajícím ve větru apozorovala jej tak dlouho, dokud se všechno nezklidnilo. Poté si svůj zamrzlý výjev odnášela do redakceSunu, kde psala články, jimiž doháněla Craiga Binkyho a jeho čtenáře k šílenství. Nedokázali totiž pochopit, jak je možné, že Virginia na svět nepohlíží jako na husté předivo vzájemně propojenýchmateriálních vztahů, ale spíš jako na skvostnou iluzi ducha. V jednom článku psala o klenbě nad starouhlavní policejní stanicí a o tom, jak „v jejím tvaru viděla celé město, neboť “ (jak vysvětlovala dál) „kdyžpomineme nevysvětlitelné kouzlo barev, obrazy jsou přenášené a vnímané prostřednictvím tvarů.Samotné receptory mají snadno popsatelnou podobu, úzce související s atributy světla. Koneckonců samo

oko, které je bránou do našeho mozku, se nápadně podobá kupoli.“ Vysvětlila čtenářům, jak přesněvypadá vzduch v ranním světle a dále pokračovala v podobně metafyzickém duchu; zmínila se onejvyšším smyslu života, dokonalé symetrii, o kráse, Bohu, ďáblovi, rovnováze sil, spravedlnosti a času.Psala stejně, jako mluvili její přátelé a známí od jezera Coheeries, kde se podobné věci braly nanejvýšvážně, a proto není divu, že tam při nekonečných hovorech o tajemstvích přírody a náboženství tuhlyúsměvy a odpadávaly tapety ze stěn, jako by k jezeru zavítala skupina německých filozofůdevatenáctého století.

Když si Harry Penn přečetl první z Virginiiných článků, okamžitě si ji nechal zavolat do kanceláře.

„Uvědomujete si,“ zeptal se bez dlouhých úvodů, „že podobnými články vystavujete noviny zlobnýmvýpadům?“

Virginii otázka tak překvapila, že se v první chvíli nezmohla na odpověď.

„Tak uvědomujete si to?“

„Ne,“ pípla zkroušeně. „Nic takového mě nenapadlo. A vlastně nevím, o jakém útoku mluvíte. Proč by nanás měl někdo útočit? A kdo?“

Harry na okamžik zavřel oči a pokýval hlavou, jako by se s konečnou platností utvrdil ve svém podezření.„Posaďte se,“ vybídl ji a začal jí otcovským tónem popisovat povahu krutých intelektuálních soubojů, přiníž se cení intelekt víc než přirozenost. „Většina lidí se ke svým upachtěným závěrům prodírá bolestivě potrním zarostlých stezkách. Nijak je proto netěší, když se někdo jako vy, jen tak jako nic, vznese vysoko vbalónu. Nemůžete čekat, že tomu, o čem píšete, uvěří lidé, kteří nikdy nic podobného nezažili. Nabízítezjevení těm, kdo věří výhradně rozumu. Mluvíte k těm, kdo stojí na druhé straně velkého předělu, je tuod nepaměti a jen tak nezmizí. Pokud by se jednou v budoucnu rozum a zjevení přece jen spojily,nastane zlatý věk. Zatím to ale rozhodně nehrozí. Městu vládne rozum. A každého, kdo se snaží o pohledz jiného úhlu či jinými prostředky, vnímají jako podvratný živel. Rozhodně tedy počítejte s útoky. Možná,že kdybychom váš článek otiskli v části věnované náboženství, někde poblíž výňatků z nejzajímavějších

kázání, nevzbudil by takovou polemiku…“

„Jakou polemiku?“ skočila mu do řeči. „O žádné polemice jsem neslyšela.“

„Ale brzy o ní uslyšíte.“

Virginii vůbec nechápala, o čem Harry mluví.

„Odkud vlastně pocházíte?“ zeptal se majitel novin.

„Od jezera Coheeries. Po příjezdu do New Yorku jsem bydlela s Jessicou ve vašem domě. Zatímco jste byl

v Japonsku.“

„Takže jste malá Virginia Gamelyová?“

„Už ne tak úplně malá,“ usmála se Virginia, protože starce o pěkný kus převyšovala.

„To jsem si vůbec neuvědomil,“ řekl Harry Penn a zadíval se jí přímo do očí. „V budoucnu bych chtělrozhodně vidět všechny vaše články.“

„Musím přiznat, že si na vás vlastně ani nepamatuju,“ řekla Virginia trochu omluvným tónem.

„Když jsem vás viděl naposledy, byla jste malá holčička, takže si mě pamatovat ani nemůžete.“

Stalo se přesně to, co Harry Penn předpověděl. Virginia se dočkala výpadů hned z několika stran. Útočilina ni, jako by ve svém článku navrhovala, aby všechny děti nechali vypít bolehlav a naházeli je do zálivu.

Ghost se rozvášnil hned na první straně. Zcela ignoroval nejnovější vývoj ve světě a místo toho vyplísnilSun za jeho „náboženské tmářství, proti němuž naštěstí existuje právní ochrana, a které by mělo být vzájmu moderního pohledu na svět a zdravého rozumu jednou provždy vypleněno“. Nedá se říct, že by šlo

o názor Craiga Binkyho (ten vlastními názory nijak neoplýval, a když nějaký měl, nedokázal vysvětlit, proč

ho má), který se pouze domníval, že přesně takto uvažuje většina jeho čtenářů. Kritika přišla i z dalšíchstran, ale většinou nepůsobila nijak zlostně. Spíše shovívavě. Její autoři se nejspíš domnívali, že nováčekv novinářské branži pro ně bude snadné sousto. Podobné chyby se dělají i ve válce.

Virginia na vlastní oči viděla, jak se paní Gamelyová chápe v noci zbraně a nezvané hosty vyprovázísprškou broků. Nutno říct, že se jí v mnohém podobala, což ovšem neznamená, že cestu, kterou sivybrala, je možné považovat za správnou. Ve skutečnosti nebyla ani správná, ani špatná. Pouze odvážná.

Virginia se bez ohledu na následky pustila do boje.

Na první straně Ghostu se objevil rozhořčený článek, jehož autor se pozastavoval nad vhodností jejíhorozsáhlého eseje o etice, který v Sunu vycházel na pokračování: „Máme snad věřit, že prostý člověk zulice, jeden z milionů Hinckyů, Lesterů, Jocků, Alphonsů nebo Johnů, aspoň trochu rozumí mystickonáboženským žvástům, jaké v poslední době plní stránky Sunu?“ Nedlouho poté zvedl Harry Penn hlavuod svého starobylého psacího stolu potaženého kůží a spatřil před sebou Praegera de Pinto a HughaClose. Dva z jeho nejbližších spolupracovníků byli zcela zabraní do sporu, jestli je pro noviny výhodnéotisknout Virginiinu odpověď Ghostu.

„Jistě se mnou budete souhlasit, pane Penne,“ obrátil se na něj Hugh Close, z jehož výrazu bylo na prvnípohled patrné, že ho problém skutečně trápí, „že odpověď můžeme umístit tak nanejvýš na čtvrtoustranu. Ale ne, když o tom uvažuju, raději ani tam,“ dodal po krátké odmlce, v jejímž průběhu výmluvnězvedl nad hlavu článek s titulkem „Pročpak ta zloba?“

Praeger de Pinto celou dobu mlčel.

„Jen se na to podívejte,“ pokračoval Close se stejnou naléhavostí v hlase. „Nebo alespoň dovolte, abychvám některé části ocitoval. Tak třeba toto: ‚Raději bych se nechala pokousat vzteklým psem, než abychmusela strpět pochvalu od jednoho z intelektuálních velikánů Ghostu… Pánové Myron Holiday, WormiesBindabu a Irv Lightningcow si vykračují jako sloni v porcelánu, takže není divu, že šlapou po pravdě,kterou by neviděli, ani kdyby se jim usadila přímo na nose. Vezměme si například včerejší článekváženého pana Myrona Holidaye, z něhož je patrné, že jde o člověka s mimořádným rozhledem, protožejak jinak si vysvětlit jeho poznámku o Oliveru Cromwellovi coby slavném toreadorovi a o počátcíchstrategického bombardování, jež údajně spadají do roku 1812. Novináři z Ghostu jsou mrzcí poskokovérozumu, mechanické hračky či ještě spíše vzteklé šelmy, kterým se daří v temných zákoutích, ale na slunci

vadnou jako nezalévaná květina. Pokud třeba jen pohledem zavadí o krávu, mléko jí zkysne ve vemeni.Večery tráví na večírcích plných frivolních žen, které se ani nesnaží dbát o svůj zevnějšek, v jednom kusekouří cigarety, neumějí plavat, děsí děti a masturbují mezi policemi plnými knih‘“.

„Tohle nemůžeme otisknout. Sám přece vidíte, jak na to jde ostře.“

„Současně má ale pravdu,“ opáčil Harry Penn a jako věkovitý patriarcha ukázal prstem kamsi k nebi.

„Dejte to na první stranu.“

„To nemyslíte vážně, pane Penne,“ dotíral Close, libující si ve vyvážených a přesných formulacích a taktovšeobecně zaměřená kritika mu šla proti srsti. „Když to otiskneme, bude to, jako bychom nepříteli odhalili

slabiny!“

Praeger de Pinto se obrátil k oknu, aby nebylo vidět, že poslední kolegova slova mu ve tváři vykouzlilaúsměv. Harryho Penna znal daleko lépe než kdokoliv jiný.

„Dobře víte, Closi, kolikrát nám podobná prostořekost prospěla,“ řekl Harry Penn. „Odevzdejme se prototomu, jenž řídí naše kroky, neboť Hospodin je můj pastýř… a teď zrovna říká, že máme otisknout jejíčlánek na první straně.“

„A skutečně musí být na první straně?“ Close si uvědomil, že tenhle boj nemůže vyhrát, proto se alespoňsnažil minimalizovat předpokládané škody.

„Na první straně.“

„Na první straně?“

„Jste papoušek?“ usmál se Harry Penn.

Virginia přecházela střešní zahradou sem a tam. Věděla, že noviny v minulosti už několik zaměstnancůpropustily a uvědomovala si, že tentokrát zašla skutečně hodně daleko. Chvílemi vítězila vzpurnost,chvílemi převládala skleslost z promarněné příležitosti. Protichůdné pocity se v ní přelévaly se takovouprudkostí, že si připadala jako ve strážním koši vysoko nad rozbouřeným mořem. Když spatřila, jak se k ní

blíží zachmuřený Praeger s ledově chladným výrazem v tváři, nepochybovala, že její další osud vnovinách je zpečetěn.

Praeger si ji několik okamžiků pozorně prohlížel, sledoval, jak se mu pomalu hroutí před očima, a potomji několika málo slovy poslal k neskutečným výšinám: sdělil jí, že se spolu s Harrym Pennem rozhodli jejíčlánek otisknout, a k tomu hned na první straně. Současně jí vysvětlil, že to nebylo nijak snadné a užvůbec ne jednomyslné rozhodnutí a že jestli si libuje v nebezpečí, může si vydělat spoustu peněz připřevážení nitroglycerinu. Přesto si Virginia po střeše vykračovala jako uprostřed máje po rozkvetlé louce.Když pak od svého pracovního stolu zavolala Hardestymu, aby se s ním podělila o báječnou novinu, znovu

uslyšela, že napříště by měla být opatrnější.

Dávala si pozor celý den. Déle to ovšem nevydržela, protože by nebyla sama sebou. Ne že by se vůbecnebála, ale rozhodla se nemyslet na nebezpečí. Lidé od jezera Coheeries byli potomky statečnýchnájezdníků z dob válek s Francouzi a Indiány. Možná se jí zdálo, že uvízla v hluboké čisté tůni bezednéhočasu, nebo odvážně věřila ve všemohoucnost Boha a přírody. Možná v ní dřímala trocha bláznovství.

Virginiinin konflikt s intelektuály z Ghostu a jejich početnými příznivci se záhy dostal do slepé uličky; oběstrany vyčerpaly zásobu paušalizujících výpadů, které nebylo možné obhájit. Nezbylo, než je stáleopakovat, až to všechny přestalo bavit.

Po každém Virginiině článku se objevily nové žádosti o její okamžité odvolání, a to zdaleka nejen z dalších

novin, ale většinou i ze Sunu. Harry Penn vždy rozhodně zasáhl v její prospěch. Nikdo tomu nerozuměl,protože nešetřil ani vlastní dceru Jessicu, které se tu a tam dostalo hned dvojnásobně sžíravé kritiky odobou Harryho novin.

Po první Harryho intervenci se Virginia cítila jako asistentka vrhače nožů, které vedle hlavy nepříjemnědrnčí vibrující čepelí. Podruhé se jen spokojeně převalila v pohodlné síti na druhý bok a s lehkou úlevou apocitem vděčnosti si oddechla. Potřetí ji Harryho zásah pobavil. Počtvrté (po článku s titulkem „Pročstarosta vypadá jako vajíčko?“) ho očekávala a popáté (tentokrát psala o „Craigu Binkym a problémuduševní nahoty“) by ji nesmírně překvapilo, kdyby nepřišel.

Nikdo nepamatoval, že by se v dějinách novin braly na někoho tak velké ohledy. Virginia mohla psát, cochtěla, a také toho plně využívala. Během jediného týdne riskovala tolikrát, že jinému člověku by tovystačilo na celý život. Vstřícně naladění lidé měli za to, že Harry Penn podlehl pošetilosti věku a libuje si

v trochu zvláštním experimentu. Jiní tvrdili, že Virginia se stala jeho milenkou. A nebylo se co divit. Harry

Penn si stále zachovával svěží mysl, a pokud to šlo, i zdravé tělo. Chodil ve tvídových oblecích a sebenovou holí se zlatou rukojetí, strkal s ní do psů, kteří mu káleli do cesty. Když se dobře vyspal, klidně

by zvedl harpunu a dost možná i zasáhl cíl. Jinak se ovšem už dávno dostal do let, kdy na milenku

nemohl pomyslet, ani kdyby se moc snažil. Jeho slabost pro Virginii Gamelyovou tedy zůstávala záhadou.

… a Ghost

BERTE TO TAK, že způsob, jak rozumně a srozumitelně popsat Ghost, prostě neexistuje a vlastně ani není

jasné, odkud začít. Ghost byl jako hranatý kruh, v němž vládne naprostý chaos. Pracovala v něm spousta

nesmírně seriózních a vážně působících lidí, den co den provádějících bezpočet šíleností, které je těžké sitřeba jen představit. Jednou se například noviny dostaly do velké hádky a málem se navždy rozdělily, když se jejich zaměstnanci nemohli shodnout, jestli se bílé víno dělá z ryb: jedna polovina zaměstnancůtvrdila, že o této samozřejmosti nemá cenu diskutovat, zatímco druhá prohlašovala, že podobný nesmyslještě nikdy neslyšela. Současně však nedokázala vysvětlit, kde se vlastně víno bere. Obě skupiny mezisebou bojovaly stejně zarputile jako katolíci s hugenoty a noviny strádaly. Celých osm či devět měsícůvycházely se spoustou prázdných míst, na kterých chyběly články, fotografie či ilustrace; řada článků bylaumístěná vzhůru nohama nebo vodorovně, protože soupeřící strany se nedokázaly domluvit. Craig Binkyse poradil se svými nejbližšími spolupracovníky a ti udělali, co by bez nich udělal i Craig. Svolali všechnyčleny vedení, aby k nim mohl Craig promluvit: „Vážení páni, vážená dámo, jistě znáte příběh o slavnémakordickém uzlu a Pepíkovi Krátkém, který ho za nic na světě nemohl rozvázat. Ale protože to byl vážněvelký Pepík (i když se jmenoval Krátký), nedělal s tím žádné štráchy a provaz s celým akordickým uzlemzapálil, stejně jako později Rusové ty své Potápníkovy vesnice. Rozhodl jsem se, že budu postupovatstejně, pouze s ohledem na naši o něco eufoničtější dobu.“ Hned nato propustil všech jedenáct tisíczaměstnanců. Propustil by jich i víc, jenže další už v Ghostu nebyli. Následující den bylo v sídle Ghostujako vymeteno. Z nějakého důvodu odtamtud zmizely dokonce i krysy, což by znesvářené zaměstnancejistě přivedlo k rozumu, kdyby jim ovšem Craig nevyplatil na ruku odstupné ve výši tříletého platu. Pětnebo šest týdnů vládla v kancelářích Ghostu a všech přidružených podnicích bezměsíčná noc a chudácizaměstnanci bezcílně bloumali po francouzských a italských riviérách.

A jakéže plyne z této drobné příhody poučení? Virginia to velmi dobře shrnula v závěrečném resumé kinterview s vlastníkem Ghostu: „Akumulace moci nevyhnutelně vede ke komickým koncům. Platí to opoliticích, jejichž moc často končí ve chřtánu jejich vlastní pompéznosti, stejně jako o lidech neotřesitelnévíry a náboženského zápalu, kteří se z výpravy za anděly často vracejí s příběhy pro mladé slečny a ženyv domácnosti. Ale vůbec nejvíce to platí o novinářích, kteří se snaží být zrcadlem světa a vysvětlovat, coje a co není, což je jistě ctihodná snaha, protože někdo se o to pokoušet musí. Pokud k tomu ale člověkpřistupuje bez patřičné pokory ke svému místu v přírodě, skončí jako Craig Binky, který se po dlouhémtápání dobral konečně pravdy, a sice, že ‚bílé víno ve skutečnosti nepochází z ryb ani žádného dalšíhosavce, neboť se, jak každý ví, vyrábí lisováním šťávy z nezralých cuket‘.“

Členové správní rady Ghostu však byli na rozdíl od Virginie ředitelovými miliardami naprosto oslepení anedovolili si šéfovi oponovat. Tu a tam ho sice prosili, aby nedělal tohle nebo tamto, ale vždycky pouzehláskem slabším, než má zahradní myš. Craig Binky je měl úplně ve své moci. Například je přinutil, aby sizměnili jména podle slov na hřbetech jednotlivých svazků Encyklopedie Britaniky. Díky tomu si je snadněji

zapamatoval, protože zíráním na encyklopedii vyrovnanou na polici strávil skutečně hodně času. Ke ctijim slouží, že se jim do toho nijak zvlášť nechtělo, ale nakonec se samozřejmě podvolili. Správní raduGhostu od té doby tvořili Bibai Coleman, Hermoup Lally, Lalo Montpar, Montpel Piranesi, Scurlock Tirah,Arizona Bolivar, Bolivia Cervantes (jediná žena mezi samými muži), Ceylon Congreve, Geraniales Hume,

Newman Peisistratus, Rubens Somalia a Tirane Zywny, který se do konce života nemohl smířit s tím, že sejmenuje stejně jako jistý druh psa, jehož hlavní předností je hbitost při chytání krys.

Craig Binky vkráčel na pravidelné měsíční zasedání správní rady v doprovodu svých dvou slepýchosobních strážců Alertua a Scroutua. Jako vždycky nesl pod paží tlustý svazek papírů s novými nápady anávrhy (s hrdostí v hlase jim říkal „projektily“), které správní rada musela jednomyslně odsouhlasit aokamžitě přijmout.

„Ze všeho nejdřív,“ začal svou uvítací řeč, „mi dovolte, abych vám poblahopřál, že jsem mezi vás přišel.Chci říct, že je vám nesmírnou ctí, přivítat mě ve svém středu. Navíc ve středu, nebo co je to vlastně kčertu za den! No nic. Detaily se nebudeme zdržovat, protože slunce nám krásně září a všechno potvorstvo

se raduje, z čehož je patrné, že byste se měli radovat i vy, což jistě také činíte, protože mezi vás zavítalváš přítel, předseda správní rady a hlavně váš milý taťka, co si s vámi vždycky rád pokecá, ráno, vpoledne večer, a když bude třeba, klidně i včera.“ Poté se Craig Binky otočil na židli a pět minut upřenězíral z okna. To, že členové správní rady seděli ztuhlí jako pravítka přímo za jeho zády, ho nijak nerušilo.Někdy je nechal čekat klidně i hodinu. A proč by také ne? Copak jim každý rok nevyplácel celých dvě stětisíc dolarů odstupného za to, že nadšeně tleskají, kdykoli vstoupí do místnosti, že se nad jeho návrhyrozplývají blahem, že si navzájem říkají jmény, která jim sám přisoudil a dlouze diskutují o všem, co mu

vypadne z pusy, vždycky pomocí spousty dlouhých a složitých slov, jimž sice nerozumí, ale vyvolávají v

něm pocit, že lepší nápad než pěstovat v nepoužitých bezpečnostních schránkách houby prostě

neexistuje.

Craig Binky se otočil zpátky: „Jsem moc rád, že jsme tu všichni smrtelníci, Lalo, Hermoup, Bolivia, Bibai,Montpel, Newman, Tirane, Ceylon, Geraniales, Arizona, Scurlock. Takže mě dobře poslouchejte. Co by sestalo, kdybychom vzali všechno, co existuje v celém vesmíru a podělili to jednou celou, co by byla vážně celá? Nevíte. Zůstalo by nám všechno, co existuje v celém vesmíru. A v tom to právě vězí. Jak můžemevědět, že právě teď, zatímco tady spolu sedíme a tak pěkně si povídáme, někdo přesně tohle nedělá? Jemi zle, jen na to pomyslím. Někdo nás může v jednom kuse dělit a zase násobit a my o tom nemáme ani

tušení!“

Všichni se zatvářili udiveně a někteří dokonce zvládli výraz naprostého zděšení. Strnule se k sobě otáčeli aspolečně čekali, co bude dál.

„Dovolte, abych vypočítal dnešní body, tedy samozřejmě pokud to někomu z přítomných není proti mysli.Začal bych číslem A. Potom je tu číslo dvě. Hodně jsem o něm přemýšlel a nějak se mi nelíbí. Pokud byzáleželo jen na mně, klidně bych ho vyhodil z okna. A bylo by. Smyčec.“

„Vynikající nápad,“ ozval se Scurlock Tirah, ve skutečnosti se jmenující Finny Pealock.

„Přistupme hned k číslu L, protože se mi zdá, že jsme s některými problémy vedení podniku tak trochupozadu. Marcel Apand mi vyprávěl o jisté malé elektronické firmě, kterou osobně založil v Indii. Od sklepa

až po střechu mu ji navrhli studenti obchodní školy. A musím říct, že odvedli skvělou práci. Takže odpříštího pondělí se všechna oddělení Ghostu promění ve shluk clusterů, makroclusterů, mikroclusterů,podů, micropodů, minipodů, macropodů, iPodů, makronuget, supernuget, bulboagregátů a pingů. Některá

se budou neustále srážet s dalšími clustery, pody, nugetami, bulboagregáty a pingy, zatímco jinázůstanou v zásadě stabilní. Tak například sekretářka ze sekretářské sekce tajného oddělení realitníchagentů se od pondělí změní v ping sekretářského clusteru tajného oddělení realitních makronuget. Čímžse pochopitelně stane součástí velkého bulboagregátu mimořádně profitabilní supernugety.“

Členové správní rady se nervózně usmívali, tiše klepali nohama o podlahu nebo prsty do stolu a neklidnětěkali očima sem a tam.

Přednáška pokračovala další dvě hodiny, v jejichž průběhu Craig Binky spořádal oběd o sedmi chodech,zatímco ostatní jen hladově zírali a po bradách jim tekly sliny. Myšlenky divoce vířily vzduchem a ne a nese zastavit. Craig Binky byl pevně přesvědčený, že je středem všehomíra a že za tisíce let budou lidé okonci dvacátého století mluvit jako o „věku Craiga Binkyho“; vědci budou zkoumat „binkiovské“ umění astudovat nezaměnitelný „binkiotický“ styl. Pohrával si dokonce i se slovy „binkiovec,“ „binkioňan“ a

„binkiovsko“.

Ghost byl sám o sobě nesmírně komplikovaný a nesrozumitelný plátek. Na rozdíl od Sunu a většiny

dalších novin ho vedli pisálci titulků, kteří se díky mimořádnému úspěchu, jehož se jim během let podařilo

k všeobecnému překvapení dosáhnout, změnili v kastu povznesených mandarínů. Záhy si totiž uvědomili,

že titulky nemusí nijak souviset s článkem umístěných pod nimi. Tak například titulek „Manilské vraždy zmilosti“ mohl ohlašovat článek pojednávající o boomu na norském trhu s nemovitostmi nebo klidně oobchodním domě v Hartfordu v Connecticutu. Pokud vás zaujal titulek „Nahá královna v Londýně“, dočetli

jste se o novém insekticidu vyvinutém studenty a profesory na Iowské univerzitě. Pod titulkem„Sebevražda afrického playboye“ se nacházela děkovací řeč jistého harvardského biochemika u příležitosti

udělení Nobelovy ceny. První stránku Ghostu zaplňovaly jen titulky, většinou červené což by se ostatnědalo od bulvárních novin očekávat. Od ostatních bulvárních plátků, které už dávno vytlačil z trhu, se Ghost

lišil tím, že pod titulky chyběly články. Nezdálo se, že to někomu vadí, rozhodně ne milionům lidí, kteříGhost den co den kupovali. Harry Penn měl v kanceláři vyvěšený svůj vůbec nejoblíbenější titulek, kterýúdajně nepotřeboval žádné vysvětlení: „Mrtvá modelka žaluje závodního koně.“ Náklad Ghostu nicméněvytrvale rostl a přibývalo i milionů na Binkyho účtu. Jako by nad ním drželi ochrannou ruku všichni andělé.

A pokud bychom měli majiteli, předsedovi správní rady a šéfredaktorovi v jedné osobě skutečně věřit,minimálně jeden anděl ho skutečně chránil. Jednou se Craig Binky vřítil do Harryho kanceláře apožadoval, aby okamžitě ukončil vydávání Sunu. Když se ho zeptali, kde se v něm bere odvaha k taksmělému požadavku, odpověděl, že ho navštívil anděl, spoutal ho plastovými sítěmi, zbavil ho svobodnévůle a přikázal mu, aby se vypravil za svým konkurentem. Harry Penn právě cucal tvrdý bonbón, díkyčemuž měl ještě uvolněnější a ironičtější výraz než obvykle. Přemýšlel o Binkyho žádosti a pomalupřevaloval bonbón v puse ze strany na stranu, jako by si pohrával s hrací kostkou. Když se bonbónkonečně zastavil, Harry zvedl hlavu a podíval se Binkymu do očí: „A dostal jsi od toho svého andělapotvrzení?“ V místnosti se rozhostilo naprosté ticho, protože nečekaná otázka překvapila Biknyhonepřipraveného. Přemohla ho vlna vlastní neschopnosti, valila se jako vodopád stříbrných mincí z kapesna podlahu, rozlévala se mu u nohou a rychle zaplavovala celou místnost. „Protože, abys mi dobřerozuměl,“ pokračoval Harry Penn, „pokud nemáš žádné potvrzení, nemůžu si andělův požadavek nijak ověřit a tudíž ho ani splnit.“

Jinak se ale Craig Binky nedal jen tak odradit, protože žil v pevném přesvědčení, že osud ho předurčil kvelkolepým vítězstvím. Harry Penn zase věděl, že za celých téměř sto let strávených na tomto světě nikdy

nepotkal člověka, který by se uměl tak slastně rochnit v břečce sebeuspokojení. Binkyho nesnesitelnoupompéznost naštěstí mírnila jeho „poněkud chatrná inteligence“, jak o jeho rozumových schopnostechdosti velkoryse mluvil Harry Penn.

Ve snaze vytlačit názory ostatních a současně prosadit ty svoje, pilně plnil stránku Ghostu věnovanouohlasům čtenářů příspěvky, které podepisoval „Craig B.“ Byl přesvědčený, že tím dostatečně skryl svojiidentitu, ale ostatní by ho poznali, i kdyby se takto neprozradil. Měl totiž jedinečný, naprostonezaměnitelný styl: „Craig Binky říká, v třetím poschodí je příliš pítek. Craig Binky říká, pítka musí pryč.“ V

mimořádné oblibě měl věty, v nichž podmět, on sám, byl současně předmětem, jako například: „CraigBinky říká, že všichni musí poslouchat Craiga Binkyho, nejoblíbenějšího newyorského vydavatelenejoblíbenějších newyorských novin.“

Neobyčejně si zakládal na tom, že zná tolik vlivných lidí, že pije výhradně jen drahá vína a vodu, kteroumu dováželi ve zmrazeném stavu až z dálného Sachalinu, že navštěvuje restaurace, kde si pochutnává na

toastech (Toast Almondine, Toast en gelée, Toast Safand), za které bez mrknutí oka platí sumuodpovídající bezmála dvoudenní minimální mzdě. Vyžíval se ve svém pocitu nadřazenosti a nikdy ho anina okamžik nenapadlo, že by se mu někdo mohl rovnat, což byl jeden z hlavních důvodů, proč tak častopořádal večírky na svou vlastní počest. Přesto nelze popřít, že spolu se svým Ghostem působil jakoužitečná protiváha Harryho Penna a Sunu. Jeden bez druhého (a noviny jedny bez druhých) by dostmožná ani nemohl (nemohly) existovat. Nikoho proto neudivovalo, že kanceláře obou mediálníchmagnátů se nachází přesně naproti sobě na náměstí Printing House Square.

KDYBY MOHLY BÝT všechny dny celého roku stejně příjemné jako červnové počasí v New Yorku, zavládlby ráj na zemi. Počátkem června lidé s oblibou přijímají závažná rozhodnutí, která mohou ovlivnit celýdalší život, pouští se do malých válek a začínají nebo končí milostná dobrodružství. Tohle věděl dokonce i

Craig Binky.

Jednoho krásného dne (tak krásného, že novináři se jen lenivě vyhřívali na slunci, sledovali pilné včelky,naslouchali tichým operním áriím zaplňujícím zvláštně klidné ulice a šumění větru ve větvích stromůověšených zářivými klenoty listů) zamířil k hlavnímu sídlu Ghostu rychlý posel z letiště. Ještě než firemníhelikoptéra dosedla na vymezeném místě na střeše budovy, snaživě vyskočil, zlomil si nohu v kotníku(stejně jako John Wilkes Booth, když utíkal před policií) a co nejrychleji se rozběhl do Binkyho kanceláře.

Proletěl kolem vyjevené asistentky a chystal se vniknout do Binkyho přísně strážené svatyně. V posledníchvíli se mu však do cesty postavili Alertu a Scroutu. S tasenými revolvery se rozkročili ve dveřích, zanimiž Craig Binky právě hovořil k pozorně naslouchajícím členům správní rady. Binkyho sekretářka BettyWaskyová vyskočila z židle a nacvičeným tónem požádala neznámého o trochu trpělivosti. „Jak vidím,tihle chlápci jsou slepí, takže bych jim nerad nějak ublížil,“ prohlásil poslíček, zatímco si měřil Alertua aScroutua. „Opravdu bych je nechtěl zranit.“ Jeho rozhodnost a silácká slova udělala na Betty Waskyovoudojem. Ohlásila jeho příchod Binkymu, a ten si ho vzal do své soukromé kanceláře, odkud se za pět minut

vynořil a začal rozdávat příkazy.

Rozpustil zasedání správní rady a nařídil aktivovat eskadru firemních letadel. „Ať natočí motory!“ křičelBinky a bouchal zaťatou pěstí do stolu. Stačil jediný telefonát na letiště a malá vzdušná flotila Ghostu byla

připravená. Do čela postavili letadlo, jemuž připadl nesmírně čestný úkol, nést na své palubě samotnéhoCraiga Binkyho. Za ním se seřadil zástup štíhlých těl z blyštivého titanu se zuřivě ječícími motory. Když seCraig Binky vznesl do vzduchu, pokaždé ho doprovázela celá stovka letadel připomínajících hejno holubicvítajících římského generála přinášejícího do věčného města velké vítězství. Do největšího letadla(skutečného obra, uzpůsobeného k přepravě mimořádně objemných nákladů) si nechal instalovatvyvýšené sedadlo a plastovou kupoli, z níž měl dokonalý výhled. Když potom na kterémkoliv letišti spatřililetadlo, ze kterého čouhala hlava, všichni okamžitě věděli, že Craig Binky vyrazil na cesty po svénekonečné mediální říši.

Onoho dne zavládlo na letišti neskutečné vzrušení a chaos. Sotva se stočlenná flotila vznesla do vzduchu,rozblikaly se všechny kontrolky a zaměstnanci kontrolní věže zatajili dech. Z narychlo spíchnutéholeteckého plánu totiž vyplývalo, že Craig Binky míří do texaského Brownsvillu. Letadla však vyrazila přímo

k východu.

„Kam to sakra letí?“ zeptal se jeden z dispečerů, který stejně jako všichni ostatní nechápavě sledoval, jakletadla mizí z dosahu letištních radarů. Odpovědi se nedočkal, protože ji nikdo neznal. Nikdo kromě Craiga

Binkyho. A ten by své tajemství nikomu neprozradil.

Večeře na počátku léta

TÉHOŽ DNE na počátku léta, kdy Craig Binky odstartoval do Brownsville a pak se záhadně stočil nadmoře, se v restauraci U Petipů sešla skupina novinářů a vedoucích pracovníků Sunu. Seděli na zahradě av oslepující bílé a zlatavé záři zapadajícího slunce sledovali, jak jim nad hlavami letí početná flotila letadela pomalu mizí v dálce. Všechny zajímalo, kam mají namířeno, ale odpověď nikdo neznal.

Právě dokončili poslední úkol dne: odevzdali všechny podklady do dalšího čísla, jehož další příprava užbyla jenom na sazečích. Nyní na ně čekala večeře, krátká osvěžující procházka a pak dlouhý klidnýspánek, aby mohli další den v šest hodin ráno začít s přípravou Sunu, který musí jít do sazby nejpozději opůl třetí následujícího odpoledne. Vymění si nejnovější historky, vyprázdní talíře, naplánují si práci na další

den a kolem sedmé večerní budou hotovi.

U Petipů se scházeli velmi rádi, protože tu byl klid a foukal zde příjemný větřík. Navíc mohli pozorovatřeku a lodě mířící po proudu ze severu a naslouchat nákladním automobilům rachotícím po dlažběopuštěné tržnice. Zvuk kol, kodrcajících po dlažebních kostkách, je zvláštně uklidňoval. Největší potěšenív nich však vyvolávaly vzrušené tóny remorkérů a trajektů, New Weehawken, Staten Island, UpperRiver, New Fulton, rozléhající se nad přístavem a odrážející se od útesů finanční čtvrtě. Zněly zastřeně,trochu plačtivě a s postupujícím večerem čím dál melancholičtěji. Zvuky lodních sirén se lámaly o hranyvysokých domů tvořících dlouhé kaňony ulic. Na východě jasně žhnuly tisíce ohňů, jejichž zář se odráželave skleněných stěnách kancelářských budov a oknech cihlových skladišť barvy býčí krve; osvěcovalaměstské věže ve tvaru svatebních dortů ozdobené bezpočtem soch, kolonád a spoustou detailněpropracovaných ozdob, které visely ve vzduchu daleko mimo dosah lidských očí, jako by je tu vytvořili kpotěšení ptáků. Na druhém břehu řeky se do výšky tyčil kopec z osmnáctého století s vysokými stromypřipomínajícími vesnické ženy s doširoka rozpřaženýma rukama. Zelené vrcholky stromů zachytávalyposlední paprsky mizejícího slunce, ale pod stromy, kde všichni tušili park nekonečných rozměrů, užpřebíral vládu stín. Harry Penn upřeně hleděl do temného podrostu, v jehož sametově modrých tunelechviděl místo, které už brzy, velmi brzy navštíví. Sledoval postupně rostoucí kostku tmy stlačenou nesmírnou

váhou světla a uvědomoval si, že právě toto je to místo, kde se setkává minulost s budoucností.

Chvíli trvalo, než se dokázal odtrhnout od hypnotické tmy za řekou a znovu se podíval na svou dceru aostatní společníky u stolu. Připadali mu tak mladí, nadšení a vášniví jako skupina zpěváků na jasněozářeném jevišti. Vesele se smáli a vzrušeně rozkládali rukama, jako by se pohybovali v nějakémnádherném snu. Harry Penn však věděl, že tahle mladistvá energie se jednou přetaví v rozvážnoumoudrost, vzpomínky a sny, v nichž se budou vracet milovaní lidé a ztracené krajiny dětství; sny, kterékaždého odmění za třicet tisíc dní vysilující dřiny a snahy obstarat si živobytí. Pokud budou za tři čtvrtěstoletí stejní jako Harry Penn, zamyšleně rozjímající v zahradní části restaurace U Petipů a spokojeně siprohlížející své energické přátele, budou moci mluvit o velkém štěstí. Harry Penn byl šťastný muž

spokojený s vlastními vzpomínkami.

Večeře se účastnilo celkem patnáct osob. Hardesty Marratta, Virginia a Marko Chestnut seděli na koncíchdlouhého stolu naproti Harrymu Pennovi. Asbury a Christiana měli místa uprostřed. (Asbury osobně ulovilplatýze, který se opékal na dřevěném uhlí a nádherně voněl.)

Courtenay Favat se zvedl ze židle, aby si v kuchyni mohl dělat poznámky a Lucia Terrapinová celá zrudlapokaždé, když o ni mohutný novinář Clemmys Guttata zavadil pohledem. Hugh Close, dokonaleobeznámený s tradicí domu Pennových, u stolu pracoval: u sklenky ginu s tonikem sepisoval nějakouzprávu a vypadal při tom jako dirigent symfonického orchestru na konci poslední věty. Bedforda nesmírně

potěšil závěrečný sprint newyorské burzy, která vyletěla jako Halleyova kometa, proto jen spokojeněseděl a zasněně pozoroval hnědo-bílé remorkéry, pomalu klouzající po stříbřité hladině Hudsonu. Jessica Pennová čekala na Praegera de Pinto; skláněla se nad jídelním lístkem a studovala ho, jako by to bylaRosettská deska. Všichni o ní věděli, že má trochu omezený rozpočet. Praeger se měl objevit každou chvíli

v doprovodu Martina a Abby Marrattových, které měl po krátkém interview s nemocným starostou (jakokaždý rok v červnu podlehl soustředěnému útoku pylu) vyzvednout v Yorkville. Číšník položil na stůl dvěobří mísy s uzeným lososem, tmavým chlebem a citrónem, za což se mu dostalo odměny v podoběnadšeně obdivných vzdechů.

Hned nato se objevil Praeger de Pinto. V náručí nesl Abby a Martin vesele poskakoval kolem něj, protožebyl ve věku, kdy děti nedokážou chvíli klidně posedět a často ani postát. Praeger zvedl Abby do vzduchu ajako balíček ji podal Virginii. Tříleté dívence se však společnost dospělých vůbec nelíbila a po odpolednímspánku měla stále ještě mrzutou náladu. Vykroutila se Virginii z náručí a odpochodovala směrem ke grilu,

kde ji zaujalo žhavé uhlí pod tiše syčící rybou. Za chvíli se k ní připojil i Martin, který chtěl vyzkoušet, jakna uhlí hoří čerstvě utržená tráva.

„Už jste to slyšeli?“ zeptal se Praeger. „Craiga Binkyho odpoledne něco posedlo, vyrazil na letiště a spolu

se svou stovkou letadel zmizel neznámo kam.“

„To zní i na Binkyho dost ztřeštěně,“ poznamenal Harry Penn. „Nezaslechli jste něco zajímavého?“

„Vůbec nic, jen samé obvyklé zprávy a spousta drobných zajímavostí. Však to znáte. V Petrohraděnějakou ženu pokousal makak.“

„Třeba to Binkyho zaujalo a rozhodl se zjistit o té ženě trochu víc,“ napadlo Hardestyho.

„Craig Binky by červnový víkend v East Hamptonu neobětoval ani za všechno zlato světa, natož pak kvůlinějaké ženě s makakem,“ prohlásil Bedford.

„A jste si skutečně jistí, že jste nezaslechli nic zajímavého?“ zopakoval svou otázku Harry Penn. „Radějizatelefonujte do novin a poptejte se, co je nového. Jestli se něco děje, v žádném případě se o tom nechci

dozvědět z Ghostu. A podle mě se něco dít musí. Byla byste tak hodná, Virginie, a zavolala správuletištního provozu? Hardesty by mohl kontaktovat někoho z Ghostu a pěkně zpříma se zeptat, co se tovlastně děje. Třeba budou tak překvapení, že kápnou božskou.“

Zatímco oslovení spolupracovníci vyřizovali ve vstupní hale restaurace příslušné telefonáty, Harry Penn sezvedl od stolu a neklidně začal přecházet po úzkém dlážděném chodníku mezi řadami židlí a grily. Ruceměl spojené za zády, hlavu ohnutou na prsa a pohupoval se jako tygr, který se stále dokola otírá ostejnou mříž klece, tím zaujal Abby, která se k němu zvesela připojila a usilovně ho napodobovala, takže

rázovali ve dvojici. Když Harry Penn promluvil, opakovala jeho slova, ale protože nebyla zvyklá hovořit vdlouhých větách, její verze nebyla dostatečně srozumitelná. Harry Penn se k ní otočil a s lehce udiveným,ale spokojeným úsměvem ji oslovil.

„Moc šikovná holčička. Vážně moc šikovné děvče.“ Hned nato se znovu otočil a pokračoval v přecházení zmísta na místo. „Tak co jste zjistil?“ zeptal se Praegera, jakmile se objevil v zahradě.

„Vůbec nic.“

„Opravdu nic?“

„Ptal jsem se, kde jsem mohl, ale nic jsem nezjistil.“

Po chvíli dorazil Hardesty: „Oslovil jsem Ghost a dozvěděl jsem se, cituji: ‚Pan Binky bude přes víkendnedostupný, neboť pracuje na článku o politické pleuritidě.‘“

A poslední střípek do složité mozaiky přidala Virginia, která se vrátila ze vstupní haly jako poslední:

„Správa letového provozu tvrdí, že Craig Binky požádal o povolení k letu do Brownsvillu v Texasu, ale jeho

letadla se stočila nad moře a zmizela z radaru. Všichni jsou vzteky bez sebe, což ale zase tolikneznamená, protože co vím, vztekají se pořád.“

V té chvíli zmizel za tmavým kopcem poslední srpeček zacházejícího slunce a příjemně lákavé tunely podkorunami stromů se změnily v děsivé temné chodby bez jediného paprsku světla. Harry Penn bylponořený do svých myšlenek a proměnám okolí nevěnoval žádnou pozornost. Společně se pustili do uzeného lososa a tmavého chleba. Martin si svůj krajíc ogriloval. Při jídle se probíraly nejnovější zprávy.

Zejména ty, které jim, jak se báli, nejspíš unikly.

„Hlavně nesmíte ztrácet trpělivost,“ napomenul je Harry Penn. „Binky se mohl doslechnout, žeprezidentovi se zatoulal golfový míček do křoví. A pokud se tahle skandální zpráva potvrdí, buď jinaprosto zkreslí, nebo ji bude ignorovat. Vzpomínám si, že když zemřel prezident Tito, na první straněGhostu se objevil titulek: ‚Papež konečně natáhl brka.‘ A všichni si jistě pamatují na vraždu ekvádorského

prezidenta, kterého zabil jistý brazilský šílenec. Ghost to zaznamenal titulkem: ‚Brazilský magor

odkrágloval ekvádorskou celebritu.‘ Navíc se stejně nedá nic dělat.“

Zatímco mlčky pokračovali v jídle, z východu se do města přivalila vlna soumraku. Číšníci z grilů postupněbrali desítky velkých platýzů naložených v sójové omáčce a řeckém vínu s pryskyřicí, které postupněodkapávalo do žhavých uhlíků, z nichž šlehaly vysoké plameny. Platýzi končili na stolech před hladovýmiúčastníky pracovní porady. Vzduchem se linula vůně zeleniny vařené v mořské vodě a lahodně se mísila svůní čerstvých syčících ryb pečených na hikorovém dřevě, které plnilo ztemnělé okolí zářivě bílým kouřem.

Christiana vysvětlila dětem, co vlastně jedí a jak se mají u stolu správně chovat. V tlumeném světle svíček

pomalu zvedla hlavu. To, co uviděla, ji naprosto vyvedlo z míry. Vidlička jí vypadla z ruky a hlasitězazvonila o talíř. Všichni se podívali do míst, kam se dívala, k zahradnímu plotu z tepaného železa. Opíral

se o něj nějaký zpustlý člověk. Měřil si je dlouhým, trochu podrážděným pohledem, jemuž ale nechybělazvláštní síla. Všichni přestali jíst.

Nebyl to pohled člověka, který něco očekává, nebo snad o něco dokonce prosí (přestože se zdálopravděpodobné, že má hlad a přilákala ho vůně kouře). Nepůsobil ani nepřátelsky. Muž se nechoval jakojeden z těch chudáků na ulici, které mají všichni procházející za blázny. Naopak. Měl sice roztrhané šaty,hodně vyzáblé, současně ale silné tělo a opálenou, větrem ošlehanou pleť. Sledoval je s pozoruhodnýmklidem vyrovnaného člověka, který se ze všech sil snaží rozpomenout, kam má zařadit povědomé tváře,protože je nedokáže dobře identifikovat. Jeho oči zářily a temněly jako neklidně pulzující hvězda. Z většíčásti se díval na Jessicu Pennovou, která měla pocit, jako by ji někdo po těle přejížděl ostrými vidličkami.Přestože stála snad tisíckrát na jevišti, ve světle reflektorů a před nemilosrdně kritickými pohledy diváků,přestože byla přivyklá na davy nadšeně ječících obdivovatelů, kteří ji vítali, sotva se objevila na ulici, podneskutečně intenzivním pohledem Petera Lakea se cítila nesvá.

Nebyla sama. Všichni bez hnutí seděli a čekali, co bude dál. Peter Lake na okamžik sklouznul pohledem kVirginii, ale hned se zase vrátil k Jessice, o kterou se pokoušely mdloby. Pouze věkem sešlý Harry Penndokázal pohledu neznámého tuláka odolat a dokonce mu ho vrátit. Až na značný věkový rozdíl, jistéodlišnosti v tělesné konstituci a celkové zachovalosti těla a samozřejmě také majetku, vypadali, jako by siz oka vypadli. Harry Penn si pozorně prohlížel neočekávaného vetřelce, doslova se do něj vpíjel očima,jako by chtěl pečlivě prozkoumat každičkou část jeho těla a současně vnímal, jak se z jeho upřenéhopohledu pomalu vytrácí ona zvláštní zář. Muž pevně tisknul mříže plotu a chvílemi se ztrácel v kouři, kterýse plazil mezi mřížemi. Harryho Penna se zmocnil hrozný smutek a najednou litoval, že se rozhodl vstát.Měl pocit, jako by ho něco táhlo proti proudu času, hluboko do dětství, do doby, kdy nic nevěděl a ničemu

nerozuměl, žil jen zářivou budoucností a starostmi o svou zranitelnost.

Nikdo netušil, jak přerušit zvláštní kouzlo, které je sevřelo do kleští a nehodlalo pustit. Jako by v nich

uvízli navždycky.

Zatímco seděli jak přikovaní pod pronikavým pohledem Petera Lakea a marně se snažili pochopit, co se to

děje, Abby vstala od stolu a zamířila k plotu. Snadno se protáhla mezi silnými mřížemi, které by dokázalyzastavit desítku největších siláků z celého světa, i kdyby na ně na druhé straně čekala záchrana předjistou smrtí. Jakmile si rodiče všimli, že se Abby ocitla na druhé straně, okamžitě na ni zavolali. Ona je ale

neslyšela. Znovu se jich zmocnila ztuhlost. Ale něco se přece jen změnilo. Role se otočily. Najednou seocitli sami ve světě ticha a jako naprostí ztracenci hleděli na druhou stranu plotu, kde nyní kromě PeteraLakea stála i jejich Abby.

Pomalými krůčky, při kterých sotva odlepovala nožky od země, takže se zdálo, jako by se pohybovala vezpomaleném filmu, se rozběhla k cizímu muži, jako by ho odjakživa znala. Roztáhla ruce, jako ptáček sevznesla do vzduchu (možná šlo jen o světelný klam) a ve zlomku vteřiny se ocitla v jeho náručí. PeterLake ji objal a posadil si ji na ruku. Dívenka ho objala kolem krku, položila mu hlavu na prsa a spokojeně

usnula.

Hardesty přistoupil k plotu a podíval se Peteru Lakeovi do očí. Neviděl v nich žádnou hrozbu. Působilnervózně a opuštěně, což ale v tomto osamělém světě uprostřed nespočetných světů vůbec nicneznamená. Peter Lake zvedl spící děvčátko a podal je přes mříže jejímu otci. Hardesty v té chvílineskutečně zatoužil vidět všechno, co viděl neznámý a projít místa, jimiž prošel Peter Lake. HardestyMarratta byl dobře zajištěný muž se šťastnou rodinou a všemi dalšími výsadami, jaké k takovému stavunáleží, ale v této chvíli byl připravený měnit s bezdomovcem, což mu samozřejmě nedávalo smysl. Pokudovšem člověk nepřipustí, že skutečná radost a štěstí jsou tajemstvími věčnosti. Peter Lake přicházel zesvěta stínů a Hardesty z hmotných statků, přesto se však navzájem potřebovali. Dítě je na okamžik

spojilo. Poté Peter Lake znovu ustoupil do tmy a zmizel, jako by tu ani nebyl.

Jídlo pomalu chladlo na stole a nikdo se ho od chvíle, kdy se za plotem objevil neznámý člověk, aninedotkl. Virginia držela Abby na klíně a Hardesty nepřítomně ťukal nožem do stolu. Uběhlo deset tichýchminut. Mlčení přerušil až Harry Penn, cítil, že je to jeho povinnost. „Tak dobrá,“ začal, jako by chtělkromě všech ostatních u stolu přesvědčit i sám sebe, „podobné věci se někdy stávají a svět se stejně točí

dál.“

Všichni se rozhlédli. Viděli spoustu známých věcí, které je uklidnily. „Svět se točí dál a přitom zůstávástále stejný,“ dodal Harry Penn. „Myslím, že doba zázračných změn ještě nepřišla. Dovolím si tvrdit, že ten

muž za plotem předběhl svou dobu. To ale není nic divného, protože stejné je to s většinou podobnýchmužů.“

Marko Chestnut se usmál. Nikdo si to příliš neuvědomoval, ale napětí se celou dobu dalo doslova krájet.Nyní našli vítanou úlevu v bílém kouři stoupajícím z ohně, ve stříbřitě modrých útesech za řekou, vcimbuří vysokých budov, které s postupujícím večerem zprůhledněly a svítily do soumraku. Potěšil jedokonce i pohled do vyděšené tváře číšníka Tommyho, ten si všiml, že hosté se nemají k jídlu ani khovoru a bál se, jestli se snad kuchař neopil a nepřidal jim do jídla nějaký hrozný jed. Z toho, co vidělikolem sebe, nabyli jistotu, že svět se skutečně nezměnil, přesně jak je ujišťoval Harry Penn.

Pečeného platýze, zeleninu vařenou v mořské vodě ani ryby nakládané v sójové omáčce a řeckémpryskyřicovém víně však nedojedli; celou noc zůstali o hladu, čehož si ale sotva všimli, protože svět se veskutečnosti změnil.

Jako první si toho všimla Virginia, která se mezitím uklidnila a měla pocit, že se z přestálého šokuvzpamatovala. Zvedla hlavu a okamžitě ucítila, jak se jí na krku ježí chloupky. Celá se zachvěla. „Božemůj,“ vydechla tiše. Ostatní se podívali stejným směrem a uviděli totéž, co viděla ona.

Za řekou se v pološeru jasně rýsovaly pastviny, pole a ovocné sady. V New Jersey došlo k nehodě velektrárně, proto už na břehu před sebou neviděli ani budovy, ani světla. Ačkoli většina New Jerseymusela západ slunce sledovat v pastorálně malebném příšeří, výpadek elektrické energie byl pouzenáhodným doplňkem toho, co sledovali ze zahrady restaurace U Petipů. Iluzi polí, luk a ovocných zahradna druhé straně za vodou a spolu s nimi i světlo na západní obloze postupně zastírala pohybující se stěna

– příď lodě pomalu klouzající po hladině Hudsonu, mohutná gilotina, opona zavírající oblohu od jihu na

sever.

Seděli jen asi čtyři sta metrů od lodě, možná trochu dál a museli hodně zaklánět hlavu, aby viděli napalubu. Loď plula uprostřed kanálu, což bylo dobře, protože ho takřka celý vyplňovala. Byla tak velká, žepůsobila jako součást krajiny.

Loď se pomalu posouvala od jihu, jako by vystupovala ze zahradní zdi, která jim stínila výhled k jihu apatřila k vůbec největším věcem, jaké kdy viděli. Snadno soupeřila s novými výškovými budovami, kterénedávno postavili, aby překonali staré mrakodrapy, a přitom větší část stále zůstávala skrytá. Loď sevytrvale posouvala vpřed a hrnula před sebou ohromné masy vody, ochotně se formující do vysokých,znaveně přepadávajících vln. A pak se před nimi objevila hlavní část. Podél protáhlého středu zde svítilytisíce lamp, osvětlujících černou, mrazivě chladnou hladinu. Nakloněné věže a stěny s cimbuřímdvojnásobně převyšovaly příď. Členové vedení Sunu, usazení u stolu v restauraci U Petipů, se postupněčím dál víc zakláněli a s nevěřícným pohledem sledovali loď, která svými rozměry a neskonalou složitostípřipomínala celé město, sledovali ji celou duší, protože očima by ji nedokázali obsáhnout.

Střední část lodě se posouvala dál, vystupovala zpoza zdi a stále víc udivovala neskutečnou hmotou,výškou i délkou. Nikdo nebyl schopen jediného slova. Ve chvíli, kdy se všichni domnívali, že se objeví záď,

která nabídne patřičně důstojný konec úchvatného představení, loď překvapila další řadou věží a stupňovitých palub. Tyčily se snad až někam k nebi, jako by ten, kdo loď stavěl (ať už to byl kdokoli),chtěl zajistit, aby přes svou ohromující výšku působila, elegantně, štíhle a vyváženě.

A poté, když jim před očima proplula snad tisíc metrů dlouhá střední část, loď náhle skončila. Ne všakladnou křivkou, kterou by se záď půvabně snesla k hladině, ale vysokým, neskutečně strmým ocelovýmútesem padajícím do temných hlubin řeky.

Hned za lodí plul obří remorkér, který byl s trupem na mnoha místech spojený lany tak silnými, že by ponich mohly jezdit nákladní automobily. Měl hranatý obdélníkový trup a sahal až do výšky hlavní palubyeskortované lodě. Klouzal za mateřským plavidlem a hned za ním ho následovali dva k nerozeznánípodobní bratříčci.

Loď zpomalila a po chvíli se zastavila. Obloha se sice ztrácela v temné noci, ale město už naplno zářilosvým vlastním světlem. Jasně viděli trup lodi, stejně jako těla doprovodných remorkérů. Měla světlemodrou barvu. A jako většina velkých věcí, i ona přilákala pozornost mnoha menších zvědavců. Nadhlavní palubou kroužily jako obtížní komáři a krásně vybarvené vážky početné vrtulníky, které doplňovalamalá soukromá letadla, točící se v kruhu, opisující osmičky a prohánějící se mezi sloupy a stožáry. Protiproudu řeky se hnala hasičská loď, kterou opožděně vypravili z hlavní základny námořní hasičské služby u

Battery. Mezi vodními děly chrlícími mohutné proudy vody pobíhali zmatení hasiči. Někteří si teprve vespěchu natahovali kalhoty a všichni se divili, proč jim nikdo pro všechno na světě neřekl, že připlouvátahle neskutečně obrovská věc. Z paluby velké lodě se na hladinu snesly záchranné čluny velikosti jachty,které začaly žárlivě kroužit kolem jejího trupu. A pokud někdo vůbec zahlédl členy z posádky, uviděl je jen

na zlomek vteřiny jako vojáky, kteří vykouknou ze zákopu a hned zase raději schovají hlavu, protoženahoře je příliš nebezpečno.

Všichni v restauraci U Petipů se postavili a jako uhranutí bez dechu sledovali úchvatný výjev. Měli pocit,jako by jen samotným pohledem na tu úžasnou věc dosáhli velkolepého vítězství. Byli tak vzrušení, ženevěděli, co si počít. Proto jen stáli a společně se dělili o nádherný zážitek.

Obyvatelům města vysoko na kopci, v parku mezi stromy stejně jako na rušné ulici vždy připadalo, želodě do přístavu vplouvají ve zbytečném spěchu. Zato námořníkům, kteří strávili dlouhé týdny, nebodokonce měsíce na otevřeném moři ohraničeném pouze nekonečným horizontem přišlo, že loď se mezinepříjemně těsnými břehy řítí neskutečnou rychlostí, z níž se jim točila hlava. Byli šťastní, když konečněbezpečně zakotvili v přístavu. Příjezd každé velké lodě jako by znovu definoval město, jako by vymezovaljeho místo a ospravedlňoval jeho smysl: lodě přivážely zprávu, že tam daleko za Úžinou se nachází velkýsvět. „Byly jsme tam,“ hlásaly pyšně, „a všechno jsme viděly. Takže napněte všechnu fantazii a snažte sepředstavit si všechny ty nádherné věci, které tam na vás čekají, protože od nás se nic přesnějšího

nedozvíte.“

Harry Penn si stoupl na židli (musel na ni trochu vyšplhat) a začal jako obvykle řídit své podřízené. „CraigBinky o tuto událost asi přišel,“ prohlásil. „Kdo ví, třeba se nakonec obrátil k severu a vydal se někam doKanady. Vůbec by mě neudivilo, kdyby tam uprostřed obilných polí chtěl koupit loď. Asbury, vy připravítečlun, abychom si loď mohli prohlédnout pěkně zblízka, pokud bychom k tomu měli chuť, Máme dost času,

takže kdybychom zjistili něco zajímavého, stihli bychom připravit zvláštní vydání Whalu. Praegere,podobně velká loď tu, myslím, ještě nikdy nebyla. Možná nám veze velký dar.“

„A co by to mělo být?“

„Budoucnost.“

Restauraci opustili skoro v běhu. Dokonce i Harry Penn neobvykle spěchal po dlážděných ulicíchvedoucích k náměstí Printing House Square a celou dobu poťukával hůlkou, aby si připomněl, že mládí

má dávno za sebou.

Té noci nikdo ze zaměstnanců Sunu nezamhouřil oko a celé město začalo ožívat, přestože to ještě

necítilo.

Věk strojů

JARO V NEW YORKU bývá často drsné a špinavé. Lákavé, skoro letní dny často střídají třeba i desetidenní

období sněhových bouří, které po sobě v ulicích zanechávají záplavu odporné břečky. Pro lidi bez domova

je to vůbec nejobtížnější část roku, zejména kvůli častým přeháňkám a nezkrotnému větru. Po nesmírněkruté zimě, v jejímž průběhu stačí zůstat třeba jen hodinu na nesprávném místě a člověk se můžerozloučit se životem, nikoho netěší vyhlídka na pomalou smrt uprostřed dubna. Je to měsíc plný příslibů,kdy se v parcích objevuje první zeleň a zemřít by bylo totéž, jako kdyby voják padl poslední den války.Lidé žijící na ulicích to mají podobné jako školáci: v červnu složí poslední zkoušky a pak už se těší pouzena léto, které se o ně dobře postará.

Peter Lake se mohl poprvé nad tímto zvláštním osudem lidí bez domova zamyslet teprve v červnu. Posvém propuštění z nemocnice se musel hodně snažit, aby přežil zimu. Několik měsíců se choulil v tunelech

a chodbách podzemní dráhy; přespával u horkovzdušného potrubí a tisknul se k lidem, s nimiž v životěnepromluvil jediné slovo. Většinou to byli různí pomatenci, ale všechny je spojoval strach, že jim vlaková

souprava uřízne nohu, že na ně zaútočí krysa velikosti psa, nebo že si na ně zasedne nějaký šílenec sostrým nožem a hořlavinou v ruce. Sehnat jídlo nebylo nijak těžké, ale rozhodně nešlo o žádné hody, ikdyž v odpadkových koších u zadních dveří restaurací se vždycky dostalo nejenom na kočky a psy. Kdyžteplota padala hluboko pod bod mrazu a Peter Lake nemohl sehnat práci v kuchyni, za kterou by dostalněco málo k snědku a nepomáhal ani prosebný výraz u vstupu do různých církevních institucí nabízejícíchteplou polévku, uchyloval se ke svému osvědčenému triku. Brzo totiž zjistil, že kuchaři a jejich pomocníci,stejně jako muži pracující na nakládacích rampách velkých průmyslových pekáren, jsou ochotni zaplatitkusem mrkve nebo houskou, když je zbaví své zneklidňující přítomnosti a přesune se o kus dál. Holubisice neoplývali nijak výživným ani zdravým masem, ale dali se opéct nad ohněm v popelnici. Tu a tam sedalo zajít do charitativní organizace, kde kromě sprchy dostal kus krůtího i postel, ve které se dala přečkat

noc.

Nejspíš by si dokázal najít i práci, ale na to, aby si ji také udržel, neměl čas. Příliš ho zaměstnávalousilovné nicnedělání. Sotva se cítil chvíli dobře a pohodlně, hned se ho zmocnila jeho posedlost, která muani na chvíli nedopřála klid. Představa, že by měl pracovat, se mu nijak nezamlouvala, vyvolávala v němpocit nepřekonatelné úzkosti. Nakonec se rozhodl, že si práci najde teprve ve chvíli, kdy zjistí, kdo vlastně

je, nebo dokud ho nepřemůže neodolatelné nutkání pracovat.

Koncem května a počátkem června ho opustilo zimní zoufalství. Začal se procházet městem, aby zjistil,jestli si na něco nevzpomene a podíval se, jak moc se město změnilo. Bylo skoro celé ze skla a oceli.Domy mu připomínaly obrovské rakve, v nichž ale podle všeho skutečně žili lidé. S překvapením sledoval,že okna se vůbec neotvírají a některé domy okna dokonce ani nemají. Jako neohrabaní hromotlukové bez

špetky elegance se tyčily přehnaně vysoko k nebi, takže ulice vypadaly jako tenké nitě spletené v hustousíť nepřehledného labyrintu. O něco lépe domy vypadaly pouze v noci, a to ještě výhradně zdálky, kdyžse zbavily své nepřístupnosti, tajemnosti a arogance a rozzářily se jako velké skleněné katedrály obrácené

naruby. Obří stavby mu neposkytovaly dostatek prostoru a chvílemi ho úplně dusily, takže si záhy našelněkolik posvátných míst (jedním byl kostel), kde si mohl čas od času vydechnout a nabrat síly. Měl pocit,jako by tam nacházel poslední zbytky pravdy. Opakovaně se vracel na některé střechy a do některýchuliček, stejně jako se blesk vrací k vysokým ocelovým věžím, aby je přesvědčil o své rychlosti a vytrvalélásce.

Prvním z těchto zvláštní míst byla Námořní katedrála se stěnami z barevného skla zářícího jako modraváhladina moře. Upřeným pohledem hleděl až na dno světla vytvářejícího iluzi mohutných vln a nesmírnýchvodních dálek, ale také do očí a tváří těch, kteří se na moře vydávají ve svých člunech a v lodích. Světlose splétalo do obrazů zlomených a vykoupených duší a síla barevného spektra stoupala. Viděl tvrdohlavébojovníky, statečné odvážlivce, kteří viděli a zažili skutečně velké věci. Světlo procházející detailněpropracovanými obrazy se rozlévalo po podlaze katedrály a měnilo ji v klidnou hladinu, na níž sepohupovaly miniatury lodí ukryté ve skleněných vitrínách. Modely lodí byly jedním z hlavních důvodů, proč

se Peter Lake do katedrály neustále vracel, přestože nevěděl proč. Nesmírně ho dojímaly a posílaly munějaký vzkaz; připadaly mu jako skutečné lodě zakleté do skla, čekající na své vysvobození. Nádhernáokna se stejně jako lodě ve skleněných vitrínách nehýbala, ale Peterovi se zdálo, jako by v Námořníkatedrále všechno kolotalo neustálým pohybem. Po skle se pomalu sunuly lodě, velryby vyskakovalyvysoko do vzduchu, srdce odvážných námořníků vzrušeně tloukla a z obočí jim odkapávaly slané kapky.

Druhé místo si našel u restaurace U Petipů, tam, co mu do náručí vběhlo dítě. V následujících dnech setam často vracel a doufal, že tam zastihne stejnou skupinu lidí. Ale zahrada byla prázdná, nebo v ní seděli

jiní hosté: většinou se chovali hodně hlučně, hodně pili a jeho si vůbec nevšímali. Plot z tepaného železase mu stal posvátnou relikvií vyzývající k uctivým dotekům a opatrným polibkům. Jakmile se ho na chvílichytil, hned se cítil o hodně líp. Když při prvním návratu po setkání s děvčátkem našel zahradu prázdnou,zavřel oči a doufal, že to všechno byl jenom sen a až se probudí, nebude se dívat zvenčí, ale bude státuprostřed zahrady, možná trochu přiopilý a unavený, ale spokojený u bohatě prostřené tabule zajasného letního dne v jantarové bublině času. Bylo by přece nádherné, kdyby náhle zjistil, že jevlastníkem řekněme obchodního domu s oděvy, železniční dispečer, právník nebo agent pojišťovacíspolečnosti a že před sto lety U Petipů sedával se ženou a dětmi. Co by za to dal, kdyby se mohl vrátit dosvého dřívějšího života, do domu z tmavého dřeva s krbem a zahradou; kdyby znovu uslyšel smutnékvílení trajektů a mohl věřit, že město čeká klidná, nádherně zelená cesta do nikdy nekončící budoucnostia nikoli tísnivá pouť mezi věžemi ze skla a oceli. Nikdy by na svůj sen nezapomněl a snažil by se napravitto, co ho do něj uvrhlo, ať už to byla špatná povahová vlastnost nebo nešťastný zvyk. Navždycky by sipamatoval, jaké to bylo cítit se ztracený v čase. Věnoval by se konání dobra a byl by neskonale vděčný za

to, že mu prozřetelnost umožnila návrat. Pevně sevřel mříže plotu, zavřel oči a doufal, že se dostane nadruhou stranu. Samozřejmě se nic takového nestalo.

Peter Lake si ve městě našel řadu malých svatyní a zapomenutých míst, které mu pomáhaly jakokamenné oltáře u cest v Alpách, staré dveře s oloupanou barvou ztracené ve stínu, hřbitov ukrytý mezidvěma monstrózními stavbami (kolem něhož denně prošly statisíce lidí, ale nikdo se ani na okamžiknezastavil, aby nahlédl dovnitř nebo si přečetl jméno na náhrobku); tajnou zahradu, průčelí domů,pozoruhodně zatočené ulice se zajímavými výhledy, místa, na kterých nic nebylo, ale on tam přesto něco

nacházel.

Posledním a nejlepším místem byl činžovní dům z konce devatenáctého století, postavený podle starýchstavebních zákonů nehodících se pro nové století, který se zachoval na křižovatce Five Points. Byl topřesně ten dům, do něhož žádný slušný, vzdělaný a rozumný příslušník střední třídy v životě nevkročil aani by ho nedokázal popsat. A vlastně by ani nemohl. Žádný slušný, vzdělaný a rozumný příslušník střední

třídy by z něj totiž nevyšel živý. Lidé, kteří v něm žili, záviděli krysám v kanálech jejich pohodlí. Chybělotady osvětlení, topení i voda, zato v chodbě se vždycky našel nějaký rozzuřený maniak s nožem.

Peter Lake sem jednoho dne prostě jen tak přišel, vyběhl po schodech a otevřel si chatrné dveře nastřechu. A pak se sem stále vracel, i když vlastně vůbec netušil proč. Vystoupal po rampě tvořící střechuschodišťové šachty a pozorně si prohlédl komíny. Kulaté roury od petrolejových kamen už asi deset letnikdo nepoužíval. Ale co komíny? Skutečné komíny? Ty někdo snad před tři čtvrtě stoletím zaslepil a už

dávno se rozpadaly. Malta mezi cihlami se drolila jako písek a vítr ji roznášel po okolí. Peter se podíval do

prázdného otvoru, ale nic neviděl. Zato ho zasáhla sladká vůně borového dřeva, která k němu stoupalaodkudsi z temnoty jako připomínka příběhů mnoha dávno zapomenutých zim. Chladný sloupec vzduchumu připomínal pokladnici paměti. Neskonale ho těšilo, že dokonce i beznadějně vyhaslé ohně mají svoumodravou, přízračně tajemnou ozvěnu, která je dlouho přežije a přenese je do nových časů. Jeho všaktato vůně přenesla zpět. Tak dokonale, že se mu zatočila hlava, takže raději rychle objal komín, aby se ze

střechy nezřítil na zem. Kdysi tu bylo podstatně méně domů a daleko víc lesa a polí. Morningside Heights

byla farma a Centrální park součástí vnitrozemské části státu, která se do Manhattanu nasouvala jakozásuvka psacího stolu. Domům většinou nechyběly vysoké vstupní haly s ozvěnou připomínající nesmírnéprostory v pohraničních oblastech. Stavěli je ze dřeva, kamenů a vzduchu jako kopie a tak trochu městské

parodie nezkrotné divočiny. V těch dobách se dobře žilo. Lidé nemuseli zamykat dveře (Peter Lakesamozřejmě nemohl tušit, že byl zlodějem, stejně jako nemohl vědět, že současně byl i bezvýhradněčestným mužem), v zimě se mohli opájet vůní borového dřeva a pohledem na bělostně čistý sníh, kterýani po týdnech nečernal.

Všechno ovšem nebylo tak úplně růžové. To si Peter uvědomil ve chvíli, kdy mu došlo, že komínu se chytil

i proto, že už jen pohled na střechu ho nesnesitelně bolel. Kdyby četl odborné práce popisující historiiobytných domů z konce devatenáctého století, jistě by narazil na zmínky o početných zástupechsouchotinářů, kteří hledali útočiště právě na střechách, kde vytvářeli své vlastní visuté město a možná bypomalu začal chápat, kdo vlastně je. Nejspíš by to ale nepochopil, protože měl před sebou ještě dlouhoucestu.

Peterův život na ulici měl i lepší okamžiky. Zažíval nadšení z nových objevů, jaké usedlí lidé, jimž tolikzáviděl, nikdy nepoznají. Zoufalství je odvrácená strana štěstí, stejně jako platí, že spadnout může pouzeten, kdo dokáže stoupat vzhůru. Ulice New Yorku a oddělení některých z jeho starobylých a ctihodných institucí byly plné zapomenutých lidí s velkolepými příběhy či alespoň okamžiky slávy, jimiž by snadno

zastínili i Alexandra Velikého, jehož život by ve srovnání s nimi působil jako kariéra provinčního úředníčka.

Peter Lake neztrácel optimismus a hýřil energií, sršela z něj jako světelné vějíře z ohňostroje za jasného

letního dne. Pokud mu bylo skutečně dobře, klidně se spokojeně roztančil. Nikdo si ho ale nevšímal.Nikoho nezajímal. Ulicemi se potulovaly zástupy vesele tančících, různě poskakujících, prozpěvujících acosi deklamujících ubožáků, kteří se snažili svět přesvědčit, že objevili zdroj pravdy. Ve skutečnosti alepřeříkávali pouze nesrozumitelné verše, které byly výplodem jejich choré mysli: „Chester Mackintosh!Chester Mackintosh! Chester Mackintosh pošlapal květiny a Hilha skočila z měsíce. Přistála po hlavě v úlua včely ji pích, pích pích, včely ji pích, pích, pích, pobodaly. Do krku. A kousla ji kočka, Do zadku. Kočka,co se plazí temnou nocí. Kdo? Přece kočka, co se plazí a plazí…“ Podobné příběhy vyprávěli každému, kdo

byl ochoten naslouchat, většinou však jenom poštovním schránkám, pouličním stánkům se staženýmiroletami a sloupům lamp. Legendární byly dlouhé rozpravy s čerstvě vylepenými plakáty, s nimiž sidiskutující familiérně tykali. Ulicemi se toulali hrdinové, statečně hubující parkovacím automatům, nadávali

jim jako poslíčkům a často s nimi jednali hůř než jižanští pěstitelé bavlny se svými otroky, jako s tou

nejnižší formou života, která si nezaslouží své místo na zemi. Ale i ze samotného dna šílenství se tu a tam

podařilo vytěžit kus nádherně zářivého zlata. Přesně to se stalo i Peteru Lakeovi.

Nedlouho poté, co odehrál svou roli tajemného zjevení za plotem restaurace U Petipů, se procházelulicemi města. Byl příjemný vlahý večer a cítil se šťastný. Vykračoval si ve svých roztrhaných šatech, zářilúsměvem jako římská svíce a připadal si jako blahosklonný vládce světa, skoro jako operní hvězda.Zastavil se u velké prosklené stěny lemované vyvýšeným můstkem, z něhož si skupinky školáků častoprohlížely starobylé stroje v suterénu hlavního sídla Sunu, obdivovaly jejich nablýskaná těla anaslouchaly jejich tlumenému sborovému zpěvu. Peter se opřel o zábradlí, u něhož právě teď nikdo nestál

a zadíval se do strojovny. Pohled na tiše hučící stroje uzavřené v obří skleněné vitríně na něj zapůsobil

jako startovací raketa, která zažehla plamen pod již doutnající náloží euforického nadšení. Ale to nebylo

všechno. Dosud neopodstatněná radost ze života se změnila ve skutečné nadšení. Během jedinéhookamžiku si uvědomil, že jeho dosavadní optimismus byl pouhou iluzí, zatímco teď, podivnou shodounáhod, které ho přivedly až sem, získal pevné základy. Díval se na vzrušeně oddechující stroje chrlícíobláčky páry, na rychle se pohybující táhla, kuckající a plivající ventily a uvědomoval si, že konečně našelněco, co důvěrně zná.

Uličkou pod vyvýšenou lávkou procházeli dva ztrhaně a sklesle působící údržbáři. Nesli čerstvěnaolejované ocelové táhlo. Vztekle vrčeli a nadávali tak hlasitě, že je bylo slyšet i přes hluk strojů. Došli kvelkému, ze tří čtvrtin rozloženému zařízení ležícímu mezi dvěma stroji, které pomalu navíjely dlouhá lanaa pak je za ostrého sykotu a skřípotu znovu rozvíjely, čímž se rozpohybovalo hned několik newtonskýchpístů. Údržbáři se zastavili, položili táhlo na podlahu a rukama potřísněnýma olejem se začali drbat vevlasech. Peter Lake věděl, že je to špatné znamení. Nejspíš si nevědí rady. Asi netuší, jak přesně fungujedvojitý převodník. Kdo ví, jestli mají vůbec ponětí, k čemu přesně slouží.

Peter se naklonil přes zábradlí a zaťukal na okno. Muži zvedli hlavy, podívali se na něj a hned je zasesklopili a otočili se k němu zády. Zaťukal znovu. Tentokrát přitáhl jejich pozornost. „Co chcete?“

„Rád bych vám vysvětlil, jak přesně funguje dvojitý převodník,“ zavolal přes sklo, ale muži mu nerozuměli.

„Tady nemáte co pohledávat,“ zakřičeli a mávli rukou, jako by mu chtěli naznačit, kterým směrem mázmizet. Peter se ale nedal odradit a dál bušil do skla, dokud jeden z mužů nevystoupal po schodech aneotevřel průchod světlíkem.

„Co chcete?“ zopakoval svou dřívější otázku.

Peter Lake mluvil pomalu a vyslovoval zřetelně, jako by stál v soudní síni. „Všiml jsem si, že si nevíte radys dvojitým převodníkem, nebo aspoň mi to tak připadalo. Vypadali jste dost bezradně. Takže mě

napadlo, že bych vám mohl trochu pomoct.“

Údržbář na něj hleděl nedůvěřivým pohledem. Jeho pochyby mírnil jen fakt, že Peter Lake mluvil stejnějako on se zřetelným irským přízvukem.

„Říkáte, že byste nám pomohl s dvojitým převodníkem?“ shrnul Peterovu nabídku. „A kdo vám řekl, že jeto dvojitý převodník? My ani netušíme, k čemu tam ta věc vlastně je. Říkali jsme si, že když se nám jipodaří rozhýbat, možná to potom zjistíme.“

„Říká se tomu dvojitý převodník a je to důležitá součást pohonné soustavy. Jestli vám dvojitý převodníknefunguje, troufl bych si odhadnout, že se vám stroj každý týden aspoň jednou poláme.“

„To máte pravdu,“ přikývl údržbář. „Jak to ale sakra můžete vědět?“

Peter Lake se usmál. „Dvojité převodníky mám v malíčku. Rozeberu vám ho a zase složím klidně sezavázanýma očima, stejně jako všechno, co vidíte kolem.“

„Tak to byste nám to měl ukázat!“ Peterova nabídka údržbáře očividně nadchla. Celé roky bojoval sestarobylými stroji, které přežily všechny ostatní a byl doslova posedlý tisíci problémy a hádankami,kterými ho stroje den co den dráždily. Strávil mezi nimi polovinu života a hodně se toho dozvěděl odsvého otce, který mu předal všechny pracně nasbírané zkušenosti. Přesto většině strojů, o něž s takovouláskou pečoval, skoro nerozuměl, mnohé nedokázal rozebrat, natož aby měl představu, jak je správně

složit.

„Rád vám to ukážu,“ usmál se Peter Lake. Takové výzvě prostě nedokázal odolat. Mechanik sestoupil

zpátky do strojovny a chvíli se radil se svým spolupracovníkem. Celou dobu ale sledoval, jestli mu

náhodou Peter Lake někam nezmizel. Pak znovu vystoupal po schodišti a otevřel Peterovi průchod.„Pojďte dál,“ pobídl ho a ustoupil stranou, aby návštěvník mohl projít. Před Peterem Lakem se otevřela

cesta do ráje.

Procházel strojovnou a připadal si jako turecký paša. Všude kolem viděl spoustu nablýskaných, pilněpracujících, důvěrně známých strojů. Zdálo se mu, že ho vítají se stejně nelíčeným nadšením jako děti zmateřské školky starostu města. Naslouchal jejich funění, s nadšením sledoval jejich zvláštní tanecpřipomínající pohyby loutky nebo šílence a uvědomoval si, že je zkušený mechanik. Stačilo se rozhlédnout

po rozlehlé hale plné strojů se spoustou temných zákoutí, z nichž na něj hleděly oči mnoha generacíopravářů, údržbářů a mechaniků. Kdysi k nim sám patřil a konečně se k nim vracel. Stáli před nímvyrovnaní jako vojáci na přehlídce a přívětivě se na něj usmívali, jako by ho už dávno čekali. Jako byčekali, až se otevřou dveře světlíku a objeví se někdo, kdo odemkne jejich pokladnici dávnozapomenutých tajemství. Peter cítil, že nastala chvíle vítězství.

Došel až ke dvojitému převodníku. Údržbáři se opřeli o kus dlouho nefungujícího zařízení a tázavě sepodívali na Petera Lakea. Pod povrchem jejich zdánlivě klidných tváří doutnal typicky irský skepticismusjako rozpálený krb. „Takže doufáme, pane mistr,“ ozval se jeden z mužů jízlivě, „že nám ukážete, jakmůžeme tenhle stroj, jakže jste tomu říkal… tenhle dvojitý převodník, spravit. Pokud nás urychleněnepřesvědčíte, že se v těchhle strojích vyznáte, můžete zase táhnout na ulici.“

Peter Lake si dobře uvědomoval, že je hrozivě zarostlý, dohněda opálený, špinavý a oči má zarudlénedostatkem spánku. „Vy, údržbáři strojů, chcete vědět, co je to dvojitý převodník?“ podivil se Peter a

vrátil jim jejich úšklebek. „Já jsem ale myslel, že jste odborníci. Jak vás tak sleduju, rozumíte spíš

vynášení odpadků.“

Muži nevěděli, co mu odpovědět, Peter Lake však jejich rozpaky rychle ukončil. Nadšeně se obrátil ke

stroji a pustil se do práce.

„Tak mě dobře sledujte,“ řekl, jakmile odstranil rozměrný kryt. „Vidíte tady tu dlouhou perforovanou tyč?Běhá vám příliš blízko u přířadky a rohatky a taky tady té eliptické zarážky. A to je, přátelé, velkýproblém, protože to zvyšuje zátěž druhého táhla, připojeného, jak sami dobře vidíte, ke zkrutné tyči apřes ni tady na ozubená kola. Ta se nemohou správně točit, protože do sebe přesně nezapadají. To sepozná na první pohled. Bez ozubených kol zajišťujících antiparalelní spojení se stroj dříve nebo pozdějizadře, neboť mu chybí dostatečná vůle a současně tah. A to nemluvím o tom, že vám vůbec nesedípantografická šroubovice, která by měla přiléhat k sedlu. Stačíte mě sledovat?“ Muži váhavě přikývli.

„Ale ani tím to ještě bohužel nekončí, protože tady máte zadřenou brzdu. Vidíte? Tady by měla býtnamazaná tím nejkvalitnějším vorvaním tukem. A je? Není! Jdeme dál. Podívejte se tady na ty dvě vačky

na perplexních spojkách. Máte je nasazené naopak. Když mi seženete velké šrouby s odpovídající

stoupavostí závitu, aby seděly na tu perforovanou tyč, o kousek ji přitáhnu a posunu ji stranou dosprávné vzdálenosti, aby se o nic netřela. A pak uděláme něco s vačkami a uvolníme zadřenou brzdu. Notak! Na co čekáte? Pustíme se do práce.“

Ani ne za půl hodiny už sebou dvojitý převodník pěkně mrskal, zatímco do té doby hlučný a poskakující stroj, ze kterého až zaléhaly uši, pravidelně předl jako spokojená kočka. Největší hluk v něm způsobovalavelká litinová kola, která před opravou postrádala tlumící efekt dvojitého převodníku.

„Teď by vám stroj měl fungovat bez problémů. Minimálně půl roku, ale možná i celý rok, stačí, když hojen čas od času trochu seřídíte,“ Údržbáři nevycházeli z údivu, když je Peter Lake poučil: „Stroj budepracovat daleko efektivněji, protože dvojitý převodník omezí úbytek energie. Uvidíte, že ušetříte spoustu

paliva. Slyšíte? Hraje jako trumpeta.“

Údržbáři sice poznámce o trumpetě moc nerozuměli, jako ostatně většině z toho, co jim vykládal, alehlavu si s tím nedělali. Už se nemohli dočkat, až Petera vezmou na obhlídku zbývající části strojovny, kdečekala řada dalších, sladce spících nebo dřímajících strojů, jejichž chod a význam pro ně byl celý život

nerozluštitelnou hádankou.

„Co je například tady toto?“ zeptali se a ukázali na velkou kupoli, usazenou nad parním strojem. „Zajímalo

nás to už jako malé kluky a pořád jsme na to nepřišli. Každou chvíli to strašlivě zarachotí, jako kdyby seto mělo rozletět na tisíc kousků, ale pak to zase utichne a nic se neděje.

Zkoušeli jsme se dostat dovnitř, jestli tam nejsou nějaké uvolněné šrouby, ale ani jsme s tím nehnuli.Nevíte náhodou, k čemu je ta věc dobrá?“

„Samozřejmě, že to vím,“ odpověděl Peter Lake. „A nejen já. Řekl by vám to kdejaký toulavý pes zCanarsie. Stačilo by se zeptat. Ono je to tak snadné, že vám to asi vysvětlím ve filipínštině…“

„To ne! To prosím ne!“ ozvali se údržbáři zahanbeně. „Vůbec si nedokážete představit, jaká to byla muka.

Jak hrozně nás celé ty roky trápilo, že nemáme ani představu, k čemu to slouží. Někdy to začneuprostřed noci tiše cinkat, jako když dítě plácá do cinkrlátek, aby přivolalo matku. Jenže my nevíme, copotřebuje.“

„Přesně tak,“ přidal se druhý údržbář. „Zkoušeli jsme tu věc rozebrat, ale nic jsme s ní nepořídili. Jakříkáme, ani jsme se do ní nedostali. A víte co? Jestli mi okamžitě neřeknete, k čemu ta věc slouží, přímotady před váma se zabiju. Vezmu hodinové kladívko a rozbiju si hlavu. Přesně tak. To udělám.“

„A já to udělám taky,“ přidal se kolega.

Muži napětím skoro nedýchali a báli se, aby Petera nějakým nepředvídaným pohybem nevyděsili a

neodehnali.

„Tohle,“ řekl Peter Lake a poklepal dlaní na silně obitý zvonovitý kus železa, „je bezpečnostní kibic.“

Mužům spadla dolní čelist a zírali na něj s otevřenými ústy. Ani jeden o něčem podobném v životě

neslyšel.

„Podívejte se tady na ten stroj,“ řekl Peter a sám se zálibně zahleděl na velké, vznešeně působící soukolípod bezpečnostním kibicem. „Podívejte, jak je krásný a jak září, jako dívka na procházce ConeyIslandem. Taky se mu říká krasavice. Jakmile se začne blížit stoprocentnímu výkonu, přehřátá pára sezačne prudce rozpínat. Roztáhne tyhle těžké písty, co trochu připomínají kalábrijská táhla a postupněstoupá do horní komory. Tam roztočí osmnáct set osmdesát tři stříbrných dolarů, které se rozezní jakozvonkohra. Zahanbeně přiznávám, že si už přesně nepamatuju, proč v komoře musí být přesně osmnáctset osmdesát tři stříbrných dolarů, ale pokud vím, víc ani míň jich tam nikdy nebylo.“

Údržbáři nebyli schopni jediného slova, Peter Lake to přijal jako projev nedůvěry, proto hned pokračoval:„Jestli chcete, rád vám to ukážu,“ řekl a odvedl je ke vzdálenému konci stroje, ke dvěma pákám. Zdálo

se, že jsou spojené s podlahou.

Údržbáři se bez mučení přiznali, že i ty pro ně vždycky byly záhadou.

„Ve skutečnosti na nich vůbec nic záhadného není,“ ujistil je Peter Lake. „Jsou to páky bezpečnostníhoventilu. Podívejte,“ řekl a trochu posunul páky. „Když páky nastavíte tímhle zužujícím se koncem do tétopolohy, aha, už to chápu, do úhlu osmdesáti tří stupňů, což je taky důvod, proč musí být v komořeosmnáct set osmdesát tři stříbrných dolarů –, uvedete do chodu všechny bezpečnostní kibice.“

„Všechny kibice?“

„Jistěže všechny. Podle toho, jak je tahle strojovna velká, bych hádal, že je jich tady přinejmenším deset.U podobných strojů je to obvyklé. Musíte vždycky najít páku, která ovládá kibic nad strojem, který právěopravujete. Když to tu stavěli, mysleli na spoustu věcí, rozhodně je nezajímalo jen to, jak něco vypnoutnebo zase zapnout. Vytvářeli obří skládačku. Složitou rovnici o mnoha neznámých. Musíte si uvědomit, ževšechny části tohoto velkého soukolí jsou vzájemně propojené, spolupracují jako všechny nástroje

velkého orchestru. Pokud se chcete stát dirigentem, musíte je všechny znát a taky ovládat,“ usmál se

Peter Lake, přestože se zároveň i mírně ušklíbl. „Stejně jako musíte znát celou skladbu do poslední noty.“

Odvedl je zpátky k bezpečnostnímu kibicovi usazenému nad nádherným parním strojem a bez sebemenšínámahy ho zvedl. O zem zazvonil stříbrný dolar a začal se kutálet po podlaze.

Jeden z údržbářů se za ním rozběhl, přidupl ho k zemi, zvedl ho a chvíli si ho pozorně prohlížel. Pak se svytřeštěnýma očima podíval na svého kolegu a řekl:

„Je z roku osmnáct set osmdesát tři.“

POKUD V SUNU přijali nového vrchního údržbáře, Harry Penn ho obvykle pozval na večeři k sobě domů,nebo do restaurace U Petipů. Onoho června ale vládl v novinách neobvyklý zmatek. Všechnyzaměstnávala záhada obří lodě, která jen tak zakotvila na řece a nezdálo se, že by se hodlala pohnout.Novináři Sunu se o ní snažili něco zjistit, ale ať se snažili sebevíc, nic nevypátrali. Vedení nakonecvyčlenilo početnou skupinu zkušených slídilů, jejichž úkolem bylo vypátrat aspoň pár informací, z nichž byse dal připravit článek. Lidé ze Sunu trávili celé dny i noci v přístavu, ustavičně doráželi na starostu (kterýloď uprostřed noci navštěvoval a vždycky se vracel v rozjařené náladě a tanečním krokem), pořizovaliletecké snímky, skenovali loď termovizí a sledovali zprávy z celého světa, jestli v nich nenajdou nějakévodítko, nějaké světlo na konci tunelu vedoucího k vyřešení neobvyklé záhady. V zoufalství nad vlastní

neschopností zanedbávali své obvyklé pracovní povinnosti, proto není divu, že nedošlo ani na vítání

nových zaměstnanců.

Když se přepracovaný a k smrti vyčerpaný Praeger de Pinto s Peterem Lakem konečně setkal, nový vrchní

údržbář už vypadal přesně tak, jak by měl vypadat člověk na jeho pozici. Současně měl tutéž podobujako v dobách, které si stále nemohl za nic na světě vybavit; kdysi dávno, kdy vysedával v hospodách,opravoval porouchané stroje a kradl. Nechal se ostříhat, několikrát se vykoupal a pod nosem mu už zaserostl knír. Jakmile byl spokojený s očistou a knírem, koupil si plátěný oblek starosvětského střihu, vekterém se dobře cítil a navíc v něm dobře zapadl mezi zaměstnance Sunu, hlavně mezi staré ctihodnétatíky, kteří se rádi oblékali ve stylu nápadně připomínajícím devatenácté století.

Když se Peter Lake potuloval ulicemi, početné jizvy v obličeji se mu ztrácely pod silnou vrstvou mouru ašpíny. Nyní se ale znovu objevily, i když je pravda, že některé tenčí už pomalu začínaly mizet. Kdyby semu Praeger podíval do očí, možná by si všiml, že Peterova duše uvízla v bouři z jiného místa a jiné doby.Nic takového ale neudělal a z Peterovy tváře vyčetl pouze to, že mluví se zkušeným mechanikem, kterýmiluje svoje řemeslo a vždycky se ho snaží dělat tak, jak nejlépe umí. Nevypadal jako intelektuál ani jakoumělec; nepůsobil jako právník a nikdo by v něm nehledal bankéře.

Vyhlížel jako člověk pokládající koleje, stavějící domy, udržující oheň v kotlích nebo v kovářských výhních,opravující stroje. Měl svalnaté paže, ruce jako lopaty, rovný nos a hluboký hlas. Praeger de Pinto si ho naprvní pohled oblíbil. Netušil nic o jeho složitém osudu a povaze, nepoznal v něm zjevení za plotem vrestauraci U Petipů, stejně jako si Peter Lake nevybavil Praegera, takže na něj brzo zapomněl. Současněměl radost, že noviny mají konečně zkušeného údržbáře, což znamená, že v budoucnu se nemusejíobávat tolika poruch a zdržení. Velkou naději na lepší příští v něm vyvolával fakt, že si ho do čela vybralisamotní údržbáři. Ti v něm viděli mistra svého řemesla a člověka ochotného smířit se s učňovskýmplatem. Předchozí vedoucí Trumbull se totiž také učil od Petera, ale své mzdy se vzdát nehodlal.

Peter Lake trávil většinu času ve strojovně, kde byl skutečně šťastný. Když měl volno (vždycky jen několik

málo hodin), sedával v malém pronajatém pokoji a pozoroval nekonečné údolí prázdných střech adřevěné nádrže na vodu. Netrvalo dlouho a podobal se všem ostatním obyvatelům New Yorku: bylzajištěný, bezvýznamný a osamocený.

Ačkoli počátek léta byl z pohledu počasí poměrně uspokojivý, pěkné dny převládaly, a pokud se dostalydo defenzívy, rychle si znovu vybojovaly nadvládu, město se muselo několikrát potýkat se silnými bouřemi. Na západním okraji se náhle objevila šedivá mračna připomínající neprostupné pohoří s řadouhadích hnízd, z nichž takřka nepřetržitě šlehaly blesky. Hned nato se přihnal vítr ženoucí před sebou silnéprovazce deště a někdy také kroupy. Oblohu křižovaly ohnivé střely osvětlující fialový příkrov mraků, které

s oblibou mířily na vysoké věže Manhattanu, pokaždé zasáhly přesně, i když nenapáchaly žádnou většíškodu. Ulicemi burácel hrom a lidé od Washington Heights až po Battery si trochu vystrašeně zacpávaliuši. Nešťastníci, kteří se nestačili včas ukrýt, si uprostřed blesků a hromových ran připadali jako kuželky.Jindy nezadržitelně pádící dav se dělil na početné skupinky zběsile pádících lidí. Hledali úkryt ve vchodechdomů, v podloubích a pasážích, kde se sklopenými hlavami a zatajeným dechem pokorně čekali, až bouře

přejde a vystrašeně doufali, že pokud se rozhodne udeřit, potrestá hříšníky stojící o kus dál.

Peter Lake se při bouři pokaždé zastavil a pozorně ji sledoval, často prosklenou stěnou strojovny vsuterénu vydavatelství Sunu. Díval se, jak déšť bubnuje do skla, oblohou létají blesky, a pokud byl vesvém pokoji, někdy byl dokonce svědkem přímého zásahu nebeské artilerie mířící na dřevěné nádrže navodu. Pokaždé po něm následovala ohlušující rána, a poté chvíle zvláštního ticha. Připadal si jakozpravodaj oddělení větrů a deště, který napjatě sleduje řádění živlů a pevně doufá, že jeden z bleskůpronikne až k základnímu kameni času a navždy ho osvobodí.

Martin a Abby se procházeli náhle ztemnělým bytem třicet poschodí nad East River a s nevýslovnýmděsem sledovali jednu z těchto bouří. Nic podobného nikdy předtím nezažili a pokud ano, nebyli ještě dost

velcí, aby chápali, co se kolem nich děje. Martin si vybavoval několik menších bouřek, které se ale tépřicházející nemohly ani zdaleka rovnat, navíc je rozdíl, jestli blesky šlehají deset kilometrů daleko, neboje máte přímo nad hlavou. Hardesty a Virginia byli v práci a paní Solemnisová jako obvykle spala jakopoleno. Děti s ní chvíli třásly, a když ji nedokázaly vzbudit, domnívaly se, že ji zabila bouřka. Společně sevydaly do kuchyně, odkud se oknem dívaly směrem k Pekelné bráně.

Martin sestřičce řekl, že rodiče jsou už určitě mrtví, načež se Abby rozplakala. A vzhledem k tomu, žemrtvá je i paní Solemnisová, pokračoval Martin, možná zůstali na celém světě úplně sami, jako úplnědočista sami. Na chvíli je trochu potěšil pohled na remorkér proplouvající Pekelnou bránou, ten ale rychlezmizel a hned nato zaburácel tak ohlušující hrom, že málem popraskalo sklo v oknech. „Ničeho se neboj,Abby. Já se o tebe postarám,“ konejšil Martin malou sestřičku, která už zase natahovala a začínalakňourat. V duchu si rychle prošel několik základních kroků při vaření vajec. Nedávno mu ukázali, jak sezapaluje sporák a jak si může připravit snídani. Teď, když se bude muset postarat o malou Abby, mu topřipadalo jako velká výhoda. Pomalu se začal zabývat otázkou, co si počne s tělem paní Solemnisové –má ji shodit z terasy nebo ji strčit do chladničky? Vtom však bouře ustala, vykouklo slunce a Virginiazatelefonovala domů, jestli děti se nebály bouřky.

Martin a Abby vnímali čas podobně jako Peter Lake, stejně jako on si nebyli jisti jeho povahou a během,protože se na rozdíl od většiny ostatních nenechali klamat hodinkami. Lidé ochotně věří, že čára na papíře

je jen výsledek jejich představy a nedají se obalamutit ani tečkou, ale vteřiny uctívají jako všemocnébožstvo.

Abby a Martin se spokojeně pohybovali po souběžných nekonečných drahách mimo hájemství času.Bydleli v bytě Marrattových, vysoko nad městem jako dvě ptáčata ve skalním hnízdě.

Své okolí často překvapovali mimořádnými schopnostmi. Hardestyho a Virginii těšilo zejména to, že majímimořádně bohatou fantazii. Často mluvili o početných imaginárních kamarádech s těmi nejzvláštnějšímijmény: „Tlusťoška a Plešoun“, „Psí muž,“ „Osamělý Dorian“, „Hadí žena“, „Podvlíkač“, „Popínavec“,„Plazivec“, „Kouřovka“, „Divoký Alfons“, „Skřípal a Špičkoun“, „Bláznivá Ellen“, „Boxer“, „Romeo“,„Česnekáček“ a podobně. Když rodiče zjistili, že seznam přátel s podivnými jmény je takřka nekonečný,přestože se děti nedívaly na televizi, začali se obávat, že představivost jejich maličkých je až příliš divoká.Ovšem jen do chvíle, než jednou u večeře vyslechli zvláštní rozhovor:

„Kočičí žena z měsíce dnes plakala,“ oznámil Martin věcným tónem své malé sestřičce. „A Kočka Bonomodělala kotrmelce pozpátku. Podle mě s ní není něco v pořádku.“

„Kdo?“ zeptala se Abby. Po spánku, ve kterém se dostala až příliš daleko do Morfeovy říše, byla dostnevrlá, stejným neduhem ale trpěli úplně všichni Marrattovi.

„Kočičí žena z měsíce,“ řekl Martin, kterého zjevně zlobilo, že se musí opakovat.

„Kdo?“

„Kočičí žena z měsíce! Kočičí žena z měsíce!“

Martin se rozječel, jak to dělávají jen hodně vzteklé a nevychované pětileté děti. Hardesty ztuhl svidličkou v půli cesty mezi talířem a ústy. „Vždyť víš. Čtrnácté okno odshora a sedmé od kraje.“

Teprve tehdy Hardestymu a Virginii došlo, že neviditelní kamarádi jejich dětí jsou skuteční lidé, obyvateléobřího obytného domu stojícího přímo před okny jejich pokoje, které si pojmenovali podle jejich vzhledu,zvyků a své dětské představivosti. V tomto zvláštním seznamu bez telefonních čísel měli bezmála tisíc lidía zvířat, které znali, skoro jako by se s nimi den co den vídali. Virginii to nijak zvlášť nepřekvapilo. Dobřesi pamatovala, jak se musela velmi brzo, ještě jako docela malá holčička, naučit asi dvacet tisícnejpoužívanějších slov ze slovníku paní Gamelyové. To aby věděla, co se bude dít, když paní Gamelyovánapříklad z ničeho nic prohlásila: „Marry! Dorazili la Blonde a její muž a chtějí vědět, jestli u nás přírubous obludou dobudou něco halabala ryb.“ Virginia vyrůstala uprostřed přírody, pod střídavě mračnou ajasnou oblohou, takže už jako malá dokázala předem odhadnout, jaké bude v následujících hodinách,dnech, týdnech, měsících a letech počasí. Byla jako každý aspoň trochu zkušený farmář. V Yorkville dětitaké obklopovala spousta podnětů, přestože (alespoň podle Virginie) ani zdaleka tak vznešených, jakébyly v syrově drsné přírodě u jezera Coheeries.

To ale nic neměnilo na tom, že děti se jí svými výjimečnými schopnostmi zcela vyrovnaly. Stejně jakomatce jim nechyběla odvaha. Virginia s hrůzou a oroseným čelem vzpomínala, kolikrát se v dětství dostala

do bezprostřední blízkosti smrti, třeba když klacíkem pošťuchovala rozdrážděného chřestýše; kdyžkrmila zatoulaného hnědého medvěda desetkrát většího, než byla sama, když mu strkala lesní plodyrovnou do tlamy jako by to byl obyčejný mýval, jak ho plísnila a třeba půl hodiny ho vodila jako psa naprovaze po louce, kde se jí, alespoň jak paní Gamelyová doufala, nemohlo nic stát. Vzpomínala, jakšplhala po zamrzlé stěně na střechu ledárny a jak si hrála s puškou, zatímco maminka roznášelasousedům čerstvě upečené koláče. Věřila, že podobných rizik jsou její děti ušetřené. Názor změnila vechvíli, kdy přistihla Abby, jak lehkým tanečním krokem, do rytmu valčíku z gramofonu, poskakuje pozděné zídce terasy a vesele se točí celých sto metrů nad zemí.

Většina matek by vyjekla hrůzou a vrhla se k dcerce, aby ji zachránila před pádem do propasti. Virginiavšak zachovala klid. Ze všeho nejdřív ji napadlo, že vzhledem k tomu, kde bydlí, jsou její děti podobnéobyvatelům jeskyň vysoko ve skalách; jistě si dávno navykly na život ve výškách a osvojily si schopnostijinak náležející pouze veverkám a kamzíkům, kteří se nebojí pádu a neznají strach. Věděla, že jestli má zAbby vyrůst neohrožená dívka, nesmí ji zatěžovat vlastními obavami –musí k ní přijít pomalu a jakoby nics ní odtančit od zdi. Přesně to udělala a od té doby vždycky obdivovala dceřinu přirozenou ladnost a

šarm.

Procházka po zídce terasy patřila k několika málo výjimečným epizodám v jinak poklidně plynoucím životě

dětí, které dokázaly svou bezmocností, nevinností a představivostí obracet čas naruby, cestovat s větrem

a pronikat do duší zvířat. Věřily, že město je celým vesmírem a zároveň jeho středem, což je současnězvláštní logikou protikladu posouvalo až k samým hranicím nekonečna. Otvíralo jim to vrátka do světanevysvětlitelných záhad, všechno, co leželo za okrajem známého světa, nebylo totiž dál než Fort Lee vNew Jersey nebo Yonkers. V kosmologii se děti vyznaly lépe než fyzici, protože fyzici a jejich předchůdcivesmír zkoumali pomocí různých přístrojů a pomůcek. Ty je nutily těsnat vesmír do směšných modelů,jako by se snažili celé nebe natlačit do maličkého náprstku, zatímco děti se nezdržovaly obavami anipochybnostmi a mířily přímo k jádru věci. Stále ještě se pohybovaly v bezprostřední blízkosti zrození a vhlubokých snech si dobře vybavovaly dokonalý klid bytí. Ani na chvíli nepochybovaly, že stačí věřit amohou se rozlétnout vzduchem. Stačí jediná představa a zůstane po nich jen dlouhá rozmazaná čáravlající jako bílý plášť.

Plně přejali matčino vysvětlení zvláštní bílé stěny, která občas obehnala město, stejně jako je předtímVirginia přijala od paní Gamelyové.

„Není to nic a současně je to úplně všechno,“ prozradila dětem během jedné z bouří, zatímco leželyschoulené v postýlkách a naslouchaly kvílení vichřice. „Postrádá čas, který se v ní zachytil jenom jakozvířátko drápky, takže z něj zůstaly pouze malé ostrůvky. Pohybuje se v divoce vířících protichůdnýchproudech, a pokud se dostanete příliš blízko, zmocní se vás a odnese vás jako mohutná vlna trosečníkastojícího na skále. Točí se kolem města jako boxer v ringu; někdy na něj udeří jako tornádo, aby z nějvyhnala část obyvatel a jiné do něj přinesla, jindy jen tak visí nad mořem a otvírá mu všechny cesty. Jejako vlídná bouře, bezpečné útočiště, nestranný proud, který nás všechny odnáší neznámo kam. Všichni se ptáme, jestli existuje něco za stěnou a věříme, že tam něco je.“

„Proč?“ zeptal se Martin zpod pokrývky.

„Protože,“ pokračovala Virginia stále stejně vlídným tónem, „ve vzácných chvílích, kdy se všechny věcispojí do dokonale krásného symetrického tvaru a kdy zavládne spravedlnost, stěna se zbarví dozlatova acelá se rozzáří, jako by se na nás usmívala, jako by se na nás usmíval Bůh, který si vzpomněl navšechny dokonalé a nesmírně složité věci, jaké kdy stvořil a nadlouho se mu vzdálily.“

Děti vynikaly mimořádnými pozorovacími schopnostmi. Celé dny trávily ve velkém obytném doměpřipomínajícím včelí úl a všímaly si věcí, které ostatní lidé přehlíželi. Dávno například postřehly, že když se

domem rozezní desítky telefonů, připomíná to velký hudební nástroj vyluzující slabé i silné tónyvšemožných výšek a barev, podle toho, z jaké dálky a přes kolik stěn se telefony ozývaly, v závislosti narychlosti větru, na tom, zda bylo v bytě otevřené okno, na charakteristikách reproduktoru a tak podobně.Naslouchaly jim jako zpěvu ptáků pronikajícímu temnou houštinou lesa. Potrubí, rychle tekoucí vodapadající nepřístupnými jeskyněmi, k nim mluvilo jako podzemní Hádova řeka. Ze svého vyvýšenéhobidýlka mohly snadno, v úrovni očí, pozorovat volně létající ptáky. Kochaly se neskutečnou harmonií křídel

a modravého vzduchu, se kterou se dole v mělkých a současně hlubokých ulice města člověk nesetká.Uměly přinutit telefon, aby si „vesele prozpěvoval“ pomocí záznamníku zachyceného do smyčky lasa, jako

by to bylo domácí zvířátko z farmy. Stály pevně rozkročené v horské pevnosti a pečlivě zkoumalyproměny světla, za bouře, za úsvitu i během západu slunce. Pomocí skoro kilometr dlouhých stínů budov

z okolí dokázaly přesně určovat čas; odhadly ho podle oblaků voňavého vzduchu (sladšího a těžšího nežparfémy celé Arábie), který stoupal podél zdí a teras pokaždé, když se stovky dam, jejichž hlavnímsmyslem života byla práce, vrhaly do sprch a nablýskaných van, jako by chtěly společně oslavit svouposvátnou půlhodinku.

Marko Chestnut tvrdil, že byly tak vnímavé k přírodě, jako by vyrostly na farmě nebo někde v horách. „Jesice pravda, že žijí ve stroji, v našem městě. Ale pokud příroda dokáže stvořit stroj, pak stroj jistědokáže stvořit přírodu.“

Každou sobotu maloval jejich portréty, buď samostatně, nebo ve dvojici. Jeho ateliér se nacházel vcentru města, poblíž hlavního sídla vydavatelství Sunu a v blízkosti Manhattanského mostu. Jednohodeštivého jarního dne k němu Abby a Martin dorazili ve svých žlutých pláštěnkách, což ho nesmírněpotěšilo, protože pláště do deště z impregnovaného plátna od jezera Coheeries měly nahnědlý odstín.Nadšeně pozoroval jejich hořící tváře a jiskřící oči, nádherně vynikající na šedivém pozadí vodní stěny.Přesně tak se mu to líbilo, Přesně tak to potřeboval. Děti netušily, co přesně se od nich čeká, což jetrochu vyvádělo z míry a trochu děsilo. Marko Chestnuta vždycky braly trochu jako lékaře. V jehopřítomnosti je nikdo nedokázal přimět k hovoru, a když přece jen něco řekly, vždy mluvily jen šeptem.Marko Chestnut jim dával brusinkovou šťávu, krmil je čokoládovými sušenkami a snažil si je naklonitmalířskými sadami, magnetky, autíčky a katalogy z muzeí.

Děti v ateliéru strávily několik hodin; sledovaly, jak venku prší, jak ulice bičuje vítr a také svého malíře –stejně soustředěně a zvědavě jako on je. Slyšely jenom zvuk deště a vody stékající okapy a rýnami postěnách domů na ulici. Abby přistoupila k malířově plátnu, uchopila Chestnutův štětec a prohlásila, že zníjako déšť. Skutečně tak zněl a Marko Chestnutovi to nepřipadalo nijak divné, vždyť přírodu viděl i vtrámech, ocelových nosnících a strojích vyplňující sklepy a celé budovy města. Viděl ji ve všech věcech ajejich uspořádání; v zátiších osvětlených elektrickou žárovkou stejně jako v polích barvy obilí za plnéhoslunečního světla. Všude nacházel stejné neměnné zákony. Zatímco Marko Chestnut si ve svýchnejdivočejších snech představoval, jak se město a osiřelé stroje doberou vlastních kořenů a oživnou, dětimyslely na větší věci, na vzestup a let, na to jak se celý svět vznese k dokonalosti a zbaví se drsnýchstrojů, které ho tak dlouho tížily.

NĚKDE VE MĚSTĚ CHUDÝCH věznili bílého koně Athansora; drželi ho v továrně, kde musel zapražený dotěžkého postroje a kolem dokola tahat rumpál zasazený do mohutného trámu, k němuž byl nešťastný kůň

přivázaný. Odpočinout si směl, jen když se starobylý rozpadající se stroj porouchal, nebo když došelmateriál, který tu zpracovávali. Jinak pracoval bez přestání. Cestou kolem výklenku, do něhož vlastnívahou padal oves a stékala voda, se mohl dosyta najíst, ale to bylo všechno, co ho mohlo při jeho těžképráci těšit. Dřevo a kov kolem výklenku se leskly, jako by stěny potáhli mosaznými pláty, protože jedohladka vyleštila zpocená těla bezpočtu koní.

Koně tu většinou vydrželi měsíc, někdy i dva, ale většinou padali vyčerpáním dřív, než je mohl nespokojený majitel zastřelit, protože mu už dál nebyli k užitku. V továrně byli zvyklí zapřáhnout koně anechat ho chodit tak dlouho, dokud se vyčerpáním nezhroutil. Během roku jich spotřebovali většinoukolem desítky, a přitom by docela stačilo, aby tři koně nechali pracovat na tři směny a mohli jim vydržetaž do konce života. Město chudých se však řídilo vlastními pravidly, která se zcela odlišovala od toho, cose psalo v učebnicích ekonomie. I přesto však majitel bez velkého úsilí prosperoval, protože koně hoskoro nic nestáli, kupoval je za pár drobných od obchodníků, jimž už nedokázali utáhnout povoz, odpřekupníků chytajících zaběhlá zvířata a z odporných stájí ve vyhořelých činžovních domech, kam je ponocích přiváželi z venkova přičinliví zloději.

Jakmile koně dosloužili a udřeli se k smrti, rozporcovali je na maso a použili dokonce i zjizvenou kůži. Nazmar nepřišly vnitřnosti ani kosti, z nichž se vyráběl klíh. Nacházeli tady obživu lidé na pokraji společnostia spolu s nimi různí darebáci, chamtivci a krátkozrací „podnikatelé“ všeho druhu, kterým nevadilo, žekoňský průmysl požíral jednoho koně za druhým.

Nikoli však Athansora. Odvezli ho z arény a doufali, že vydrží déle než jeho nevinní příbuzní, které chytalina horských pastvinách a za tmy je v nákladních automobilech odváželi do města. Někteří si pamatovalina jistého, nesmírně cenného peršeronského koně z Virginie, který vydržel chodit kolem dokola pětměsíců, aniž by se jedinkrát zastavil. Tím přivedl k úžasu dokonce i své zatvrzelé lovce. Tohoto bíléhokoně odhadovali zhruba na stejný výkon, protože se stavbou těla, výškou i tělesnou konstitucí nápadněpodobal skvělému plnokrevníkovi. Spíše ale věřili, že se udře o něco dřív, protože peršeronský kůň byl

uvyklý na práci, zatímco Athansor pouze na boj.

Nemohli samozřejmě tušit, že Athansor má docela jiné plány, do kterých smrt rozhodně nepatřila, ani na

moři, ani v zápřahu před vozem plným odpadků, ani u věčně se točícího rumpálu. Jak by taky mohlivědět, že stejně jako jejich podnik požírá koně, bílý kůň se živí věčností a krmí se jí stejně hladově jakovodou, kterou mu nabízeli? Nechápali, kde se v něm bere tolik síly, ale jasně viděli, že čím víc ho honí asilněji na něj tlačí, tím je mocnější. Neúnavně otáčel rumpálem, ať s ním zmítala horečka a celý se potil,nebo byl zdravý a tetelil se radostí ze života. Otáčel jím i v bolestech a se sotva tlukoucím srdcem, ve tmě

i za světla, ráno i večer, když se sotva držel na nohou, i když mu bylo do skoku. Postupoval stále vpřed a

ani jednou neklopýtl.

Během prvních srpnových týdnů bylo hrozné horko, takže během odpoledne a někdy i v noci měl tělopokryté hustou bílou pěnou. Otvíraly se mu rány a ty nezhojené mu zle krvácely. Když nastal podzim a do

místnosti vnikl chladnější svěží vzduch, kůň už dobře věděl, jaký osud mu připravili. Zvedl hlavu, zatřáslhřívou slepenou krví a pohlédl před sebe. Protože on byl ten stroj, který hýbe ročními dobami a rozmílásůl do mořské vody. V zimě pokrýval polovinu kruhu, v němž se kůň stále dokola otáčel, sníh. Ten muklouzal pod nohama, takže několikrát málem upadl. Vždycky však v sobě našel dostatek sil, které hoprovedly zimou a přenesly do jara. Navíc tu byl dokonalý červen, který prožil ve volné přírodě a každýjeho krok byl malým vítězstvím. Na počátku léta, když se krásné počasí střídalo s prudkými bouřemizastavujícími dopravu a rozpoutávajícími peklo v městských kaňonech, čerpal kůň sílu hned z několikavěcí, k nimž patřil nevěřícný údiv jeho mučitelů, kteří nemohli pochopit, jak je možné, že stále ještě žije.

Z jedné třetiny kruhu se bílý kůň mohl vždycky na okamžik rozhlédnout k západu, přes nedozírné pláněpokryté sutí a cihlami, přes hřebeny vypálených domů a řeku, daleko k ohnivému obzoru. Toto bylodalším důvodem, proč žít.

NAD MĚSTEM SE ROZEZNĚL ZVON. Zvonil, zatímco starosta plul po řece lodí, která ho nesla po East Riverod Gracie Mansion k radnici. Nepřestal zvonit, dokud nevstoupil do své kanceláře, neoblékl si slavnostní

roucho a nepožádal velitele policie, aby oznámil, že „lidé se mohou radovat, protože starosta nastoupil do

úřadu připravený vládnout a pracovat pro všeobecné blaho a stejně jako oni se raduje, že nadnedotčeným a vzkvétajícím městem opět vyšlo slunce“. Šlo o starobylý obřad, který mnozí brali jakosamozřejmost a nevěnovali mu žádnou pozornost. Pro samotné město byl ale nesmírně důležitý, protožestarostovi neustále připomínal, že je jen jedním z obyčejných obyvatel, prvním z rovných. Nabádal ho kesvědomitému plnění povinností a jeho úřadu dodával nezbytnou kontinuitu.

Členové městské rady (seděli v ní Harry Penn i Craig Binky a kupodivu se snesli i respektovali) se scházelipřed každou volbou nového starosty, aby pro něj vybrali oslovení. Šlo o čistě symbolický akt, protožesamo oslovení ho nemohlo zbavit úřadu, ani mu zajistit opětovné zvolení. Pro voliče to však bylmimořádně významný signál a velký vliv to mělo i na sebevědomí samotného starosty, protože novéjméno ho přenášelo do budoucnosti a současně do historie města. Zcela překrývalo jeho dřívější jméno,na které se záhy zapomnělo a všichni si pamatovali jen oslovení vybrané městskou radou. Není proto divu, že někteří starostové své nové jméno neunesli (zejména, když se jim mělo říkat Popelář, Kostlivec,

Hadrář a podobně) a okamžitě po zvolení se vzdávali funkce nebo rovnou páchali sebevraždu. Jiní pohanuspolkli a pokračovali ve svém úřadu, přestože ze jmen Lišák, Vajíčko nebo Vrána neměli žádnou radost.Věděli však, že v politice je třeba drobné úsměšky statečně snášet. Existovali i starostové, kterých jako by

se ironie netýkala, protože se díky přirozeným vlohám a moudrosti, štěstí či vysokému věku těšilivšeobecné oblibě. Samozřejmě pak dostávali jména, s nimiž se dá žít navěky: Skála, Topol, Lev či Naděje(to se stalo pouze jednou, když členové městské rady chtěli upozornit na brzký příchod nového tisíciletí).Jak radní dokážou při výběru jména předem odhadnout, jestli bude kandidát úspěšný a oblíbený nebo ne,

bylo všeobecnou záhadou a nevěděli to ani sami členové rady. U Craiga Binkyho to nikohonepřekvapovalo, ale od Harryho Penna by se nějaké vysvětlení čekalo. I on byl však překvapený zvláštnípředvídavostí, typickou pro zasedání rady, jako by se její členové nevědomky dotýkali budoucnosti.

Současný starosta v úřadu končil buď v době, kdy řeku pokryl první led (obvykle koncem ledna), nebokdyž se v brooklynském parku sedm bloků severovýchodně od hřbitova Green-Wood objevily první květy(konec března). Vzhledem k tomu, že pro předchůdce vybrali jméno Smraďoch, mohl se starosta pouzeradovat, když se dozvěděl, že jej budou oslovovat Jeho ctihodnost Hermelín.

V RÁMCI SLOŽITÉ SYMBOLIKY titulů šlo o skvělý výběr, protože starostovský plášť byl právě z hermelínu.

Členové městské rady chtěli nejspíš upozornit, že nová hlava města bude chodit patřičně oděna. Starostu

oslovení mimořádně těšilo. Měl pocit, že by mu mohlo pomoci k opětovnému zvolení. Vypadal sice jakovajíčko vařené natvrdo a mluvil nepříjemnou fistulí, ale v politice se dokonale vyznal a byl to čestný muž,který si dokázal získat přízeň svou zodpovědností a humorem, s nímž zvládal i ty nejobtížnější úkoly.Současně mu ale nechyběla prozíravost, takže se na své přednosti nespoléhal. K udržení popularity a vlivu

si vybudoval mocný nástroj, paralelní mocenskou strukturu využívající všechny obvyklé a osvědčené triky

moci, všechna skvělá kouzla objevená předchozími generacemi politiků, od vánočních dárkových balíčků,které rozesílal po milionech, až po elektronickou komunikaci. Starosta neustále brouzdal sem a tam pohlavní informační dálnici, takže spolehlivě znal jména, přezdívky i oblíbená jídla všech, se kterými si kdypotřásl rukou. Jeho konverzační témata během předvolební kampaně sice nesvědčila o bůhvíjakénápaditosti („Zdravím, Jackie, tak jak se vám v poslední době daří lasagne?“ nebo „Rád tě zase vidím,Nicku. Pořád ještě se cpeš vaječnými rolkami?“), ale z výsledků bylo patrné, že mu zajišťují přízeň voličů.

Starosta Hermelín měl k dispozici tři kanceláře, každou v jiné výšce a každou k jinému účelu. Kancelář vprostorách městské radnice (ta byla nejblíž nad zemí) využíval k oficiálním setkáním a při slavnostníchpříležitostech. V prostorách staré radnice často hrávalo pro veřejnost smyčcové kvarteto a visela tuspousta krásných obrazů. Každý starosta mohl zajít do galerie s obrazy svých předchůdců a prohlížet sitváře mužů, kteří na sebe stejně jako on vzali břemeno zodpovědnosti. Dívali se na něj z hlubiny časů asvými úsměvy a klidným pohledem ho ujišťovali, že jakmile je po všem, člověk se může na všechny

životní i pracovní trable dívat s nadhledem a klidem.

Další kancelář se nacházela bezmála dva kilometry nad městem, na vrcholu jednoho z nejvyššíchmrakodrapů. Každý, kdo se podíval z okna, měl před sebou město jako na dlani a těsně pod nohama mupomalu pluly mraky. Většina budov vypadala tak vzdálená, že si je mnozí pletli s barevnými kostkamistavebnice ozářenými sluncem. Takto vysoko nad zemí se snadno vládlo a vůbec nejlépe se tu dělalarozhodnutí, která měla ovlivnit budoucnost města, z výšky nebyly vidět jednotlivé tváře a nedoléhal semkřik davů unášených mohutným proudem dějin.

Třetí kancelář sídlila v patnáctém poschodí budovy v blízkosti parku Battery. Ze širokých oken se otvíralvýhled na přístav, na moře, na Governors Island, na domy na Brooklyn Heights z rezavě červených cihel,na zelená prostranství brooklynských parků a hřbitovů. Dalo by se říct, že třetí kancelář starostovinabízela nejvyváženější pohled. Viděl dostatečně daleko, ale pokud se jen trochu snažil, snadno rozeznalpostavy lidí pod sebou. Když se podíval směrem ke kanálu, mohl pozorovat připlouvající i odplouvajícílodě, zatímco z nejvyšší kanceláře viděl jen dětské hračky, které dospělého muže nemohly zaujmout. Vprostřední kanceláři s ním město mluvilo. Lodě mu vyprávěly o moři, domy o větru, parky o zimě a o létu.

Nejčastěji se díval, jak lodě pomalu kloužou po hladině, která se vlnila jako nevěstin závoj ve větru.Pokud si vzal dalekohled, snadno mohl sledovat, jak kapitáni na můstku rozdávají příkazy a vedou loďmezi nebezpečnými přílivovými mělčinami úžiny.

V prostřední kanceláři s velkými okny, jimiž do místnosti vnikalo tlumené světlo, úřadoval starostaHermelín nejčastěji. Nesvazovala jej připomínkou dávno zašlých časů, nebyla tak ošoupaná jako kancelářve staré radnici a neskrývala mu město za mraky, takže zde mohl nejsnáze řešit množství paradoxníchproblémů, které jsou základem každého politického rozhodování. Ve své prostřední kanceláří, o níž rád mluvil jako o očistci, se cítil vůbec nejlépe, což je také důvod proč zde přijímal většinu hostů, včetně

Praegera de Pinto.

Šéfredaktor Sunu byl ve starostově kanceláři mnohokrát, takže nikoho nepřekvapilo, když se spokojenězabořil do pohodlného koženého křesla, jako by mu patřilo. „Děje se něco?“ zeptal se starosty Hermelína.

„Já nevím. Děje se něco?“ zeptal se starosta Hermelín.

„Myslím, že to víš.“

„O čem to proboha mluvíš? Stalo se ti něco? Chytils nějakou binkyovskou nákazu nebo co?“

„Tak dobře, trochu to upřesním. Minulý týden tě viděli, jak vstupuješ na palubu lodě kotvící na Hudsonu.Naši reportéři napsali, že ses tvářil ustaraně a působil jsi sklesle. V televizi jsi vypadal jako trestanec mířící

na popravu. A dál se psalo toto: ‚O dvě hodiny později u mola přistál člun, a na břeh vyskočil veselýstarosta Hermelín. Vykračoval si jako mladík a usmíval se od ucha k uchu, jako by mu někdo mezi tvářevrazil čínskou tyčinku.‘ A k pobavení celého města jsi ještě přidal malý taneček.“

Starosta zaklonil hlavu a hlasitě se rozesmál. Nejspíš si vzpomněl na důvod, který ho po výletu na loďpřiměl k tanci.

„Během následujícího týdne ses ani jednou nesetkal se zástupci tisku.“

„Měl jsem spoustu práce.“

„Celé město doslova šílí. Každý si láme hlavu, co se to tady objevilo za loď a s kým jsi na ní mluvil. Tvůjvěrný spojenec Ghost tvůj taneček přirovnal k Hitlerově pompézním vstupu do okupované Paříže. Copak ti

to vážně vůbec nevadí? Uvědomuješ si, jak ohromnému tlaku vystavuješ všechny, kdo mají za úkolodhalovat tajemství a vynášet je na světlo světa? Máš vůbec představu, jak moc ti může ublížit, kdyžveřejnost získá dojem, že konspiruješ proti její přirozené zvědavosti?“

„A ty si zase neuvědomuješ, že tady nejsem od toho, abych ti pomáhal nebo pro tebe snad dokoncepracoval. Jestli nevíš, kdo je na lodi, není to můj problém. A když tě to tak strašně zajímá, proč se tamnevydáš a nezeptáš se? Přece by stačilo si najmout člun.“

„Žádný člun si najímat nepotřebujeme. Máme svůj vlastní. A u lodě jsme přirazili ani ne půl hodiny poté,

co spustila kotvu. Jistě dobře víš, že nikoho nepouští na palubu, a dokonce ani nejsou ochotni mluvit přes

zábradlí. Ale můžeš se spolehnout, že na tom pracujeme. Máme své postupy. Naši lidé dokážou rozmluvit

i němého. Jenže vzhledem k tomu, že máš jistě zajímavé informace, měl bys nám aspoň naznačit…“

„A co se stane, když to neudělám? Nebudete mě podporovat v podzimních volbách?“

„Sám dobře víš, že politika je jako chůze po provaze. Neustále musíš udržovat rovnováhu. Takže ano,dost možná bychom tě při dalších volbách nepodporovali.“

„Jen kvůli té lodi?“

„Z našeho pohledu nejde o žádnou maličkost. Starosta ví něco, co chtějí vědět i ostatní, a odmítá se snimi podělit. Proč by mu tedy mělo město věřit?“

„A co kdyby bylo v nejlepším zájmu města, abych mlčel?“

„A kdo posoudí, co je v nejlepším zájmu města?“

„Máš pravdu. Nikdo. Takže si to, co vím, nechám pro sebe.“

„A co kdybys to nechal na lidech? Ať si sami rozhodnou, co je v jejich nejlepším zájmu.“

„Protože v tomto případě to nejde.“

„Absolutně nechápu, co se s tebou děje. O co ti proboha jde?“ zeptal se Praeger. „Uvědomuješ si, že

televize tě roztrhá na cucky??“

„To si samozřejmě uvědomuju.“

„A proč si myslíš, že tě lidé znovu zvolí?“

Starosta Hermelín se usmál. „Kdo kandiduje proti mně?“

„Zatím nikdo.“

„Přesně tak. Nikdo. A než se najde nějaký protikandidát, bude pozdě. Máme polovinu června, takže volbyjsou skoro za dveřmi. Kdo podle tebe za tři a půl měsíce sežene dvacet tisíc volebních aktivistů a dvěstovky vedoucích volebních štábů?“

„Sám dobře víš, že stačí málo a tví aktivisté se rozprchnou jako hejno vrabců.“

„Možná. Ale nezbývá mi, než to risknout.“

„Proboha proč?“ zeptal se Praeger s nechápavým výrazem v očích. Nedokázal pochopit, jak seneohrožený vůdce a moudrý státník mohl tak rychle změnit ve statečně zatloukajícího politika.

„Podívej,“ řekl starosta Hermelín. „Kdybys kandidoval proti mně a vyhrál, musel bys řešit stejný problémjako já. Zachoval by ses naprosto stejně.“

„To si jen myslíš.“

„Ne, vím to úplně jistě. Před městem se otvírá velká příležitost a já mu ji hodlám nabídnout. Odjakživajsem se zajímal o historii a vždycky mi záleželo na tom, jak se na mě jednou budou dívat další generace,takže jsem ochoten obětovat třeba i svou politickou kariéru. A potom je tu pořád ta stejná otázka: kdo by

se mi mohl na podzim postavit?“

„Možná to udělám já,“ oznámil Praeger.

Starosta Hermelín na okamžik zaváhal. „To snad nemyslíš vážně. Copak jsi někdy slyšel, že by lidéhlasovali pro vysokého, upraveného, vzdělaného muže? Myslím s výjimkou těch, co mají v hlavě seno akapsy napěchované úplatky. Neměl bys nejmenší šanci. S tou tvou bystrostí a čestností by těnenominovala ani Strana ctnosti a vznešených ideálů. A i kdyby. Jak bys chtěl, pro všechno na světě,tohle město řídit? Jak by sis poradil s těmi, co doopravdy stojí v čele?“

„Možná bych je prostě obešel,“ odpověděl Praeger, který neměl nejmenší chuť kamkoli kandidovat apouze se snažil starostu trochu přitlačit ke zdi.

„Tak na něco takového můžeš rovnou zapomenout, i když vím, že je to sen všech mladých mužů. Nejspíšto začíná už v dětství. Malí kluci sní o tom, jak se jednoho dne stanou prezidentem. Řeční ve sprše anechávají se unášet politickými představami velkých myslitelů. Jenže pak to nikam nedotáhnou. A to jedobře. V tomhle brutálním světě není pro velké myšlenky místo. Městu musí vládnout pevná ruka, žádnísnílci kouzlící s perem. A město to dobře ví.“

„A co starosta Naděje?“

„Ten všechny své skvělé myšlenky sepsal až poté, co odešel z úřadu.“

„Já jsem zatím taky nic nesepsal,“ poznamenal Praeger. „A možná bych byl o hodně tvrdší a drsnější, nežsi představuješ.“

Starosta Hermelín se dlouze zadíval na Praegera a to, co viděl, se mu vůbec nelíbilo. Stál před ním vysoký

statný muž s bojovným zápalem v očích a napjatým výrazem v tváři. Určitě by nebyl snadnýmprotivníkem, tvářil se jako jeden z těch spravedlivě rozhněvaných mužů, připravených bojovat zaspravedlivou věc a statečně přijmout porážku a trest.

„Kde ses vlastně narodil?“ zeptal se starosta. Vůbec nepochyboval, že Praeger nemá New York v krvi a nemůže ho označit za své rodiště. To znamená, že mu chybí ona zvláštní hrdost a sebejistota lidí, kteřímají New York v rodném listě. Připadal mu jako přivandrovalec z předměstí nebo dokonce z vnitrozemí.

„Narodil jsem se na Havemeyer Street, Vaše ctihodnosti,“ ohlásil Praeger, „skoro přímo pod brooklynským

nájezdem na Williamsburgský most. Připadá vám to jako dostatečně důstojné místo pro člověka, který by

se chtěl ucházet o žezlo a jablko?“

„Je mi úplně jedno, kde ses narodil,“ odsekl starosta Hermelín a sklonil hlavu k nějakým dokumentům,aby dal najevo, že audience je u konce. „Stejně proti mně kandidovat nebudeš.“

DO POLOVINY ČERVENCE postupně opadl zájem o obří plavidlo, kotvící v Hudsonu. Starosta mlčel jakhrob, z lodě nikdo nevycházel a nikdo ji nenavštěvoval. Na palubě vládl naprostý klid, jenom když seněkdo pokoušel dostat nahoru, objevilo se na ní několik mužů v uniformách, kteří nezvané vetřelce rychlezahnali. Zpočátku byli novináři lodí jako posedlí. Vymýšleli neskutečně lstivé a složité plány, jak o ní a jejíposádce něco zjistit. Desítka mužů od novin s parašutistickým výcvikem se na loď pokusila dostat zletadla. Sotva se ale dotkli paluby o rozloze několika hektarů, zmocnily se jich mlčenlivé stráže a bezjediného slova je zdvořile vyprovodily na břeh. Pod hladinou se k lodi vypravili žabí muži vybavenímagnety a přísavkami, s jejichž pomocí se vyšplhali na palubu, tam na ně u zábradlí čekali zachmuřenístrážci, kteří neměli pro jejich mimořádný výkon žádné pochopení. Během prvních týdnů se kolem lodě vjednom kuse hemžily helikoptéry, letadla a hydroplány, horkovzdušné balóny, nafukovací čluny –všechno, co se pohybuje ve vodě nebo ve vzduchu. Z břehu loď opakovaně zkoumali infračervenýmipaprsky, magnetometry a pomocí nejnovějších přístrojů měřili počet subatomárních částic. Nic zajímavého

však nezjistili. Nakonec se uchýlili k nesmírně složitému výpočtu, který mohl poskytnout alespoň hrubévodítko, co je na lodi a proč do města připlula: změřili její objem a přesnou polohu, vypočítali průměrnouhustotu a tu pak podělili dvěma. Zpočátku nadějný postup, ale k očekávanému výsledku nevedl, nikdototiž nedokázal přesně určit, jak dlouho se loď hodlá zdržet a kolik je v podpalubí jídla. Novináři rozpálenízvědavostí postupně vychladli a pak se nadchli pro nové, neméně pozoruhodné záhady. Televizerozkrájela svět na malé kousky; dříve obří nenasytný chřtán lidské zvědavosti se stáhl do uzounké pipety,kterou velká loď kotvící ve vodách Hudsonu nedokázala proplout.

Když se Craig Binky vrátil ze své průzkumné výpravy, v jejímž průběhu mapoval Prstová jezera severně od

města, pustil se stejně jako ostatní do horečnatého pátrání. Nemohl přece připustit, aby ho někdopředběhl a dozvěděl se víc než on. Jako zvídavý člověk, dítě moderního osvícenství, najal řadu nejlepšíchvědců, aby mu navrhli, jak tenhle tvrdý oříšek rozlousknout. Pročetl stohy odborných studií ahlubokomyslných prací a nakonec se rozhodl, že na břehu řeky nechá postavit urychlovač částic, kteréurychlí natolik, že přeletí nad vodou, proniknou do nitra lodi a vrátí se s dokonalým otiskem jejíhovnitřního uspořádání a obsahu. Nápad to byl skvělý, ale očekávaný výsledek nepřinesl. Trup lodi zběsilespěchajícím částicím odolal, stejně jako by odolal gama paprskům a Craig Binky se raději vrhl jinýmsměrem. Dobře věděl, že lidé si žádají novou potravu, kterou by mohli přežvykovat za dlouhýchbezesných nocí, a tu jim přinesl právě začínající týden poezie. Dokonce i sám Craig Binky podlehl vábeníveršů a celý druhý červencový víkend strávil s hlavou v oblacích. Ze šťastlivců, kteří včas vydali třeba jenútlou sbírečku básní, se během pár dnů stali milionáři.

Harry Penn se lodní záhady držel podstatně déle než Craig Binky, ale nakonec ji také nechal plavat.Zaměstnance Sunu tím značně překvapil, protože se mu to vůbec nepodobalo. Když jim však vysvětlil, žese s porážkou smířil pouze dočasně a trpělivě čeká na další vývoj událostí, všechno pochopili a plně s jeho

postojem souhlasili. Z dlouhých článků na první straně s palcovými titulky se záhy staly kratičké notickymezi zprávami ze zelných trhů a dopisy čtenářů. Loď zmizela z úvodníků a neobjevila se dokonce ani vsekci „Co se děje v přístavu“, protože nebyla uvázaná u břehu.

Napůl zapomenutá splynula s městskou krajinou a proměnila se v třetí Palisády, v jednu z věcí, na kteroulidé den co den hledí, ale vůbec ji nevidí, stala se integrální součástí města. Peter Lake se občas odtrhlod svých strojů a šel si ji zblízka prohlédnout, ale nevěděl o ní nic víc než kdokoliv jiný.

Jen Praeger, Hardesty a Virginia odmítli záhadu pustit z hlavy, protože Harry Penn jim nejdřív nařídil, abypočkali, jak se situace vyvrbí, a poté jim přímo zakázal pokračovat v pátrání. Bylo to vůbec poprvé, co sepokusil Virginii omezit v práci. Praeger dlouho zvažoval, jestli nemá na protest podat výpověď, alenakonec se rozhodl, že to neudělá, protože starého pána příliš miloval.

Hardesty byl vyčerpaný po řadě nocí strávených v knihovně, kde snažil zjistit, kde mohli tak velkou loďpostavit. Podle dostupných zdrojů to vypadalo, že tak obří loděnice na celém světě neexistuje a Hardesty usnul u stolu plného knih. Zdálo se mu, že stojí v otcově domě v San Francisku a oknem se dívá na záliv.Jako malý chlapec rád sledoval cihlově červené vlečné čluny uzavřené v úzkém tubusu dalekohledu, jakpřed sebou hrnou bílé zpěněné vlny roztahující křídla jako vlaštovky. Nesmírně se mu líbily jejich komínyozdobené zlatým lvem svatého Marka a jménem Marratta. Když viděl, jak se pomalu sunou zálivem a hrdě

nesou jeho vlastní jméno vyvedené ve zlatě, navíc v blízkosti skutečně děsivě působícího lva, běhal mupo zádech mráz. Nikoli proto, že by se nechal unášet samolibostí zbohatlických synků, ale protože mupřipomínalo jeho vytrvalého, statečného a nesmírně silného otce.

Když se Hardesty probudil, uviděl Virginii. Opírala se o silný svazek plný záznamů o různých zaoceánských

lodích. „Tady nic nenajdeme,“ prohlásil v okamžiku, kdy se ze tmy vynořil Praeger nesoucí asi šesttlustých knih s údaji o obchodních plavidlech. „Co kdybychom se prostě zajeli podívat na loď? Asbury násmůže převézt na druhou stranu řeky a před rozedněním nás zase vyzvednout. Možná trochu polevili vostražitosti, když už se o nich skoro nepíše.“

Následujících deset dnů trávili každou noc na Palisádách. Asi v polovině stěny si našli pohodlnou,dostatečně širokou římsu, ze které loď pozorně sledovali, jeden z nich držel hlídku, zatímco ostatní spali.

Když se na obzoru objevily první paprsky ohlašující příchod nového dne, připlul Asbury a odvezl jezpátky. Vůbec nic nezjistili. Hardesty sice s tímto nápadem přišel, ale jako první ho chtěl opustit. Praegertrval na tom, že musí vydržet.

Zatímco Hardesty a Virginia už dávno vzdali naději, že se jim podaří na něco zajímavého přijít, Praegerseděl jako přibitý a dychtivě hltal, jestli se na lodi něco neděje. Tu a tam si dopřál chvíli odpočinku, alepak se znovu vrhal do práce jako lovec tušící velkolepou kořist. Vydrželi to až do začátku srpna, kdy sevoda v řece natolik ohřála, že se loď chvílemi ztrácela v mlžném oparu.

Jednoho dne probudil Hardestyho a Virginii nadšený Praegerův výkřik. Nikoho nepřekvapilo, že je budíprávě Praeger, ze kterého doslova sršelo nadšení. Mlha se zvedla a přímo před nimi se v čistém rannímvzduchu objevilo panorama Manhattanu. Na protějším břehu, ve stínu jednoho z kaňonů, blikalo signálnísvětlo. Kdyby seděli o tři metry dál vlevo nebo vpravo, nejspíš by ho jeho záblesky neviděli. Nacházeli seale přímo naproti lodnímu můstku a tím i v cestě světelnému signálu, letícímu jen kousek nad můstkem.Praeger vzal dalekohled a za chvíli objevil na přístavním molu na druhém břehu dlouhé černé auto a u něj

dvě postavy. Jeden člověk blikal dálkovými světly, druhý neklidně přecházel sem a tam. Nervózní muž byl

hodně malý a telegrafista měl na sobě cosi jako uniformu.

„Ukaž, podívám se taky,“ řekl Hardesty.

„Ještě chvilku,“ odmítl ho Praeger. „Tamhle vidím Asburyho. Připlouvá podél našeho břehu. Když sipospíšíme, můžeme je přistihnout, i když vlastně nevíme při čem.“

V ranním šeru slezli ze skály a k břehu se dostali přesně v okamžiku, kdy u něj přirážel Asbury s lodí. Dost

ho tím překvapili, protože obvykle za nimi musel nahoru na římsu. Když se mu svěřili se svým plánem,prohlásil, že není špatný, ale moc nadějí na úspěch mu nedává. Pokud by od jednoho z mol u obří loděodrazil člun a zamířil na druhý břeh, nestačili by ho dohnat a jeho posádka by stihla včas zmizet.Samozřejmě by mohli vyplout dřív a počkat, co se bude dít, ale tím by kořist nejspíš vylekali.

Nakonec jim ale přálo štěstí. Z přístavu vyplul malý tanker a zamířil proti proudu řeky. Počkali, až sedostane na jejich úroveň a pak se za ním skryli. Asi o kilometr dál severním směrem tanker zamířil dokanálu na východní straně řeky. Asbury prudce zrychlil, předehnal ho a s celou lodí se schoval za jehopravobokem. Takto se dostali až k dlouhému přístavnímu molu, kde se ztratili z očí posádky i mužů učerné limuzíny.

Přelezli hromadu odporně páchnoucích odpadků a rozběhli se k nejbližší ulici, kde si chtěli zastavit taxík.Právě když si Hardesty říkal, že takhle po ránu na Dvanácté avenue taxík určitě nenajdou, otočil se poVirginii a Praegerovi, kteří běželi kousek za ním. Uviděl velkou dřevěnou stavbu s pěti sty taxíky, jejichžřidiči právě startovali. Aniž by otevřel ústa, zastavila u něj dlouhá řada asi dvaceti taxíků.

Cestou do centra, k místu, kde zahlédli blikající světla, minuli černou limuzínu projíždějící opačnýmsměrem.

„Nenápadně to otočte,“ požádal Praeger řidiče.

„Co myslíte tím ‚nenápadně‘?“ zeptal se řidič, zatímco auto smykem a za děsivého kvílení gum obracel doprotisměru.

„Vůbec nic,“ řekl Praeger. „Prostě jen jeďte za tou limuzínou, aby si toho nikdo nevšiml.“

Limuzína se motala městem jako poblázněná káča: točila se v kruhu, třikrát či čtyřikrát projížděla stejnýmmístem, prodírala se pěšinami v parku a celou dobu se snažila ztratit v řídké ranní dopravě. Po dlouhévyhlídkové jízdě Manhattanem zastavila před Metropolitním muzeem umění, kde z ní vystoupili tři muži. Ti

za pár okamžiků zmizeli za málo používanými dveřmi ukrytými v podstavci jednoho z pilířů.

Praeger a Marrattovi projeli rychle kolem stojící limuzíny, ale přesto si muže stačili prohlédnout. Jeden bylmimořádně vysoký, v druhém poznali neklidně přecházejícího tlouštíka a v třetím světelného telegrafistu.Tlusťocha odhadli tak na šestnáct až sedmnáct let, rozhodně jim nepřipadal dospělý. Stačili si všimnout,že má tlustou zakulacenou tvář a kolem očí tolik tuku, že vypadaly jako dvě rozesmáté škvírky. Muže všatech podobných uniformě považovali v první chvíli za livrejovaného šoféra, který vůz řídil. Když ale

vcházel do muzea, zjistili, že je to policista.

Kdyby muže takhle pohromadě viděl Peter Lake, jistě by se rozzářil jako elektrický úhoř, protože to byliJackson Mead, reverend Mootfowl a Cecil Mature, který si už dávno změnil jméno na (pan) Cecil Wooley.Nyní šel v čele, převlečený za pouličního prodavače působícího v oblasti okolo Brooklynského mostu.

Hardesty, Virginia a Praeger zaplatili taxíkáři (časná ranní jízda je stála malé jmění) a přesunuli se dopouliční kavárny naproti muzeu. Usadili se na prázdné zahrádce a čekali, až se tři muži, kteří jim právězmizeli z očí, znovu objeví. Zatímco se skrývali ve svém bezpečném závětří, před muzeem zastavila dalšílimuzína, ze které vyskočil starosta Hermelín. Okamžitě ho poznali podle typicky pružného kroku a holé

hlavy.

„To se dalo čekat,“ zamumlal Praeger.

A pak se objevila ještě jedna limuzína.

„Dneska se to tady limuzínami jenom hemží,“ poznamenal Hardesty. „Člověk by řekl, že sedíme někde v

Upper East Side.“

Pomalu se otevřely dveře limuzíny a objevila se vycházková hůl. Za ní vykoukla noha, na první pohlednoha starého muže. Pak spatřili dolní část nohavice kalhot se vzorem kohoutí stopy. A hned nato se zauta vynořil celý, svěže působící, Harry Penn.

KDYŽ SE KDYSI dávno propadla stropem sprška zdánlivě dobře ukrytých fotografií s polonahými slečnamia jako opožděná pošta se snesla k zemi, Harry Penn málem umřel hanbou. V nevýslovném studu se skrčilpod velkým stolem Isaaca Penna. Ještě o mnoho let později rudnul rozpaky při vzpomínce na fotografierozeseté po servírovacích mísách a zachycené v otcových rukách, několik jich tehdy pochytal přímo vevzduchu. Kdyby existovala profese archeologů duše, nějaký zvídavý badatel by mohl celou událostdokonale zrekonstruovat. Stačilo by prozkoumat synovskou lásku a stud, které v člověku navždy žijí jakopevné pilíře a přetrvají, i když všechno ostatní odnese čas. Harryho Penna dávný zážitek ještě stálepřiváděl do rozpaků, i když v dalších letech podobných zážitků přibylo, s postupujícím věkem, přibývajícímoudrostí a rozvahou jich nicméně postupně ubývalo. Nyní se však objevil úplně nový zážitek, přinášejícípocit studu. Překvapil ho, když ho nejméně očekával. Jakmile vyšel krátce po osmé ráno ze dveří muzea,uviděl mezi limuzínami Praegera de Pinto, Hardestyho Marrattu a Virginii Gamelyovou (většina lidí ji stáleoslovovala jejím dívčím jménem), tři blízké spolupracovníky, které oklamal, lhal jim a zatajil jimvýznamné věci. Nedokázal se jim podívat do očí. Jako zpráskaný pes rychle vklouzl do jedné z limuzín.Podobným pocitům už dávno odvykl.

Jackson Mead na ně hleděl svým obvyklým mrazivým pohledem. Měl ocelově modré oči, vypadal hodněvysoký (což také byl) a celý zářil, jako by jeho tělo stvořili z nějaké zvláštní, dokonale čisté hmoty. Jakoby ani nebyl člověk. Ostře s ním kontrastoval maličko neskutečně působící Mootfowl vypadající jako stařec

nad hrobem, nebo spíš jako misionář z devatenáctého století, který se ze všech sil snaží předstírat, žeplavba k novým břehům plným divochů ho nijak nebaví. Působil důstojně, skoro jako Abraham Lincoln avyzařovala z něj podivná nadpřirozená síla, snadno se přenášející na všechny, kdo se dostali do jehoblízkosti. Posledním do trojice, zvláštním komplementem bílé a černé, byl Cecil Mature. O jeho vzhledu senedalo říct nic moc jiného, než že vypadal jako kulička. Zatímco Jackson Mead se tvářil vztekle až zuřivě a

Mootfowl moudře a trochu pobaveně, Cecil Mature (neboli pan Cecil Wooley, jak na tom sám trval) vydalza celý dav nadšených fanoušků čehokoliv. Virginia měla sto chutí vlepit mu na jeho velkou rozesmátoutvář pusu a Hardesty s Praegerem by ho nejraději ze stran objali a nechali se s ním vyfotit.

Trojice vypadala tak zvláštně, že jindy vždycky klidný a zdrženlivý Praeger, kterého hned tak něconevyvedlo z míry, doširoka roztáhl ruce. S dlaněmi obrácenými k nebi (a neskonalým výrazempřekvapení) se zeptal: „Kdo jste? Odkud jste se tu vzali?“

Jacksonu Meadovi to nejspíš připadalo jako rozumná otázka, protože se na ni rozhodl rozumněodpovědět: „Ze St. Louis a některých dalších, ještě vzdálenějších míst.“

Pak vyšel starosta, všechna tři auta nastartovala a odjela. Odpověď Jacksona Meada zůstala viset voblaku dieselového kouře: „Ze St. Louis a některých dalších, ještě vzdálenějších míst.“ Slova sice dávnodozněla, ale oni je stále ještě slyšeli.

„KDO TAM?“ zakřičela Boonya zpoza silných dveří.

„Praeger de Pinto.“

„Kdo?“

„Praeger de Pinto.“

„Kdo? Praeger de kdo?“

„Praeger… de…Pinto!“

„Ne.“

„Co myslíte tím ‚ne‘?“

„Že tu žádného nechceme.“

„Jakého žádného?“

„Vůbec žádného.“

„Jmenuji se Praeger de Pinto!“ „Jakže?“

„Otevři dveře, Boonyo. Dobře víš, kdo jsem.“

„Ještě minutku. Potřebujete se trochu uklidnit.“ O pět minut později se dveře skutečně otevřely. „Co provás mohu udělat?“ zeptala se Boonya.

„Rád bych mluvil s panem Pennem.“

„Není tu.“

„Ale ano, je.“

„Ne, není.“

„Vím, že tam je.“

„Ne, opravdu není.“

„Je tam.“

„Tak dobře. Je tam. Ale právě teď se koupe, takže s ním nemůžete mluvit.“

„Proč? Copak je ve vodě neviditelný?“

„Co to?“

„Proč bych s ním nemohl chvíli mluvit? Zdravím Christiano,“ pozdravil Christianu, která vycházela zadnímvchodem s velkým podnosem sušenek s marmeládou. „On je muž, já jsem muž. Tak nechápu, v čem jevlastně problém.“

„Pan Penn ve vaně nikdy nikoho nepřijímá. A upřímně mi váš požadavek připadá neslušný.“

„To je v pořádku,“ přikývl Praeger a zamířil ke schodům. „Za slušného mě nikdo nepovažuje.“

Harry Penn seděl pod vodopádem prohřátým sluncem, který mu omýval ramena a padal do velké,čtvercové, tři metry široké a bezmála dva a půl metru hluboké břidlicové vany. Když zjistil, že nedokážepřekřičet hluk vody, trochu otočil mosaznou páčkou pokrytou drobnými kapkami a zavolal na Praegera,aby vešel do koupelny. Vlastně s jistotou nevěděl, jestli za dveřmi stojí skutečně Praeger, ale podlezpůsobu, jakým neznámý klepal na dveře, to odvodil s pravděpodobností hraničící s jistotou, rozzlobenílidé totiž vždycky ťukají jako malý datlík vábící samičku. „Předpokládal jsem, že se u mě stavíte,“ řeklmísto pozdravu. „Vlastně mám podezření, že jsem se tady před vámi trochu schoval.“

„Tomu bych se moc nedivil,“ řekl Praeger s trochu rozpačitým výrazem a roztěkaným pohledem, kterýmuhýbal od zaměstnavatelova nahého těla, do té doby ho viděl pouze v tvídových oblecích. Přesto sivšiml, jak moc Harry Penn, kterému už táhlo na stovku, v poslední době zhubl. V duchu si předsevzal, žemusí za všech okolností zachovat zdvořilost.

„Posaďte se, Praegere,“ vyzval ho Harry Penn a ukázal na lavičku z cedrového dřeva, přes kterou bylpřehozený ručník. „Hodlal jsem vám o všem říct, ale teprve až nastane vhodná chvíle. Pořád ještě nemůžu

moc prozradit, ale pokusím se mluvit jasně. Dlužím vám to. Až jednou budete stejně starý jako já,Praegere, zjistíte, že už není mnoho věcí, o které byste usiloval, alespoň ne pro sebe. Jistě, připouštím, že

existují divoké šelmy, které škrábou a kopou, dokud nad nimi nezatlučou rakev. Ale já mluvím oobyčejných lidech, kteří se s blížící se stovkou zklidní, stáhnou se do světa vzpomínek, těší se svými dětmi

a vnoučaty, užívají si drobných každodenních radostí a starají se jenom o úplně abstraktní věci, jako jeveřejné blaho, vlídnost a odvaha, věci, které nahlíženy prizmatem dokonalého klidu působí stejněskutečně jako cokoli jiného. Už jako mladík na prahu druhé desítky let jsem věděl, že můj život budedlouhou, nikdy nekončící řadou oprav všeho, co jsem se cestou naučil, co jsem věděl a vlastně vůbecnevěděl. Světla pomalu ubývá a jak stoupáte stále výš a postupně se blížíte smrti, díváte se na život.Najednou máte pocit, že posloucháte anděly, kteří vás celou dobu sledovali odněkud z mraků a dělali sipečlivé poznámky. Nejspíš mi nedokážete dost dobře porozumět, protože jste sám ještě mladý. Nemůžete

pochopit mou vytrvalou náklonnost a lásku k mladým lidem a jejich vášním. Myslím, že na to člověkpřijde, nebo na to začne přicházet, až když se mu narodí děti. Zanedlouho pak s překvapením sleduje, jak

ti, co přichází po něm, obtížně začínají to, co sám skoro dokončil. Osobně to považuju za jedno z vůbecnejvětších překvapení života. Za normálních okolností bych podstoupil skutečně velké oběti, než abychomezoval mladého člověka, jako jste vy. Ostatně myslím, že jsem to nikdy nedělal. Nebo snad ano?“

Praeger zakroutil hlavou na znamení, že si na nic takového skutečně nepamatuje. „Ne. Právě naopak.Vždycky jsem se snažil pro vás pro všechny dělat jen to nejlepší. A snažím se o to stále. Takže asi musímvysvětlit, proč mám najednou tolik tajností a svádím vás na nepravou stopu. Proč se kůň oddělí od stádaa zaběhne se s liškami? Chcete to vědět?“ Harry Penn se rozesmál. „Já to vím, ale nedokážu to vysvětlit!“

Praeger začal přecházet sem a tam po kluzkém okraji vany, která svými rozměry odpovídala spíšemalému bazénku. „Už od června píšu jeden článek za druhým a naléhám na starostu, aby před veřejnostínedělal tajnosti. Naléhám na něj ve jménu Sunu a vy, jeho majitel, celou dobu znáte pravdu.“

„Ne, tak to není. Meada jsem dneska viděl poprvé.“

Praeger ztuhl na místě jako lovecký pes větřící stopu. „Meada? Který to je? Ten vysoký?“

„Ano. Neměl jsem vám to prozradit, ale myslím, že na tom nijak zvlášť nezáleží. Jmenuje se Jackson

Mead. Ten duchovní se jmenuje Mootfowl.“

„Mootfowl!“

„Přesně tak, Mootfowl. A ten malý tlustý je Cecil Wooley. Nepředpokládám, že by vám tato jména mohlanějak pomoct.“

„Prohledám všechny archívy, do kterých se dostanu.“ „V archívech je nenajdete.“

„Přece mi nechcete říct, že někudy pluje, co já vím, možná dva kilometry dlouhá loď a nikdo si toho ani

nevšimne?“

„Možné to je,“ řekl Harry Penn. Pak se natáhl po kohoutku a jediným pohybem zastavil vodu. Následovalodlouhé ticho. „Někteří muži prochází dějinami, aniž by po sobě zanechávali stopy, přestože mění svět.Jackson Mead tady už několikrát byl, ale stejně o něm nenajdete jedinou zmínku. Vždycky to zařídí tak,

aby všechny stopy dokonale zmizely.“

„A hodlá to tak provést i tentokrát?“

„Obávám se, že ano.“

„Což znamená, že ho Sun bude ignorovat?“

„Ano.“

„Takže přestože mám dost informací, abych udělal dlouhý článek, žádný se v našich novinách neobjeví?“

„Ano.“

„V tom případě musím dát výpověď. Nedělám to rád, ale nedáváte mi jinou možnost.“

„Já vím.“ Harry Penn vypadal, jako by se z jeho slov takřka radoval.

„Myslel jsem, že vás znám,“ řekl Praeger.

„Já ale věděl, že mě neznáte,“ odtušil Harry Penn. „Nikdo mě skutečně nezná. Ale měl byste u mnezůstat. Nechci, abyste odešel. Moc by mne to mrzelo. Co kdybyste si promluvil s Jacksonem Meadem?“

„Nechci ale slyšet, že si kvůli tomu budu muset, třeba uřezat pravou ruku,“ řekl Praeger. „Protože bychto udělal.“

„Zjistím, co se dá dělat, i když si nejsem jistý, jestli vám to setkání může přinést nějaký užitek. JacksonMead je mimořádně silný člověk, takže se připravte, že budete ohromený. Možná pouze ohromený a nanic jiného se nezmůžete.“

„Asi jsem vám ještě nikdy nevyprávěl, pane Penne, že než jsem se setkal s Jessicou, byl jsem zasnoubený

s jistou dívkou. Její rodiče trvali na tom, abych si před svatbou promluvil s jezuitou. Chtěli, abychpřestoupil na jejich víru a zkoušeli na mě pálit tím největším kalibrem. Později jsme zasnoubení z jinýchdůvodů zrušili, ale setkání s jezuitou proběhlo. Dlouho jsme spolu diskutovali o otázkách víry. Všechnojsme podrobně probrali a když jsme skončili, byl z jezuity rabín.“

„Takže si myslíte, že totéž se vám podaří i s Jacksonem Meadem!“

„Mohlo by.“

„Každopádně si s sebou vezměte Hardestyho a Virginii.“

„Proč?“

„Postarají se o Mootfowla a pana Wooleyho. Nebo jim snad chcete poskytnout výhodu přesily?“

SETKALI SE U MALÝCH DVEŘí v podstavci sloupu, které se rychle otevřely a sotva prošli dovnitř, hned sezase zavřely. Potřásli si rukou s Cecilem Maturem, ten se samozřejmě představil jako pan Cecil Wooley.Když se zasmál, v nosu a krku mu chrčelo jako v ucpaných trubkách vodovodního potrubí. Měl na soběstředověkou chlapeckou halenu a na hlavě čínský klobouk. Jeho oči připomínaly úzké otvory hradníchstřílen a nikdo z nově příchozích nedokázal pochopit, jak to, že vůbec vidí. Choval se jako vždyckypřátelsky a pohyboval se s pozoruhodnou čilostí a rychle jako myška.

Odbilo půl páté ráno, takže muzeum zelo prázdnotou. Dokonce i hlídači stále ještě spali. Procházelivelkolepými sály a dlouhými chodbami a postupně si uvědomovali, že odněkud slyší hudbu. Valila se naně chodbami a plnila je nejistotou a vzrušením. Plně jim do uší udeřila na balkónu nad tmavým atriem, ve

kterém hrálo asi deset muzikantů.

Ocitli se ve velkém moderním sálu pod šedivou, matně bílou skleněnou střechou vytvářející iluzi nikdynekončícího březnového odpoledne. Uprostřed místnosti seděl u dlouhého stolu Jackson Mead a pracoval.Ačkoli se zdálo, jako by seděl snad kilometr daleko, jasně viděli malířské stojany se šesti či sedmi obrazy.Mootfowl, rovněž s čínským kloboukem na hlavě, klečel před velkým plátnem s výjevem Nanebevzetísvatého Štěpána. Světec stoupal k nebesům, a nohy za ním visely, jako by ho vytahovali z vody, trochupřipomínaly nohy malého dítěte, které šťastný otec zvedl vysoko nad hlavu. Na sobě měl lehkou řízujakoby utkanou ze vzduchu a celý tonul v záplavě oslnivého světla. Díval se kamsi za horní okraj obrazu ana pozadí se ve větru vznášelo několik menších hejn ptáků. Nachové a bílé hory v dálce vypadaly jakokoně vzpínající se na zadních. Stékaly z nich řeky, které však záhy vysychaly. V suchých korytech sezoufale plácaly ryby, lapaly po dechu a marně se snažily plavat ve vodě, která tam nebyla. Pod svatýmŠtěpánem visel kruh zlatavého světla a ještě o kus níž byla vidět svěží louka se vzrostlou trávou, z níž měl

být světec vyzvednutý na nebesa. V místech, kde se konce trav dotýkaly světelného kruhu, vesele

poskakovaly malé plamínky.

Když Mootfowl dokončil modlitbu, vstal ze země a stůl s papíry, na němž až doposud pracoval JacksonMead, přehodil látkou. Cecil Mature pokynul hostům, aby se posadili na tři připravené židle stojící přímonaproti křeslu, které o chvíli dříve obsadil Jackson Mead. Poté začal Cecil přecházet sem a tam. Co chvílise něčemu jen tak pro sebe zasmál, neustále počítal na prstech a opakoval: „No páni, no páni.“

Hudba ztichla. Praeger chtěl něco říct, ale Jackson Mead zvedl ruku na znamení, že skladba ještěneskončila.

„Tuhle větu opravdu miluju,“ řekl. „Víte, co to posloucháme?“

„Allegro Třetího braniborského koncertu,“ odpověděl Hardesty.

„Přesně tak,“ kývnul Jackson Mead. „Třetí braniborský je jediný bez dechových nástrojů. Nikdy jsem si naně moc nepotrpěl. Podle mě pouze kazí hlavní melodii a potlačují ostatní nástroje. Podle mě zní jakoskupina mnichů dupajících chodbou a pouštějících větry. Tolik let v temných klášterech. Celé životy. Celýstředověk. Bylo to vážně hrozné… Tady. Teď. Dobře poslouchejte!“ přikázal jako rozený vůdce. „Tahlečást. Tady orchestr zní jako stroj, jako dokonale vyvážené vahadlo, jako dobře namazaný… prostě jakoněco dobře namazaného a přesně opracovaného. Všimněte si té nádherné melodie a takřka hypnotickypůsobících repetic. A toho rytmu, který jakoby k člověku doléhal z hlubin nekonečného tunelu. Podle měje odvozený ze stejného neměnného základu, z něhož se počítá rychlost a vzdálenost planet a galaxií;slyšíte ho v sotva patrných vibracích nejmenších částic hmoty, v tlukotu srdce, v tepu dokonalého stroje.Nemůžu si pomoct, ale podle mě je uvězněný v každém dobrém obraze, stejně jako ho slyším v jazykusrdce. Právě díky němu máme tak rádi stojací hodiny, příboj a dokonale vyvážené zahrady. Na pokrajismrti slyšíme neodbytné dunění, které je podstatou všech věcí, ať už hmotných nebo stvořených z

energie, protože základem celého vesmíru je pouze harmonie rytmu. Zní tak trochu jako motory, které se

objevily na počátku století a používaly se k pohánění vodních pump, lodí a podobně. Myslel jsem si, byl

jsem si skoro jistý, že lidé pochopí, co to je. Ale nepochopili. Jaká škoda. Stále je tu ovšem hudba, s jejíž

pomocí se dostáváme velmi blízko, jako by skladatel byl tam, kam ostatní nemají přístup.“

Když hudba s konečnou platností utichla, Jackson Mead se obrátil k Cecilu Maturovi: „Buďte tak hodný,pane Wooley, a řekněte hudebníkům, že je nebudeme až do půl šesté potřebovat. Mockrát vám děkuji.“Cecil Mature se odkolébal. Při chůzi dost komicky mával svýma tlustýma rukama. Mootfowl, který dostnepříjemně připomínal pohřebního zřízence z osmnáctého století, se posadil vedle Jacksona Meada.

„Spolu s reverendem doktorem Mootfowlem vám rádi odpovíme na všechny otázky, tedy do jisté míry.

Samozřejmě si musíme chránit své soukromí. Kdybychom dosáhli dokonalé jednoty, žádné soukromíbychom nepotřebovali. Ale vzhledem k tomu, že se nacházíme ve stavu mnohosti, v realitě plné rozdílů a

barevných odstínů, o soukromí je třeba pečovat, byť třeba jen jako o doplněk a odkaz základníchfyzikálních jevů.“

„Jsme vám nesmírně vděčni, že jste nás přijal,“ ozval se Praeger. „Rozhodně nemáme v úmyslu jakkolizasahovat do vašeho soukromí. Na druhé straně jsme ale nepřišli diskutovat o sjednocené teorii pole,estetice ani architektuře.“

Jackson Mead si všiml Hardestyho dotčeného výrazu a v duchu se zaradoval. Měl pocit, že meziHardestym a Praegerem našel úzkou cestičku, po které se mu snadno půjde.

„Ačkoli naše noviny samozřejmě nehodlají nic z toho, co se od vás dozvíme, publikovat, musíme vám klást

otázky jako byste nám poskytovali oficiální interview. Zdá se nám, že na to máme právo, vzhledem ktomu, že jste potají jednali se zvolenými představiteli města, svým příjezdem jste vzbudili velkoupozornost široké veřejnosti a máte tak neobvykle velkou loď.“

„Chápu,“ kývl Jackson Mead.

„Jsem moc rád, že s námi souhlasíte. Takže dovolte, abych začal: kdo jste, odkud přicházíte, co máte vúmyslu, proč jste dosud všechno, co tady děláte, drželi v tajnosti, co vezete na lodi, kde ji postavili a kdyzačnete s tím, co chcete začít? Toto jsou hlavní otázky, na které potřebujeme odpovědi, abychomuspokojili zvědavost obyvatel města.“

„Nepřipadá vám to, jako, řekněme, mírně arogantní přístup?“ zeptal se Jackson Mead.

„A mělo by?“ zeptal se Praeger zcela klidným tónem, jako by ho otázka nijak nevyvedla z míry.

„Proč se o mne vlastně tolik zajímáte?“

„Už jsem vám to vysvětlil a vy jste tvrdil, že moje důvody chápete.“

„Řekl jsem pouze, vážený pane de Pinto, že chápu vaši zvědavost, ale rozhodně jsem netvrdil, že bych secítil jakkoli zavázán ji uspokojovat. A vy tady sedíte a střílíte po mě dotěrnými otázkami.“

„Lidé kupují Sun, aby se dozvěděli, co se jinak nedozví. Nikdo z nich by si netroufl strkat do vašichzáležitostí nos nebo snad klást dotěrné otázky, což je přesně ten důvod, proč to musím dělat já.“

„Rozumím,“ odpověděl Jackson Mead. „Pomiňme fakt, že jste mi na počátku slíbil, že nic z toho, co vámřeknu, se v Sunu neobjeví. Ale i tak bych se vás na něco rád zeptal: proč myslíte, že lidé mají právovědět, co mám v plánu? Pokud vám dobře rozumím, své právo klást mi otázky odvozujete od jejich právavšechno vědět. Ale co jim dává právo všechno vědět? Je to jen tím, že je jich mnoho? Jen proto se jimitak statečně zaštiťujete? Byl bych rád, kdybyste mi to vysvětlil.“

„To právo jim prostě přísluší, pane Meade. Nemůžou všechno vědět a nelze jim to ani vyčítat, protože semusí potýkat se svými vlastními životy. Někdy se stává, že v noci po Hudsonu propluje hned několik lodí a

nikdo, vůbec nikdo je nevidí. A proto jsem tu já. Pozorný strážce. Starám se o to, aby lidé věděli, co seobjevilo na obzoru, jaké lodě plují za úsvitu po proudu řeky či, jako ve vašem případě, za soumrakupřiplouvají proti proudu.“

„Jistě si uvědomujete, pane de Pinto, že pes, chránící ovce a vodící je po pastvinách, se je velmi brzynaučí také ovládat a ovce si na to zvyknou. Lidé se nechali vycvičit úplně stejně. Skáčou, když se jimřekne, aby skákali, dupou, když se jim řekne, aby dupali. Poslušně poslouchají své bedlivé strážce. Vmnoha městech a také na místech, která ještě městy nebyla, jsem viděl, že ti, co měli ochraňovat, veskutečnosti vládnou. Vlády alespoň připouštějí, že chtějí vést. Zato tisk předstírá, že se o nic podobnéhonesnaží. Větší přetvářku jsem neviděl! Ve skutečnosti manipulujete celými společnostmi. Lidé se nechajívodit jako děti, či spíše jako loutky; pobíhají sem a tam, podle toho, kterým směrem ukážete. Rozhodněnení žádná náhoda, že reklamní agentury využívají tisk k ovlivňování veřejnosti. Po pravdě se snažípřesně o totéž, co děláte vy prostřednictvím svých úvodníků a rádoby nestranných článků, výběremtémat, kritickými šlehy nebo třeba jen volbou citací. Jenže, kdo vás volil? Nikdo. Vliv jste si samiuzurpovali. Nikoho nezastupujete, takže nemáte nejmenší právo klást mi otázky a zaštiťovat se veřejným zájmem či dokonce blahem. Až dospěji k závěru, že veřejnost by měla o mých záměrech vědět, sám ji snimi seznámím. Do té doby se budu připravovat, abych ustál nesouhlasné reakce.“

„Už dopředu víte, že s vámi nebudou souhlasit?“ vstoupila do debaty Virginia.

„Vždycky se mnou nesouhlasí. A tak by to taky mělo být.“

„Proč?“ zeptala se Virginia. Odpověď ji zjevně mátla. „Pokud máte pocit, že mají právo s váminesouhlasit, proč se prostě svých plánů nevzdáte, ať už plánujete cokoliv? Nebylo by to nejsnadnějšířešení?“

„Samozřejmě, ale to by bylo nejsnadnější řešení v případě, že bych chtěl, aby mne lidé milovali. Nechalbych je napokoji a stáhl bych se do pozadí. Ale mně o jejich lásku nejde.“

„A o co vám tedy jde?“ zeptal se Hardesty.

Jackson Mead z výrazu Hardestyho tváře pochopil, že se mu ze všech sil snaží porozumět, takže serozhodl, že před ním nebude nic skrývat.

„Chtěl bych,“ začal o poznání měkčím a vlídnějším tónem, „celý svět obepnout duhou a pak další a další,až ta poslední bude tak dokonalá a trvalá, že přiláká pozornost Toho, který nás opustil a přiměje Ho, abynapravil narušenou harmonii věcí a opět změnil život v klidný, nekonečně dlouhý sen. Mým záměrem jezastavit čas, pane Marratto a vrátit všem mrtvým život. Jedním slovem usiluji o spravedlnost.“

Hardesty zamrkal. Ten zvláštní člověk, hovořící o strojích, čase a věčných duhách, mu rozdal stejné karty,které sám odhodil, když se rozhodl zůstat v New Yorku.

„A kdy k tomu dojde?“ zeptal se a byl neskutečně překvapený, když se na něj Jackson Mead usmál a řekl:

„Jen trpělivost.“

Na Hardestyho už působilo kouzlo Jacksona Meada, ale Praeger se nechtěl nechat jen tak odbýt. Nechtělse nechat ukolébat zpěvem sirén, jejichž hlas ani neslyšel: „Velmi nerad bych se vás jakkoli dotkl, paneMeade, ale musím říct, že vůbec nechápu, o čem to vlastně mluvíte. Kdybych v našich novinách uveřejnilpřesný přepis toho, co jste nám právě řekl, hned zítra by se o vás poprali zástupci všech státních léčebenpro duševně choré.“

„A vy si snad myslíte, že to neví?“ pohrdavě odfrkl Cecil Mature, který se před chvílí vrátil do sálu.

„Mockrát děkuji, pane Wooley,“ utnul ho Jackson Mead zostra. „Nicméně nepotřebuji, aby za mě někdo

mluvil.“

„A pak je tu ještě další věc,“ pokračoval Praeger. „Jestli se o to, o co usilujete, snažíte už delší dobu,myslím ty duhy a tak podobně, jestli se už delší dobu snažíte dosáhnout velkolepých cílů, o nichž nám tuvyprávíte, pak je zřejmé, že jste neuspěl. A stejně jste toho nenechal. Pokud se pokoušíte o něco, co bylidem mohlo uškodit, pak mají skutečně právo o tom vědět, aby vás mohli včas zastavit.“

„Vidíte tady ten obraz?“ zeptal se Jackson Mead a ukázal směrem k Nanebevzetí svatého Štěpána.

„Samozřejmě, že ho vidím.“

„A věříte, že svatý Štěpán šel skutečně do nebe?“

„Ne.“

„Tak proč ten obraz někdo namaloval a proč ho lidé tak uctívají, stejně jako samotného svatého Štěpána,když ani nevěří, že se dostal do nebe? Jestli ho za jeho činy Bůh nijak neodměnil, tak co byl vlastně zač?“

„Lidé tomu ale věří. Jso u přesvědčeni, že se na ně dívá z nebe,“ řekl P raeger. „Proto ho tak uctívají a spolu s ním i obraz, byťsamozřejmě v naprostém sebeklamu.“

„Ne, to je omyl“ prohlásil Jackson Mead. „Lidé si ve skutečnosti nic podobného nemyslí. Tedy, možnáněkteří ano, ti, co věří v kouzla a uctívají amulety. Ale malíř, stejně jako já a většina lidí, kteří uctívajísvatého Štěpána, nevěří, že se vznesl na nebesa jako herec připoutaný lano.“ Až dosud měl Praeger zMeadovy odpovědi radost, ale ta ho opustila, když uslyšel pokračování. „Ne, tak to rozhodně není. Věřítotiž, že svatý Štěpán stále stoupá. Jeho cesta zatím není završená. Pochopil to i malíř. Sám ostatněvidíte, že svatého Štěpána zachytil ve vzduchu, tedy uprostřed cesty, která stále pokračuje, i v tutochvíli, kdy spolu mluvíme. Přít se o to, zda se skutečně dostal do nebe, je tedy naprosto zbytečné,protože se stejně nemůžeme dobrat žádného výsledku. Rozhodně ne do chvíle, než ho na vlastní oči

uvidíme, hotový a celistvý.“

„Teď vám nejspíš nerozumím,“ řekl Praeger mírně rozladěným tónem.

„Snažím se říct pouze to, že dokud všechno není hotovo, realita není o nic skutečnější než záměry azáměry je snadné vydávat za realitu. Nebo ještě jinak: všechno se už stalo a přitom se to ještě nestalo. Astejně mohu odpovědět i na vaši výtku. Skutečně jsem selhal, a to naprosto kolosálně, ale současně jsemdosáhl velkolepých vítězství. A právě o tato vítězství se hodlám v době, kterou budete označovat zabudoucnost, opřít, podobně jako svatý Štěpán věděl, že vystoupá na nebe a že stoupá, přestože to taknebylo. Abyste mi rozuměl, hodně to souvisí s vnímáním času. Nic takového neexistuje: čas si pouzepředstavujeme, protože jinak bychom se s naším nedokonalým vnímáním ve světě úplně ztratili. Určitéděje prostě skládáme k sobě a vytváříme z nich příběhy, abychom jim lépe porozuměli. Znovu sepodívejte na ten obraz. Vidíte v něm pohyb, že je to tak? A přesto se v něm nikdo nehýbe. Jak je tomožné? Hned vám to řeknu: obraz se velmi blíží skutečnému stavu věcí. Vezměte si film, který se skládá z

dlouhé řady nehybných záběrů, které autor uspořádal, tak aby společně vytvářely iluzi pohybu. Stejně jeto s životem a časem. Vše je uzavřené v pevné matrici a neskutečně komplikované, jako by někdo najalnekonečný počet miniaturistům, kteří neustále vytvářejí úžasné a překvapivé obrazy. Můžu vás ale ujistit,že všechno má přísný řád, vše se stalo/děje najednou, a nic se nehýbe.“

„My ale pohyb vidíme!“ namítl Praeger.

„Nikoli z dostatečného odstupu.“

„A jak to můžete vědět?“ zeptal se Praeger. „Chcete snad tvrdit, že jste tam byl? A pak je tu další věc.Říkal jste, že když člověk umírá, slyší dunění připomínající zvuk strojů, které vyrobili na počátku století.Jak jste na to přišel?“

„To je velmi prosté,“ řekl Jackson Mead se skromným výrazem v tváři. „Sám jsem už mnohokrát zemřel.Hned vám řeknu kolikrát. Takže…“ Jackson Mead se zamyslel a začal počítat na prstech. „No,přinejmenším šestkrát. Musím přiznat, že jsem to přestal počítat. Po čase se vám to začne plést a číslavás přestanou zajímat.“

„Rozumím,“ přikývl Praeger s nevěřícně vypoulenýma očima.

„Z toho, co tady posloucháme, by se mrtví otočili v hrobě,“ vstoupil ho hovoru Hardesty. „A podle mě jeto zcela zbytečná debata, protože tady mluvíme o věcech, o kterých si stejně každý musí rozhodnout ve

svém srdci.“

„To si nemyslím,“ namítl Praeger. „Nejlepším nástrojem k posouzení podobných šílených spekulací je

podle mě lidský intelekt.“

„To v žádném případě, pane de Pinto,“ zakroutil hlavou Jackson Mead. „Lidská inteligence se nemůže anizdaleka měřit se silou ducha. Duch si ale na rozdíl od inteligence počíná daleko opatrněji, takže mu trvádéle, než se dobere výsledku. To je také důvod, proč potřebuji víc času a prozatím vás neseznámím sesvými záměry.“

„To mi nijak nevadí,“ usmál se Praeger. „Přijdu na ně sám. V praktickém světě se mi nemůžete rovnat.“

„A jak to hodláte udělat, když nemůžete použít Sun, což pro vás není příliš praktické? Nebo se snad

mýlím?“

„Na rozdíl od vás, pane Meade, mám v hlavě k dispozici pevný nástroj, s jehož pomocí snadno rozhrnupavučinu, do které se nás snažíte zaplést. Stejně snadno, jako bych ji trhal železnou tyčí.“

„To, co říkáte, je skutečně velmi zajímavé,“ řekl Jackson Mead. „Myslím ta část o pavučinách.“ Najednouse celý rozzářil, jako by před sebou spatřil nástroj vítězství, který mu podle Praegera chyběl. „Počkejte, až

uvidíte moje pavučiny, pane de Pinto.“ Jackson Mead se postavil a opřel se o desku stolu, což dodalováhu jeho slovům. „A věřte, že železo s nimi vůbec nic nezmůže.“

Interview skončilo.

.

• IV. •

ZLATÝ VĚK

Velmi stručné dějiny mraků

STALO SE TO DLOUHO před začátkem prvního tisíciletí. Na ostrovech a v zátokách, kde jednou mělovzniknout město, ještě nebyli žádní lidé. Mračná stěna se tehdy vydala z moře na pevninu a pokusila sepozvednout louky, lesy a hory. Důvodem tohoto předčasného pohybu byl mimořádně krásný podzim. Vjeho průběhu listí tak úchvatně zezlátlo a zčervenalo a čisté světlo se tak dokonale odráželo od vodníhladiny a nachových bouřkových mraků, že se bílá stěna bez dlouhého přemýšlení rozhodla převzít něco z

tohoto podzimního zázraku. Ale protože doba ještě nenazrála, samotné fyzikální zákony nemělydostatečnou sílu, a protože nešlo pouze o samotnou krásu, louky, lesy a kopce zůstaly na svém místě.

Jednou v srpnu, se mračná stěna (nyní poučená vlastními dětskými chybami a s vědomím toho, žespravedlnost, schopnou otevřít cestu do nového věku, je třeba hledat v hlubinách lidského srdce) vřítilado přístavu plného stožárů a plachet. Po přístavních molech a v ulicích se pohybovalo mnoho ctnostnýchlidí a spravedlnost se už dávno netísnila v koutku. Ale stroje byly stále ještě mladé a špatně seřízené. Byly

umístěné na dřevěných podstavcích a jejich hrubě opracovaná táhla ještě nemohla vzlétnout do oblak.

Jednou v době jazzu, když už pára s ocelí mohly naplnit železný příslib síly, zaútočila bílá stěna jako zuřivý

lev, bylo to v zimě časně z rána, když se na přístav snášely záplavy sněhu a nad městem se zvedalamlha. Okolnosti ale zůstávaly trochu nejisté a mnoho článků skládačky ještě chybělo, takže město zůstalosedět pevně na svých základech, jako by se nikdy nemělo pozvednout.

Teprve počátkem třetího tisíciletí, když zemi zasáhla vlna mimořádně silných zim připomínajících maloudobu ledovou, která věznila dávné lovce ve sněhu, se stěna otevřela a vzedmula. Zátoky a řeky zezlátly.Nic dokonalejšího svět ještě nikdy nezažil. Městem zněl sborový zpěv strojů a rozléhal se do minulých ibudoucích věků. Spravedlnost se prosazovala až neuvěřitelně pokornými činy, bez nichž by se všakrozpadlo křehké předivo, které je základem tohoto světa.

Na počátku třetího tisíciletí, v letech krutých zim, se konečně objevil spravedlivý člověk.

Most Battery

TĚŽKO ŘÍCT, jestli za to mohl určitý druh bláznovství, cit pro pravdu nebo nějaké kouzlo, ale pozorněnaslouchající Peter Lake měl pocit, že ve zvuku strojů jasně slyší příchod budoucnosti. Klidně před nimistál, sledoval, co se mu snaží říct a pozoroval je pohledem horolezce, který právě zdolal další velkolepývrchol. Jejich hukot, hlasité zvuky a rytmický zpěv, připomínající tiché praskání sfér, ho vtahovalo hluboko

do hájemství nekonečného zvuku a světla. Ze tmy na něj hleděly žhnoucí jaguáří oči bez těla a zářily jako

velké, jasně červené rubíny. Po rozlehlých temných loukách s koncem až kdesi za horizontem pobíhalastvoření s tělem ze světelné mlhy. Pohazovala hřívou a nehybně se míhala mezi hvězdami sem a tam,jako vítr prohánějící se loukou porostlou divokými květy.

Stačilo se na vteřinu či dvě zadívat na točící se kolo, nebo chvíli naslouchat rytmickému klepání pístů aPeter Lake okamžitě zapomínal na každodenní život. Pokud musel opravit stroj, se kterým by si nikdo jinýneporadil, stále mu musel někdo stát po boku, protože stačilo málo, jediný pohled na cvakajícípřevodovou skříň, a než si vůbec uvědomil, co se s ním děje, upadal do nehybného transu, v němž by honikdo nerozeznal od sochy vytesané z kamene. Skoro se zdálo, jako by sám byl součástí strojů, které jetřeba čas od času popohnat k práci. Zpočátku si s ostatními údržbáři hodně povídal a nikdo na němnepozoroval nic zvláštního. Na první pohled se dokonale ovládal. Po čase však nastala změna. „Podejte mi

šestku klíč s kruhovou hlavou,“ požádal například jednoho z mužů, kteří ho pravidelně doprovázeli. Mužokamžitě zmizel ve spleti strojů a zamířil k řadám polic plných červených beden, svou délkoupřipomínajícím rozjezdovou dráhu práškovacích letadel, kde měli uložené nářadí. Když se ke svémumistrovi vrátil, našel ho, jak strnule sedí a upřeně zírá do nitra mechanického soukolí.

Mechanici byli odjakživa zvláštní a excentričtí lidé, podobně jako duchovní všech možných církví, aleběhem dlouhých staletí se spolu naučili vycházet a respektovat své zvláštnosti a úchylky. Peter Lake všakmezi ně přes jejich mimořádnou toleranci vůbec nezapadal, přestože ve světlejších chvílích si mezi nimisnažil najít přátele a chovat se stejně jako ostatní. Jeho pokusy o sblížení ale působily nesmírně divně,protože všichni viděli, že je vyvolený, stejně jasně, jako by na první pohled odlišili nosorožce odmozolnaté krávy. Všichni údržbáři se například na konci směny pravidelně scházeli u chatrného stolu svelkým džbánem piva. Peter Lake se nechtěl vyčleňovat, občas se k nim připojil a s předstíranouuvolněností začal: „Tohle místo je vážně zvláštní,“ začal svým silným irským přízvukem, „vážněneuvěřitelně zvláštní. Poslední dva dny jsem opravoval hlavní dopravník a… a… a…“ A při vzpomínce napravidelný klapot hlavního dopravníku, který mu připomínal dokonalou symetrii věcí, najednou ztuhl, jakoby ho přemohl mráz. Ostatní údržbáři se po sobě podívali a ušklíbli se jenom trošičku, protože něcopodobného čekali. Pokaždé ho nechali, jak byl a probrali ho, teprve když se chystali domů.

Zezačátku na něj volali „Ty,“dokonce i když byl duchem nepřítomný, nechtěl, aby mu říkali jakýmkoliskutečným jménem. Neustále totiž doufal, že se mu podaří odhalit svou skutečnou identitu. Výplatní šekyvypisovali na „doručitele“, což bylo také „jméno“, pod nímž ho vedli v kartotéce osobního oddělení Sunu –

„vrchní údržbář, pan Doručitel.“ Obestírala ho řada záhad, do kterých se ostatní údržbáři snažili ze všechsil proniknout. Mimořádně je trápilo, kde získal své hluboké znalosti o strojích, protože oni se o ně staraliodjakživa, a přesto toho o nich věděli ve srovnání s Peterem Lakem tak málo! Hrozně je také napříkladzajímalo, co dělá ve volných dnech. Právem se domnívali, že když je v práci tak zvláštní, ve volnýchchvílích musí vést život zajímavější než hrdinové arabských pohádek. Jednou za ním na výpravu do hlubin

města dokonce vyslali dlouhovlasého mladíka, který se ve strojovně učil řemeslu.

„Prováděl spoustu divných věcí,“ ohlásil, když se po dvou dnech vrátil.

„Co například?“ ptali se.

„Vlastně nevím… spoustu zvláštních věcí. Těžko se to vysvětluje.“

„Mluv konkrétně,“ naléhali na něj v naději, že se dočkají zajímavostí, o kterých si budou ještě dlouho

povídat.

„Co to znamená?“ zeptal se učeň.

„Prostě nám jen pověz, co dělal!“ zařvali na něj sborem.

„Pořád na něco civěl.“

„Civěl? Proč by měl na něco civět? Pokud vím, lidé civí jen do knížek,“ zeptal se jeden z údržbářů.

„Tak třeba vy na něco civíte v jednom kuse.“

„Kdo, já?“ zeptal se jeden ze starších mužů.

„Ne, vy ne.“ „No proto.“

„Civěl na zdi, na kameny, na brány. Hladil stěny domů a dlouhé minuty zíral na střechy. Co chvíli sezastavoval a cosi mumlal k plotům a k požárním schodištím.“

„A co říkal?“

„To netuším. Nedostal jsem se dost blízko. Šel taky na křižovatku Five Points. Tam jsem ho málem ztratil,protože jsem se musel zastavit u stánku a koupit si ostružinovou žvýkačku, abych měl černé zuby. Onvypadal hodně divně, jako obvykle, takže žádné problémy neměl. Já se ale musel trochu upravit. Začerniljsem si zuby, stáhl si ponožku a nasadil si ji na hlavu jako čepici, roztrhl jsem si košili, rozepnul poklopeca předstíral jsem, že napadám na jednu nohu, jinak by ve mně okamžitě poznali vetřelce. On zamířilpřímo k jednomu činžáku. Stojí tam úplně sám mezi hromadami cihel a suti. V průchodu stála řadahrozných existencí, co by člověka zabili pro pár drobných, ale mě nechali na pokoji. Asi si mysleli, že jdu s

ním.“

„Vystoupal až na střechu, objal tam starý komín, jako by objímal nějakého starého přítele a rozplakal se.A cosi mu přitom říkal, jako by ho o něco prosil, aspoň tak se mi to….“

„A co přesně říkal?“ skočili mu do řeči.

„To jsem neslyšel…“

„Protože jsi zase nebyl dost blízko?“

„Ne. Tím to nebylo. Tentokrát jsem stál jen kousek od něj, ale byl tam hrozný hluk. Jako by něco praskalo

a šustilo.“ „Jak to myslíš?“

„Já nevím. Znělo to jako praskání v policejní vysílačce. Nebo jako v letadle, jednou jsem v letadle letěl amůžu vám říct, že mají strašně silné vysílačky, jenže je v jednom kuse něco ruší. A přesně tak to znělo.“

„A odkud ten zvuk přicházel?“

„To taky nevím. Jako by na mě pršel. Vůbec nic jsem neslyšel. Připadal jsem si, jako kdybych plul namoři, nějaká obří vlna mě táhla pod hladinu a nechtěla mě pustit zpátky. Znáte to, když se potopíte, mátepocit, jako by na vás zpěněná voda něco křičela. Jako by se vám něco snažila říct. Netuším co, ale užjsem to párkrát zažil. A přesně tak to znělo.“

„Takže, znělo to jako vysílačka, nebo jako voda? Asi by sis to měl trochu ujasnit.“

„Znělo to jako vysílačka i jako voda,“ řekl učeň. Z jeho podrážděného tónu bylo patrné, že tahle debataho už dávno nebaví. „Prostě to znělo, jako když se do vysílačky dostane voda. Ne, moment, počkejte!“

„Co je, co se děje?“ ptali se jeden přes druhého.

„Bratrova přítelkyně je Řekyně.“

„A co má být?“

„Je věřící a chodí do pravoslavného kostela. Jednou jsem tam s nimi šel taky a slyšel jsem tam ten jejichmužský sbor, spoustu chlápků, co zpívali neskutečně hlubokými hlasy. Přesně tak to znělo.“

Údržbáři se už na nic dalšího neptali, ne že by je to, co se dělo na střeše nezajímalo, ale učeň se takrozohnil, že žádné další povzbuzování nepotřeboval.

„A taky to znělo trochu jako letadlo v dálce, nějaké hodně staré letadlo s vrtulemi, ale taky mi topřipomínalo chvění tětivy luku nebo ženské naříkání, jako by stovky žen vzdychaly ‚Ach! Ach! Ach!‘, aletaky to klidně mohl být orchestr hrající hned několik melodií současně nebo vrčení psa, kterého něcohodně rozzuřilo, vlastně spíš hned několika psů, nebo syčení rozžhaveného železa, když ho ponoříte dostudené vody; znělo to jako cvrkot dálnopisu nebo harfa…“

„V pořádku, už jsme si udělali představu,“ zastavili ho spolupracovníci. „A co dělal potom?“

„Prostě se jen procházel.“

„Kde?“

„Všude. A jakmile narazil na nějakou pestrou barvu, zastavil se a klidně na ni celé hodiny zíral. A taky kbarvám čichal. V Brooklyn Heights stál dům s čerstvě natřenou fasádou. Dostali jsme se k němu zasoumraku a on se hodinu a půl ani nehnul.“

„Kde bydlí?“

„Na to jsem nepřišel. Za celou dobu vůbec nespal. Pořád jen chodil sem a tam. A taky ani jednou nejedl.“

„Tady ve strojovně ale jí.“

„Ale venku ve městě nesnědl za celé dva dny ani kousek. Jo, a ještě je tady něco, co jsem vám neřekl.Někdy, když ho něco hodně potěšilo, se najednou roztančil. A párkrát taky zašel do nějaké zchátralé,napůl pobořené továrny nebo do přístavního skladiště, které vypadalo opuštěně a prázdně, jako by chtělbýt sám. Když jsem tam vklouzl za ním, zase jsem uslyšel ten zvuk. Znělo to jako ten mužský sbor, jakjsem vám o něm už povídal, ale ne úplně. Nejsilněji jsem ho slyšel na Jedenáctém molu, kam skoro nikdo

nechodí, protože to tam není bezpečné. Klekl si na zem a najednou se to ozvalo. Strašně silně, jakokdyby se na nás řítila nebeská klenba. A střecha skutečně padala. Lámaly se trámy a celé části stropu seztrácely v hustých mracích prachu. Otvory dovnitř pronikalo sluneční světlo a ozařovalo zvířený mour. Nicdivnějšího jsem v životě neviděl. Bál jsem se, že na nás to skladiště spadne. Nad hlavami nám zářilo takostré světlo, že jsem skoro nic neviděl. Všude vířil třpytivý prach a jeho nasvícené částečky se pohybovaly

i pod vodou. Přišlo mi, že je nejvyšší čas zmizet, a pak jsem ho s konečnou platností ztratil.“

Učeň se naklonil dopředu a prstem pokynul posluchačům, aby se trochu víc přiblížili. „Myslím,“ zašeptal,„že to bude hodně divnej chlápek.“

LETECKÁ FLOTILA GHOSTU opsala několik zuřivých okruhů nad Prstovými jezery, ale vůbec nicneobjevila. Craig Binky byl vzteky bez sebe. Věděl, že nutně potřebuje najít něco nového, čím by zaujalsvé lačné posluchače. Veřejnost se během jediného týdne přesytila poezií a teď vyžadovala další potravu.Jeden z jeho rádců navrhl, aby se zaměřili na chřest: „Je to elegantní zelenina, které nechybí styl avšichni jsou jí z nějakého nejasného důvodu jako posedlí…“ Další ze zkušených vedoucích pracovníkůovšem nesouhlasil a navrhoval sérii článků o habsburské říši, na kterou se podle jeho názoru neprávemzapomíná: „Uvidíte, jak budou Newyorčanky nadšené, až se obléknou do kožešin a na hlavu si nasadíkloboučky s ovocem. Všude se bude tančit valčík a možná zachráníme i naši továrnu na Sachrovy dorty.“Další rádce prosazoval sérii uměleckých fotografií marmelád, protože „v San Francisku právě probíhásklizeň. Marmelády jsou navíc zdravé, levné a člověk se při jejich výrobě skvěle odreaguje. Vsadil bych se,

že nebude trvat dlouho a hospodyňky je budou vyrábět po tunách.“

Craig Binky ale nebyl spokojený. Všechny návrhy zavrhl a uchýlil se do samoty. Vrátil ze za nekonečnýchdevět minut. „Jste břídilové. Craigovi Binkymu se naštěstí v hlavě vylíhl nápad,“ oznámil. „Přiveďte mi

Bindabua!“

Wormies Bindabu byl vedoucí oddělení literární kritiky Ghostu, ve kterém pracovalo šest mužů, seděli uzaprášených stolů ve sklepní místnosti bez oken u nejrozpálenějšího kotle a v nejhlučnější části celébudovy. A podle toho také vypadali, měřili sotva sto padesát pět centimetrů, vážili padesáti kilo, podnosem nosili hustý knír, který doplňoval vous sahající až na břicha, měli dlouhé kostnaté ruce, šedivévlasy uprostřed rozčesané na pěšinku a na nose brýle s černými drátěnými obroučkami. Nosili tmavépohřebácké obleky, vázanky tenké jako vlas a všichni šilhali. Stoly měli vyrovnané v řadě, takže na sebeneviděli, každý den přečetli (každý) dvacet knih, kouřili balkánské cigarety, krmili se jen vejci uvařenými

natvrdo a nakládanou zeleninou a neustále poslouchali stále stejný atonální koncert pro fagot a okarínu.Jmenovali se Myron Holiday, Russell Serene, Ross Burmahog, Stanley Tartwig, Jessel Peacock a WormiesBindabu.

Craig Binky měl pro Bindabua zvláštní slabost, nejspíš proto, že Bindabu byl jediný člověk na celém světě,

vedle něhož Binky působil chytře. Ačkoli chrlil citáty od Spinozy a Marxe (aniž by od nich cokoli četl),nerozeznal jablko od hrušky a nikdy v životě neplaval v rybníce. Od Melvilla sice v životě nepřečetl aniřádku, ale z paměti recitoval díla většiny antiamerických bolivijských básníků. Na jedné straně horovalproti puritánům, jejich škarohlídství a pochmurným vizím, současně ale nikdy nezpíval, netančil anedokázal třeba jen rychleji pohnout rukama.

„Chci, abyste setřel starostu,“ oznámil mu Craig Binky.

„Napsal snad nějakou knihu?“

„Samozřejmě, že nenapsal. Ale nechce mi nic prozradit o té lodi.“

„A co s tím mám společného?“

„Prostě mu dejte, co se do něj vleze!“

„To se mi vůbec nezamlouvá, pane Binky. Nejsem hlídací pes ani kat a…“

„Jistěže jste, a k tomu ten nejlepší. A víte, co se mi na vás líbí ze všeho nejvíc, Bindabu? Že to umítepomocí těch svých velkých slov tak dokonale skrývat.“

„Myslel jsem, pane Binky, že starosta je váš spojenec. Víte jistě, že se do něj mám pustit?“

„Jen do něj, vytřeste z něj duši, nakopejte mu zadek, zadupejte ho pod zem!“

Následující den v Ghostu vyšel překvapivý článek útočící na starostu, jemuž se od autora dostalo řadypozoruhodných nadávek. Mezi ty nejmírnější patřily: zloděj, pasák, nacista, populista, fašista, pederast,krokodýl, dikobraz a světluška.

Sun se okamžitě postavil na starostovu stranu a pustil se do jeho obhajoby. Noviny se dostaly donelítostného sporu, který sice probíhal už dávno, ale v opačném gardu. Sun i Ghost začali přicházet očtenáře, pro něž byly články příliš nechutné nebo komplikované a hodně lidí začalo z donucení číst Dime,úplně nový, naprosto amorální bulvární plátek, který se dal koupit za dolar. Sun a Ghost se znovu ocitlyve válce, ale nikdo ze zaměstnanců Sunu nechápal, proč se Harry Penn rozhodl tak vášnivě obhajovatstarostu, kterého neměli ani trochu v lásce. Na majitelově stole se objevovaly výpovědi. Zkušení novinářiutíkali ke konkurenci. Někteří lidé se domnívali, že jde o výsledek nervozity z blížícího se konce tisíciletí.Po dvou tisících letech mají lidé údajně na trochu zmatků nárok, zejména když všichni vidí, jak seprudkými peřejemi řítí vstříc třpytivému vodopádu, k němuž se dostanou za pouhých pár měsíců neklidné

plavby.

Během září se z Kanady přihnala do města první nečekaná vlna chladného větru. Vyhnala lidi z ulic,usadila je ke krbům a přinutila je vzpomínat, jak město vypadalo v dobách jejich mládí. Říká se, že zimaje dobou, kdy čas plyne jako elektřina dráty dokonalého vodiče, dobou, kdy se křehký svět může pod

vlivem neobvyklé události snadno rozpadnout a znovu se zformovat do nového tvaru, hladkého a

mladého jako čerstvě ztuhlý průhledný led.

HARDESTY MARRATTA a Praeger de Pinto jeli podél řeky na kole. Zezadu je neustále poháněly dlouhéřady aut s vesele blikajícími brzdovými světly, které se ulicemi hnaly jako něco mezi přívalovou vlnou alehkou kavalérií. Celé okolí zářilo vlídnou podzimní modří a stříbrná kola vesele zpívala. Onoho podzimubarvy svítily jako nikdy předtím, alespoň pokud si obyvatelé města pamatovali. Muže ovíval chladný svěží

větřík, ale přesto měli pocit, jako by bylo hrozné horko, skoro jako by se projížděli po jednom zkaribských ostrovů. Krajinou se tiše rozlévaly dlouhé stíny, až jim z toho zvonilo v uších. Letní oparkonečně zmizel a celé okolí získalo nazpět své ostré kontury.

Praeger vybral skupinu deseti redaktorů a investigativců, od kterých chtěl, aby potají a bez zbytečného

rozruchu zjistili co nejvíc o Jacksonu Meadovi. Hledali v archívech, knihovnách, v internetových kavárnách

i na ulicích. Pět z jeho lidí neustále sledovalo loď. Problémem se nadále zabývali i Hardesty, Praeger,

Virginia, Asbury a Christiana.

Christiana se snažila něco zjistit od Harryho Penna (počínala si při tom nenápadně, ale nic jí neuniklo) aostatní se vydali podle vlastní úvahy dalšími směry. Všechno, co zjistili, okamžitě ukládali do počítače. Ten

výsledky okamžitě pečlivě přežvykoval a hledal možné souvislosti, které mohly lidem uniknout. To vše sedělo bez vědomí Harryho Penna a Praeger byl pyšný, jak skvěle se mu daří starého pána balamutit.Přitom vůbec netušil, že Asbury, jehož měl za svého agenta v civilu, většinu času věnuje hledání strojů aChristiana se daleko víc než o Jacksona Meada zajímá o jistého bílého koně.

Praeger a Hardesty mířili k nákladním skladištím u železniční tratě Erie Lackawanna. Doslechli se, že semodněkud ze západu přijíždí spousta vlaků, ze kterých vykládají nějaké těžké stavební stroje. Praeger seběhem jízdy jižním směrem s Hardestym podělil o informace o posledních pohybech na trhu s kovy.Bedford hlásil, že asi dvě desítky nových společností skupují obrovské množství strategicky významnýchkovů. Platí předem v hotovosti a údajně už utratili skoro miliardu dolarů. Skoupený materiál uskladňují pocelé zemi, ale postupně jej začínají přesouvat do New Yorku.

„A co na to vláda?“ zeptal se Hardesty. „Nemají zprávy, že by šlo o nekalé machinace nějaké cizímocnosti? A zabývají se tím vůbec?“

„Podle Bedforda,“ odpověděl Praeger, „tvrdí vláda, že všechno je v pořádku a není proč se znepokojovat.Jde o známé společnosti a výkyvy trhu jen dočasné. Bedford ale kontaktoval také předsedu Komise prokontrolu nad komoditním trhem a říkal, že vypadal, jako kdyby byl na drogách nebo ho někdo

zhypnotizoval.“

„Myslíš, že by v tom mohl mít prsty Mead?“ zeptal se Hardesty, zatímco se ze všech sil opíral do pedálů ašlapal proti větru, který ho chvílemi skoro zvedal do vzduchu.

„Nejspíš ano.“

„Miliarda dolarů je spousta peněz. Vážně si myslíš, že by ji jediný člověk utratil za surový titan?“

„Podle mě to pro Meada může být pár drobných, které nosí po kapsách. Rozhodně tady máme co dělat súplně jiným člověkem, než na jaké jsme zvyklí. Obyčejné pozemské starosti jako by ho vůbec nezajímaly,jako by se zajímal o naprosto jiné problémy. Jestli se o něco snaží, a podle mého to tak skutečně vypadá,

může jít o něco, co si ani nedokážeme představit. Reverend Mootfowl a pan Cecil Wooley rozhodněnejsou typy asistentů, s jakými se člověk setkává v kancelářích miliardářů.“

„A podle čeho tak soudíš?“ zeptal se Hardesty mírně sarkastickým tónem.

„Nevím, jestli sis toho všiml, ale mně přišlo od první chvíle nápadné, že oba, tlusťoch i tyčka, měli nahlavě čínské klobouky a na nohou špičaté hedvábné střevíce. Navíc jsem mluvil se šesti historiky umění adalšími odborníky. Všichni se shodují, že obraz Nanebevzetí svatého Štěpána, údajně od Buonciardiho,vůbec neexistuje.“

„A kdo ho teda namaloval?“

„To nikdo netuší. Ale to není všechno. Jeden z investigativců se zajímal o další případy, kdy do přístavuvplula neznámá loď. Prošel záznamy karanténní komise, jejíž pracovníky by taková loď nejspíš zaujalaještě víc než celníky. Svého času navíc karanténní komise vedla pečlivé abecední záznamy o všech zesnulých, jejichž těla skončila v hromadných hrobech. Můj člověk je jen tak ze zvědavosti prošel a to, conašel, ho naprosto šokovalo. Zjistil, že na přelomu devatenáctého a dvacátého století předal jistýreverend Overweary místním hrobníkům tělo reverenda Mootfowla. O něm se v knihách píše, že podlereverenda Overwearyho byl ‚zavražděn irským chlapcem jménem Peter Lake a jeho přítelem CecilemMaturem, jehož poznávacími znameními jsou velká tloušťka a úzké oči zarostlé tukem.‘“

„A nemá náhodou náš krásně kulatý pan Cecil Wooley ty nejzarostlejší oči, jaké jsi kdy viděl? A nemyslíš,že reverendů Mootfowlů po světě moc neběhá a určitě nikdy neběhalo?“

„To je možné, ale k té vraždě prý došlo už před sto lety. Panu Cecilu Wooleymu není o moc víc neždvacet a Mootfowla bych nehádal na víc než na padesát let. Takže co přesně se mi tady snažíš naznačit?“

„Snažím se ti jasně říct, že mi z toho po běhá po zádech mráz.“

„A existují o té vraždě nějaké úřední záznamy?“

„Ne, policie ji nevyšetřovala a nezmiňovaly se o ní ani noviny. Ale to není nijak zvláštní. Město tehdysužovaly války gangů a o oddělené zločiny se nikdo moc nezajímal.“

„Tenkrát jako dneska,“ poznamenal Hardesty.

Muži zamkli kola k plotu a podzemní dráhou přejeli na druhou stranu Hudsonu, kde na ně čekala dlouhádesetiletí skomírající a postupně chátrající železniční skladiště, která se však v poslední době záhadněprobudila k životu. Ačkoli byla sobota, všude pracovaly automatické nakladače, mechaničtí roboti anádvořím se míhaly tisíce stavebních dělníků se žlutými ochrannými přílbami na hlavě, takže to tadyvypadalo jako na louce poseté pampeliškami. Kam až muži dohlédli, všude se řadily nákladní vlaky sestovkami vagónů naložených buldozery, jeřáby a díly nějakých obřích strojů, jistě větších než normálnídům.

„Co se to tady děje?“ zeptal se Praeger jednoho z vousatých dělníků. „Ta skladiště byla dlouhé roky úplněopuštěná.“

„Zavedli sem dvě nové tratě,“ zakřičel dělník, aby přehlušil dunění strojů pokládajících koleje a hromovérány obřích beranidel. „Do týdne by měli být hotoví.“

„Pokládají sem železniční koleje?“ zeptal se Praeger s nevěřícným výrazem. Věděl, že nové tratě se už

desítky let nebudovaly.

„Přesně tak, vedou sem od severozápadu, z Pensylvánie. A další trať sem míří od západu, čert ví odkud.“

„A co je tohle?“ zeptal se Hardesty a ukázal na oplocené prostranství, kde se o sebe opíralo asi šest úplně

zchátralých budov.

„Nemám tušení,“ zakroutil hlavou dělník se slunečními brýlemi na očích, v nichž se odráželo ostrépodzimní světlo. „Prý by tam měli vybudovat nakládací rampy, ale spousta chlápků,“ čímž mínil ostatnístavební dělníky, „tam ani nepáchne. Takže to vypadá, že se tam nakládat nebude, i když prý existujíplány, podle nichž by měli uprostřed vylít velkou betonovou plošinu.“

„A proč se tam některým lidem nechce?“ zeptal se Praeger.

„Protože jsou padlí na hlavu. Tvrdí, že je to posvátná půda. Vlastně mě to ani nijak zvlášť nepřekvapuje.Podobní blázni se najdou skoro na každé stavbě. Asi proto, že stavby jsou zvláštní místa. Nedokážu si tovysvětlit a navíc se musím vrátit k práci. Ale můžete mi věřit. Tyhle věci se stávají.“

Hardesty a Praeger chvíli stáli a pozorovali muže při práci. Skladiště byla dlouho jako mrtvá, ale teď tovypadalo, že jenom čekají, až přijde jejich čas. Pokroucené koleje pokryté rzí, prohnilé pražce navršenédo hromad jako mrtvoly, plechové přístřešky s volně vlajícími kusy stěn i popraskané nakládací rampyzapáchající olejem rychle mizely a místo nich tu rostl les nových kolejí, nástupišť, věží a signalizačníchzařízení, která pokrývala rozlehlé staveniště jako klasy dozrávajícího obilí.

Hardestymu a Praegerovi cestou vyhládlo, takže se rozhodli, že zajdou do nedaleké jídelny, od níž je

dělilo asi padesát plotů a víc než desítka vlakových souprav. Za chvíli měli ruce špinavé od prachu amouru usazeného na plotech a na příčkách žebříků nákladních vozů. Jak si postupně otírali zpocená čela,špína jim pomalu stékala po tvářích. Několikrát je honili vzteklí psi pobíhající volně po železničním depu;jeden z obzvláště velkých a zuřivých zahnal Praegera na signalizační věž a dlouho na něj štěkal, Praegertvrdil, že stále dokola opakoval jedinou větu: „Pomsta bude má.“

Když se konečně dostali do jídelny, měli tváře rudé chladem a námahou. Šaty měli špinavé a roztrhané acítili se příjemně unavení. Dokonale zapadli mezi ostatní hosty, převážně dělníky a námořníky, kteří tustáli v pevně sevřených, náhodně vytvořených kroužcích a všem okolo hrozili nepřátelským pohledem.Všichni hosté se navzájem pečlivě sledovali a hlídali jako při vojenských manévrech či dětské hře, která se

chvílemi podobala kličkování na prkně v prudkém příboji, prozatím se zdálo, že se nikdo ještě pořádněnenamočil.

„Vidíš je,“ ozval se Hardesty. „Tohle je přesně ten typ lidí, co končí v síti policejních zábran. Vsadil bychse, že klidně vybílí klenotnictví a než se policajti vzpamatují, už jsou v trapu. Řítí se městem sto padesátnad limit a kličkují, jako by pro ně fyzikální zákony neplatily, ale nakonec stejně skončí na policejních

zátarasech. Nejspíš je to jejich osud.“

„Zavři zobák,“ sykl na něj Praeger. „Tamhle ten chlap tě poslouchá a netváří se vůbec přátelsky. Spíšbych řekl, žes ho pořádně naštval.“

Hardesty si spálil prsty o misku s horkou rybí polévkou, kterou si každý mohl nabrat podle chuti z

měděného hrnce na baru. Objednali si deset pečených garnátů. Snědli je s chlebem a pálivou omáčku azapili je jedním či dvěma, možná třemi pivy. Když dojedli, spokojeně se opřeli a zaposlouchali se dotlumené hudby a hovoru mužů z policejních zátarasů, kteří se stali jejich novými bratry. Celá jídelna jakoby se příjemně kolébala ve větru jako jedna z plachetnic, kterou někdo kdysi dávno připoutal unedalekého mola. Zdálo se jim, jako by pluli na moři a kouř vířící středem místnosti se postupně měnil v

mraky, racky a plachty lodí.

Hardesty rychle zapomněl na všechny problémy a přimhouřenýma očima se zájmem sledovalneohroženou číšnici, která se s tácy plnými jídla opakovaně vrhala do nebezpečných peřejí jídelny plnéchlípných zákazníků. Pokud nechtěla, aby jídlo skončilo na podlaze, musela co chvíli pružně uskočit,šikovně se uhnout napřažené ruce a přenést se přes nastavenou nohu, takže to vypadalo, jako by tančila.

Byla malá, štíhlá a natolik atraktivní, že z ní všichni muži v jídelně doslova šíleli. Čísniče byla dohnědaopálená, měla krásně vypracované nohy (bezpochyby od běhu) a dokonale tvarované paže s jemněvyrýsovanými svaly tak půvabné, že od ní Hardesty nemohl odtrhnout oči. Na sobě měla bílou halenku sdostatečně otevřeným výstřihem, aby bylo vidět, že horní část hrudi je rovněž opálená a stejně hladká,jako celý zbytek těla. Vlnité, jako uhel černé vlasy měla stočené do pletýnky, přesně jako jedna v poslední

době mimořádně oblíbená zpěvačka. Hardesty z ní byl jako u vytržení. Nebyl sám. Uhranula všem řidičům

nákladních kamionů v kovbojských kloboucích, místním tulákům, bývalým námořníkům, cizincům zManhattanu i mužům z policejních zátarasů. Když míjela Hardestyho, musela se k němu na okamžik otočit

tváří, jako to dělají cestující v přeplněných uličkách evropských vlaků. Hardesty ji sledoval se zatajenýchdech a výrazem neskonalého obdivu. Měl pocit, jako by právě minula půlnoc, ale místo dvanácti úderůhodinového kladívka se ozvalo čtyřicet dělových salv, ve chvíli, kdy stála přímo proti němu, se davpohnul a (Bůh žehnej Americe) přitiskl ji na něj, takže se společně ocitli ve velkém lisu na kachny. Kdyžucítil, jak se ho dotkla svými drobnými ňadry a bradavkami se mu otřela o hruď, když jen pár centimetrůpřed sebou uviděl její opálenou tvář a ucítil její parfém; když se do něj zabodly její černé oči jako ostréhroty kopí a celým tělem mu projela nevýslovná slast; když znovu ucítil její ňadra a tentokrát navíc ihorká stehna; když spatřil její mile rozesmátou tvář a dvě řady dokonale bílých zubů; když se do něj naokamžik (možná v žertu, možná úmyslně, možná nevědomky nebo jen kvůli vzpomínce na to, co bylo)zabořila dolní částí těla, podlomily se mu nohy a bezvládně se skácel k zemi se zvláštním výkřikemzoufalství i radosti, který Praegera přiměl, aby otočil hlavu a podíval se, kam se poděl jeho přítel.

„Co tam děláš?“ zeptal se Praeger. „A kam to proboha lezeš?“

Hardesty se plazil po podlaze a snažil se chytit kotníky servírky, která mezitím zmizela v ponurém lesepánských kalhot.

NÁVŠTĚVNÍKŮM JÍDELNY se vlnění na podlaze nelíbilo. Znervózňovalo je, že Hardesty začal lidempodrážet nohy a Praeger pochopil, že do tohoto vosího hnízda šťouchali až příliš. Rozpoutal se boj mužeproti muži. Jídelnou se přehnala vlna násilí, jako kdyby pluli na potápějící se lodi a v záchranném člunu zbývalo už jen poslední místo. Zuřivé násilí však nepostrádalo určit poetické prvky: muži opisovali vevzduchu ladné křivky a působivě přitom ječeli bolestí a hrůzou. V zásadě šlo jenom o obyčejnou nočnírvačku, jakých bývá v září spousta. Hardesty měl velké štěstí, že ho jeho rozumnější přítel, který sidokázal zachovat klidnou hlavu, včas protáhl mezi rozbitými stoly a polámanými židlemi a vyhodil hodveřmi ven.

„Kde je ta servírka?“ kňoural Hardesty, ale Praeger ho rázně vláčel směrem ke staré opuštěné nádražníhale na železniční trati Erie Lackawanna, elegantní stavbě z krémově bílého kamene připomínající velkýsvatební dort nebo klobouk dámy z minulého století. Klopýtavě prošli tmavými chodbami a za chvíli seocitli na dávno nepoužívaném přístavním molu trajektu na Barclay Street, kde se posadili na hranu rampya nohy nechali viset jako dvě zhaslé lampy nad vodou.

Na druhém břehu řeky se v měsíčním světle třpytil Manhattan, dlouhé řady domů táhnoucích se nakilometry daleko připomínaly les plný světlušek. Hardesty stále ještě myslel na servírku z jídelny, alePraeger jen seděl a s urputným výrazem zíral na vodu. Manhattan, velká klec z bílých mříží plná zářivýchkrystalů, působil jako živý tvor. Nechali se unášet jeho krásou a pomalu se vzdalovali všem problémům anepřátelům i všem strastem tohoto světa, jako by na život hleděli vyrovnaným pohledem mrtvých. Pochvíli je ale přemohl hluboký cit k lidem, které milovali. Město zalité měsíčním světlem se najednourozzářilo, jako by se na obloze objevilo polední slunce a oni netoužili po ničem jiném, než aby ho mohli

obejmout.

Zatímco z přístavního mola pozorovali Manhattan, na severozápadně se zvedla tmavá obří stěna mraků azamířila přímo k nim. Město zářilo jasněji než čerstvě padlý sníh, třpytilo se jako horská vesnice předzápadem slunce a o mohutné černo-fialové stěně nemělo nejmenší ponětí. Hardesty si vzpomněl nastředověká města, která podlehla mongolským a tureckým nájezdníkům, a kdyby měl pocit, že je to něcoplatné, jistě by začal křičet na poplach. Bledé budovy působily křehce a zranitelně jako chomáč cukrovévaty a mraky se stále posouvaly. Vypadaly jako obří hýždě bojových koní nebo jako kusy brnění slavnýchválečníků. Z podolku mraků vystřelovaly ohnivé jazyky hadů a zabodávaly se hluboko do země.

Předvoj mraků zaútočil na New York. Nad Hudsonem se zvedl vítr a řeka se rázem změnila v rozbouřenýmořský průliv. Rampa zavěšená na lanech, na níž seděli Hardesty a Praeger, se začala nebezpečněkomíhat, ale ani jeden z nich nedokázali vstát. Pevně se drželi zábradlí a jako v transu sledovali město. Do

vysokých věží práskaly desetitisíce blesků. Domy zářily, jako by byly pokryté pláty z bílého zlata, nadstřechami bez ustání burácel hrom a všechno, co bylo pevně připevněné k zemi, se třáslo jako přizemětřesení. Ulicemi smáčenými zuřivými přívaly deště se hnaly zástupy vyděšeně pištících krys, kterébouře vyhnala z jejich podzemních doupat. Ve městě chudých blesky zažehly na stovku požárů, aleprudký déšť je skoro okamžitě uhasil, zdálky vypadaly jako explodující koule ohňostrojů. Bouře běsnilajako smyslů zbavená. Na město se valila jedna vlna za druhou a chvílemi to vypadalo, jako by se přes nějpřelilo celé moře. Město však statečně stálo a vzdorovalo, ani na okamžik neohnulo hřbet a vzdorovitěhledělo bouři přímo do očí. Hrdě se tyčilo do výšky jako mohutné pohoří a polykalo blesky jako mořskápříšera. Bouře do něj bušila stále zoufaleji, ale New York si zachoval svůj klid. Domy dál temně svítilysvým vnitřním plamenem a stály na svém, na pevné skále, tvořící jejich základy. Pak začala oblohapostupně světlat a vrátila se jí její původní zdravá barva. Lenivě šlehající blesky doprovázela posledníozvěna hromů, které jako by se omlouvaly za zbytečný rozruch. New York se třpytil v milionech kapekvody a působil stejně nevinně a nerozhodně jako před bouří.

Hardestymu na okamžik připadalo, jako by zahlédl něco z dokonale spravedlivého města. Když bouřeskoro odezněla, obrátil se k Praegerovi. Stále seděl vedle něj a s nadšeným výrazem odhodlaného člověka

naslouchal vzdálenému hartusení hromu a díval se do šedivé dešťové stěny.

„Mluvil jsem s Binkym,“ prohlásil Praeger. „Zaprodal jsem svou duši a bude ze mě starosta. Stanu sestarostou tady toho,“ ohlásil a významně se zadíval přes vodu. „Svůj úřad ale budu vykonávat úplně jinak,

než jak se vykonával dosud. Všichni předchozí starostové pořád jen manévrovali, látali díry a snažili conejšikovněji kličkovat, proto je hodnotíme jen podle toho, jak dobře se dokázali vyhýbat boji. Celých stolet odkládali bitvu a ozbrojené město se mezitím úplně rozdělilo. Pokud v současnosti dojde kekonfrontaci, svými rozměry si nijak nezadá s Armageddonem. A to si samozřejmě nepřeju. Nikdo si tonepřeje, stejně jako o to nikdo nestál ani dřív. Pokud ovšem nastane chvíle zúčtování, chci stát v čelehroutícího se města… abych ho mohl vést, až bude vstávat z popela.“

Pravdivost a kouzlo Praegerova zaujetí udělalo na Hardestyho silný dojem, ale rozum ho přece jen

nabádal, aby se zeptal: „Jak to všechno víš?“

Pokud se říká, že důkaz jasnozřivosti sídlí v lidské tváři, pak ta Praegerova najednou působila jakootevřená kniha budoucnosti. Praeger se podíval na Hardestyho a usmál se. Hardesty se zadíval do jehochladných modrých očí, přelétl pohledem nakrátko střižené blond vlasy i dokonale bílé, trochu oštípanépřední zuby. Praegerova tvář vypovídala o mimořádné vnitřní síle i utrpeních, které nedokázaly potlačitpřirozený smysl pro humor a Hardesty pochopil, že přítele se zmocnilo to, co sám tak dlouho hledal.Netušil proč, ale vůbec o něm nepochyboval. Jenom ho rozesmutnilo, že v Praegerových očích vidělkromě odhodlání i zprávu o budoucích bitvách, stejně jasně, jako by ji tam vytesalo kameníkovo dláto.

VE SPÁRECH ŠÍLENSTVÍ si člověk s nebývalou intenzitou uvědomuje veškerou radost i smutek z času,který ještě nenastal i z toho, co dávno uplynul. Šílenci si svůj nesmírně křehký a cenný pohled do jinéhočasu velmi pečlivě chrání, vymýšlejí tisíce triků, ženoucích je stále hlouběji do říše neprostupné tmy ajasně zářícího světla (do říše utrpení a nepředstavitelně sladkých odměn) a současně je vystavujíneodvratné volbě. Buď můžou ustoupit a s úlevou přijmout pomoc rozumu, což jim zajistí uznání okolí,nebo mohou pokračovat dál v cestě do hlubin, z nichž vede přímá cesta k výšinám. A pokud se jim díkyjejich neodpustitelné tvrdohlavosti podaří proniknout nesčetnými světy světla, už se o nich nemluví jako o

posedlých lidech či o bláznech. Říká se jim světci.

Peter Lake by se jistě označil mnoha různými slovy, ale slovo světec by mezi nimi nebylo. A měl bypravdu, protože žádný světec nebyl a také jím nikdy neměl být. S postupujícími dny ale působil stálevyšinutěji. Postupně si uvědomoval, že rozum mu v jeho zvláštní situaci nepomůže, i kdyby nakrásně ojeho pomoc stál. Rozdírala ho zvláštní bolest, usadila se mu hluboko v prsou, pronikala celým tělem apůsobila mu závratě, takže se chvílemi potácel jako opilý. Bezcílně procházel městem a neustále cosinesouvisle a zuřivě mumlal. Všude, kam se podíval, viděl buď záplavu oslňujícího světla, neboneprostupnou tmu. Klid nacházel ve společnosti strojů, zůstávajících pro něj jediným pevným bodem, ale i

ty ho uváděly do podivných blouznivých stavů připomínajících snění. Jeho spolupracovníci o nich věděli aučili se s nimi žít, protože v nich nenacházeli ani stopu po chamtivosti nebo krutosti. Správně alepředpokládali, že v jejich společnosti se Peter Lake mírní. Jakmile opustil strojovnu, všechno se rázemzměnilo.

„Vzal bych si tři španělská horolezecká vejce,“ žádal například svým typickým irským přízvukem z Madison

Square. „Tři lehounce naměknutá, dvě rozbředlá a mokrá, jako právě narozené divokomládě zabalené vplodové bláně a jedno osamocené natvrdo, jako aztécké slunce. Hej, chlape! Co se děje? Kousla těkočka do jazyka? Víš přece, co je to kočka, ne? Já ti to povím… ale jen tak mezi námi: kočka je výmluvaosamocených žen, aby si mohly samy se sebou povídat. To je kočka. Tažný člun. Až se vrátím na snídani,chci svoje banány, potřebuji je ke každému jídlu. Trvám na nich a chci, abys mi nějaké opatřil. Ne!Moment! Raději si dám prdikoláč! Tažný člun. Je fakt, že nejsem žádný boháč. Jsem chudý jako kostelnímyš. Patřím k těm, o nichž nikdo nikdy nic neví a ani se nedozví, ale přesto mi patří celé město. Můžešmi vysvětlit, že když se kolem sebe rozhlédnu, když se podívám tam nahoru, vidím sám sebe? Sedím tamjako vládce ničeho. Je možné, že na tomto kontinentu, kterému se říká svět, žijí primitivní bytosti, kterénikdy nenosí klobouk? Že je tady spousta železničních dělníků a holek co vyskakují z dortu, pitomců,divňáků, úchylňáků a přítulňáků, kteří neexistují o nic víc, než neexistuju já a přijímají všechno, co vůbecnení? Nemožné. Naprosto nemožné! Stejně nepravděpodobné, jako řekněme baptistická škola bezvlastního autobusu. Říkej si, co chceš, můj drahý příteli se zdravě působící tváří a klidně se dál usmívejjako Pan vajíčko. Líbí se mi tvá trpělivost, ale současně mě ten náš rozhovor už trochu začíná zlobit.Raději tedy odpluju zlatavou mlhou. Vlečný člun. Určitě už chápeš, o co mi jde. Chtěl bych, chtěl bych…chtěl bych. Jak vidíš, maličko tápu. Ale zkusím to ještě jednou! Vážně to zkusím! Mám v sobě tu zvláštnísílu, co mě tlačí vpřed. Hrozně mě tlačí. Bolí to, ale já se jen tak nedám. Vlečný člun.“

A podobně pokračoval často dlouhé hodiny. Plynula z něj záplava podivně seřazených, často neznámýchslov. Ta sice dávala dokonalý smysl, který ale všem okolo unikal: trousil je kolem sebe jako mořskoupěnu, kterou si přál s opičím toastem, horkou jitrnicí a kokosem. Čím déle mluvil, tím mluvil rychleji, až se

rozpálil doběla a vypadal jako posedlý duchy nebo samotným ďáblem. O něco žádal, bušil pěstí do stolu,vykřikoval něco o řádu světa, o rovnováze a odměně, o spravedlnosti a pravdě. Například tvrdil, že žádnáspravedlnost vlastně neexistuje, v čemž se mýlil, protože spravedlnost existovala: jenže byla natoliksložitá a nedosažitelná, že jí bylo možné porozumět jen v případě, kdy dotyčný rozuměl kráse, protože

krása se rovnala spravedlnosti.

„Vlečný člun.“

Nikdo proti jeho tirádám nic nenamítal, nikoho neobtěžovaly a nikoho neděsily. Nejspíš to bylo tím, že Peter Lake nesedával v restauracích a nestával u pouličních stánků; neobracel se na číšníky, kuchaře aniprodavače. Zastavoval se na okrajích prázdných parkovišť a rozprávěl s poštovními schránkami. Pokud seu nich objevil člověk s dopisem, Peter Lake okamžitě zmlkl, opřel se o svého mlčenlivého protivníka vnikdy nekončící diskuzi a s úsměvem sledoval jak mu neznámý strká do chřtánu kus papíru. Jakmile ale se

schránkou znovu osaměl, hned se jí zvědavě ptal:

„Kdo to byl? Znáš ho? Myslím jako, jestli sem chodí pravidelně a tak.“ Žárlil.

Jakmile se setmělo, obvykle ho přemohl hrozný hlad a žízeň. Chodil na náměstí Times Square, kde sipochutnával na papájové šťávě, kterou miloval, protože když ji pil, cítil se jako všichni ostatní, jakoobchodník nebo zdravotní sestra s licencí. A možná proto, že šťávu měl moc rád, kladl si do cesty, kteráho od ní dělila, skoro nepřekonatelnou překážku. Cestou plnými ulicemi si zpěvným tónem a zvučnýmhlasem (který by mu záviděl nejeden profesionální hlasatel) cvičil, jak bude šťávu objednávat. Hlasitěhalekal uprostřed rychle proudícího davu, což jeho reputaci prospělo stejně, jako slovní výpady protinevinným poštovním schránkám, plynoměrům a osaměle stojícím motorkám. V New Yorku však stejněnikdo žádnou reputaci neměl, takže to zase tolik nevadilo.

„Jednu papájovou šťávu s sebou. Do velkého kelímku, prosím“ opakoval do umdlení. „Jednu papájovoušťávu s sebou. Prosím do velkého kelímku. Jednu papájovou šťávu s sebou. Prosím do velkého kelímku.“

Vzhledem k tomu, že opakování je matka moudrosti, opakoval si větu třeba tisíckrát. Když se ale konečněpřiblížil k malátně působícímu stánkaři se zástěrou potřísněnou papájovou šťávou, nezmohl se na jediné

slovo.

„Co vám můžu nabídnout?“ zeptal se neupravený prodavač papájové šťávy a dalších nápojů. Peter Lakeneodpověděl. Místo toho se začal hihňat a za pár okamžiků chrochtal a dávil se smíchem. Vybuchl napůlpotlačovanými záchvaty smíchu. Hystericky poulil oči, kolébal se dopředu dozadu a do stran, hýkal a bučel

a sotva se přitom držel na nohou. A právě tohle byla ta překážka, která mu stála v cestě k papájovéšťávě.

Nakonec se přece jen uklidnil. Musel se přestat smát, protože ho nesnesitelně bolelo na prsou a do břicha

ho chytaly křeče. Narovnal se, párkrát zamrkal a trochu si odkašlal. Když ale uviděl podezíravý pohledprodavače u stánku s papájovou šťávou, který ho pozoroval jen jedním, navíc přivřeným okem, znovu serozesmál (tentokrát tak, že ho nebylo slyšet) a nezvladatelně se roztřásl.

Stále ještě v záchvatech hysterického smíchu se vydal zpátky do města chudých, kde vešel do jednoho zopuštěných činžovních domů, sestoupil do sklepa a za neustálého vzlykání ulehl na pytel uhlí. Neplakaldlouho. Zachránila ho únava a vyčerpání, které ho za chvíli poslalo do světa zapomnění.

Někdy uprostřed noci, v době, kdy v ulicích vládl naprostý klid a říjnový měsíc se chystal vklouznout dopensylvánského lesa, se Peter Lake náhle vzbudil. Cítil, jak mu poskočilo srdce, které se vyděšeně snažilovyrovnat s tím, se k němu něco přikradlo zezadu. Jakmile se probral natolik, že mohl začít znovu rozumně

myslet, přišlo mu, že ho ve spánku na pytli s uhlím přepadli tři nebo čtyři útočníci, všichni mimořádněsilní hromotluci. Očekával onen zvláštní typ mučení, které nad ránem dělávají podobní chlápci všem,přebývajícím v opuštěných sklepech. Jedinou nadějí pro něj bylo jeho šílenství, jímž by mohl útočníkyvyděsit a zahnat na ústup. Právě teď si ale jako na zlost připadal úplně rozumný. Uvažoval tak střízlivě,racionálně a klidně, jako diplomat při sepisování pamětí, u příjemně praskajícího krbu, ve kterém hořípolena z bílého ořechu v lovecké chatě severně od Bostonu.

„Pánové!“ zamumlal, zatímco ho nějaká síla zvedala do vzduchu. Na žádné lepší oslovení v danémokamžiku nepřišel.

Překvapilo ho, jak plynule a vytrvale stoupá. Napadlo ho, že zloději, či kdo to byl, nejspíš kdysi patřili doolympijského vzpěračského týmu. Malinko pootočil hlavu a podíval se na jednu a na druhou stranu, aležádné násilníky neviděl. Neslyšel ani jejich dech, necítil ničí dotek. Nemohl říct, že podobně citlivéhopřístupu by místní zločinci nebyli schopní (to by jim asi křivdil), ale příliš běžné to nebylo. Peter Lake sezkusil ohlédnout přes rameno, ale drželi ho pevně jako kotě za kůži za krkem. Odkašlal si a chystal seznovu oslovit neznámé útočníky. Současně si uvědomil, že se pohybuje místností. Stále zrychloval. Slyšel,jak mu v uších sviští vítr. Mířil přímo proti zdi. Všechno se odehrálo tak rychle, že nestačil ani mrknout,natožpak nějak protestovat. Ve zlomku vteřiny narazil hlavou do zdi.

Místo aby s roztříštěnou lebkou spadl na zem, prosvištěl na druhou stranu tak rychle až mu vítr přilepiljeho černé vlasy k hlavě. Ocitl se v dalším sklepě a neustále zrychloval směrem k další zdi. V očekávánínejhoršího zavřel oči. Znovu ale hladce proletěl na druhou stranu a přitom znovu citelně nabral narychlosti. Za chvíli zjistil, že nemá proč zavírat oči a začal si užívat let. Jedna zeď střídala druhou avšechny hned mizely, jako by nebyly hustší než vzduch. Pohyboval se neuvěřitelně rychle, sklepenípostupně splývalo v jednu dlouhou šmouhu a po chvíli zdi úplně zmizely.

Letěl podzemím jako tryskáč, procházel hlínou, kamenem, nesčetnými dalšími sklepeními, podzemníminádržemi, tunely, studnami a nakonec hroby. Připadalo mu, že pluje letní oblohou, ale ve skutečnostipodnikal cestu všemi hroby světa, které se kolem něj míhaly jako matná světelná čára. Přesto si každý z

nich mohl dopodrobna prohlédnout, jako by každý okamžik jeho cesty, byl samostatnou archeologickou

výpravou. Viděl tváře a oděvy čerstvě pohřbených nebožtíků a bez sebemenších emocí registroval výrazjejich tváře.

Z Peterovy tváře zůstaly jen oči, protože nic jiného na své výpravě nepotřeboval. Soustředil se na stálezrychlující obrazy, které se kolem něj řítily neskutečnou rychlostí jako závodní stroje a přitom zároveňstály. Byly jich miliardy a ani jeden mu neunikl. Rychle a pravidelně ubíhající stopy minulých životů seslévaly do velkého obrazu, do jediného neuvěřitelně čistého tónu připomínajícího volání potáplice naklidném nočním jezeře. Mrtví leželi ve všech možných i nemožných pozicích. Z některých zbyl jen prach,další zářili děsivě vybělenými kostmi, jaké nahánějí strach dětem. Pevně svírali různé amulety, nástroje amince, jako by se chystali na divadelní představení nebo na bazar. Leželi pod zemí s uctívanými ikonami,fotografiemi, novinovými výstřižky, knihami a květinami. Někteří mrtví na sobě měli hadrovité cáry, jiníbyli zabalení do dlouhých pruhů látky. Někteří odpočívali v pohodlném dřevěném lůžku vystlanémhedvábím, ale většina se musela obejít bez jakékoli výbavy a spokojit se jen s měkkou hlínou nebodokonce tvrdým kamenem. Setkával se s těly uzavřenými v ocelových komorách i volně plujícími na dněmoří; viděl hromady těl navršených jako odřezky z pily. Krky mrtvých zdobily perly a zlaté náhrdelníky, ale

téměř stejně často řetězy, provazy a železné límce.

Viděl mrtvé děti i věkem sešlé starce, válečníky s mečem stále ještě zabodnutým do slabin, učence, kteří

odešli klidně uprostřed spánku i středověké sluhy v červených čepicích. Rychle ho míjeli, ale vždycky sinašli nekonečnou chvíli, aby mu zamávali na pozdrav. Letěl temnou zemí, vznášel se nad miliony těl ajeho oči pracovaly jako stroj: zaznamenávaly všechny tváře, vousaté, bezzubé, rozesmáté i poznamenané

šílenstvím. Peter viděl ustarané ženy i šťastné matky, moudré vzdělance i lidi, jimž v hlavě chrastilojediné, osamělé, dávno uschlé stéblo slámy. Míjel ty, kteří celý život prožili v chladu, ale jejich těla sedokonale zachovala v ledových podzemních sklepeních, i ty, kdo pluli pod žhnoucím sluncem po příjemněprohřátých řekách, ale zbylo po nich jen zrnko písku v bahně.

Peter nevycházel z údivu, ale jeho oči stále pracovaly. Něco zvláštního mu bránilo jen tak letět pod zemí a

ani na chvíli se nezastavit, jako by se pro tento úkol narodil. Viděl a pamatoval si každou lebku bez masa,

každou vybělenou ruku, každou prázdnou jamku bez oka.

Hroby celého světa ho míjely jako ve snu; míhaly se před ním jako dráty zběsile ujíždějícího kola. Pohledna mrtvoly ho neděsil ani nedojímal. Byl příliš zaměstnaný samotným pohledem a rychle se střídajícímivýjevy. Neustále se musel soustředit. Neustále musel registrovat nové a nové tváře. Věděl, že mu anijedna nesmí uniknout. A přestože letěl, jako by ho unášela vichřice, skutečně viděl všechny tváře, pečlivěje registroval jako pečlivý sepisovatel lidských osudů, jako automat, jako znalec lidských duší, jako pilnýdělník života.

JEDNOU POZDĚ ODPOLEDNE uprostřed října zalilo celou Západní padesátou sedmou ulici zvláštní světlo,jaké by vedlo mnoho středověkých duchovních k hlubokomyslným úvahám o nebi a životě po smrti.Virginia se právě vracela z přístaviště North River v jižní části řeky, kam ji poslali, aby získala rozhovor odjednoho významného politického emigranta. Ten však nakonec nedorazil, protože ho ještě na mořivyzvedli z lodi a odvezli do Washingtonu. Virginia tak získala několik hodin volna, než se bude muset vrátit

domů, aby vzbudila děti z odpoledního spánku. Rohodla se jít na nákup na Pátou avenue. Abby se vposledních dnech necítila dobře, což Virginia připisovala změně ročních dob. Paní Solemnisová jiuklidňovala, že dívenka spí dobře a horečku nemá.

Virginia nutně potřebovala kabát na zimu. Byla hodně vysoká (dokonce i na rodinu Gamelyových, ve které

o urostlé lidi nebyla nikdy nouze), takže potřebovala větší čísla. To spolu s její hluboce zažitou šetrnostíznamenalo, že než najde něco dostatečně pěkného a současně teplého, aby jí nebyla zima ani u jezeraCoheeries, zabere jí to nejspíš hodně času. Matku už neviděla několik let. Virginia i Hardesty věděli, že cesta k jezeru Coheeries bude velmi obtížná a ještě větší problémy jim může způsobit návrat. Pokud bymuseli u jezera zůstat, Hardesty byl ochotný stát se farmářem a trávit zimu na lyžích, v saních s plachtami

i na bruslích, s jejichž pomocí bude jezdit od vesnice k vesnici a od hostince k hostinci třeba desítkykilometrů. Plánovali, že k jezeru vyrazí v prosinci nebo v lednu, pokud jim bude aspoň trochu přát počasí.

Děti zabalí do vlněných pokrývek, prachových peřin a do kožešin a časně zrána nasednou do vlaku, takbrzy, aby mohli pozorovat kouř z několika posledních zbývajících komínů, ze kterých v časných hodináchstoupá v tenkém proužku přímo k nebi a připomíná řadu pohřebních zřízenců čekajících před kostelem.Alespoň tak si to představovali. Podobný odjezd však chystali už řadu zim a nikdy neodjeli, takže cesta kjezeru jim pomalu začala připadat jako sen. Rok co rok se v chladných měsících přesvědčovali, žetentokrát už k jezeru Coheeries skutečně pojedou. Pokaždé jim však do toho něco vstoupilo, takže

nakonec museli odjezd o další rok odložit.

Když Virginia míjela Carnegie Hall, všimla si, že se před vstupem shlukují lidé čekající na koncert; zpočetných plakátů se dozvěděla, že ve městě hostuje slavný orchestr řízený Kanaďanem P. (šlo o celéjméno), který má na programu Roztodivné příležitostné tance od Mozarta. Text na plakátech bohuželpůsobil dost nejednoznačně, takže na posluchače mohlo čekat Mozartovo Divertimento c moll, stejně jako

Roztodivné příležitostné tance od Minoscramse Sampsona. Druhá možnost připadala Virginii dalekopravděpodobnější. Hodlala pokračovat v cestě, ale vtom si všimla, že se přímo před ní prohnal obtloustlýmladík se škvírami místo očí, který si nechává říkat pan Cecil Wooley. Jako blesk vyběhl po schodechvedoucích ke vstupu do Carnegie Hall a vmžiku zmizel uvnitř. Napadlo ji, že kvintet Jacksona Meada vesvém repertoáru nejspíš nemá skladby jako Roztodivné příležitostné tance od Minoscramse Sampsona (čiMozarta), a tak panu Wooleymu, žádostivému lehčího žánru, nezbylo, než vyklouznout ven a vydat se nakoncert. Jeho záškolácký styl běhu ho na první pohled prozradil. Působil jako rozpačitý mladík sroztěkaným pohledem, který se snaží předstírat, že do dámské části parních lázní vstoupil jen proto, ženedopatřením přehlédl cedulku na dveřích.

Virginia se vřítila do předsálí. Cecil Wooley si právě koupil vstupenku a zamířil na balkón. Virginiapřistoupila k okénku, za kterým se na ni usmíval biletář.

„Viděl jste toho tlouštíka?“ zeptala se a prstem ukázala na Cecila Matura, mizejícího na schodišti. „Chcimísto přímo za ním.“

„To byste ale musela,“ namítl muž, „na sedadlo čtyřicet šest na balkóně v sekci Q. Tedy na úplně nejhoršímísto v celém sále. Pokud vážená paní matka nebyla sova a pan otec jestřáb, vůbec nic neuslyšíte ani

neuvidíte.“

„Co jste to říkal?“ zeptala se Virginia. „Mohl byste mluvit trochu hlasitěji?“

„Aha,“ zabručel muž za přepážkou a podal jí požadovaný lístek. Virginia vyběhla po schodech pokrytýchkobercem a o několik odpočívadel výš po nich stoupal také zadýchaný Cecil. Když se dostala až nahoru,počkala, až se Cecil posadí. Teprve pak ho nepozorovaně obešla a potichu (a pokud možno nenápadně)se posadila za něj. Kdyby opodál tvrdě nespalo šest policistů, Virginia a Cecil by měli celý horní balkón jen

pro sebe. Virginia se podívala dolů, přitiskla si ruce na prsa a vyděšeně se zase rychle opřela. Z jejíhomísta vypadalo jeviště jako malá vějířovitá sušenka se spoustou černobílých mravenců.

V sále se ztlumila světla a Cecil Mature si několikrát nedočkavě poposedl. Pak otevřel malou bíloukrabičku, kterou vytáhl z kapsy kabátu a Virginia ucítila vůni humra po kantonsku. Koncert začal. Dorytmu dětských bubínků zazněly první tóny hobojů a pikol a ozval se nadšený aplaus milovníků Mozarta aMinoscramse Sampsona. Někteří diváci orchestr přivítali pískotem, ale policisté ze spánku jen automaticky

tleskali. Cecil Mature se pustil do svého humra; prsty si strkal maso do pusy a zuby drtil krunýř.

Virginia se nechala unášet smutnými roztodivnými tóny. Měla pocit, jako by se houpala na vlnách, neboprojížděla na motorce jižní Anglií. Hudba posluchače chvílemi hladila a laskala a chvílemi je zraňovala,takže měli pocit, že se ocitli uprostřed bitvy. Zněla velmi zvláštně a Cecilu Maturovi se podle všeho moclíbila. Virginia si mimoděk vzpomněla na svou matku, která měla podobným způsobem v oblibě skladby A.

P. Clarissy. Cecil však byl na rozdíl od matky stále ještě mladý a dost divoký; každou chvíli zvedl rukuzaťatou v pěst a tlumeně vykřikl: „Do toho, hoši, jedem!“

Před koncem koncertu sestoupila Virginia do předsálí, aby se tady mohla náhodou setkat s Cecilem.Jakmile se rozsvítila světla, vyřítil se na ni zpoza rohu. „Pan Cecil Wooley?“ vykřikla Virginia, jako by ji setkání nesmírně překvapilo a jako by Cecila znala už od dětství.

Cecil ztuhl na místě. Zavřel už tak uzounká očka a pevně stiskl zuby. „Uctivě zdravím,“ zašeptalpřiškrceným hlasem.

Virginia se ale nedala odradit. „Jaká šťastná shoda náhod, že máte v oblibě Minoscramse Sampsona. Je to

můj vůbec nejmilejší skladatel. Možná vás bude zajímat, že bydlel nedaleko místa, kde jsem vyrůstala, ve

velkém větrném mlýně na břehu jezera, kde každý den…“

Než se Cecil stačil vzpamatovat, Virginia ho chytila za paži a vlekla ho za sebou po Východní padesátésedmé ulici. Nemohl ani namítnout, že spěchá domů (nebo kam to měl vlastně po koncertě namířeno),protože Virginia ho nepustila ke slovu; brebentila o tomhle a o tamtom a celou dobu mu křečovitě svíralapaži. Cecilovi vlastně nesmírně lichotilo, že ho lidé vidí ve společnosti takové vysoké krasavice, kterou byse nechal odvést klidně na konec světa. Nervózně pomrkával, nafukoval se pýchou a byl celý rudýrozpaky. Vypadalo to, jako by měl s touhle ženou schůzku. Potkávala je spousta na první pohledvýznamných lidí, kterými se to na Východní padesáté sedmé jen hemžilo, protože patřila knevyhledávanějším městským promenádám. A když si uvědomil, že někdo je může dokonce považovat za

manžele, zaplavila ho vlna nevýslovné slasti.

Virginia luskla prsty. „Proč ne!“ odpověděla na otázku, kterou nikdo nepoložil. „Zajdeme do baru hoteluLenore a dáme si sodovku se zmrzlinou. Mají tam speciální čokoládovou se zázvorem. Moje děti se po nímůžou utlouct. Určitě ji musíte ochutnat.“

Cecil se zastavil a zakroutil hlavou.

„Co se stalo, pane Wooley?“

„Nemůžu,“ řekl se smutným výrazem v očích.

„Co nemůžete?“

„Prostě nemůžu. Nesmíme chodit do barů, pít sodovku se zmrzlinou, jíst čokoládu, mluvit s cizími lidminebo odcházet na noc z lodi a zůstávat sami ve městě.“

„A kdo vám to zakázal?“

„Jackson Mead.“

„Copak se o naší zastávce musí dozvědět?“ zeptala se Virginia.

„Přece nemůžu lhát.“

V přízemí hotelu Lenore se nacházel velmi elegantní bar, kam chodili hlavně lidé, kteří nevěděli, co si počítse svým životem, a chtěli se cítit důležití. Zároveň se tam však prodávala nejlepší sodovka se zmrzlinou.

„Vidíš tu nádhernou ženskou s tím tlusťochem s odulým obličejem?“ obrátil se jeden z barmanů nakolegu. „Moc rád bych věděl, co dělá taková kost s tímhle pytlem velrybího sádla.“

„To netuším,“ odpověděl druhý barman. „Zato ale vím, že některé dámy mají při výběru salátů hodnězvláštní chutě, jestli mi rozumíš, jak to myslím.“

Cecil seděl na barové stoličce jako na bidýlku a vypadal jako mramorová koule na vrcholu památníkupřipomínajícího nějaké slavné vítězství. Z architektonického hlediska vypadal docela vyváženě, což bylmožná důvod, proč z něj čišelo neobvyklé sebevědomí. Hluboko uvnitř se ale třásl jak ratlík.

„Dvě sodovky s čokoládovou zmrzlinou se zázvorem,“ objednala Virginia a hned dodala: „A zvláštnípřísadou nešetřete.“ Zvláštní přísada byl rum.

Sodovka se zmrzlinou za šedesát pět dolarů by měla dorazit takřka okamžitě, což se také stalo. Za párvteřin před nimi ležely dvě obří porce v hodnotě sto třiceti dolarů, donesli je ve velkých kbelících splatinovými lžičkami a zlatými brčky. Cecil se radoval jako malé dítě. Poděkoval Virginii, chytil brčko a pustil se do nápoje. Jednou či dvakrát ale potáhl, hned brčko zase odložil a obrátil se k Virginii. „Chutnáto skvěle, skutečně výborně, ale cítím tam něco zvláštního, co mi připomíná tetrahydrozolin.“

„To je zázvor,“ řekla Virginia a svými nádhernými rty se přisála ke zlatému brčku.

Cecil zpočátku zaváhal, ale pak se pustil do nápoje. Zatímco Virginia sodovku s čokoládou ucucávala potroškách jako včelka ochutnávající, zda je pro ni nektar v květu dostatečně sladký, Cecil si počínal jakoMussoliniho inženýři pracující na odvodnění Pontinských močálů. Pracoval jako prvotřídní rotační pumpa a

tiše předl slastí. Přestože v baru hotelu Lenore podávali sodovku se zmrzlinou ve speciálně upravenýchkbelících s ventily, které měly omezit nepříjemné zvuky připomínající zurčení vody v odpadních trubkách,ozývající se ve chvíli, kdy se zákazník dostal až na dno, Cecil pil tak lačně, že jim nešlo zabránit. VCecilově případě zněly jako výbuch sopky. Když vysál poslední kapku, spokojeně se opřel a zamženýmpohledem se podíval na Virginii.

Během pouhých pěti minut se mu podařilo vyprázdnit čtyř a půllitrový kbelík, z něhož mu v očích zůstalcelý litr rumu. Virginia ho měla tam, kde ho chtěla mít.

Malinké doušky nápoje vyztuženého rumem jí lehce zkalily pohled a dostaly ji do správné nálady, takže se

dokázala dlouze zadívat Cecilovi do očí a dostat z něj všechno, co potřebovala, ve skutečnosti se mu ale

do očí nedívala, protože hledět mu do očí bylo daleko těžší, než zjistit, co si myslí nepřátelští vojáci skrytíza ocelovým štítem děla.

„Věděla jste, že tady do sody něco přidávají?“ zeptal se trochu podezíravým tónem.

„Litr rumu,“ odpověděla po pravdě bez váhání Virginia.

„Ve skutečnosti litr a půl,“ poznamenal barman, právě procházející kolem.

„Bože můj!“ vyhrkl Cecil, jehož na okamžik přemohl vztek. „Proč jste mi to udělala?“ zeptal se a udeřilpěstí do vzduchu, bušit do baru si nejspíš netroufl. „Ále, co na tom záleží? Kdo se neloučí, nemusí říkat

sbohem.“

„Co tím chcete říct?“ zeptala se Virginia.

„To netuším. Někdy si dám k večeři sklenku vína nebo sklenici piva. Na jídle si pak lépe pochutnám,pomáhá mi to v trávení a pokaždé se trošku namažu. Ale tohle! Vůbec nevím, co budu dělat. Jak dlouhotak trvá, než člověk vystřízliví z litru a půl rumu?“

„Asi hodinu a půl.“

„Jo tak, tak to není tak zlé. Problém je v tom, že se cítím hrozně nesvůj, jestli mi rozumíte. Zranitelný. Cokdyby se tady objevil Pearly? Nemám u sebe Petera Lakea, aby mě chránil.“ Při posledních slovech se muzamžily oči a v tváři se mu usadil výraz nevýslovného smutku, jako by musel nést hříchy všech minulých

generací.

„Kdo je to Peter Lake?“ chtěla vědět Virginia. Jméno jí znělo vzdáleně povědomě. Cecilovi se začaly potvářích koulet velké slzy. Trvalo snad pět minut, než se alespoň trochu uklidnil. „Dobře si na ty dobypamatuju,“ řekl. „Přespávali jsme v prázdných vodních nádržích a na střechách domů. Někdy jsme senechali pod falešnými jmény najmout na práci a vydělávali jsme si v kovárnách a různých opravnách.Všude věděli, že odvádíme prvotřídní práci. Mootfowl je skutečný mistr svého řemesla a my jsme byli jeho

žáci. Dostali jsme práci, kdykoli jsme si vzpomněli. Někdy jsem si trochu přivydělal nějakým drobnýmtetováním a všechno, co jsme měli, se nám vlezlo do ruksaku na záda. Počasí nám přálo. Obloha bylavětšinou jak vymetená, a pokud se náhodou přece jen dalo do deště, navštěvovali jsme jedno zPeterových děvčat. Chodili jsme k Minnie často. Já jsem pokaždé spal v sousedním pokoji a poslouchal,jak pod Peterem a Minnií vrže postel. Vůbec mi to nevadilo. Když mě přemohla závist, vstal jsem a vydalse na trh. Než jsem se vrátil a pustil se do vaření, byli hotoví. Posadili jsme se společně ke stolu apochutnali si na dýni. Uměl jsem ji připravit vážně skvěle. Hrozně mi chutnala, a kdyby záleželo jen namně, nic jiného bychom nejedli, ale Peter Lake toužil po pečeném hovězím, kachně a pivu, takže jsmechodili na jídlo do hospod. A tím začaly naše potíže, přesněji když Pearly hodil po Peterovi tím jablkem.“

Virginia napjatě poslouchala, ale moc se v Cecilově vyprávění nevyznala. Rozhodně se nezdálo, že by patřilo do současné doby. Spíš naopak. Cecil byl sice ještě mladík, ale vypadalo to, že si nevymýšlí.Virginia se chtěla dozvědět víc. Když se však nadechla k další otázce, kterou by ho povzbudila, otevřely se

hlavní dveře a do hotelu vstoupil Craig Binky v doprovodu početné skupiny poskoků a nadšenýchobdivovatelů.

Počínali si, jako by se řídili přesně daným scénářem nějakého operního představení: „Zleva vstoupí CraigBinky a skupina mladých aristokratů z řad místního podsvětí, kteří se právě vrátili z lovu. Mají zarudlétváře a jsou v dobré náladě.“ Noví hosté obklopili Virginii a Cecila. Zaplnili několik stolů a začalifrancouzsky objednávat: jídlo za dvě stě padesát dolarů a pití po sto padesáti dolarech.

„Povídám tomu premiérovi,“ ozval se Craig Binky patřičně dramatickým tónem jen tak do sálu, „země,kterou vedete, by potřebovala Binkyho. Když si vezmete, že máte na krku půl miliardy lidí, chybí vámjakékoliv přírodní zdroje a hrubý roční příjem na jednoho obyvatele se pohybuje kolem třiceti pěti dolarů,nijak bych se nedivil, kdybyste se dřív nebo později dostali do průšvihu. Chápete? Seděl jsem tam a mluvil

s vládcem stamilionů lidí, já, Craig Binky! A víte, co ode mě chtěl vědět? Hned vám to povím. Ptal se mě,jak si má otevřít účet v curyšské bance. No věřili byste tomu? Ten člověk je prostě světec. Jeho země setopí v problémech a on chce pomáhat maličkému Švýcarsku!“

Virginia zatahala Cecila za rukáv a nedala pokoj, dokud ho nezvedla ze židle a nevymanévrovala ho z

hotelu Lenore. Stálo ji to spoustu úsilí a často vůbec neslyšela, co Cecil vykládá. Pokračování jeho dlouhézpovědi zachytila teprve na chodníku.

„… a protože se s tím nedalo nic dělat, musel jsem odejít. Pak zmizel. Všechny nás to překvapilo a dostzaskočilo. Jackson Mead si myslel, že se stane věčnou duhou, tou skutečnou duhou bez konce. Jenže poPeterovi jako by se slehla země. A ztratil se i kůň. Kolikrát jsem jim říkal, že Peter Lake zná město jakonikdo jiný, a jestli nechce, abychom o něm věděli, může se skrývat, jak dlouho bude chtít. Bez něj to zanic nestojí… Asi prostě ještě nepřišel ten správný čas. Miloval jsem ho,“ řekl Cecil. Neplakal. Zněl jakočlověk, stojící si za svými slovy. „Bral jsem ho jako staršího bratra. Chránil mě. A nikdy neměl tušení, kdo

je.“

HARDESTY POSLOUCHAL, jak mu kolem uší sviští vítr a sledoval, jak nese bílé stužky mlhy a trhá tiché

mračné masy, postupně se rozpadávající do pentlí. San Francisco obklopuje chladné moře, takže kdyžpřijde vítr a rozhodne se město uspat a na chvíli ho postrašit zimou, nic mu nestojí v cestě. Zaplaví hobílou mlhou, která si dobře rozumí s blankytně modrým nebem a na klidné zátoce se objeví drobné

dlouhé vlnky.

Stál za oknem pokoje v padesátém poschodí hotelu a přehlížel svoje rodné město, které měl před seboudoslova jako na dlani. Díval se na svůj dům na Presidio Heights, nejvýše položenou stavbu v celém okolí,který se před ním tyčil jako ledovec, nad nímž se na pozadí zeleného lesa jasně rýsovala věž sestudovnou. Chvílemi se dům ztrácel v mlze, takže vypadal, jako kdyby uvízl zavěšený v prázdnémprostoru, chvílemi se vznášel na vlnách bílé záplavy. Hardesty přemýšlel, jestli se vlídné mraky dělícíprostor a čas smilují a nechají ho nahlédnout dovnitř: doufal, že spatří otce usazeného u dlouhéhodřevěného stolu a také sebe po jeho boku; otec bude listovat starobylou knihou a vlídným tónem muvysvětlovat její tajemství. Byl přesvědčený, že minulost, která je základem našich životů, se nemůže jentak ztratit. Všechno, co se kdy stalo, musí někde stále být, což znamená, že se to může vrátit, byť třeba v

nějakém jiném, dokonalém světě. Jak nesmírně by bylo spravedlivé, kdybychom se konečnou odměnoustali vládci času a kdyby všichni, které jsme milovali, znovu ožili. Nikoli jen ve vzpomínkách, ale jakoskutečné bytosti. V pracovně ve věži se rozsvítilo světlo a na okamžik problesklo tmou, hned nato všakdům Marrattových na zbytek noci zmizel ve tmě. Hardestyho přemohla touha a smutek. Tušil, že v těchněkolika paprscích světla, které na něj zamrkaly mlhou, se skrývá podstata života osvobozená od vládyčasu.

Když se Jackson Mead zmínil o věčné duze, Hardesty se okamžitě přenesl do minulosti. Nedokázal mysletna nic jiného než na Tichý oceán a vysoko rostoucí lesy utopené v mlze. Cítil, že odpověď na hádankuJacksona Meada se skrývá někde mezi borovicemi na Presidio Heights, v místech, kde strávil polovinudětství, jako by ani nežil ve městě ale někde v odlehlém pohoří. Zarezervoval si místo v letadle a

hotelový pokoj a vydal se na cestu do minulosti. Hodlal se krátce zastavit u otcova hrobu (u kterého Evan

ještě určitě nebyl), ale jinak cestoval do San Franciska pouze kvůli Presidio Heights, kde, jak doufal,rozluští dvě ze slov Jacksona Meada.

Následující den přešel město a pokračoval po sluncem ozářené cestě dál k severu, dokud se nedostal do lesa, který tak dobře znal. Jakmile se ponořil mezi stromy, slunce zmizelo a zpoza kmenů na něj jakozástup bělovlasých čarodějů vykoukla mlha. Přátelsky na něj syčela a zpívala jako lehce rozladěná adrnčící harfa v dálce. Stíny a mlžný závoj ho oddělily od okolního světa. Hardesty se ocitl ve zdánlivěnekonečném světě křehkých stromů. Vydal se přímo proti mlze a za chvíli se mu ztratily i kmeny a země,po které lapal. Přešel mýtinu porostlou měkkým vřesem a najednou si uvědomil, že stojí na skalním útesu

vysoko nad mořem. Oslepoval ho bílý vítr, a přestože podle zvuku příboje a jemných spršek vody, kterého chladily do tváře, věděl, kde přesně se nachází, vůbec nic neviděl. Moře hučelo stále silněji. Za chvíliburácelo tak hrozivě, že raději padl na kolena, aby neztratil rovnováhu a nespadl ze skály. Kvílící vítr hotlačil k zemi, jako by na něj útočily vlny. Zdálo se mu, že se s ním země otáčí. Chytil se trávy a přitiskl sek písku a vřesu. Když se všechno trochu zklidnilo, přikryl se mlhou a rozhodl se, že nejlepším lékem nazávratě a únavu bude spánek.

Hardesty Marratta znal nebe ze svých snů, které se podobaly všem Brueghelovým obrazům spojeným dojediného výjevu neskutečně spalujících barev, neustále se točících jako neúnavný vír. Ačkoli jeho sny

nikdy nevypadaly jako práce nezkušeného amatéra, ani zdaleka se nemohly vyrovnat tomu, co se mu

zdálo teď. Pomalu stoupal vzhůru a chvíli nic neviděl. Potom se mlha rázem rozplynula a on plulvzduchem čistým jako éter. Ocitl se v domě ze dřeva a skla, vysoko nad modrým jezerem. V první chvílinevěděl, co má dělat a kam se vydat. Záhy k němu v onom průzračném vzduchu přilétla žena s nádhernělesklými vlasy, lehce vlajícími ve větru. Vlasy vypadaly, jako by byly stvořené k pohybu a letu. Natáhla kněmu ruce a vedla ho zlatou září. Po chvíli trochu ustoupila stranou (i když se země vůbec nedotýkala) anechala ho projít na vysoko položenou terasu s výhledem na modré jezero, v něm ale nebyla voda,protože se skládalo jen z průzračného světla. Měl pocit, jako by stál uzavřený v kupoli beztížného azuru,který se táhl až daleko za obzor. Oslepovalo ho zvláštní zlaté i stříbřité, horké oslepující světlo, díkyněmuž se mu lehce a volně dýchalo. Za ruku držel ženu, která se před ním stále vznášela a mile se na něj

usmívala. Snažil si zapamatovat její tvář, vtisknout si její rysy do paměti, ale ona mu to nechtěla dovolit.Oslepovala ho jasnýma zářivýma očima, hlubokýma jako studánky a stejně jasně modrýma. Žádnépodobné oči nikdy neviděl. Držela ho na místě a propalovala ho pohledem, který ho současně pálil i hřál.

PROBUDIL SE ZA SOUMRAKU na postupně tmavnoucích Presidio Heights. Ležel na zemi a třásl se zimou,

protože drobně mrholilo. Déšť rozehnal mlhu a před Hardestym se znovu objevilo moře s šedými, špinavě

působícími vysokými vlnami. Byl unavený a celé tělo ho bolelo; měl pocit, jako by z něj zůstaly jen kosti a

pár očí.

Celý promočený, až z něj odkapávala voda, se pod mostem Golden Gate vydal do města. Prostranstvípřed mýtnou bránou bylo zahlcené nákladními a osobními automobily mířícími k severu. Samotný most se

klenul nad vodou jako dlouhá šňůra jasně žhnoucích očí. Celé okolí působilo stejně pochmurně a smutnějako Manhattan na počátku zimního večera po celodenní záplavě mokrého sněhu.

Východně od mýtných bran si Hardesty povšiml malého zanedbaného parku a uprostřed dlážděnéhoprostranství narazil na bronzovou bustu na podstavci. Na chvíli se u ní zastavil a unaveně se o ni opřel.

Napadlo ho, že horší místo si pro pomník snad ani vybrat nemohli, protože do parku podle všeho nikdo

nechodil. Obešel podstavec, aby si přečetl, čí je to pomník. Ačkoli se už skutečně hodně setmělo, podařilo

se mu rozluštit nápis.

1870 JOSEPH B. STRAUSS 1938

Přeskočil odstavec textu vyvedeného hodně drobnými písmeny a zastavil se u osamoceného řádku pod

ním:

STAVITEL MOSTU GOLDEN GATE

1929 –1937

Poté se vrátil k odstavci z malých písmen a začetl se do nápisu, který zde na něj nehybně a trpělivě čekalskoro celé století. Tušil, že je tady správně. Tuto tvář už viděl. Celá busta se ztrácela v šeru, ale matnábronzová deska zářila jasně jako slunce.

ZDE NAD ÚŽINOU GOLDEN GATE SE KLENE

VĚČNÁ DUHA. STAVITEL MOSTU JI TU ZANECHAL JAKO PŘÍSLIB,

ŽE LIDSTVO PŘETRVÁ NAVŽDY.

Hardesty na okamžik zavřel oči jako parašutista chystající se k seskoku. Pak je znovu otevřel, sezdrženlivým, lehce ironickým úsměvem zvedl hlavu a setkal se s pohledem Jacksona Meada, který tadyvíce než šedesát let čekal zahalený v mlze a lehkém oparu a vytrvale hleděl směrem k San Francisku.Hardesty nepochyboval, že na mnoha dalších místech stojí další sochy s jinými jmény, ale se stejnou tváří

upřenou daleko do budoucnosti.

V JEDNOM ZE SÁLŮ MUZEA, kam se Hardesty časně ráno vydal za Jacksonem Meadem po návratu doNew Yorku, visel velký obraz se skupinou vědců, pracujících na dvoře Bedřicha Velikého. Panovník stáluprostřed několika mužů obklopený spoustou zkumavek a dalšího laboratorního yvbavení. Měl na soběčernošedý plášť a z držení těla bylo na první pohled zřejmé, že je to člověk mimořádných kvalit.

Když se Hardesty od jednoho z asistentů dozvěděl, že ho Jackson Mead očekává, vyrazil dlouhou chodbou

se stěnami a podlahou z leštěného béžového kamene, s jakým se běžně setkávají návštěvníci všechvelkých muzeí. Několik posledních dnů oplýval sebejistotou, ale teď měl najednou pocit, jako by jej čekala

audience u samotného Bedřicha Velikého, a ještě víc ho vyděsilo, když si uvědomil, že to tak skutečněmůže být. V sále, kde na něj Jackson Mead čekal, nebyl ani Mootfowl, ani pan Cecil Wooley. Někdo odnesl

i stojany s obrazy. Jackson Mead seděl na obyčejné dřevěné židli s proutěným opěradlem stranou svéhopracovního stolu. Místnost ozařovalo umělé březnové světlo. Jackson Mead kouřil dýmku nacpanoutabákem vonícím po třešních a působil zamyšleně a klidně. Když spatřil Hardestyho, pokynul mu, aby seposadil. Hardesty si našel pohodlnou polohu na prosezené pohovce potažené šedým sametem, takévytáhl dýmku, pečlivě ji nacpal, zapálil a bez jediného slova začal pravidelně potahovat.

Jackson Mead chvíli tiše seděl. Pak se dlouze zadíval na podlahu a řekl: „Někdy jsem ze všeho hrozněunavený a znechucený.“ Pak znovu sevřel dýmku mezi zuby a klidně bafal, jako vy vůbec nic neřekl.

„Opravdu?“ zeptal se Hardesty.

„K smrti unavený a hluboce znechucený. Promýšlet a řídit tyhle velké projekty není žádná hračka: je tohorší než vládnout velké říši. Pokud se vám nepodaří dokonale sladit umění, vášeň a štěstí, všechno sevám rozsype pod rukama. Navíc se neustále musím potýkat s kritiky, kteří mi hází klacky pod nohy. Bezustání na mě vztekle doráží různí pomýlení elitáři plní vznešených ideálů a myšlenek, kteří si vzali dohlavy, že přede mnou musí své stádečko ochránit, aby ho sami mohli vést ke světlým zítřkům.Pronásleduje mě klika samozvaných intelektuálů, kteří celé desítky let přežvykovali prohnilé stránkyMarxových spisů, až jim sliny zhořkly na žluč. Tak například ten váš přítel Praeger de Pinto, který by serád stal dalším starostou města, i když k tomu nemá žádné předpoklady. A jako by to samo o soběnestačilo, rozhodl se, že se během kampaně zaměří na mě. Proč mě pro všechno na světě nemůže nechat

na pokoji? Nechci přece dělat nic, co by mohlo jakkoli ublížit těm jeho ovečkám.“

„Praeger ale nepatří k elitářům, o kterých mluvíte,“ prohlásil Hardesty. „Naopak, je to jeden z největšíchrovnostářů, jaké znám.“

„Pak je to tedy marxista.“

„Samozřejmě, že není. Marxisté jsou vnitřně rozervaní lidé, ti se neustále, den za dnem, užírají touhouvládnout světu a přitom se ani nezmůžou na otevřený dopis do novin. Zato Praeger je novinář. Navícvyrostl ve městě chudých. Stejně jako já dobře víte, že v této zemi je marxismus náboženstvím střednítřídy.“

„Tak proč mě tedy tak urputně pronásleduje a nenechá mě volně dýchat? Která z jeho zásad ho nutí, abystrkal nos do mých záležitostí? Město ani civilizaci nemohou vést její kritici, protože neumí budovat aniobjevovat nové horizonty. Umí se jen hádat a všechno komplikovat. Pochopitelně nikoli literární kritici. Tijsou učinění andělé…“

„Praeger vás ale neobtěžuje kvůli nějakým zásadám. Nedopřává vám chvíli klidu, protože je docelaobyčejně zvědavý.“

Jackson Mead dlouze vzdychl. „Jednou jeho zvědavost uspokojím, ale potřebuju čas, abych zařídil,všechno, co potřebuju. Další šance už nemusí přijít.“

„Já vím,“ přikývnul Hardesty. „Musíte dobudovat železniční tratě z ocelářských oblastí. A dostavětvykládací rampy a přístavní mola. Potřebujete shromáždit a přemístit spoustu nářadí a materiálu.“

Jackson Mead vytáhl dýmku z úst. Přemýšlel, jestli toho Hardesty ví ještě víc, ale nakonec usoudil, ženejspíš ne. Hardesty však pokračoval. Seděl pohodlně zabořený v sametovém křesle a vlasy mu lehcezářily v umělém denním světle: „Musíte snést ještě spoustu odsouzení a přestěhovat bůhvíkolik lidí.Musíte odstranit celé továrny, domy a komerční budovy. Teprve pak můžete začít budovat základy. Než se

pustíte do stavby mostu, všechno musí být dokonale připravené, protože věčná duha město rozzlobí.Vím, že máte v hlavě plán, který přesahuje všechno, co kdy lidé viděli a zažili. A vy zase víte, že lidínemají rádi, když je něco přesahuje, natolik, že se cítí docela malí a bezvýznamní. Nechtějí stát stranou,zatímco někdo jako vy otvírá cestu do budoucnosti. V dávných dobách tito lidé zapalovali manufaktury aprvní přírodovědce stavěli na pranýř. A jiné to není ani dneska. Lidé pořád rádi omezují ty, kteří vidí dobudoucnosti. Ponižují je, jako by to byli jen slepí, věčně špinaví krtci. A ke všemu si to nesmírně užívají.“

„Nenávidím je!“ vykřikl Jackson Mead, současně se zvedl ze židle a začal přecházet sálem.

„Nechápou, že na to máme právo. I kdybych nakrásně chtěl, nemůžu se jen tak zastavit. Musímpokračovat ve stavbě, protože je to moje zodpovědnost. Všechny stroje, mosty a města, která budujeme,sama o sobě nic neznamenají. Jsou to pouze milníky plynutí, kterému říkáme čas, jako pomlky mezinotami. Proč se jim lidé tak hrozně brání? Proč je nemůžou přijmout jako důkaz a výplod lidsképředstavivosti, která je silou zajišťující spravedlnost a chod dějin v nedokonalém světě? Bez představivosti

by nám chyběl nástroj k prověřování zažitých jistot a nedokázali bychom přesáhnout své vlastnímožnosti! Není se čeho obávat. Už jsme uvedli kola do pohybu. Otáčí se a ženou nás vpřed, a jakmile sezačnou zvedat, budeme stoupat spolu s nimi. A s tímto vzestupem přijde, pane Marratto, konec dějin, jakjsme je doposud znali; začne nový věk, jaký jsme si už dávno představovali a vysnili. Stroje dokážou takskvěle zpochybňovat jistoty! Neměly by se hýbat, ale přesto se hýbou. Otáčí se a jsou v neustálémpohybu, vždycky někde na světě najdete alespoň jeden neustále pracující stroj, jako stříbrné srdceudržující víru ve svět a podněcující nezkrotnou a neustále rebelující představivost.“

„Ale co ta skutečná srdce?“ přerušil ho Hardesty. „Myslím srdce lidí, kteří vám přijdou do cesty? Dokonce i

v těch nejobyčejnějších srdcích se rodí ty největší city; i ta nejubožejší srdce dokážou postavit tisícemostů přes tisíce přístavů.“

„V jejich srdcích sídlí potenciál ke stavbě tisíce mostů. Já mám v tom svém jen jeden, ale skutečný.Povězte sám, co je důležitější?“

„Svět potřebuje stejnou měrou obojí.“

„To nepopírám. Jejich cesta je možná správnější než naše. Ostatně, já se nepovažuji za nic víc, než zajejich sluhu. Pokud jim ale mám skutečně dobře sloužit, musím jim vládnout. Navíc v této věci skutečněnemám na vybranou. Všechno se to jen opakuje. Budou štěkat a kousat jako psi, budou na mě zuřivěútočit a osočovat mě, ale nakonec stejně zvítězím. Nakonec vždycky zvítězí ten, kdo si stojí za svým,protože kostra světa je složena z kamene a oceli.“ Jackson Mead se zastavil přímo před Hardestym. Zjejich dýmek stoupaly dva klidné proužky bílého kouře.

„Jak jste na to přišel?“

„Asi deset lidí z novin na tom celé čtyři měsíce pracovalo, ale nakonec záhadu stejně vyřešila náhoda.Narazil jsem na bystu Josepha Strausse, stavitele mostu Golden Gate, a když jsem se mu podíval do očí,uviděl jsem vás.“

„Skutečně čistá shoda náhod. Strausse jsem znal a přiznávám, že jsme si byli trochu podobní, i kdyžtenkrát, když jsem byl ještě mladý, podstatně méně, než se mu podobám teď.“

„Na tom vcelku nezáleží,“ řekl Hardesty, „hlavně že se mi podařilo zjistit, co jste myslel tou věčnou

duhou.“

„Ostatní ví totéž, co vy?“

„Ne.“

„A na čí straně tedy stojíte? Souhlasíte s Praegerem de Pinto nebo se mnou?“

„To nevím. Částečně souhlasím s oběma stranami a zatím se nedokážu rozhodnou, ke které se přiklonit anejspíš se o to v nejbližší době ani nebudu snažit. Rád bych věděl, co je v lodi, kterou jste zakotviluprostřed řeky.“

„Nástroje a materiály pro stavbu mostu.“

„Nepředpokládám, že jsou to obyčejné nástroje a běžně známý materiál.“

„To máte pravdu.“

„A jak mu budete říkat?“

„Na jménu nesejde, ale budeme mu říkat most Battery.“

Bílý a černý kůň

ZATÍMCO HARDESTY MARRATTA a Jackson Mead probírali budoucnost, město dál žilo svým klidnýmživotem. Obyvatelé města chudých, opomíjení dějinami a takřka imunní vůči změnám ročních období,bojovali ve své říši bezčasí, táhnoucí se od Manhattanu až k moři; přes rozlehlá prostranství posetácihlami a sutí, na nichž stály velké továrny připomínající opevněná města. Nad jejich komíny se jako hadivlnily signální praporky černého kouře. Hardesty Marratta a Jackson Mead si mohli v muzejním sálezalitým umělým březnovým světlem povídat, o čem chtěli, ale město chudých zůstávalo stále stejné anikdo nečekal, že by se mělo někdy změnit. Působilo jako revolver s odjištěným kohoutkem, jako zbraň vústech těch, kdo nevěří, že do nebe se chodí po kolenou a rádi by se tam dostali pohodlně v něčem sečtyřmi koly.

Bílý kůň vydržel připoutaný k trámu víc než čtrnáct měsíců; přežil několik pánů a nechal si ujít několikpříležitostí k útěku. Pohyboval se jako v transu kolem dokola a postupně ztrácet přehled o čase. Připadalo

mu, jako by natahoval nekonečnou pružinu, podobně jako jeho nebeští druhové, kteří byli k podobnýmúkolům cvičeni už od mládí. Stroj se nesměl ani na vteřinu zastavit, stejně jako se musel neustále otáčetmlýn drtící mořskou sůl. Zdálo se mu, že se blíží ke konci a nechtěl svůj souboj s věčností za žádnou cenu

vzdát. Tlačil trám, aby se dostal až na dno, aby se mohl vrátit tam, odkud přišel. Otáčel se bez ustání vkruhu a odmítal zemřít.

Někdy, často v tu nejnepravděpodobnější hodinu (protože město chudých se už dávno vymanilo zpodvlády času určovaného hodinami), se nad dřevěným plotem, oddělujícím Athansora od sousední uličky,objevily hlavy. Děti na něj udiveně vyvalovaly oči. Opilci se divili jeho odvaze být koněm. Kriminálníci naútěku i obyčejní kapsáři, kteří právě vyprázdnili ukradenou peněženku, se na něj usmívali, jako by chtělinaznačit, že je jedním z nich. Hlavy čumilů se mohly objevit ve čtyři ráno stejně jako v poledne. Hodnězvědavců s koněm hovořilo, možná i proto, že ho považovali za podřadného tvora, podřadnějšího než bylisami. Chovali se k němu s neskutečnou krutostí, čímž odhalovali svou vlastní zranitelnost. Nejpodivnějšíbylo to, že ani jedna z těchto podivných loutek neříkala nic, co by koně jakkoli zajímalo nebozneklidňovalo. Skoro si přál, aby se u plotu zastavil někdo, kdo mu sdělí něco, s čím by si mohl dělat

starosti.

Ačkoli šlo jen o němé, napůl uvědomělé přání, skutečně se splnilo. Říjen přinesl neobvykle chladné počasía všichni si uvědomovali, že je čeká zima apokalyptických rozměrů. Jednou v noci, když foukal takmrazivý vítr, že voda v sudech pod okapy zamrzla, si Athansor při kdoví kolikátém kolečku všiml, že honěkdo zpoza plotu pozoruje. Minul dřevěnou přepážku, opsal kruh a vrátil se na stejné místo. Bílý kůň secelých čtrnáct měsíců ani na okamžik nezastavil, ale pohled muže, který ho sledoval přes plot, ho zastavilv půli kroku. Roztáhl chřípí a divoce zakoulel očima.

Přestože byl stále ještě přivázaný k trámu, snadno se vzepřel na zadních. Popruhy praskly a těžký kusdřeva se zlomil jako párátko. Athansor zařehtal jako bojový kůň a zahrabal kopyty ve vzduchu. Přestožemu z očí šlehaly blesky a země se třásla, muž, opírající se lokty o plot, se nijak nepolekal.

Naopak. Spokojeně se usmíval. Oči mu jenom svítily a těkaly sem a tam po obřím těle koně, jako by semu chtěly zavrtat pod kůži. Vzduchem se rozletěla sprška jisker a vítr k nim donesl ozvěnu hromu.„Nedokážeš si ani představit, jak dlouho jsem tě hledal, koni,“ řekl muž za plotem. Hned nato zvedl levouruku, roztáhl prsty a palec vtlačil do dlaně. „A konečně jsem tě našel. Doufám, že jsi patřičněpřekvapený.“

Athansor se zbavil posledních řemenů, které ho poutaly k rumpálu, rozrazil dřevěný plot a smetl k zeminejen Pearlyho Soamese, ale spolu s ním i početnou skupinu špatně oblečených přisluhovačů. „To jsemčekal, ty mramorová příšero,“ vykřikl Pearly, zatímco Athansor pádil větrnou planinou posetou cihlami alesy plnými mrtvých, polámaných stromů. „Najděte mi ho a okamžitě mi ho přiveďte.“

DVACÁTÉHO ŘÍJNA SNĚŽILO. Nešlo o žádnou zuřivou sněhovou bouři, ale také ne o pár vloček, které zaokamžik odfoukne vítr. Zemi pokrývala bezmála půl metru vysoká vrstva čerstvého prachového sněhu,který netál, jak bylo touto dobou na podzim zvykem, ale neohroženě držel na místě. Vítr vanoucí zKanady přinášel vzpomínku na teploty blížící se k absolutní nule a nad městem se klenula jasně modráobloha. Sněžné pluhy, které ještě nestihli promazat a připravit na zimu, stály nehybně v garážích aulicemi se táhl dlouhý hermelínový plášť připomínající roucho starosty. Ten přísně zakázal používat sůlnebo písek, který by silnice i chodníky pouze znečistil.

„K čertu s úklidem,“ prohlásil ve velkolepém předvolebním gestu, „jestli si příroda přeje, abychom tady žili

jako na Yukonu, proč bychom se jí měli protivit? Sněhu se nikdo nesmí ani dotknout, školy zůstanou pocelou dobu kalamity uzavřené a městští zaměstnanci, s výjimkou těch, bez nichž se město neobejde,nemusí chodit do práce.“

Praeger de Pinto vydal podobné prohlášení, kterým sice parodoval starostu Hermelína, ale jen napůl.Slíbil, že pokud ho zvolí novým starostou, obyvatelé se můžou těšit na ještě daleko krásnější zimy, nežjaké kdo pamatuje. Dlouhé měsíce si budou užívat bílého sněhu a azurově modré oblohy, hlavnímidopravními prostředky se stanou sáně a lyže, do ulic se vrátí koně, každý dům a každý byt bude mít svůjkrb, ve tmavé noci budou zářit miliony hvězd, po zamrzlých řekách se budou prohánět lidé na bruslích, vparcích budou od rána do noci a od noci do rána plát velké ohně, děti budou mít tváře jako čerstvěnatrhané brusinky, skoro pořád bude padat sníh, vítr bude zpívat valčíkové melodie a šťastní obyvateléměsta se budou neustále točit v kole.

Překvapené reakce rychle vystřídal prudký nesouhlas, ale pak si lidé postupně zvykli a Praegerovi uvěřili.Začali mu říkat „Apoštol dokonalých zim“, „Sněžný král“ a „Taťka mráz.“

Praegerovi se dalo vyčítat ledacos, ale nikoli chamtivost. Samozřejmě chtěl ve volbách uspět, ale nikoli zakaždou cenu. Překvapil velmi neobvyklou kampaní, kterou nikdo nečekal ani od toho nejčernějšího zčerných koní. Craig Binky ho usilovně podporoval, ale jeho pomoc mu příliš nepomáhala, protože lidé muzrovna příliš nevěřili: nacházeli se ve fázi absolutní nedůvěry, kterou mělo vystřídat období bezmeznéhonadšení, jenom nikdo netušil, kdy přijde. Proto bylo Praegerovi málo platné, že se den co den objevovalna přední straně Ghostu a Craig Binky dokonce vystoupil v televizním zpravodajství, kde pokryteckyprohlásil: „Hlasujte podle vlastního svědomí. Hlasujte pro Praegera de Pinto.“ Ze začátku kampaně mělPraeger podporu šesti procent obyvatel, nezávislý kandidát Crawford Bees IV. se těšil přízni třináctiprocent Newyorčanů a starostu Hermelína chtělo volit osmdesát jeden procent obyvatel města.

Praegera však nepřesvědčivý start nijak neodradil. Naopak v něm zažehl jiskru, následně zažehující tisíceplamínků v srdcích voličů. Zatímco ostatní politici včetně starosty Hermelína ochotně slibovali, co nemohlisplnit (například čisté ulice nebo vymýcení zločinu), Praeger postupoval odlišně a záhy nechal všechnykonkurenty daleko za sebou. Tak například starosta Hermelín v projevu před shromážděným davemprohlásil, že během následujícího volebního období do ulic pošle o třicet procent víc policistů, urychlí azlepší sběr odpadků a sníží daně. Všichni samozřejmě věděli, že ať si vyberou kteréhokoli uchazeče, vdalším volebním období na ulicích bude o třicet procent policistů méně, všude se budou vršit čím dál vyšší

hromady odpadků a daně neodvratně porostou. Přesto však nadšeně aplaudovali.

Pak se objevil Crawford Bees IV. a nabídl jim svá vlastní čísla, která se rovněž líbila, i když tentokrát bylpotlesk spíš jen zdvořilostní.

Praeger de Pinto na to šel od lesa a rychle stoupal. Ani slovem se nezmínil o odpadcích, elektřině nebopolicii. Mluvil jen o zimě, o koních a o venkovské krajině. Hypnotizoval posluchače příběhy o lásce,věrnosti a kráse. A když se zdálo, že mu dochází munice a začíná se trapně opakovat, vytáhl nejtěžšíkalibr, jak na to byl zvyklý z města chudých, kde vyrostl: obvinil stávajícího starostu ze spiknutí sJacksonem Meadem. Mířil nízko, do míst, kde to nejvíc bolí. Několikrát bezohledně zaútočil (jak to měl dav

rád) a hned nato se vrátil do světa světla a bělostných zim. A davy mu opět nadšeně naslouchaly atoužebně se vlnily v představách dokonalých zítřků. Sliboval jim romantické procházky, milostnádostaveníčka, závody na saních, křižovatky plné běžkařů a ohromující sněhové bouře, které budousledovat z tepla vyhřátých domovů.

Lidé byli přesvědčeni (nebo se tomu alespoň všeobecně věřilo), že když jim všichni kandidáti lžou, měli by

si vybrat toho, který lže nejšikovněji. A vzhledem k tomu, jak emotivně Praeger popisoval svůj vysněnýbílý svět, všichni stáli s otevřenými ústy a srdce jim bušila jako o závod, původní outsider postupněstoupal. Starosta Hermelín začal panikařit a ještě hlasitěji deklamoval cosi o policistech, odpadcích adaních. Praeger se ale nedal vyvést z míry. Držel se svého tématu a nenapodobitelným šarmemuchvacoval voliče, kteří se těšili na spravedlivý svět podobný ráji.

„K JEZERU COHEERIES rozhodně nemůžeme. Alespoň ne dneska. Silnice na sever jsou neprůjezdné aželeznice zastavila provoz, protože sněžné pluhy ještě neprošly technickou kontrolou,“ oznámil Hardesty,když se jedné chladné říjnové soboty vrátil do Yorkville. Několik hodin jezdil městem sem a tam na lyžích

a snažil se zjistit, jaká je situace.

„A co na tom, jestli železnice zastavila provoz nebo jestli jsou silnice ucpané?“ zeptala se Virginia.

„Jak jinak se chceš k jezeru dostat?“ zeptal se Hardesty.

Virginia se na něj podívala jako na naprostého ignoranta a řekla: „Přece na saních.“

„Na saních?“

„Přesně tak. To, že jsi na nich nejezdil v San Francisku, ještě neznamená, že se na nich nedá jezdit tady.“

„Myslím, žes v poslední době slyšela nějak moc Praegerových předvolebních projevů. Nakonec pro něhoještě budeš hlasovat.“

„Jistěže mu dám svůj hlas,“ odsekla. „Stejně jako ty. A teď utíkej sehnat sáně. Já mezitím připravím děti

na cestu.“

„Jaké sáně? A kde je mám podle tebe sehnat?“

„To nechám na tobě, ale nezapomeň na koně, protože já je tahat nebudu. A kůň bude potřebovat seno,oves a teplou přikrývku, aby se v noci nenachladil. Cesta k Fteleyovým nám může zabrat i několik dnů.“

„K jakým Fteleyovým?“

„Neptej se a dělej!“ poručila Virginia.

Hardesty se vrátil za soumraku s nádhernými saněmi s nablýskanými noži, novým měkkým postrojem akrásnou kobylkou se srstí černou jako obsidián.

„Teď vyjet nemůžeme,“ oznámil Virginii. „Za pár hodin bude tma.“

„Naopak, musíme vyjet hned teď, protože přesně tak se na saních jezdí,“ odpověděla Virginia. „Jezdí se vnoci, když na nebi září úplněk a krajinu pokrývá čerstvý sníh.“

Abby chvíli poslouchala, a pak se rozhodla, že o nějaké jezero Coheeries nestojí, stejně jako nestojí onoční jízdu v saních zasněženou krajinou. Zamířila do kuchyně, vytáhla ze skříňky pět housek, čtvrt kilačokolády na vaření a schovala se na horní polici skříně s ložním prádlem, kde hodlala zůstat do doby, nežpůjde na vysokou.

„Kde je Abby?“ zeptal se Hardesty Martina.

„To nevím,“ zakroutil hlavou Martin, přestože dobře věděl, kde se Abby schovává. Nechtěl její úkryt

vyzradit, protože ho sám objevil.

Hardesty a Virginia dvě hodiny běhali po bytě a zoufale hledali Abby. Báli se, že mohla spadnout zbalkónu, ale to se samozřejmě nestalo. Zazvonili u všech sousedů i u nájemníků v sousedních domech,poptali se u všech obchodníků a nakoukli dokonce i do skříně na ložní prádlo. Jenže Abby se včas přitiskla

k zadní stěně za hromadu povlečení a plachet, které jí posloužily jako hradby. Neozvala se, ani když jivolal i Martin, a samozřejmě věděla, že ten o ní dobře ví.

Nakonec ji ale přemohl hlad a rodiče ji přistihli na cestě z kuchyně s další houskou v ruce. Jakmile jeuviděla, dala se na útěk a rozječela se: „Já nikam nechci!“

„Chceš říct, že jsme tě nemohli najít, protože ses nám celou dobu schovávala?“ obořil se na ni Hardesty.

„Já nikam nechci!“ vykřikla a vklouzla pod kuchyňský stůl, kde mohla stát a ani přitom nemusela ohýbat

hlavu.

„Je mi líto, Abby, ale budeš s námi muset odjet,“ řekl otec a dřepl si vedle stolu. „Tak buď rozumná avylez. Musíš si obléct kombinézu, abychom mohli vyrazit, než bude pozdě.“

„Ne.“

„Abby! Vylez ven!“ zopakoval Hardesty a lusknul při tom prsty. Abby byla strachy bez sebe, ale ani se

nehnula.

„Nechtěj, abych tam pro tebe vlezl a vytáhl tě ven,“ pohrozil Hardesty, tentokrát už pouze hraněrozzlobeným tónem, protože výraz Abbyiny tváře, stejně jako žluté šatičky do zvonu a půvabná modraočka ho nesmírně dojímala. Přesto klekl na zem a natáhl se pod stůl. Abby po něm hodila housku, aleminula. Houska sklouzla po podlaze. Hardesty dceru chytil a pevně ji sevřel v náručí. Za dvě minuty stálaAbby připravená v kombinéze do sněhu a na hruď si tiskla Teddyho, svého šedého plyšového králíčka sčervenými knoflíky místo očí, oblečeného do vlněných šatiček, které dostala od Harryho Penna.

Hardesty a Virginia naložili zásoby na cestu a dárky pro paní Gamelyovou a vyskočili na přední lavici saní.Hardesty držel opratě, Virginia seděla vedle něj s Abby na klíně a Martin zaujal místo na kraji. V ruce držel

bičík, se kterým ale nesměl práskat ani švihat koně. Jen tu a tam, když mu otec řekl, ho směl jemněpohladit po zadku. Abby zachumlali do obřího zámotku z péřových dek a kožešin. Vykukovala jí jenomdrobná tvářička lemovaná stříbrnou kožešinkou, takže vypadala jako eskymáček. Dívka netušila, co jičeká, ale teď se už s důvěrou těšila na cestu, i když očka jí stále neklidně běhala sem a tam.

Martin vypadal jako syn skupiny nomádů oblečený do tulení kůže a kožešiny kojotů. Matka na sobě mělasobolí kožešinu a Hardesty si oblékl kabátek z pravé vlny, který dostal odměnou za práci ve Skalistýchhorách. Všichni byli až po pás zakrytí tlustými zelenými vlněnými pokrývkami.

„Máme všechno?“ zeptal se Hardesty.

„Jasně,“ odpověděl Martin.

Virginia přikývla.

„Tak dobře,“ usmál se Hardesty. „Vzhůru k jezeru Coheeries.“

Trhl otěžemi a sáně se rozjely. Kůň byl dostatečně silný, dobře odpočatý a na noční jízdu se těšil, protožejako kůň dobře věděl, jak krásně dokáže zářit měsíc.

Projeli parkem. Zvonky na saních příjemně cinkaly a za Palisádami zapadalo rudě rozžhavené sluncepřipomínající roztavený kus ingotu. Za chvíli se dostali na Riverside Drive a pokračovali dál k severu. Pořece plavaly velké ledové kry, mezi nimiž se vznášel neprostupný příkrov ledové tříště. Když Marratoviprojížděli po Riverside Drive, za okny domů se rozsvěcovala světla a tu a tam se objevily plameny čerstvězapálených ohňů. Sáně klouzaly takřka neslyšně. Vzduchem se nesl jen tlumený dusot kopyt a vítr do okolí roznášel cinkání rolniček. Projeli prázdnou mýtnou bránou, přejeli po mostě a vydali se po pustézasněžené silnici.

V maličkém Westchesterském údolí, skrytém mezi dvěma nepříliš vysokými kopci, si na obloze všimlizvláštní záře. Kůň instinktivně přidal do kroku, a když se dostali ze svahů a vyjeli na rozlehlou planinuposetou ovocnými sady a políčky, v jedné ze zahrad spatřili měsíc. Ukrýval se mezi stromy, pomalu seprodíral mezi větvemi a čím dál jasněji svítil, až se z matné mléčné perly vyklubal zářící kotouč. Když seledově chladná koule konečně usadila na nejvyšší větvi, Abby natáhla ručku, jako by si na ni chtělasáhnout. Nikdo se jí nedivil, protože měsíc vypadal neskutečně blízko.

Po chvíli ještě o kousek poskočil, vyšvihl se na své obvyklé místo mezi hvězdami a Marrattovi už rychleujížděli temnými stíny bílého světla k severu.

NĚKDE V OKRESE DUTCHESS, poté co měsíc dospěl do nejvyššího bodu své noční poutě a děti už tvrděspaly, projížděli hlubokými temnými zářezy, které byly lemované skalami s orlími a sovími hnízdy apolámanými stromy připomínajícími zubatý val horské pevnosti. Tento úsek cesty byl pro jejichelegantního koně narozeného a vychovaného v Belmontu a navyklého na lehkou drožku příliš obtížný.

„Tamhle na té křižovatce zahneme doleva,“ ukázala Virginia.

„Ty se tady vyznáš?“ zeptal se Hardesty.

„Vyznám se ve venkovské krajině. Vypadá to tady jako v horách vedoucích k jezeru Coheeries. Podobnácesta vždycky klesá k řece. Kůň je vyčerpaný, protože ho vycvičili ve městě, má moc tenké nohy a snadno

se boří do sněhu. Určitě nevydrží běhat celou noc po horách. Naše koně, myslím koně od jezera, majídaleko statnější postavu. Klidně můžou běžet třeba celý týden a ani na chvíli se nezastaví, podobně jakolední medvědi, kteří dokážou třeba měsíc plavat v ledové vodě, nebo jako tuleni plavající z Aljašky doJaponska. Jestli má naše kobylka klusat až do rána, potřebuje rovnější terén a tvrdší podklad. Navedemeji na zamrzlou řeku.“

„Hyjé!“ křikl Hardesty způsobem, jakým by to žádný z místních farmářů nikdy neudělal. Pak trhnul dobřepromaštěnou opratí a belmontská kobyla zahnula doleva.

V okolí řeky vládla ještě větší tma. Ocitli se ve skutečné říši sov a orlů, v místech plném tajemných zvuků,

z nichž lidem i zvířatům tuhla krev v žilách. Černý kůň běžel takřka po špičkách a v duchu musel proklínat

rolničky, prozrazující jeho pozici a přivolávající duchy s hlavou z vyřezané dýně, žijící v okolních skalníchrozsedlinách. Pokud nechtěli zabloudit, museli se držet proužku matně osvícené oblohy vystupující mezistromy. Hardesty, Virginia i kůň jeli s pohledem upřeným na bledou prašnou cestu nad sebou. Kdyby sepřed nimi z ničeho nic objevila cihlová zeď, jistě by do ní narazili, ale cesta byla naštěstí volná. Přesto semuseli proplétat řadou ohybů a ostrých zatáček, v nichž se zorientovali pomocí stromů a oblohy.

Když se dostali až k samému břehu, přímo před sebou, uprostřed zasněženého ledu, uviděli širokou bílousilnici. Kobylka cítila, že led je dostatečně silný a snadno je udrží, proto na nic nečekala a bez otálení naněj vjela. Na přechodu mezi břehem a ledem se sáně na zlomek vteřiny ocitly ve vzduchu, a když dosedly

na zamrzlou řeku, náraz vzbudil děti. Hardesty pískl a kůň se vydal k severu. Za chvíli se uklidnil, našel sipravidelné tempo a spokojeně, skoro vesele polykal kilometr za kilometrem. Větší část řeky pokrývalasouvislá vrstva sněhu, ale tam, kde ho vítr odfoukl, jasně zářila hladká jezera. V jejich hladině se zrcadlilobraz měsíce sledujícího chod hodinových ručiček. Na západní straně řeky svítily do dálky bílé hory. Jakměsíc postupně sestupoval k obzoru, čím dál víc připomínaly schody.

„Podívejte,“ ukázal Hardesty dětem, a když si všiml, že Abby nechápe, co přesně by měla vidět, dodal:„Vidíš ty hory, Abby? Vypadají jako schody k měsíci. Nechtěla bys po nich vyběhnout? Stačí, když zahnešdoleva dřív, než se měsíc schová za poslední schod…“

Děti hleděly směrem k jasnému měsíčnímu kotouči, jehož světlo jim zalévalo tváře a zvažovaly otcovunabídku. Měsíc seděl na horním odpočívadle horského schodiště a vypadal tak velký a úchvatný jako obřímořská perla. Děti bezděčně sklonily hlavy. Ano, moc rády by se k němu rozjely a vyšplhaly po schodech.Daly by třeba celý svět (o němž zatím skoro nic nevěděly) za to, aby se dostaly na to zářivé místo, kterése před nimi třpytilo jako velká stříbrná mince. Spokojeně by vyhopkaly po schodech vedoucích do jinéhosvěta. Nesmírně je mrzelo, když o tuto báječnou příležitost s konečnou platností přišly, měsíc se totiž,stejně jako každý den, schoval za ledovou balustrádu, která se po jeho odchodu okamžitě ztratila ve tmě.

Celou hodinu pokračovali dál po zamrzlé řece a naslouchali tichému svistu nožů klouzajících po ledu. Ještě

víc se ochladilo a vzduch se proměnil v průhledný křišťál. Cesta vedla stále rovně až kamsi za vzdálenýhorizont, možná až k polární záři, ke které ale nemířili. Hardesty a Virginia věděli, že teď musejí hlavněnajít tu správnou odbočku, prosvištět kolem domu Fteleyových a doufat, že se jim podaří proniknout donitra obří skořápky, v níž se skrývalo jezero Coheeries. Oba tušili, že cesta nebude snadná, protože kjezeru Coheeries se nikdy nikdo nedostal snadno. Dorazili k jednomu z přítoků Hudsonu, tekoucímu zvysokých hor. Voda v řece tekla tak prudce, že nezamrzala ani během nejkrutějších zim. Slyšeli ji z dálkyněkolika kilometrů a dlouho trvalo, než ji skutečně spatřili, dlouhou, neklidně zvlněnou stužku zpěněnévody.

Byla tak úchvatná, že od ní nedokázali odtrhnout oči, sledovali její zpěněný proud a vůbec si nevšimli, žev místech, kde se spojuje s Hudsonem, vznikla dvě otevřená jezera. Do jedné z puklin v ledu,

vyhloubených dravým proudem horského potoka, nic netušíce v plném cvalu vjeli.

Kůň rozrazil hladinu a po stranách se okamžitě zvedly dva vysoké, rychle se rozestupující klíny. Hned nato

do vody s temným žuchnutím sklouzly i sáně. Kůň si udržel rovnováhu a sáně se naštěstí nepřevrátily,jako by byly uzpůsobené k plavbě. Kobyla se do vody vrhla takovou rychlostí, že se na druhé straněúzkého průlivu stačila předníma nohama zachytit ledu. Vší silou se na něm vzepřela, vyšvihla se na bílouřímsu a zůstala stát.

Snažila se za sebou vytáhnout i sáně, ale na to jí chyběly síly, i když se namáhala, jak mohla. Sáně začaly

nabírat vodu a pomalu klesat pod hladinu. Hardesty se pevně rozkročil a chystal se vyhodit děti na led.Poté chtěl pomoct Virginii a hned nato hodlal vypřáhnout kobylku, aby ji zatopené sáně nestáhly podhladinu a pod led. Vtom však uslyšel, jak za ním burácí led. Než se stačil otočit, něco velkého mupřeletělo nad hlavou a přistálo to vedle kobyly, zoufale bojující s příliš těžkými saněmi. Kdoví odkud se naledě objevil obří bílý kůň a táhl s sebou kobylu, jako by k němu byla připoutaná nesmírně silnýmmagnetem. Než si Hardesty uvědomil, co se to děje, sáně vyskočily na led a začal divoký závod. Kobylaběžela vedle mohutného hřebce, který ji zachytil ve svém silovém poli a jako raketa táhla sáně. VšichniMarrattovi se sklonili, aby si tváře ochránili před ledovým větrem a sledovali, jak jejich černobílé spřeženípádí jako závodní automobil. Za ocelovými noži, které se rychlou jízdou rozpálily doruda, zůstávaly dvatenké potůčky vody. Koně pádili, jako by je pronásledovalo hejno rozdrážděných včel. Sáně kvílely arachotily, až se zdálo se, že se musí každou chvíli rozpadnout. Abby se celá třásla a němě kulila oči.

Po chvíli koně bez sebemenšího pobídnutí ze strany bezmocného vozky zahnuli do hor, prohnali se jakobouře kolem domu Fteleyových (ten tuhle ďábelskou jízdu odnesl vyraženými dveřmi) a pokračovali dáldo kopce, jako by klouzali z toho nejprudšího svahu. Prokličkovali řadou pustých ohybů horské cesty, kdepo nich zůstávaly kohoutí ocasy sněhu a dlouhé rozbředlé louže, přejeli vysoký hřeben a vlétli jako vítr nanekonečnou planinu s jezerem Coheeries. Když Virginia v dálce uviděla matně zářící šňůru perliček, srdcejí poskočilo radostí. Přímo před sebou měli tři vesnice lemující břehy jezera. Bylo brzy nad ránem, ale vevšech domech svítila světla a hořely ohně. Lidé se připravovali na nový den.

Koně vyrazili planinou a za chvíli se dostali na rovnou cestu, která před nimi ubíhala až k vesnici.Marratovi pozorovali bílého koně a přemýšleli, jestli se jim to jenom nezdá. Vypadal jako iluze vyvolanáchladným vzduchem a hvězdami, což se jim potvrdilo, když se konečně rozloučil s kobylou a vznesl se dovzduchu, kde zmizel v jasné bílé záři. Kobyla však jako by si z jeho odchodu nic nedělala. Až do svítánípokračovala dál stejným tempem. Snadno, pohodlně a bezpečně provezla Marratovy mírně zvlněnýmoceánem sněžných polí lemujících břeh jezera Coheeries.

Do vesnice vjeli jako většina cestovatelů, lehce otřesení, vyčerpaní z cesty a šťastní, že jsou u cíle.Těsně před odbočkou k domu paní Gamelyové narazili na Daythrila Moobcota, táhnoucího sáně plnénařezaného dřeva na topení.

„Zdravím Daythrile! Jak se daří matce?“

„Dobře,“ křikl Daythril. „Doufám, že jste si přivezli slovník.“

NEW YORK byl odjakživa městem předurčeným k tomu, aby mu vládli hejsci, zloději a muži s hlavamipřipomínajícími natvrdo uvařené vejce. Hlavními postavami zdejšího politického života byli lidé, kteřípřilévali benzín do ohně, vtírali sůl do ran a nosili sovy do Atén. Městská rada působila jako jedno velképanoptikum; zasedali v ní šílenci i starci, kteří se nedokázali zbavit představy, že by alespoň jednou denně

nevyběhli jako mladíci po schodech. Příčiny těchto zvláštních poměrů byly dosti složité, ale nikoli zcelanáhodné, protože zázraky nelze snadno vypočítat. Lze je pouze zhruba předpovědět z toho, nakolik sepřítomná anarchie dokáže podřídit rozumnému záměru. Stejně jako hudba musí znít jako hukot včelíhoúlu, jako souhra přísně uspořádaných not, které se usilovně snaží vysvobodit a vydat se vlastním směrem,

ani velké říše se neobejdou bez protichůdných prvků, které je nakonec rozervou na kusy. Z toho plyne,že pokud má město skutečně zazářit a zanechat nesmazatelnou stopu v dějinách, musí být statečné,neuchopitelné a nezvladatelné. Klidné město s dobrými zákony, krásnou architekturou a čistými ulicemi se

podobá třídě poslušných tupců nebo pastvině plné vykastrovaných býků, naopak město, v němž vládneanarchie, je město příslibů.

Praeger de Pinto o tom nijak nepochyboval a současně věřil, že lidské instituce nejvíc vynikají v okamžiku,kdy navenek působí zcela prohnile. Proto ho neodrazovalo, že město posedlé šílenstvím a zmítané

anarchií nedokáže dostát svým nevyšším ambicím, ale spíše se podobá peklu. Hodlal proniknout do jehozkorumpovaných útrob a jako doruda rozpálené železo vypálit všechny jeho hnisající rány. S postupující

kampaní mu stále méně záleželo na tom, proč se vlastně o úřad uchází, i na Jacksonu Meadovi. Viděl, žeměsto se řítí do bouře a chtěl ho provést neklidnými vodami do bezpečného přístavu, který na ně čeká na

druhé straně milénia, za zlomem času, kdy se střetnou zákony se zákony a právo se utká s právem.

Věděl, že pokud se nemýlí a bloudění se během velké srážky samo od sebe změní v cestu, nejlépe udělá,když bude stejně postupovat i on. To byl také důvod, proč se vzdal tradičních postupů a předvolebníchtriků a jako hlavní téma kampaně si zvolil zimu. Připadalo mu nesprávné a dost možná přímo nemorální,získat úřad konvenční cestou a poté se pustit do mnoha nekonvenčních změn, které měl předemnaplánované. Nebál se nepřízně voličů. Obával se jen lži. A proto se rozhodl říkat jen ohavnou a šílenou

pravdu.

„Volební odznaky?“ obrátil se na svého šéfa kampaně. „Podle mě jen ztráta času! Tady jsem sepsal svéstanovisko a rád bych, abyste je předal tisku. ‚O volebních odznacích si myslím toto: Praeger de Pintonepřipustí, aby byl během této či kterékoli další volební kampaně vyroben byť jediný odznak s jehojménem, portrétem a podobně. Kdokoli propůjčí vlastní tělo, navíc zdarma, k politické reklamě, je

naprostý blázen podílející se na nechutné masové sugesci a zaslouží si plné odsouzení. K podobným

přesvědčovacím praktikám se nesnížím. Lidé, kteří nosí volební odznaky, jsou stejní tupci jako ženy, kteréhrdě vystavují svoje ňadra a používají je jako kapitál. Nestojím o hlasy jedněch, ani druhých.‘“

„A co máme říct, když se nás zeptají na sídlo starosty, pane de Pinto?“

Starosta Hermelín minulé volby skoro prohrál, když jeho konkurent, jistý člen městské rady jménemMagiostra, veřejně slíbil, že bude raději bydlet ve své chatrči v Bronxu než v honosném sídle Gracie

Mansion.

„Neplánuju, že bych se tam přestěhoval.“

Vedoucí volebního týmu si s úlevnou oddechl, protože starosta Hermelín si už sbalil věci a pronajal si

malou barabiznu na prestižním bulváru Mother Cabrini.

„Gracie Mansion budeme používat jen jako konferenční centrum,“ řekl Praeger. „Myslím, že se nám vprostorách s výhledem na Colerovu nemocnici a tu nádhernou továrnu na proutěné košíky bude pracovatskutečně dobře. Ale bydlet bych u těch smradlavých košíkářů rozhodně nechtěl.“

„V pořádku. Hned se do toho pustíme a kobylku uštveme dřív, než z ní starosta Hermelín stačí

sesednout.“

„To bude dobře. Naše město není nijak chudé. Lidé platí daně, tak proč se omezovat. Starosta největšíhoměsta světa by měl mít odpovídající bydlení. Mělo by se pro něj najít něco, co by dobře zapadlo doměstské architektury. Vezmeme kapánek z daní, řekněme tak miliardu a necháme pro starostu postavitnový palác. Mohli bychom koupit poslední podlaží čtyř nebo pěti mrakodrapů a prostor nad nimi, spojit je

dlouhými ocelovými nosníky a takto vzniklou podestu použít jako základní desku menšího vzdušného

zámečku ve stylu Versailles. Ale co to tady plácám za nesmysly. Proč bychom měli něco kupovat, kdyžstačí využít zákona o veřejném zájmu a mrakodrapy rovnou celé vyvlastnit?“

„Jenže co by na to řekli majitelé realit, kteří z větší části financovali celou kampaň?“

„Ať jdou klidně k čertu,“ zahlaholil Praeger. „Ty peníze jim vraťte, a pokud jsme je už utratili, vystavte jim

dlužní úpis. Slibem nic nezkazíme. Tihle realitní magnáti jsou stejně jen banda nabubřených miliardářů –a ze všech nejhorší je Marcel Apand. Už ho mám až po krk, stejně jako těch jeho vlajek se zatnutou gorilípěstí, co se třepotají na každém druhém domě ve městě. Je načase, aby se jim někdo postavil a řekl, cojsou zač. Hlavně Apand. Všichni do jednoho jsou to prodejní korupčníci. Naplánujte mi tiskovoukonferenci.“

„Pak jsou tady ale ještě bankéři. Ty jste už jednou veřejně zostudil, takže myslím, že se nám za dalšídlužní úpisy nezaručí.“

„A taky si to po právu zasloužili. Darebáci prolhaní,“ odsekl Praeger. „Vypočítavé pijavice. Klidně se donich pustím znovu, ať se třeba staví na hlavu.“

„Uznávám, že kritika bankéřů by se mohla lidem zamlouvat. Všichni milují politiky, kteří brojí protifinančníkům. A pokud nebudete příliš adresný, možná by vám to mohlo i projít. Trocha populismu nikdy

neuškodí.“

„Ale já to nedělám pro lidi. Tihle chamtiví ovádi, co klidně zaprodají vlastní duši, jen aby si mohli koupitnový koberec a barevnou televizi, si svoje vyděrače zaslouží. Podle mě si byli s bankéři souzeni.“

Vedoucí volebního štábu působil hodně zmateně. Nervózně bubnoval prsty o polní láhev zavěšenou upasu. „Znamená to, že když útočíte na miliardáře, kritizujete tím i pana Binkyho?“

„Podle mě je nejvyšší čas, nalít si čistého vína?“

„Ale Craig Binky je váš největší podporovatel.“

„Nesmíte ho přeceňovat.“

„Jestli vás Craig Binky opustí, pane de Pinto, nikdo pro vás nebude hlasovat.“

„Ale ano, budou. Dají mi svůj hlas, protože jim říkám pravdu.“

„Ne tak úplně a ne pořád. Někdy jim lžete, jako když tiskne.“

„I tak pro mě budou hlasovat. Protože jsem ten nejlepší lhář ze všech lhářů, kteří se ucházejí o jejichpřízeň. Protože lžu čestně a s jistou finesou. Dobře vědí, že lež a pravda jsou si velmi blízké, a že někdeuprostřed se nachází něco krásného. Tím, jak jim lžu, a myslím svým vlastním zvláštnímnenapodobitelným způsobem, jim současně dávám pocítit, že je lituju a rozumím jejich problémům, že vně věřím a pohrdám všemi, kdo se jim vozí na zádech. Svou lží se stávám jedním z nich, což není nijak

nadsazené, protože já jsem jedním z nich. Sám uvidíte, pro koho budou nakonec hlasovat.“

„V pořádku, rozumím,“ přikývnul šéf volebního štábu. „Dobře víte, že s vámi nedokážu filozofovat. Mám tuale ještě jednu praktickou záležitost, kterou bych s vámi potřeboval prodiskutovat.“

„O co jde?“

„O vaše další předvolební shromáždění.“

„A co je s ním?“

„To, že nechápu, kdo přijde na shromáždění u muzea tak brzo ráno! Hlavním účelem těchto akcí přece jeshromáždit na jednom místě co nejvíc lidí a přilákat televizní štáby, aby všichni viděli, jak řečníte.Pochybuju, že se najde někdo, kdo se bude před východem slunce, navíc ve dvanáctistupňovém mrazu,obtěžovat do muzea, jen aby si vyslechl, jak horujete proti miliardářům. Copak byste nemohl promluvitběhem oběda na Grand Central Station nebo v zábavním parku?“

„Děláte si zbytečné starosti,“ řekl Praeger a naklonil se k vedoucímu volebního štábu. „Všechno se nedánaplánovat úplně dokonale. Někdy je zapotřebí počítat s náhodou a počkat na výsledek.“

„Trápí mě to hlavně proto, že jsme zatím počítali jen se třemi předvolebními shromážděními, takže si nemůžeme dovolit jen tak plýtvat… aspoň mi tedy dovolte, abych připravil ještě pár dalších!“

„Ne. Předvolební shromáždění nesnáším! Jestli něco vážně nenávidím, tak jsou to davy lidí.“

Jakmile se vedoucí volebního štábu se slzami na krajíčku odporoučel, Praeger se opřel o opěradlo dřevěné

židle, která byla jediným kusem nábytku v kanceláři jeho volebního štábu (stále se ještě nemohlrozhodnout, jestli si má nechat nainstalovat telefon, nebo jestli je to zbytečné plýtvání). Cítil, že vítězstvíje nadosah. Vlastně o tom vůbec nepochyboval. Kdyby se ucházel o úřad starosty řekněme v Chicagu,Miami nebo Bostonu, nejspíš by měl jisté pochybnosti. Ale New York byl jako splašený kůň s vosímžihadlem v zadku. A Praeger věděl (nebo přinejmenším si myslel, že ví), že nejlépe splašeného koně chytí,

když poběží za ním a cestou ho předběhne. Přesně toto hodlal udělat s tímto neskutečným městem,které chtěl vést, protože ho neskutečně miloval.

Předvolební shromáždění u muzea Cloisters se konalo jednoho chladného jasného dne za úsvitu. Praegerse dostavil půl hodiny před začátkem a celých třicet minut bez hnutí sledoval, jak řeka ožívá modrou abílou barvou a jak se od volně plujících ker odráží první sluneční paprsky. Účast byla nevalná, nedostavilse dokonce ani žádný z jeho spolupracovníků a členů volebního štábu, natož aby dorazili zástupci médiínebo voliči. Mrzlo až praštělo a slunce ještě ani zdaleka nevyhrálo bitvu neochotně ustupujícími stíny. Vcelém parku Fort Tryon se nenašla jediná veverka, jediný holub nebo třeba jen trochu politickyuvědomělý hraboš, který by byl ochotný chvíli posedět na zídce a naslouchat kandidátovi na místostarosty, nebo se aspoň prohrabat sněhem, aby Craig Binky mohl shromáždění označit za „skvělou snídani

s hlavními přispěvateli a příznivci v honosných kožešinových kabátech.“

Praeger stál v parku docela sám. Nedal se však odradit a bez dlouhého otálení se pustil do předempromyšleného politického projevu. Mluvil bez zadrhávání a krásně melodicky. Zmínil se o řadě problémů a

nabídl hlubokou analýzu širokého spektra politických témat. Dokonale využil svých předností technika,státníka a historika současnosti. Pokud by ho někdo slyšel, jistě by ani na okamžik nepochyboval, že hlaspro Praegerqa de Pinto je hlasem rozumu, který městu zajistí zodpovědnou, pečlivou a velkorysou správu.

Mimořádně potěšeni by byli bankéři i realitní magnáti. Jeho řeč obsahovala jistý příslib stability asoučasně dávala naději, že město nebude trpět nezdravou strnulostí. Prager nabídl přesnou apřesvědčivou syntézu všeho. Nezmínil se o zimě ani o soudném dni. Dokonale využil svoje přednosti aselský rozum, takže nebylo divu, že onoho mrazivého slunného rána zněl parkem formálně i obsahovědokonalý politický projev.

Když skončil, nesmírně ho zaskočil potlesk. Jen kousek od něj stál ve sněhu muž se začínající pleší astaromódně působícím knírem. Vypadal jako mechanik z dávných časů, jímž ve skutečnosti skutečně byl.Praeger předpokládal, že do parku přišel venčit psa.

„Nemám psa,“ řekl Peter Lake. „A i kdybych ho měl, netahal bych ho takhle po ránu, navíc v takové zimě,až sem. Přišel jsem si vás poslechnout.“

„Skutečně?“ zeptal se Praeger s nevěřícným výrazem ve tváři.

„Přesně tak. A mluvil jste moc dobře, tedy pokud to můžu posoudit. Hlavně se mi líbilo to, co jste říkal ozimě. Netuším, jestli tomu mám věřit nebo ne, ale po pravdě mi to nepřijde nijak důležité. Proč bych seměl trápit tím, jestli je to pravda? Co třeba hudba? Je hudba pravdivá? Těžko říct. A přesto ji poslouchátea věříte jí. Aspoň já jí věřím, tedy věřil jsem, i když si nepamatuju, kdy to bylo. Ale v poslední době,“pokračoval muž ve své zpovědi, „se mi v hlavě jasní a začínám si vzpomínat na jisté věci, například naněkteré klavírní melodie. Jenom si nemůžu za nic na světě vybavit, kde jsem je slyšel. Chápete, jak to

myslím?“

„Ne, ani trochu.“

„Mám pocit, jako by ke mně přicházely z daleké minulosti, jako záblesky ve tmě. Oslepují mě, ale přestoje nevidím. Na spoustu věcí si nemůžu vzpomenout. Ale jasně slyším, že tam někde v dálce někdo hrajena klavír. Jsem moc rád, že jsem vás zastihl o samotě. Sám vidíte, že to, co se vám snažím říct, je velmikomplikované. Během posledního týdne se ale začalo postupně jasnit, a tak mě napadlo, že bych… chtěljsem zjistit, jestli… dovolte, abych se zeptal zpříma, jste jedním z nás? Myslím, jestli jsme stejní.“

„Myslíte, jestli oba patříme ke svobodným zednářům?“ zeptal se Praeger, který Peterovi vůbec nerozuměl.„Já tedy rozhodně ne, pokud se ptáte na tohle.“

„Ne, ne, o nic takového mi nejde.“ Peter Lake zavrtěl hlavou a zkusil to znovu. „Ptám se na dalekoosobnější a nepoměrně důležitější věc.“

„Jestli jsem gay? To ani omylem!“

„Ne. Vaše sexuální orientace mě vůbec nezajímá.“

„Tak o co vám jde?“

„Odkud pocházíte?“ zeptal se Peter Lake a podíval se Praegerovi přímo do očí.

„Narodil jsem se v Brooklynu.“

„Ve kterém století?“

„V tomto.“

„A víte to jistě? Protože já se v tomto století možná nenarodil. A podle toho, jak mluvíte o zimách, bychřekl, že ani vy ne, protože to, co předvídáte v budoucnosti, se už stalo. Vím to, protože jsem to zažil.“

„Já…“

Peter Lake zvedl ruku a okamžitě ho přerušil. „Nemusíte si s tím dělat hlavu. Všechno je v pořádku. Smým hlasem můžete počítat, i když zatím nejspíš nejsem mezi registrovanými voliči. Ale víte co?Zaregistruju se ve Five Points. Přesně to udělám. A odevzdám vám hned deset hlasů. Dlužím vám to,protože, když jste začal mluvit o zimách, znovu jsem uslyšel v dálce ten klavír, a minulost se zase o něco

přiblížila, jako by se kolem mne postupně rozsvěcela světla. Myslel jsem, že byste mi možná mohlpomoct ještě víc, ale už tak jste pro mě udělal víc než dost.“

„A víte, co je to za skladbu?“

„Kdepak. Nepoznal bych to, ani kdybych ji slyšel jasněji.“

„A kdo ji hraje?“

„Musím přiznat, že nemám nejmenší tušení. Ale ať je to kdokoli, ta žena hraje nádherně.“

OSAMĚLÍ LIDÉ často překypují naprosto nevysvětlitelným nadšením. Když je něco pobaví, intenzita adélka jejich smíchu je v přímém poměru s jejich osamoceností a někdy se dokážou chechtat jako hyeny.Pokud v nich něco rozbouří poklidně dřímající city, zaplaví je vlna radosti, jako by dostali vstupenky nakoncert Paula Revera. Paní Gamelyová žila řadu let sama Není proto divu, že když se znovu uviděla sdcerou a její rodinou (která byla od nynějška i její rodinou), nedokázala se ovládat a z očí jí vytryskl

vodopád slz.

Virginia matku objala a také se rozplakala. Hned poté začaly vzlykat děti: kňučely jako štěňata, i kdyžvůbec netušily proč. Láskyplné setkání matky s dcerou dojalo i Hardestyho který si okamžitě vzpomněl nasvé rodiče a jen stěží zadržoval slzy.

Ženy a děti ovšem plakaly ještě dlouho poté, co se Hardesty vzpamatoval. Když hodiny odbily čtvrt (jejich

zvuk zavedl plačící skupinku ještě hlouběji do slzavého údolí), začal netrpělivě přecházet po místnosti.Nemohl se dočkat, až srdceryvný výstup skončí. „Co to má proboha být?“ zeptal se trochu podrážděnýmtónem. „Ještě chvilku a všichni se tady utopíme!“ Jenže pak zahlédl pod kabátem Virginiin černošedýkostýmek a pohled na městskou novinářku v dokonale střižené sukni a saku, z níž se najednou, doslovamávnutím kouzelného proutku, stala venkovská dívka od jezera Coheeries, ho nesmírně dojal. Objal jikolem ramen, něžně jí odhrnul vlasy se slzami v zarudlých očích a políbil ji tak vášnivě, že paníGamelyové radostí poskočilo srdce a vystoupalo do výšin, jako by letělo v horkovzdušném balónu.

Té noci děti nemohly zamhouřit oči. Těšily se, až uvidí jezero Coheeries za denního světla. Těšily se na tovíc než na vánoce. A jejich očekávání se splnilo. Rychle si zvykly na modravé dny a chladné noci, na zimubez začátku a bez konce. Hardesty byl zkušený námořník, takže jízdu na saních tažených plachtami zvládal s přirozenou lehkostí. Často vytáhli největší a nejpomalejší ze všech saní, naložili je jídlem a hnedpo ránu vyjeli na nekonečnou jezerní pláň. Děti zpočátku spaly ženám na klíně a probudily se, teprve když

slunce stálo vysoko na obloze a příjemně hřálo. Užasle hleděly na modrou oblohu a led hladký jakozrcadlo, po kterém vítr proháněl drobounké vločky sněhu. Tu a tam se tvořily sotva patrné závěje. Prudké

poryvy větru zbavily vločky jejich obvyklých ozdob, takže vypadaly jako střípky třpytivého skla snadnopronikající mlžným oparem, připomínajícím zmuchlaný transparent.

Celé hodiny klouzali po ledu. Často se dostali zcela z dohledu břehu a dalších saní a měli pocit, jako bybyli poslední lidé na zemi. V poledne spustili hlavní plachtu a přitáhli dvojitou brzdu, která se s hlučnýmskřípěním zařízla do ledu. Ukryli se za sáně, které je chránily před ostrým severním větrem, v bedně spískem rozdělali oheň, zavěsili nad něj kotlík a pustili se do přípravy jídla. Většinou si pochutnávali nahovězím mase se spoustou husté omáčky, ke kterému přikusovali rozpečené housky s máslem. Jídlozapíjeli čajem připraveným podle tradičních indiánských receptů. Když měli náladu, chvíli se sklouzli na

bruslích. Hardesty a Martin rádi hrávali hokej, ale jen do chvíle, než zjistili, že Virginia je oba snadno

obere, a pokud nechce, puk jim už do konce improvizovaného zápasu nepůjčí. Někdy vyvrtali otvor doledu a za deset minut nalovili tolik lososů, okounů a pstruhů, že jim spolehlivě vystačili na celý týden –domů je vozili dokonale zmrzlé v bedně na nosiči saní. Nejčastěji se ale prostě jen nechali unášet větrem:spokojeně svištěli k horizontu vzdálenému stovky kilometrů a stejně rychle se vraceli zpět. Užívali sislunce a ledu. Těšili se ze svého vlastního světa, v němž byli svrchovanými pány. Domů se většinouvraceli až druhý den, po noci strávené v těch nejměkčích pokrývkách z rajčího peří a v huňatých dekách,nejčastěji večer po setmění, po třpytivém ledu posetém záplavou hvězd. Mléčná dráha jim nad hlavouzářila tak jasně, že paní Gamelyová nedovolila, aby se na ni příliš dlouho dívali. „Dědeček DaythrilaMoobcota, starý Barrow Moobcot, takhle oslepl,“ vysvětlila při jedné z vyjížděk. „Jestli v noci vyjde měsíc,budeme potřebovat brýle s kouřovými skly.“

Klouzali pod hvězdami stejně, jako se plavci vrhají do vln a hvězdy je za to laskaly vlídným světlem. Dny a

noci strávené na ledu děti jednou provždy změnily. Někdy se nad ledovým horizontem vylouplo městoLake of the Coheeries. V dálce se objevila řada světel roztroušených po bílých kopcích, které u jezeraležely jako hřebec odpočívající na hromadě slámy. Hardesty otočil sáně k nejjasněji zářícímu bodu a rozjel

se s větrem o závod. Děti rychlou jízdu milovaly, ale ze všeho nejraději by zůstaly na jezeře navždy.

Čas pomalu splétal dny a noci do stříbrného copánku a Marratovi se stále skvěle bavili. Lyžovali a jezdilina saních po kopcích porostlých smrky a borovicemi, zajížděli do hostince, kde si pochutnávali na horkémpunči a učili se venkovské tance, vyráběli tradiční sladkosti z javorového sirupu ve tvaru měsíčního srpkua dlouhé hodiny společně pozorovali skutečný měsíc, planety a hvězdy odměřující čas, případně seděli ukrbu a neméně soustředěně hleděli do ohně. Martin si nesmírně oblíbil kohouta paní Gamelyové a skoroho naučil hrát dámu, jenom ho zlobilo, že Jack ne a ne pochopit, že za okraj hrací plochy žádný zkamenů nemůže.

Jednou večer se ochladilo víc než jindy. Ze severu se přihnal mrazivý vítr a sevřel vesnici do ledovýchkleští. Dům paní Gamelyové se ze všech sil potýkal s padesátistupňovým mrazem a skřípal jako stařičkýkoráb v bouři. Byl utěsněný a dobře připravený na podobnou zimu, ale stačila jen malinká skulinkavelikosti špendlíkové hlavičky a tenounký proužek vzduchu proměnil vyhřátý pokoj v ledárnu. Marratovipřikládali na oheň, až krb hučel jako pec divoce pádící lokomotivy.

Abby a Martin si od paní Gamelyové vyžádali hromadu usušených kukuřičných klasů a pustili se do stavbydomu. Měli na sobě teplé župánky a na nohou péřové botičky do sněhu. Seděli na zemi uprostředmístnosti, mezi sporákem a krbem. Paní Gamelyová se spokojeně pohupovala v křesle a sledovalavnoučata. Virginia se choulila do velkého huňatého šálu a četla si v Encyklopedii Britannice z roku 1978.Hardesty seděl u okna, protože chtěl být údajně co nejblíž teploměru. Mráz byl čím dál větší a rtuťovýsloupec pomalu ale jistě pokračoval v cestě pod rysku označující padesát stupňů pod nulou. To člověkaHardestyho temperamentu neodolatelně přitahovalo. Ve skutečnosti chtěl ale pozorovat hvězdy, kterétady na venkově, daleko od městských světel, zářily jako bílý fosfor.

Oné noci měly hvězdy obzvláště napilno. Míhaly se sem a tam, až se zdálo, jako by prostor mezi oblohoua zemí byl velký přístav plný osvětlených člunů a lodí. Dlouhé bílé čáry (mohlo jít o padající meteority)končily malými sprškami jisker, rychle se snášejícími k zemi a připomínajícími úlomky ledu, jak odlétají odbrzd saní klouzajících po ledu. Na okamžik se jasně rozzářily a hned nato zmizely. Hardesty si vzpomněl,jak se od nich na zasněžené planině oddělil bílý kůň. Dlouhým obloukem, tenkým jako ohnutá jehla,

vystoupal k nebi a s lehkým sykotem se rozplynul.

Chtěl zavolat Virginii, aby spolu s ním chvíli pozorovala drobné záblesky nad obzorem. Nic podobnéhoještě nikdy neviděl, tedy s výjimkou setkání s bílým koněm, který za sebou nechal podobnou světelnoustopu. Když se ale otočil, uviděl že Virginia a paní Gamelyová se naklání nad Abby. Dcerka ležela napodlaze, cucala si palec a těžce dýchala. „Co se děje?“ zeptal se.

„Abby má hroznou horečku,“ odpověděla paní Gamelyová. „Celá hoří.“

„Nejspíš dnes na jezeru prochladla,“ řekla Virginia zvedla dítě a zamířila do podkroví k dětskému pokoji.

Pak se ale zastavila a na chvíli přemýšlela. „Nahoře je příliš zima. Musíme ji uložit tady dole.“

Hardesty položil dlaň na Abbyino čelo. Bylo rozpálené jak plotýnka kamen. „Přemohlo ji to strašně náhle,“

poznamenal.

„Ještě před chvilkou si se mnou stavěla dům z kukuřice,“ zakňoural Martin.

„Nemusíš se bát, Martine. Abby se brzy uzdraví,“ řekla Virginia až příliš rozechvělým hlasem, než aby

zněla přesvědčivě.

Uložili Abby do postele a změřili jí teplotu. Teploměr ukázal čtyřicet stupňů. „Na dítě to není tak strašné,“

poznamenal Hardesty.

Virginia, paní Gamelyová i Hardesty tiše obcházeli kolem postele a snažili se, aby měla Abby co největší

pohodlí.

„Kde bydlí doktor, paní Gamelyová?“ zeptal se Hardesty.

„A co kdybych jí raději připravila zábal?“ kontrovala paní Gamelyová. „Zábal nepomůže,“ zakroutil hlavou Hardesty. „Kde bydlí doktor?“

„Na konci ulice mezi hospodou a jezerem.“

Hardesty si natáhl vysoké boty, rukavice a bundu s kapucí a v mžiku stál venku. Ledový vzduch ho udeřildo tváře a málem ho srazil k zemi. Měl pocit, jako by dostal ránu kladivem. Okamžitě se ale vzpamatovala rychle se rozběhl k městu po cestě jasně osvětlené neklidně blikotajícími hvězdami.

Když doběhl do vesnice, uviděl na ulici další muže. Stejně jako on před chvílí si ve spěchu oblékali kabátya bundy a někam utíkali. Celou vesnicí znělo práskání dveří. Na dlouhé přemýšlení ale neměl čas. Potlačilzvědavost a zamířil přímo k doktorovu domu. Několikrát prudce zabušil na dveře, které se po chvíliotevřely a na prahu se objevila lékařova žena, která v Hardestym ze zkušenosti poznala otce nemocnéhodítěte. „Manžel není doma,“ oznámila. „Vrátí se za hodinu, možná za dvě. Jakmile se objeví, řeknu mu,aby k vám zašel. Mezitím byste mohli zkusit holčičce ulevit studeným zábalem.“

„Buďte tak hodná a o zábalu mi raději ani nemluvte,“ odmítl radu Hardesty. „Kam váš manžel šel?“

Lékařova žena si odkašlala. „Utíkal se všemi ostatními do Moobcotovy ovčárny. Stojí asi čtyři kilometrytímhle směrem, pořád po cestě.“

„A proč tam běžel?“

„To nevím. Když jsem otevřela dveře, venku stála spousta mužů se zbraněmi. Manžel chytil tašku aodběhl s nimi. Neřekl mi, kam má tak naspěch. Vlastně mi to neříká nikdy, i když…“

Hardesty neměl na stížnosti paní doktorové kdy. Otočil se a rozběhl se po zasněžené cestě k loukám vesvahu. Na to, že by muže, kteří cestou k uvízlému vlaku připomínali horskou jednotku, dohonil, nemohlani pomyslet. Klopýtal sám po rovné cestě a z hvězd nad hlavou i všude kolem se mu trochu točila hlava.

Po chvíli na kopci mezi loukami spatřil ovčárnu. Dveře byly pootevřené a tenkou škvírou se ven na sníhvylévalo jasné světlo.

Hardesty vstoupil do chýše. Všechny ovce se tísnily v jednom rohu, muži od jezera Coheeries stáli v pevně

sevřeném půlkruhu obráceném k protilehlé zdi a nad hlavami jim zářila světla. Hardesty uviděl dlouhývějíř vyrovnaných pažeb, z čehož usoudil, že hlavně míří do jediného místa. Několik mužů se hádalo.Jeden z nich zakroutil hlavou a rozhodným tónem prohlásil: „Tihle se mu vůbec nepodobají. Určitě tonejsou ti samí.“

„Ale přišli ve stejnou dobu a stejným způsobem,“ namítl další muž.

„Nelíbí se mi, jak vypadají. Prostě se mi nelíbí. Snaží se působit mírumilovně, ale já jim nevěřím. Vy snad

ano?“

„A co bys chtěl dělat, Waltere? To je jako máme zabít?“ ozval se hlas ze vzdálené strany stáje. Hardestyse snažil nakouknout mužům přes ramena.

„To by bylo nejlepší,“ prohlásil někdo z přítomných, ale jeho návrh se setkal s nesouhlasným mručením.

Hardesty si stoupl na kbelík a konečně nahlédl za hradbu těl. Spatřil skupinu asi padesáti nebo šedesátipodivně působících mužů. Seděli na několika balících slámy, neklidně podupávali nohama, nervózně seusmívali a žvýkali stébla slámy. Divnější existence v životě neviděl.

Někteří měli ploché, jakoby rozmáčknuté tváře a jiní zase protáhlé obličeje jako nabroušená pila.Nejnápadnější na nich byly malé připlácnuté nosy, nepřirozeně huňatá obočí, obří brady velké jakoboxerské rukavice a soudkovitě ohnuté nohy. V jejich klidném, jakoby prázdném pohledu bylo něcoděsivého, i když nikdo z mužů od jezera Coheeries nedokázal říct, co to je. Oblečeni byli jako estrádníumělci. Na hlavách měli kostkované kšiltovky, jako by se chystali na dostihy. Nápadné byly také jejichobleky s vestami v edwardovském střihu, řetízkové hodinky a vycházkové hole. Celkově působili ošuntělea nevkusně. Úlisně se usmívali jako lidé, kteří nemají důvod skrývat svou zlou a násilnickou povahu. Bylivšak skutečně takoví, jak vypadali? A odkud se tu vzali?

„Najednou jich tu bylo plno,“ odpověděl jeden z mužů na Hardestyho otázky, které asi vyslovil nahlas.„Přehrabovali se lidem ve stodolách, kradli koně a snažili se do nich zapřáhnout sáně. Asi dvacet jsme jich

chytili při činu. A když jsme si mysleli, že už je máme všechny, na louce u mlýna jsme narazili na dalšíchpadesát. A kdo ví. Možná jich tu pobíhá ještě víc.“

„Hlavně že jsme chytli jeho,“ ozval se jeden z přítomných.

„Koho?“ chtěl vědět Hardesty.

Asi desítka mužů ukázala přes dveře do sousední místnosti, směrem k doktorovi a skupince dalšíchvesničanů. Doktor stál s lékařskou taškou přes rameno a puškou mířil do míst, kam spolu s ostatními muži

upíral pohled. Cestou do vedlejší místnosti Hardesty zakopl ho hromadu, v níž něco zazvonilo.

„Tohle jsme těm loupežníkům zabavili,“ vysvětlil jeden z nejbližších venkovanů. Hardesty se sklonil k zemia spatřil několik pistolí zdobených zlatem a stříbrem a dokonce jednu s rukojetí posázenou perlami. Nazemi dále ležely dvě malé kapesní pistolky, které by se skvěle hodily do pirátského domečku pro panenky,

několik boxerů s otvory pro prsty a vystřelovacími hroty, obušky pobité hřeby, karty, miniaturní pistolky a

popravčí sekera se slonovinovou rukojetí.

Chyběly tu ale pušky a neviděl ani lyže, sněžnice nebo teplé oblečení. Hardesty neměl ani ponětí, kde setady ti muži vzali, ale jedna věc byla jistá: na cestu k jezeru Coheeries byli vybavení mizerně.

Hardesty chytil doktora za rameno a jemně ho odstrčil stranou, aby se mohl podívat, kdo se skrývá zahloučkem mužů. Stačil jediný pohled a málem se mu podlomila kolena. Zalapal po dechu a obrátil se knejbližšímu muži, který se ale tvářil stejně nechápavě a šokovaně jako on.

„Co je to proboha zač?“ zeptal se rozechvělým hlasem.

„Mohl bych vám to říct, ale nechci,“ odpověděl doktor.

Hardesty prošel mezi muži s puškou a nahlédl do místnosti, kde drželi vězně. Byl o dost větší než muži vkostkovaných kšiltovkách, ale rozhodně nevypadal jako žádný obr. Měl ohavnou tvář a nohy a ruce se mu

kroutily skoro stejně jako jazyk, který se v jednom kuse míhal sem a tam a muž ho zřejmě vůbecneovládal. Stejně neklidně a nezvladatelně mu kmitaly oči, jako dvě zuřivé krysy, snažící se uniknout zdrátěné klece. Hardesty měl pocit, jako by se díval na umělou bytost. Oči, stejně jako kostnaté prsty, seani na okamžik nezastavily. Tu a tam se zdálo, jako by ze zajatce vyskočila jiskra a na první pohled bylopatrné, že se v něm skrývá ničivá síla, ostře kontrastující s klidem u jezera Coheeries.

„Kdo to je?“ zeptal se Hardesty.

„Zeptejte se ho sám,“ pobídl ho kdosi.

„Já?“ zeptal se Hardesty, jehož odpověď zaskočila.

„Ano, vy,“ potvrdil doktor a podíval se na něj úkosem.

„Kdo jste?“ zašeptal Hardesty sotva slyšitelným hlasem.

Pak se ale rychle sebral, přistoupil blíž k vězni a otázku zopakoval obdivuhodně pevným a rozhodným

hlasem.

Pearly Soames se celý naježil. Vycházela z něj děsivá síla. Hardesty měl pocit, jako by stál před sloupemvysokého napětí. Vzduch se tetelil přetlakem energie, která mohla každou chvíli explodovat. Zdálky kněmu doléhalo tichý sykot, jako by pod stropem visela stovka rozdrážděných chřestýšů. Hardestymupřipadalo, že tenhle divný cizinec a jeho kumpánové ve skutečnosti nejsou vůbec žádní vězni. Působilispíš jako unavení pocestní odpočívající v teplé ovčárně, kam je vzali ochotní venkované. Potvrzovaly to izvláštní otřesy, které se dostavily pokaždé, když se zdálo, že Pearlyho něco popudilo. Stačilo málo a celástavba se třásla v základech.

Hardesty ale současně věděl, že nic z toho, co se odehrává v ovčárně, není důležitější než Abbyinanemoc. Proto dlouho neotálel, popadl doktora pod paží a vytáhl ho z ovčárny. Muže od jezera Coheeriestím připravil o jeho moudrou radu a učené názory, takže si museli s podivnými stvořeními, které posbírali

na loukách, polích a ve stodolách, poradit sami.

NÁSLEDUJÍCÍ NOCI zářil na obloze krásně stříbrný srpek měsíce. Hardesty ujížděl z města Lake of the

Coheeries a hodně spěchal. Práskal kobyle bičem nad hlavou, že pádila jako vyhladovělý vlk. Řítila se jakovítr, ale Hardestymu to stále nestačilo. Rozhlížel se kolem sebe po krajině a opakovaně ji pobízel k ještězběsilejšímu trysku. Na lavici vedle sebe měl položenou automatickou pušku. Virginia držela další na klíně.

Paní Gamelyová seděla spolu s Martinem a Abby pod plachtou připomínající malý stan na zadní lavici aměla k dispozici dvouhlavňovou pušku.

Podivné muže zrovna eskortovali z města na hlavní silnici. Marratovi a paní Gamelyová museli projetkolem nich. Doktor totiž prohlásil, že Abby neumí léčit a doporučil okamžitý převoz do nemocnice.Marratovi si už dále nemohli dopřávat přepych bezpečí a klidu u jezera Coheeries. Stejně, jako se předtímnutně potřebovali dostat z města, nyní se do něj neméně naléhavě potřebovali vrátit, vlastně ještěnaléhavěji. Doktor odmítl prozradit, co přesně Abby trápí. „To se dozvíte později,“ odbyl jejich otázky.„Jistě se na všechno dopodrobna vyptáte a vše se také dozvíte. Ale nečekejte, že by vám to nějakpomohlo.“ Jeho odpověď je šokovala a příliš mu nevěřili, co taky může obyčejný venkovský felčar vědět.

Pro jistotu se ale okamžitě vydali na cestu.

Vyrazili ozbrojení až po zuby. Čekali, že vězni, které právě propustili, si budou dělat zálusk na jejich sáněa koně. Do města vedla jen jedna cesta a volnou krajinou jet nemohli, protože by dřív nebo pozdějizapadli do vysokých závějí čerstvě napadaného sněhu. Hardesty předpokládal (vypočítal to podle rychlosti

saní), že na podivnou tlupu cizinců narazí, ještě než začnou stoupat z planiny do hor. Nejlepší by bylo,kdyby se s propuštěnými vězni setkali co nejdřív, protože na rovině kůň poběží daleko rychleji než vhorách. Hardesty pobízel koně do trysku nejen proto, že potřeboval s Abby co nejrychleji do nemocnice,ale protože potřeboval zbojníky překvapit a uniknout jim, než si stačí všimnout, že jim jejich kořistnenávratně prchá.

Zdálo se, že kůň jeho záměru rozumí. Ale i kdyby kobyla vůbec nic nechápala, vůbec by to nevadilo. Řítilase jako rozjetá lokomotiva a kopyty se sotva dotýkala cesty pokryté ušlapaným sněhem.

Přejeli větší část planiny a dostali se na malý pahorek, z jehož vrcholu bylo možné přehlédnout cestu vedoucí do hor. Na chvíli se zastavili, aby si prohlédli terén, který ležel před nimi.

Všude kolem vládlo naprosté ticho, do něhož se ozýval jen dech kobyly a tiché plácání plachty nad zadnílavicí v nočním větru. Teplota sice už dávno klesla pod nulu, ale větřík působil takřka jarně. Hardesty aVirginia se pozorně rozhlédli po krajině, aby se ujistili, že jsou sami a nehrozí jim žádné nebezpečí. Teprve

pak zvedli hlavu k matně zářící noční obloze. Na pozadí blikajících hvězd a tmavého éteru spatřili červené

stuhy připomínající malé, dokonale symetrické houby, elegantní padáčky mizející jako zmírající hvězdy.Co chvíli na obloze rozkvetl nový květ, pár okamžiků se pohupoval vzduchem, a pak se jim ztratil z očí.Někdy se na temné louce noční oblohy objevilo několik květů současně a současně také zvadly.

„Parašutisté,“ řekl Hardesty přidušeným hlasem. „Spousta parašutistů a pořád jich přibývá. Kdo ví, možnáseskakují už od večera. A nejspíš budou skákat dál. Rozhodně bych ale neřekl, že je to osmdesátá druhá

výsadková divize.“

Hardesty i Virginia se znovu podívali pod sebe, a když si jejich oči přivykly na tmu, uviděli, že pláň podvrcholkem se hemží šedivými postavami, brodily se hlubokým sněhem a společně mířily k cestě, na nížse řadily do nevyrovnaného zástupu, táhnoucímu se na kilometry daleko. Vojáci noci se pohybovali tišejako kočky a naprosto disciplinovaně. Nebylo slyšet jediné slovo a podle všeho se obešli i bez světelnýchsignálů. Kousek od nich se ozval dusot ve sněhu. Hardesty a Virginia spatřili postavu muže, který bylzatím nejspíš přikrčený ve stínu. Teď pádil dolů ze svahu a jednou rukou si přidržoval pokrývku hlavy, aby

mu ji vítr stoupající k vrcholu nestrhl. Vypadal trochu jako krysa.

„Můžeme je obejít?“ zeptala se Virginia.

„Sníh je strašně hluboký. Kůň se bude propadat a sáně určitě neutáhne.“

„A co zkusit nějakou jinou cestu?“

„Víš lépe než já, že tudy žádná jiná cesta nevede,“ odpověděl Hardesty. „Odjisti zbraň,“ pobídl Virginii asoučasně odjistil tu svoji, „a pevně se zapři, ať tě zpětný ráz nesrazí k zemi. Paní Gamelyová?“

„Ano?“ ozvalo se zpod stanovitého přístřešku v zadní části saní.

„Jak rychle dokážete tu věc nabíjet?“

„Dost rychle, abych udržela podnos na dort ve vzduchu. Než se Virginia narodila,“ pokračovala paníGamelyová, „spolu s Theodorem jsme občas jezdili do Bucklenburgu v kopcích. Po lesích tam běhali vlcivelcí jako poníci a hladoví jak, jak… jak hladoví vlci. Tam jsem se naučila maličko střílet.“

„Abby a Martin spí?“ zeptala se Virginia.

„Choulí se tu do klubíčka. Mám je kousek za sebou,“ oznámila paní Gamelyová.

„Jack je schovaný v krabici na klobouky a Teddy je taky v bezpečí.“

„V pořádku,“ řekl Hardesty, „takže vyrazíme k lesu.“ Trhl opratěmi a kobyla se pohnula kupředu. Jaksjížděla z kopce, postupně nabírala rychlost. Dusot kopyt se ztrácel ve sněhu a rolničky včas odstranili.

Nože saní svištěly po hladké cestě. Zpočátku naráželi jen tu a tam na osamělé zbloudilce, kteří sotvastačili uskakovat stranou, ale záhy vjeli do sevřené formace deseti či patnácti mužů, kteří létali vzduchemjako pytle s dopisy z poštovního vagónu. Ozvaly se výstřely z pistole. Nejspíš měly varovat muže vepředu,

kteří zatím netušili, co se na ně ze tmy řítí. Pokud některý z mužů odmítl uhnout z cesty, kobyla se do nějpustila kopyty, což ji ale dost zpomalovalo. Před saněmi a po stranách se zablesklo z hlavní pušek. Dětise vzbudily, rozplakaly se a hned nato se daly do hrozného jekotu. Na saních visely desítky mužů a snažili

se vyšvihnout nahoru.

Hardesty, Virginia a Paní Gamelyová zahájili palbu. Ohlušující rachot výstřelů doprovázel neméně hlasitýkřik mužů na cestě. Pochodující dav je postupně brzdil a zdálo se, že je brzy zastaví. Kobyla pokračovalaklusem a usilovně si razila cestu vpřed. Čím dál víc jí ale docházely síly a už byla i zraněná. Trhanědýchala a divoce cenila zuby. Chyběla jí Athansorova síla a nebyla ani žádný válečný hřebec. Na mnohamístech krvácela a zoufale volala o pomoc. Zadní nohy jí omezoval postroj, jímž byla zapřažená do saní, takže mohla používat jen přední nohy, což také dělala. Kopyty srážela jednoho útočníka za druhým aneohroženě táhla saně, jejichž ostré nože přejížděly po tělech ležících mužů. Bojovala ale proti příliš velképřesile a nakonec jí nezbylo, než se zastavit.

Hardesty, Virginia i paní Gamelyová nabíjeli jak o závod, ale ne dost rychle. „Nepřestávejte střílet,“ vykřikl

Hardesty, zatímco pomalu a neodvratně podléhali záplavě malých, ale neuvěřitelně vytrvalých, podivněchroptících a sténajících bojovníků, kteří drobnýma masitýma rukama svírali okraje saní. Čím více sezdálo, že Marrattovi nemůžou jejich náporu odolat, tím zuřivěji na ně dotírali. Kolem saní se stahoval obří,

možná stohlavý hrozen malých postav. Nebylo kam uniknout.

Nikdo si ale nevšiml bílé čáry na obloze před saněmi. Zářila ještě jasněji, než když se tehdy podobalatenké ohnuté jehle na jihovýchodě. Nyní se objevila jako stopa komety s ocasem rozsévajícím milionyžhnoucích diamantů, které krátce ozářily oblohu a zanechaly po sobě pruh bílého kouře. Čára jimproletěla nad hlavou jako bílý badmintonový míček a vklínila se přímo doprostřed bitvy, kde se z jejíhokonce vyloupl bílý kůň.

Krátkokabátníci zůstali jako přimražení a chvíli stál nehybně i kůň. Pak se ale rozběhl a vlastním tělemrazil cestu pro sáně. Řítil se jako zuřivý medvěd a předníma nohama vyrýval hlubokou brázdu do sněhu.Nešťastníci, které zasáhl kopyty připomínajícími těžké mlýnské kolo posázené dlouhými bílými noži, létalivzduchem jako dělostřelecké granáty. A když se Athansor do nepřátel pustil i hlavou, šíjí a zuby, vypadalo

to, jako by na ně zaútočilo celé stádo koní.

Procházel sevřenými šiky jako ostrá břitva a kosil nepřátele jako černá smrt. Rozhazoval je podél cesty,postupně zrychloval a ani na chvíli nepřestával bojovat. Kobyla se celou dobu držela po jeho boku.Hardesty přestal střílet, odložil pušku a věnoval se jen opratím. Ještě chvíli pádili postupně řídnoucímiřadami Krátkokabátníků, ale potom bílý kůň, který se neustále držel o jeden a půl délky v čele, zahnul zcesty a vyrazil přes pole k horám.

Snadno je dovedl až na vrchol, z něhož viděli jezero Coheeries. Táhlo se do dálky jako černá perla aztrácelo se ve tmě. Připadali si jako na jednom z těch zvláštních míst, kde je člověk příliš blízko hvězd, než

aby se třásl zimou, na jedné z oněch mála klidných vyhlídek, kde lidské smysly ochabují a vládu přebíráduše. Bílý kůň na pár okamžiků sklonil hlavu, jako by si chtěl přičichnout ke sněhu, ale pak ji zase zvedl arozhlédl se kolem sebe. Několikrát oběhl sáně a zastavil se u kobyly. Byl dvakrát větší než ona. Natáhldlouhý ladný krk a nozdrami se dotknul jejích skrání. Kobyla o krok poodstoupila. Pak si bílý kůň všimljejích ran. Jednu po druhé je olízal a rány se, jedna po druhé, zhojily. Udělal pár rychlých kroků, zvedlhlavu k nebi a dlouhými skoky se rozběhl.

Než se Marrattovi stačili vzpamatovat, po koni nebyla ani památka a bílá čára na obloze pomalu bledla.

Jen zdálky k nim doléhal slabý svist.

Blížilo se ráno. Měsíc končil svou cestu noční oblohou a hvězdy se znaveně ukládaly ke spánku. Hardestytrhnul opratěmi a kobyla je vtáhla do horského lesa.

CTIHODNÍ STARCI s dlouhými vousy, mocí posedlí velitelé městských okrsků, straničtí velkovezírové,bývalí starostové a pisálkové všeho druhu i politického přesvědčení trvali na tom, aby jedna zpředvolebních debat zahrnovala ještě jiná témata, než bylo téma posvátnosti zimy a vznešenosti adokonalé harmonie. Starosta Hermelín byl zkušený manipulátor a moc dobře věděl, že voličům je potřebaříkat výhradně to, co chtějí slyšet, takže mu nedalo zase tolik práce přinutit Praegera, aby se zúčastnildebat, jejichž organizace se šlechetně a nezištně ujali lidé ze Sunu a Ghostu. Ti, jak všichni věděli,Praegera, nepodporovali, protože Craig Binky ho opustil po jednom z Pragerových zvláště tvrdých výpadůproti němu. Nelíbilo se mu, když o něm na veřejnosti mluvil (mimo jiné) jako o „natvrdlém pišišvorovi aneschopném majiteli Ghostu“, „roztomilém pitomci“ a „výsostném idiotovi, jehož hloupost stoupá ještě

výš než jeho aerostat.“

Starosta Hermelín se považoval za ostříleného, početnými debatami protřelého harcovníka a ani na chvílinepochyboval, že mladého idealistu s hladce oholenou tváří snadno zadupe do země. Viděl v něm jenpřivandrovalce, který omylem zabloudil do vrstvy bohatých patricijů a naivu, který si svými žvásty ozimách sám podřezal větev. Zpočátku se mu sice dařilo získat přízeň části voličů, ti se však těšili navelkolepé finále a tvrdý boj. Starosta Hermelín se už nemohl dočkat, až na nováčka pěkně zostra zaútočía udolá ho trojicí svých největších zbraní, zkušeností, přehledem plynoucím z vyššího věku a decentnímanipulací s politickou mocí, již držel jako úřadující hlava města pevně v rukou.

První debata měla proběhnout v Centrálním parku, protože Praeger odmítl vystoupit v televizi –nenávidělji a jak jen mohl, neustále na ni, ze všech možných i nemožných pozic, útočil. Jedním z hlavních bodůjeho volebního programu byl slib, že po nástupu do úřadu televizi okamžitě zruší. Nebylo divu, že majitelé

televizních stanic podporovali starostu Hermelína a zdarma vysílali jeho předvolební spoty. O Praegerovise jejich zaměstnanci naopak nesměli ani zmínit, což ale stejně nevadilo, protože Praeger se televiznímkamerám vyhýbal jako čert kříži. Tvrdě kritizovat to, co vlastními slovy označoval jako elektronickéotroctví a naléhal na voliče, aby hájili posvátnost tištěného slova, které má mít zcela přirozeně výsadní adominantní postavení. Za celých padesát let se nestalo, aby se někdo ucházel o veřejný úřad adobrovolně se zřekl pomoci zotročených elektronů. Během předvolebních debat se na obrazovceobjevoval pouze starosta Hermelín, takže to vypadalo, jako by se hádal s duchem. Asi po deseti minutách

se Centrální park začal plnit lidmi, kteří opustili své příjemně rozehřáté televizní přijímače, aby si poslechli

prvního muže, který našel dostatek odvahy vzdorovat dosud nejmocnějšími nástroji intelektuálníhonátlaku v celých dějinách lidstva. Praeger udělal dobře, že trval na Centrálním parku. Večer byl sicechladný, ale nakonec mohl oslovit několik milionů lidí, které ze všeho nejdřív požádal, aby roztřískali svoje

televizory. Pro mnohé z nich to byl šokující požadavek, jehož realizaci si nedokázali představit ani vnejdivočejších snech. Stáli celé hodiny na mrazu, přešlapovali z nohy na nohu a popíjeli teplé nápoje,které po parku rozváželi prodejci se stánky na kolečkách.

„Co je to za člověka, že neustále mluví jen o zimě a chce po vás, abyste zničili televizory, na které jste setolik nadřeli?“ zeptal se starosta s úsměškem v hlase.

Mezi shromážděnými lidmi však stál i Asbury Gunwillow, který okamžitě odpověděl:

„Praeger de Pinto! Praeger de Pinto! Praeger de Pinto!“ Křičel tak dlouho, dokud se k němu nepřidalymiliony dalších občanů města, takže starosta musel změnit tón i taktiku.

„No, abych řekl pravdu,“ pokračoval nejistě, „já sám se na televizi dívám jen zřídka, a vždycky jen nakvalitní pořady, třeba o kultuře a tak.“

„Copak na tom záleží, na co se díváte?“ vrátil mu výpad Praeger. „Jakmile si hypnotizující proud elektronůnajde cestu do vašeho mozku, jste ztracený, odrovnaný, odsouzený k věčnému utrpení v pekle. Je jedno,co právě sledujete. Pokud od televize okamžitě neodtrhnete oči a nezačnete něco aktivně dělat, odsoudiljste svůj mozek k smrti. Lidská mysl se totiž v mnohém podobá svalu. Pokud má zůstat silná a svěží, musí

neustále pracovat. A to jí televize nedovolí! Navíc všichni víme, Minnie,“ (takto Praeger někdy starostoviříkal), „že všechny ty dramatizace velkých klasiků sledujete jen proto, že jste zapomněl číst.“

„Teď ale nemluvíte jen o mně, vážený pane,“ ohradil se starosta Hermelín. „Urážíte všechny voliče, odnichž žádáte, aby vás podpořili svým hlasem!“

„Nejde o množství ochrnutých mozků naložených v elektronovém nálevu, pane starosto,“ prohlásilPraeger. „Jde o to, že i otroci mohou zatoužit po svobodě.“

„Vy nazýváte občany našeho města otroky?“

„Ano. Jsou otroky mrkajícího oka, které je tiskne do křesel a do pohovek a říká jim, co mají kupovat akolika peřinami se mají v noci přikrýt.“

Starosta Hermelím se dostal do defenzívy a nejistě zamumlal: „Televize je součást veřejného prostoru,agora demokracie a nedocenitelný komunikační nástroj.“

„To je pravda. Jenže jde pouze o jednosměrnou komunikaci,“ odpověděl Praeger. „Televize chce vládnout

a všem, kdo ji sledují, vnucuje svůj pohled a názor. O nějaké diskuzi nemůže být ani řeč. Nejen žeumlčuje davy, ale dokonce jim bere schopnost mluvit. A není se jí co divit, protože, kdo by chtěldiskutovat s nakládanými mozky.“ Lidem se Praegerova řeč velmi líbila. Působili spokojeněji, než kdyby se

mu nějakým zázrakem podařilo zajistit a rozdat pár tisíc hektolitrů horkého grogu. „Jen se na něpodívejte, pane starosto“ pokračoval Praeger. „Mají nohy. Mají svaly. Dýchají a večer co večer se chodíbavit. Nevadí jim chlad a vsadil bych se, že umí dokonce i lovit, lyžovat, štípat dřevo, tkát, vyřezávat aopravovat obří stroje. Já chci večer trávit u ohně v krbu s knihou v ruce a ne před blikající hranatou

potvorou, co huláká ve všech pokojích po celé zemi.“

„To je staromilství a zpátečnictví,“ zaútočil starosta Hermelín.

„V tom případě se nebudu dále přít,“ oznámil Praeger.

Následně moderátor uvedl další téma k diskuzi: zda je přípustné zrušit střední školu popelářskou naRandallově ostrově, jejíž studenti v poslední době zcela selhávali u zkoušek, zejména z předmětu

hlukotvorby.

„O tom tady nemíním debatovat,“ ohlásil Praeger, poté co starosta Hermelín skončil s dlouhou avyčerpávající přednáškou o tom, jak správně rachotit víky popelnic. „Chci mluvit jen o důležitých věcech –

o tom, jak zajistit slušnou mzdu pro tvrdě pracující nekvalifikované i kvalifikované dělníky, jak dostatkriminálníky z ulic, nebo jak vytlačit auta z Manhattanu. Rád bych mluvil o velkých věcech, o minulostiměsta a o jeho budoucnosti, o malých i velkých tyraniích, se kterými je třeba jednou provždy skoncovat i

o tom, jak moc toto místo, kde jsem se narodil a vyrostl, miluju. Popelnice mi na srdci neleží. Miluji

mosty, řeky a nekonečnou spleť ulic. Věřím, že jsou to živé bytosti… Podívejte,“ pokračoval, „někdy bychto nejraději vzdal, stáhl se z boje a odešel z města. Nežije se tu snadno, pro většinu lidí je příliš velké ajen málokdo se v něm dokáže vyznat. V takových chvílích se ale vždycky na chvíli zastavím, odhodím svéambice stranou a snažím se na město dívat jako na celek a věřte, že mě to pokaždé nesmírně posílí.Město se v okamžení rozzáří tisíci ohni, jejichž plameny rozeženou mlhu, která město tak často halí.Najednou vypadá docela jinak. Jako zvíře sedící na břehu řeky. Jako velké umělecké dílo vystavené vnekonečně proměnlivé galerii přírody a neskutečně detailně propracovaná skulptura na podlaze planetária

ozářeného jasným světlem zlatavých sluncí.“

Praeger pokračoval dál: „Ať jste se tu narodili, přišli jste sem z nějakého vzdáleného místa, nebo se naměsto díváte přes zelené louky a lesy ze svého nedalekého domova, jistě víte, o čem mluvím. Nezáleží,zda jsme chudí či bohatí, všichni si uvědomujeme, že srdce tohoto města začalo bít s prvním úderemsekery zaseknuté do prvního stromu, ustupujícímu lidskému snu. Bije dodnes a nikdy bít nepřestane,protože město je živý organismus a ne jenom kouř, světlo a kámen. Město,“ deklamoval dál se zápalem,jímž strhl dokonce i svého oponenta, „je objektem boží přízně stejně jako samotný život či dokonalývesmír plný světla i tmy. Město žije a každý, kdo má dostatek trpělivosti, vidí, že přes všechnu anarchii,ohavnost a plameny, které ho neustále stravují, je ve své podstatě spravedlivé a vlídné. Bože, jak moc ho

miluju… Odpusťte mi, že jsem se nechal unést a omlouvám se za svoje city,“ dodal a hned nato si zakryloči dlaní a sklonil hlavu.

V parku zavládlo naprosté ticho, které si starosta netroufl rušit. Dav ohromených posluchačů se koupal ve

stříbrném světle reflektorů a chvěl se dojetím a zimou. Na rozlehlém prostranství od Sheep Meadow ažpo Osmdesátou šestou ulici zavládl zvláštní napjatý klid. Stávající starosta s otevřenými ústy pozorovalsvého zjevně dojatého oponenta. Bál se, že právě podlehl muži, který dokázal nahlédnout do duše městaa hluboce se do něj zamiloval. A stejně tak se bál, že lidé jeho zvláštnímu kouzlu podlehli, což seskutečně stalo. Shromáždění občané byli nadšení a svou přízeň mu projevovalo i samo město. KdyžPraeger konečně zvedl hlavu, rozevíralo svou náruč a třpytilo se jako vyleštěný diamant.

Bílý afgánský chrt

PETER LAKE měl pocit, že čas, který je všeobecně známý jako nejlepší lékař, zhojil všechny rány apomohl mu překonat jeho šílenství. Zdálo se mu, že se konečně učí žít po boku ostatních lidí a v souladu s

městem. A když muž, jemuž ve volebním okrsku Five Points osobně odevzdal hned dvanáct hlasů, sohromným náskokem vyhrál volby do úřadu starosty, cítil se sám tak trochu jako vítěz. Výborně se cítil už

v předvečer voleb. Svůj dobrý pocit ještě posílil výpravou do nejlepšího obchodu s pánskými oděvy, kdesi opatřil oblek, dodávající mu na vážnosti a dokonale padnoucí. Nechal se ostříhat, oholit a pečlivě sizastřihl knír. Z hnízda hustých bílých vousů se dvěma zářivými vejci místo očí (signálními světly šílenství)se vyloupla upravená tvář, která skutečně mohla být tváří vítěze, stejně jako makléře z Wall Street, neboalespoň loďařského magnáta.

Vypadal jako válečný veterán, odmítající mluvit o válce, jako hlava početné rodiny, milující otec, zákonů dbalý občan, obchodník či podnikatel na odpočinku. Také jako politik, který se už dávno vzdal svýchmocenských ambicí a stáhl se do ústraní, kde zaslouženě užívá výsad, jež mu přinesl jeho dlouhý životnaplněný prací pro blaho města. Vypadal jako chápavý stařešina, milovník dobré hudby a poezie, jakočlověk s hlubokou duší plnou tajemství, která všichni chtějí odhalit, ale nikomu se to nepodaří.

Nejvíce ho ale překvapilo, když zjistil, že jeho věkem a nebývalou péčí zušlechtěná tvář působí vlídně.Copak měl někdy k vlídnosti příležitost nebo čas? Ani ho nenapadlo spojovat si ji s nedávným zážitkem,kdy prolétal sklepy domů a pod zemí jako projektil vystřelený z děla. Nakonec se rozhodl, že se původema příčinami tohoto nového a nečekaného rysu tváře, který si našel cestu až do srdce, nebude zabývat, ale

co nejlépe ho využije.

Našel si solidní bydlení a uspořádal své finance. Zjistil, že úspory nastřádané ze mzdy, kterou dostávaljako údržbář ve strojovně Sunu, mu stačí na pohodlný život. Po krátkém hledání si vybral malý pokoj vjednom ze starých domů v Chelsea. Stál tak daleko od centra, že když se každý den vracel z práce domů,připadal si, jako by cestoval za město na farmu. Moc se mu líbilo dřevěné obložení kolem krbu a římsypod stropem. Nadchlo ho, že dokázaly vydržet celých sto padesát let na jednom místě. Trochu jim jejichtrpělivost a klid záviděl.

Večer zapálil Peter Lake oheň v krbu, posadil se do houpacího křesla a spokojeně poslouchal, jak vchodbě pravidelně tikají hodiny. Někdy se do jejich zvuku natolik zabral, že jako malý kluk potichuodříkával: „Severní Dakota, Jižní Dakota. Severní Dakota, Jižní Dakota. Severní Dakota, Jižní Dakota.“Ačkoli netušil proč, nesmírně (často až k slzám) ho dojímal zvuk koňských kopyt dopadajících na dlažbuulice před domem. Často po ránu ležel v posteli, poslouchal, jak pod okny klepají podpatky ženspěchajících do práce a představoval si, že kolem projíždí mlékařův povoz tažený párem statných valachů.

Doufal, že materiálně má všechno, co hledal, spoléhal na hodiny na chodbě odpočítávající všechnySeverní a Jižní Dakoty světa, na klidný pokoj s krbem a pohodlným houpacím křeslem, na měkkou postelvrhající dlouhé stíny, na mlékařské koně projíždějící tu a tam pod oknem i na svůj nový oblek v lehceedwardovském střihu. Doufal, že mu bude odpuštěno, že si nemůže vzpomenout na to, na co si skutečněnemohl vzpomenout. Možná o všechen ten jakoby ztracený čas skutečně přišel a postupně si, stejně jakovšichni ostatní, které jakási neznámá síla vrhla vpřed či vzad, postupně zvykne, přizpůsobí se a stane seklidným spořádaným občanem s matnými, pomalu blednoucími vzpomínkami na něco, co se nedávysvětlit.

Nebyla to nijak těžká cesta, protože ho na ní provázela řada drobných radostí, které mu ale přinášelymimořádné uspokojení. Podobně jako hlasitě tikající hodiny ho těšila i tichá hudba klavíru, kterouposlouchal z jednoho z pokojů pod ním. Představoval si, že tam bydlí nějaký mladý pilný hudebníkpřipravující se na kariéru profesionálního pianisty. Moc dobře přitom věděl, že hudba ve skutečnostipřichází úplně odjinud, odněkud z hloubi jeho duše. Na tom mu ale nezáleželo. Byla krásná a vícnepotřeboval vědět. Potřeboval si pouze trochu odpočinout, a přežít. Hlavně přežít. Na tom mu znějakého důvodu záleželo ze všeho nejvíc. Do zaměstnanecké jídelny v sídle Sunu nechodil, protože raději

jedl sám. Namísto toho se stravoval v restauraci Francouzský mlýn, kde mu číšník pokaždé přineslbřidlicovou tabulku. Na ní byla křídou stručně rozepsaná nabídka dne, málokdy se skládající z více neždeseti jídel. Vybral si, na co měl chuť a jídlo za chvíli neokázale přistálo na stole. Pokaždé si pochutnal, aprotože moc neutratil, mohl si dopřát i sklenici dobrého ovocného vína.

Po večeři pravidelně chodil do veřejných lázní. Nejdřív se zastavil u lázeňského holiče, který ho oholil azastřihl mu konečky vlasů. Poté se svlékl, šaty uložil do skříňky a v jedné ze stovek mramorových kójí sidopřál dlouhou sprchu. Následovala řada pokaždé jinak zkombinovaných procedur, mezi nimiž nikdynechyběla parní lázeň, ledová lázeň, sauna, vířivka a bahenní zábal. Z lázní pokaždé vycházel čistý jakodokonale vyleštěná perla a unavený jako dítě před večerní pohádkou. Pokaždé měl pocit, jako by muvydrhli nejen tělo, ale také duši. Pomalu se dopotácel domů, na hodinku až dvě se posadil do houpacíhokřesla ke krbu a nakonec spokojeně ulehl na čistě povlečenou postel a zachumlal se pod velkou, tlustoupeřinu.

Usínal snadno, sotva se hlavou dotkl polštáře. Jednak měl za sebou víc než patnáctikilometrovou chůzi do

práce a potom znovu z práce, ale navíc nepatřil k tomu typu vedoucích, kteří kromě rad a zkušenostísvým podřízeným rádi rozdávají i práci. Pokud bylo třeba opravit vadný píst nebo válec či jinou součástkusložitého soukolí ve strojovně Sunu, pracoval Peter Lake stejně usilovně jako všichni ostatní a dělalo muto líp, než pět hodin v posilovně nebo v luxusním fitnes-klubu.

Náročná práce ve strojovně, čerstvý vzduch během dlouhých cest domů, svěží zelenina a libové maso v restauraci Francouzský mlýn, každodenní sklenka vína, léčebné procedury v lázních, čistá postel snaškrobeným povlečením a pevné přátelství se Švédskou rukou (místní prádelnou od níž pravidelnědostával dokonale nažehlené košile a čisté ponožky) mu nesmírně prospívaly. Ovšem bez současnéhoprobuzení a ozdravění mysli by veškerá tato péče přišla nazmar a jeho tělo by zůstalo jen chátrající

schránkou.

Výraznou proměnu duše přičítal zejména klidu jeho nového pokoje ve starém domě v Chelsea, rytmickytikajícím hodinám na chodbě, tiše rozprávějícímu a vlídně praskajícímu krbu, dlouhým hodinám stráveným

o samotě v tichém rozjímání a odpočinku, jehož se mu dostalo po onom víc než neskutečném snu, vněmž prolétal všemi hroby světa. Usilovně se ho snažil vyhnat z hlavy, protože do jeho nového klidnéhoživota v historické části Chelsea se vůbec nehodil. Navíc mu neustále připomínal děsivou pravdu, že on,Peter Lake, vedoucí údržbář strojovny Sunu a spořádaný občan, doufající, že se bude moci konečněusadit a nalezne vytoužený klid, je ve skutečnosti živým archívem mrtvých, které dokáže jednoho podruhém spočítat a navíc je i přesně popsat, jako by se s každým osobně znal.

JEDNOU VEČER PETER LAKE seděl sám u stolu v restauraci Francouzský mlýn. Čekal, až mu přinesoumalý steak, bramborové hranolky, salát a sklenici vína. Jak bývá běžné před zimním slunovratem, alenikdy po něm, začínající večer působil radostně a vábil početnými přísliby dokonce i ty, kdo vůbec nicneměli. Peter Lake, který měl alespoň něco málo, klidně seděl a sledoval světla lemující obě stranyHudson Street. Ve tmavnoucím šeru stále víc připomínala vánoční stromek.

Pohodlně se opřel o zeď za sebou a pozoroval lidi spěchající ulicí a choulící se před neobvykle mrazivýmlistopadovým větrem. Kolem okna proběhl řidič vlakové soupravy metra a rychle zmizel kdesi v teplémpodzemí před kanonádou malých ledových krystalků, ohlašujících příchod sněžné bouře. Hned natorestauraci minula draze oblečená dáma s bolestivým výrazem v tváři. Z jejího vzhledu se dalo snadnousoudit, že většinu času tráví na Upper East Side a do dalších částí města se vydává jen v těchnejnaléhavějších případech. Drzý vítr se jí snažil dostat pod kožešinu. Peter se na něj skoro zlobil. Asoučasně si všiml jejích perel. Všiml si jich, protože je už někdy někde viděl.

Od chvíle, kdy se probudil na nemocničním lůžku a spatřil nad sebou mladou rusovlasou lékařku, o ženách

vůbec nepřemýšlel. Ani na okamžik ho nenapadlo, že jedním z důvodů, možná tím hlavním, proč se takdlouho bezcílně toulal městem a přespával jako bezdomovec ve sklepeních, byla snaha vyhnout seženám. Nevybavoval si, že by někdy dříve k nějaké ženě cítil hlubší náklonnost, bylo mu jen podivné, žese nemůže podívat na ženu s modrýma očima, přinejmenším se jí nemůže zahledět přímo do tváře.Stejně na něj působily mladé dívky s jistými rysy ve tváři a nyní také perly na krku dámy za oknem.

Dveře do Francouzského mlýna se otevřely, do místnosti vlétlo pár třpytivých vloček připomínajícíchúlomky skla a hned nato se dveře zase zavřely. Peter Lake si v první chvíli myslel, že to má na svědomívítr, ale pak se podíval směrem k zemi a všiml si, že ke stolu na opačné straně restaurace míří dva malímuži. Byli sotva metr a půl vysocí, možná o maličko vyšší, ale rozhodně ne o moc, měli na hlavě buřinky a

oblečení byli do ošuntělých kabátů, ze kterých někdo odstřihl šosy. Oči jim vězely hluboko v očníchdůlcích, měli hrubou pleť připomínající kůži nosorožce, široké lícní kosti a ještě širší ústa, která by sehodila na přinejmenším dvakrát větší tvář. Ruce připomínaly dvě malé tučné koule, ze kterých vystupovaly

tlusté, skoro dětské palce, jemné a divné jako tlapky rosničky. K podivnému tělu se hodil i jejich hlas.Kníkali jako ustrašení školáci, nebo jako muži, kteří si za ženu vzali dřevorubkyni či vrchní vězeňskoudozorkyni.

Peter Lake k nim necítil ani sympatii, ani nenávist a vlastně ho vůbec nezajímali. Přesto od nich znějakého důvodu nedokázal odtrhnout oči. Možná proto, že muži zjevně nemluvili o žádném banálnímtématu, jaké lidé obvykle probírají v restauraci. Vzrušeně diskutovali, jako by se na něčem důležitémdomlouvali. Zdálo se, že se navzájem nemůžou ani cítit, ale přesto si byli nějak blízcí. Hovor brzo přerostlv hádku. Oba divoce vyskakovali ze židlí a mluvili čím dál hlasitěji. Vlastně nemluvili, ale zvláštněskřehotali, jako dvě vzteklé vrány bojující o kořist.

Na stole před Peterem Lakem se objevila večeře. Přinesl ji úslužný číšník, který se na něj usmál, omluvněmávl rukou směrem ke dvěma ječícím skřetům v buřinkách a ustřižených fracích a vyvrátil oči kamsi kestropu, jako by chtěl říct: „La Madonna!“ (Všichni číšníci ve Francouzském mlýnu přirozeně pocházeli z

italské Brenty.)

Peter Lake se pustil do jídla a ze všech sil se snažil ignorovat malé muže. Ať se snažil sebevíc, jejichhlasitý hovor vytěsnit nedokázal. Opakovaně se mu do uší drala hlavně naléhavěji pronášená slova, která měla zřejmě pro oba diskutující nějaký zvláštní význam. Těšil se, že si v klidu pochutná na steaku, alemísto toho mu v jedné chvíli málem zaskočil v krku.

Rozhovor malých mužů probíhal zhruba takto: „Něco, něco, něco, něco, něco, něco, něco… bílý afgánskýchrt… něco, něco, něco, něco, něco, něco, něco, něco, něco, něco úplně jiného, něco, něco, něco, něco,něco a něco naprosto nesrozumitelného.“

„Bílý afgánský chrt.“ Tato slova se Peterovi zasekla v hlavě jako rybářský háček.

Než se vzpamatoval, svižně kráčel ulicí a bojoval se silným severním větrem. Minul Chelsea a vyrazil do

centra.

Nevěděl, co ta tři slova znamenají, ale neušlo mu, že na něj mimořádně silně zapůsobila. Bál se, že by homohla připravit o jeho čerstvě nabytou rovnováhu. „Sakra!“ zanadával, zatímco se nechal unášet nohama,

které jakoby vůbec neovládal. „Do prdele!“ Vlastně ani nevěděl, proč a kam jde, ale nemohl se zbavitneodbytného dojmu, že kdyby se vrátil do pokoje, všechno, čeho v posledních dnech a týdnech dosáhl,by bylo nenávratně ztraceno. „Musíš zachránit hodiny, co bijí každé čtvrt hodiny. Musíš zachránit hodiny,co bijí každé čtvrt hodiny. Musíš zachránit hodiny, co bijí každé čtvrt hodiny,“ opakoval stále dokola jako v

dobách, kdy chodil ulicemi coby napůl šílený tulák. Když se přiblížil k jasně osvětlené elegantní nákupníčtvrti plné drahých luxusních obchodů, s úlekem zjistil, že přestože je čistě a pěkně oblečený, lidé proudící

kolem něj po ulici, se mu znovu širokým obloukem vyhýbají.

„Ne!“ vykřikl, čímž si nechtěně zajistil volný průchod místem, které bylo ještě před chvílí zcela ucpanéskupinou zvědavců hledících do výkladní skříně. „To stačí! To stačí! To stačí! To stačí!“ zašeptal sám prosebe. „To vážně stačí!“ dodal po chvíli a naráz zpomalil svůj bláznivý úprk městem. „Koupím si psa,“zamručel pod fousy. „Koupím si bílého psa a vezmu si ho s sebou do pokoje. Bude mi dělat společnost.Psy jsem vždycky miloval. Vlastně nevím, jestli jsem je miloval, protože si na to nepamatuju, ale psa sistejně koupím, bílého psa, bílého afgánského chrta. To je ono. Nejspíš jsem toužil po psu a vůbec jsem to

nevěděl.“ Peter Lake si odkašlal a dodal: „Přesně tak, opatřím si bílého psa.“ Hned nato zamířil k velkýmobchodním domům.

Dokonalejší nákupní čtvrť by nenavrhl ani Kublaj-chán. Stačilo se rozhlédnout a člověk si mohl koupitvšechno, co chtěl, protože všude kolem bylo úplně všechno, po čem lidé touží. Obchodní domy zabíralyplochu desítek hektarů a sahaly do výšky stovek poschodí. Stály vyrovnané podél nekonečných ulic jakoobří kostky domina. Obyvatelé města chudých na tyto chrámy materialistické církve hleděli z opačného,nesmírně vzdáleného břehu řeky. S obdivem a závistí sledovali věže blikající v noci tisíci světel a ve dnezářící jako nablýskané bajonety pušek. Často se zastavovali a společně přemýšleli, na co to vlastně taktoužebně hledí.

Peter Lake našel obchod se psy a bez otálení se zeptal, jestli by mohl dostat bílého psa.

„Co takhle pěkného šarpáje?“ zeptal se prodavač.

„Ale já už jedl,“ ohradil se Peter Lake.

„Šarpáj, to je, vážený pane, velmi vzácný a moc krásný bílý pes.“

„Aha. Tak mi ho ukažte.“

Prodavač zmizel a za chvíli se objevil se psem pod paží.

„Bože můj, co to má být?“ zeptal se Peter Lake s vyjeveným výrazem, když psa uviděl. „Copak jsem říkal,že bych s ním chtěl vytírat podlahu? A kde to má oči? Taková potvora se hodí tak nanejvýš pro starébáby, co už dávno zapomněly, jak vypadá správný pes. Nechci nic, co by nedokázalo přeskočit přes plot,nebo aspoň přes kozu.“

„A co byste tedy říkal tady Ariadně?“ zeptal se prodavač a ukázal na půvabného sněhobílého bernardýna.

„Tak to je něco úplně jiného. Vážně moc pěkný pes.“ Peter Lake uznale pokýval hlavou, přistoupil kAriadně a poplácal ji po velké chundelaté hlavě. „Hodný pes, moc hodný a pěkný pes,“ pochválil fenku.

„Lepšího jen tak nenajdete,“ pobídl ho prodavač.

„Přiznávám, že se mi moc líbí,“ řekl Peter Lake, „ale zdá se mi trochu malý.“

„Vy byste chtěl ještě většího psa?“

„Ne. Chtěl bych skutečně velkého psa… velkého bílého psa,“ vysvětlil Peter Lake a po pár vteřinách dodal:„Pořádného obra.“

„Tak to budete muset zajít k Ponmoyovým,“ prohlásil prodavač. „Specializují se na hodně velké psy.“

Obchod s nadměrnými domácími miláčky manželů Ponmoyových našel Peter docela snadno. Byl plnýobřích psů přivázaných na silných ocelových řetězech. Většina se zuřivě vzpínala na zadních a snažila seřetěz přetrhnout a někteří navíc vztekle štěkali a vyli jako vlci na měsíc. Všichni měli obří tlamy s ostrýmivyceněnými tesáky a pokleslou spodní čelistí visící jako opona v baru Roxy. Po ní jim do velkých kbelíkůstékaly potoky slin. Zaměstnanci je krmili desetikilovými bizoními steaky a srst jim pravidelně zastřihovalikeřovými nůžkami.

„Hledám velkého bílého psa,“ oznámil Peter Lake samotnému panu Ponmoymu.

„Velkého psa?“ zopakoval majitel obchodu. „Tak to by se vám mohl líbit tady ten,“ řekl a ukázalzákazníkovi asi metr a půl vysokého mastifa.

Peter Lake zvíře několikrát obešel a nakonec zakroutil hlavou.

„No, asi bych dal přednost něčemu maličko většímu.“

„Něčemu maličko většímu? Nic většího tu nemáme. Tohle je největší pes, jakého jsem kdy viděl. Váží stodvacet pět kilo. Větší psi se už prostě nedělají.“

„Víte to naprosto jistě? Z nějakého důvodu se mi zdá, že potřebuju hodně velkého bílého psa, skutečně

velkého psa, jestli rozumíte.“

„Rozumím vám naprosto přesně,“ přikývl pan Ponmoy. „Vy totiž nechcete psa. Vy chcete koně!“

Peter Lake v mžiku ztuhl a na tváři se mu rozhostil výraz dokonalého klidu, blaženosti a štěstí. „Správně…“ vydechl. „V pokoji bych ho sice mít nemohl, ale kousek od domu jsou stáje. Mohl bych na něm jezditparkem. Takový kůň by…“

NA POLICÍCH V PETEROVĚ KNIHOVNĚ až dosud ležely zajímavé části soukolí strojovny, které stály zapodrobnou prohlídku, a proto si je odnesl z práce domů. Nyní ji zaplnily stovky knih o koních. Základtvořila klasická díla jako Péče o koně od Roberta S. Kahna, Koňská anatomie od Burchfielda a TurnerovoUmění drezúry. Peter Lake ale procházel knihkupectví skoro stejně pečlivě jako hroby plné nebožtíků,takže primární zdroje záhy doplnil sekundárními, terciálními i kvartálními zdroji a řadou knih, kterépodobně jako životy většiny lidí čeká jen pár prchavým okamžiků slávy, a pak už jenom poslední soud.Své místo v knihovně našly nezapomenutelné Paměti vojenského sluhy od Moffeta Southgatea (ten strávil

celý život ve stájích námořní letecké základny) i Katalog alabamských klisniček z lepších rodin od Georgie

Fatwoodové. Velkou radost měl Peter z příručky Leona Sierry Afro-kalifornský parkúrový styl a zevzpomínek žokeje Fulgura Franga Tak sebou hni, ty prašivá herko! Skutečným skvostem ale byladvacetikilová obrazová publikace vytištěná na pergamenovém papíru a vázaná v hedvábných deskách sezlatými rytinami a s názvem Obrázky velkých bílých koní, kterou získal za pouhý týdenní plat.

Nad Obrázky velkých bílých koní strávil Peter Lake několik bezesných nocí. Soustředěně listoval sem atam a snažil se přijít na to, se kterým z koní se cítí vnitřně svázaný. Měl pocit, že odpověď má na jazyku,ale ne a ne na ni přijít. Věděl, že si nemůže koupit jen tak nějakého koně, potřeboval ke koupi nějakývážný důvod. Dlouhé hodiny zíral na nádherné bělouše na rozlehlých zelených loukách, na důstojné koněv šarlatových a stříbrných postrojích během přehlídek před sídlem anglické královny a nesmírně si toužíval. Nechápal proč, ale podobně šťastný už dlouho nebyl, tak dlouho, že si na to nepamatoval.Peterovi sousedé však jeho nadšení moc nesdíleli. Trochu jim vadilo, když se uprostřed v noci vzbudili auvědomili si, že hluk, který je probral ze spánku, vychází z bytu jejich jinak spořádaného souseda,cválajícího po pokoji a řehtajícího jako kůň. Na Peterovu obranu je třeba říct, že se nepovažoval za koně, pouze se snažil přijít na to, co ho ke koním tak neodolatelně přitahuje. Pobíhal s napřaženýma rukama,aby napodobil ztuhlé přední nohy koní z fotografií, ale vyvážené ladnosti a důstojnosti bělohřívých koníani zdaleka nedosahoval. Narazil na fotografii ohnivého koně letícího jako vítr, tak rychle, že se nohamaani nedotýkal země a hlavu nesl vzpřímeně. Jako by se právě vyřítil zpoza rohu, kde za sebou nechaldýchavičně rachotící automobil. Kůň Petera naprosto uchvátil. Chtěl se mu podívat do očí, proto knihuneustále různě otáčel a nakláněl ze strany na stranu a dokonce ji zkusil obrátit. Nakonec si z práce přinesl

silné zvětšovací sklo. Přitahovalo ho zejména to, jak lehce se kůň nesl vzduchem. Stačilo zavřít oči avzlétl spolu s ním. Dobře si uvědomoval, že rozdíl mezi tím, když člověk (nebo kůň) běží po zemi, nebo se

vznáší třeba jen kousíček nad ní, nelze v žádném případě podceňovat. Malý kousek oddělující nohy odzemě, ke které byly do té doby pevně připoutány a nyní se nad ní jakoby beztížně vznášely, se rovnalvzdálenosti světelných let. Ta vzdálenost byla větší, než si lidská mysl dokázala představit. Peteramnohokrát napadlo, jestli si třeba takoví andělé, neustále létající nebem, ještě vůbec pamatují, jaké je tostát na zemi a jestli je podle hloubky andělských očí a způsobu, jakým se vznášejí vzduchem, možnéodlišit umělce tvořící ve vyšším zájmu od těch, co pracují pouze pro peníze. On sám podobný let viděl uPetipů, když se mu do náručí z ničeho nic vzneslo dítě; přiletělo k němu přes kamenné nádvoří tak lehce,jako by na něj neplatily fyzikální zákony.

Současně to však mohla být jen jedna z početných věcí, které si pouze představoval. Nic to ovšemneměnilo na tom, jak nesmírně ho tato věc tížila. Stejně jako děsivá snová vzpomínka na miliony mrtvých,

s nimiž se setkal během divoké jízdy jejich hroby. Věděl, že pokud se nedozví, kdo je, nikdy se mupodobné iluze nepodaří objasnit. Koně, které viděl před sebou, sice působili tajemně a záhadně, alezároveň skutečně, jako bytosti z masa a kostí. Nejspíš právě to ho na nich tak neodolatelně přitahovalo:vypadali jako z jiného světa, ale přesto mohli tahat povozy plné odpadků nebo vozit turisty po parku.Nebylo těžké je milovat, protože byli neskutečně krásní a nepopsatelně něžní. A tak Peter Lake dálstudoval obrázky bílých koní, aniž by věděl proč a jeho srdce se plnilo hlubokým, nevysvětlitelným citem.

Zanedlouho nebyla ve městě jediná stáj, kde by Petera Lakea neznali. Pokud někde předváděli neboprodávali koně, Peter Lake tam nesměl chybět. Často sedával na velkém kameni nad nejvyhlášenějšíjezdeckou trasou v Centrálním parku. Kdyby se nezbavil své dřívější zmatenosti, ničemu z toho, co viděl a

co zažíval, by nikdy neporozuměl. Ale nyní se mu všechno začalo postupně skládat ve velký matný obraz.

Velmi brzo například pochopil (spíš ze svého vlastního jednání než proto, že by si vzpomněl), že hledájednoho konkrétního koně. Velkou radost mu to ale neudělalo. Jak má najít jednoho konkrétního koně,když netuší, proč ho hledá, neví, kde ho má hledat a když je na světě tolik velkých bílých koní!

Čím hlouběji pronikal do podstaty, tím lépe jí rozuměl. Postupně se uzdravoval a spolu s přibývajícímifyzickými silami se zostřovaly i jeho smysly. Kdyby to tak nebylo, nikdy by si nevšiml Christiany.

Je samozřejmě pravda, že minout Christianu bez povšimnutí jen tak nešlo. Byla totiž přesně ten typ ženy,které… No, vždyť vlastně už víme, jak vypadala. Zvláštní ovšem bylo, že Peter Lake se v její společnosticítil stejně dobře, jako se ostatní muži cítili nesví. Možná to bylo tím, že jí chyběly některé zvláštní rysy,silně působící právě na Petera. Neměla modré oči, nenosila perly a její tvář nepatřila k těm, které vmužích vyvolávají hlubokou bolest a touhu. Všiml si Christiany poměrně brzo, poté, co ji několikrát potkalcestou do stájí a nazpět. Vídal ji, když sledovala tažné koně procházející po ránu čtvrtí Red Hook(většinou to byli malí shetlandští poníci zapřažení do vozíků s květinami nebo sloužící na narozeninovýchoslavách, ale občas se mezi nimi objevil i nějaký větší kůň či dokonce bílý hřebec). Potkával ji na aukcíchkoní a po čase ji začal zdravit lehkým úklonem hlavy, jako se zdraví lidé, jejichž tváře poznáváme, ale

nikdy jsme s nimi nemluvili.

Když ji konečně oslovil, oba s údivem zjistili, že toho mají společného daleko víc než jen zájem o koně.Ani jeden si netroufali prozradit, že zájem je spíše posedlostí či vášní, protože netušili, jestli by si v tomtozaujetí rozuměli. Spojoval je také Sun. Peter Lake prozradil, že v novinách pracuje jako vrchní údržbář,načež se Christiana zeptala: „Tak to musíte být pan Doručitel?“

„Jak to víte?“ zeptal se Petr Lake.

Věděla to od svého manžela. A kdopak byl její manžel?

Přece kapitán motorového člunu, na kterém se zaměstnanci novin vydávali po řece a do zátoky. Veskutečnosti ji však se Sunem a tudíž zprostředkovaně i Peterem Lakem pojilo daleko víc, pracovala přece

jako služebná v domě Pennových, a když byla Jessica na cestách nebo pomáhala Praegerovi de Pinto svolební kampaní, často Harrymu Pennovi předčítala.

„Praegera de Pinto znám,“ usmál se Peter Lake. „Dvanáctkrát jsem pro něj hlasoval. A znám i vašehomanžela. Někdy od něj dostávám ryby. Jednou mi dal velkého okouna. Odnesl jsem ho do Francouzského

mlýna a nechal si ho upéct s bylinkami na másle. Ve strojovně máme Asburyho moc rádi a vždycky se na

něj těšíme, i když nepřinese rybu. Neznáme totiž člověka, který dokáže tak dlouho a pozorně poslouchat,

když vykládáme o strojích. Zajímá ho každá maličkost, chce znát i ten poslední šroubek.“

„V poslední době toho nemá moc na práci,“ přikývla Christiana. „Přístav zamrzl a člun musel dát doopravy, protože ho hrozně zlobil motor. Je to starý model a sám si s ním neví rady.“

„Tak proč neřekl mně?“

„Nejspíš vás nechtěl obtěžovat.“

„Jaképak obtěžování? Já motory a všechny stroje miluju. Kdy ho zastihnu v přístavu?“

„Skoro od rána do večera.“

„Hned zítra za ním zajdu a podívám se, jestli bych mu nemohl pomoct.“

Peter Lake se s Christianou rozloučil a zamířil domů. Šel jako v mrákotách, protože se zdálo, že právěnašel novou přítelkyni. Noví přátelé znamenají radost a přílišný pocit štěstí by ho mohl zastavit v půlicesty. Proč by ale nemohl Asburymu pomoct s opravou motoru? Tím přece nemůže nic zkazit. Člunkoneckonců patří Sunu a opravovat všechno, co spadá do majetku novin, je, pokud je mu známo, hlavnínáplň jeho práce. A prozatím také smysl existence.

Hrůzostrašníkův návrat

JEDNOHO LISTOPADOVÉHO TÝDNE posedla velké magnáty nová vášeň: začali skupovat kostely. CraigBinky nechtěl zůstat stranou a koupil si hned deset baptistických kostelů na Upper West Side. Ale radost z

toho neměl. Chodil jako tělo bez duše, protože ve srovnání s dalšími miliardáři to bylo jako kapka v moři.Marcel Apand získal tři episkopální kostely přímo v centru a jeden řecký pravoslavný v Astorii a CrawfordBees dostal se slevou šedesátku synagog.

Nesmírně se ho dotklo, když na něj Praeger de Pinto během kampaně zaútočil a ještě víc ho naštvalo,když Praeger skutečně vyhrál a stal se starostou. Měl pocit, že mu nový starosta přinejmenším dlužínějakou drobnou informaci o lodi, stále ještě kotvící uprostřed Hudsonu, ale Praeger mu odmítal cokolivsdělit s tím, že v prosinci všechno ohlásí sám. Craig Binky tedy bude muset počkat, až Praeger o všemuvědomí veřejnost.

„Ale já jsem přece novinář. Vlastně víc. Jsem majitel novin!“ prskal Craig Binky. „Jestli ztratím své zdrojeinformací, přijdu o veškerý náskok. Celou dobu jsem tě podporoval a ty mě takhle necháš na holičkách!Jak mám proboha klouzat po vodě, když mi odmítáš hodit lano?“

Nic ale nezmohl. Do kanceláře se vrátil s prázdnou. „Nejspíš jsem jediný v celém městě,“ postěžoval siAlertuovi a Scroutuovi, „kdo neví ani věc,“ (bylo to spojení, které často rád používal, když chtěl naznačit,že je špatně informovaný). „Něco s tím musím udělat a myslím, že vím co.“

Craig Binky se obrátil na členy podsvětí. Za sto tisíc dolarů se dozvěděl, že hlavní postavou tajemnéhodění kolem lodě je Jackson Mead a po padesáti tisících dolarech získal jména reverend Mootfowl a pan

Cecil Wooley. Harry Penn se doslechl, že Binky skupuje rozumy a myslí si, že ví to, co nikdo jiný neví. Na

vlastní oči se o tom přesvědčil ve chvíli, kdy ho potkal na jednom z početných novinářských dýchánků.Craig Binky se naparoval jako cornwallská slepice (tohle přirovnání slyšel od Binkyho). Doslova zářilštěstím a nevydržel chvilku sedět na místě. Všichni čekali, že Craig Binky pronese pochvalnou řeč naadresu známého a uznávaného sloupkaře E. Owena Lemura, což také udělal. Mírně však překvapil obsahem: „S potěšením mohu konstatovat, že mne E. Owen Lemur vždy nade všechny miloval. Nesmírněmne obdivoval a vážil si mne. Dodnes vzpomínám, jak o mně jednou řekl…“ Ještě potom všechny udivil,když se po své sebechvále znovu zvedl a s rozzářeným pohledem ohlásil: „Znám jména lidí, kteří připlulina velké lodi!“ Teprve pak se konečně posadil.

Harry Penn se k němu naklonil a zašeptal mu do ucha: „Myslíš Jacksona Meada, reverenda Mootfowla apana Cecila Wooleyho? Craigu, to ale vědí i tvoji kameloti a nemuseli kvůli tomu platit Solu Fappianovidvě stě tisíc dolarů.“

„A odkud se to dozvěděli?“ zeptal se Craig Binky, který po Harryho slovech zbělel jako moučkový cukr.

„Přečetli si to v Sunu,“ zalhal Harry Penn. „Všichni tvoji doručovatelé čtou zásadně jen Sun. Myslel jsem,

že to víš.“

Craig Binky se rozhodl, že musí zachránit své strádající noviny a spolu s nimi vlastní pozici v mediálním

světě. Věděl, že pokud chce napravit svou pošramocenou pověst, nesmí litovat peněz ani námahy. Zakaždou cenu musí zjistit, co přesně se děje. Zbývala mu jediná možnost: pojede se zeptat počítače.

Na jednu ze svých luxusních limuzín nechal obout zimní pneumatiky a vyrazil do hloubi Connecticutu, kde

vysoko na vápencové skále nad klidným údolím stála obří budova připomínající bunkr nebo protiatomovýkryt. V jejích útrobách se skrýval terminál počítačové sítě zásobující informacemi samotný Washington.Většinu času tento silikonový obr pracoval na věcech, které byly běžným lidem naprosto nesrozumitelné.Sem tam z něj však vypadlo i něco, co zajímalo veřejnost.

„To je všechno?“ zeptal se Craig Binky ředitele terminálu, který ho zavedl do místnosti velikosti dvou setstodol zaplněné až po strop elektronickými náhrobky.

„Tohle?“ zeptal se ředitel s úsměvem. „Samozřejmě že ne. Jsme jen jeden z terminálů. Zabýváme se zdepřevodem uživatelského jazyka do specifických algoritmů, se kterými dokáže pracovat velký počítač ve

Washingtonu.“

„To jako chcete říct, že počítač ve Washingtonu je ještě větší než ty vaše?“

„Vlastně ne. Washingtonský počítač je velký asi jako dům, ale neustále ho udržují zmražený na teplotu

absolutní nuly. Jediná z jeho operačních pamětí velikosti zrnka písku má kapacitu modelu, který by

řekněme v roce devatenáct set devadesát zabral celou místnost. Washingtonský počítač je mozek a

terminály slouží jako nervová vlákna procházející celým tělem. Vysvětlím vám to například na vašem

mozku, který, přestože je velký jako…“

„Basketbalový míč,“ přispěchali s nápovědou Alertu a Scroutu.

„V pořádku, jako basketbalový míč. Každopádně je stále podstatně menší než vaše tělo. Zato je ale

nepoměrně chytřejší.“

„Co kdybychom šli rovnou k věci,“ přerušil ho Craig Binky, jehož přemáhala netrpělivost.

„Přinesl jste si vlastní chipy?“

„Jaké chipy? Jen jsem se chtěl na něco zeptat.“

„A stačí vám jedna otázka?“

„Proč ne?“

„Základní sazba činí jeden milion dolarů.“

„Mně to za to stojí.“

„Tak dobře. Konečně jsou to vaše peníze. Takže: na co jste se chtěl zeptat?“

„Kdo je Jackson Mead?“

„Ale počítejte s tím, že milion dolarů stojí pouze přístup do washingtonské centrály.“

„Tak už se pro všechno na světě zeptejte!“

Ředitel přistoupil k počítači a zadal dlouhou řadu kódů a povelů. Poté napsal otázku: „Kdo je Jackson

Mead?“

O chvíli později se na rubidiové obrazovce rozzářila následující odpověď: „Nevím.“

„Co to má jako být?“ zaječel Craig Binky. „Jaký ‚nevím‘? Nechte mě, ať si s tou věcí promluvím!“

„Můžeme zařídit jednostranný hlasový přenos.“

„Tak ho zařiďte, ať si s tou zatracenou věcí můžu popovídat.“

„To vám upřímně nedoporučuji.“

„Spojte mě s tou potvorou. A hned!“ zařval Craig Binky.

„Tak dobře. Můžete mluvit.“

„Podívej, ty pitomá mašino,“ začal Craig Binky, „zaplatil jsem milion dolarů, jen abych ti položil jedinou

docela jednoduchou otázku, a ty mi řekneš, že neznáš odpověď?“

„A co má být?“ napsal počítač.

„Měl bys přece vědět úplně všechno!“

„To bych vážně měl.“

„Ty podvodníku jeden! Nechtěj, abych se rozjel do Washingtonu a vymlátil z tebe duši!“

„Ty mi vyhrožuješ?“ zeptal se počítač.

„Jo, přesně to dělám,“ rozječel se Craig Binky a několikrát poskočil, jako by boxoval nebo zdravil tlupu

opic. „Vyhrožuju ti. A měl by ses bát, protože jsi pěkný sráč.“

Počítač dlouho zvažoval odpověď, než konečně napsal: „Polib si.“

„Zkus si přijít pro šek, ty bastarde,“ zařval Craig Binky a vyřítil se ven.

Počítač bleskově shromáždil údaje o všech finančních nástrojích, které měl Craig Binky ve svém rozsáhlém

portfoliu k dispozici a než jeho majitel stačil vyjít ze dveří, odeslal a nechal schválit exekuční výměr a

příkaz k obstavení účtů a zmrazení veškerých aktiv. Do všech novin, s výjimkou Ghostu, pak rozeslal

podrobnou zprávu o celém případu.

„Zatracený počítačovníky!“ vztekal se Craig Binky v autě, když se spolu s Alertuem a Scroutuem vydal

zpátky do města. „Pitomý výpočtáče!“ Zase nic nezjistil. Nejspíš byl úplně poslední, kdo o Jacksonu

Meadovi vůbec nic nevěděl. Všichni ostatní sledovali postupně se objevující zprávy, kterými Praeger de

Pinto veřejnost a tisk připravoval na velké odhalení, které naplánoval na prvního prosince. Craig Binky to

nesl nesmírně těžce. A jak to měl taky nést, když víc než on věděl dokonce i Hrůzostrašník…

Hrůzostrašník? Ano, Hrůzostrašník.

BŮH STVOŘIL SPOUSTU TVORŮ, ale úplně nejhrůzostrašnější ze všech byl Hrůzostrašník. Jako malé dítě

se v jednom kuse pomočoval a pořád se mračil, ovšem ty nejhrůzostrašnější rysy jeho povahy se objevily,

až když trochu povyrostl. Lidé ze zátoky si ho nechali u sebe (vyhnali pouze Petera Lakea, protože k nim

nepatřil), ale potají (někdy ne tak úplně potají) neustále doufali, že se ho nějakým šťastným zásahem

milostivého osudu jednou provždy zbaví, a bylo jedno, zda ho zabijí indiáni nebo ho spolu s jeho

mechovou kánoí odnese bouře.

Hrůzostrašník už při svém porodu vyděsil vlastní matku k smrti. A protože ho žádná žena ze zátokynechtěla kojit, strčili ho do malé kruhové chýše a přivázali ho ke slepé koze. Nikdy se nenaučil mluvit, jenchroptěl a říhal, a přesto byl výřečnější než senátor po divokém alkoholovém večírku. Když lidé ze zátokytruchlili, Hrůzostrašníka pravidelně posedla bláznivě veselá nálada, a když se radovali, kabonil se jakonebe před bouří. Jedním okem se díval doprava, druhým doleva a trochu nahoru, takže pokud si chtělněco skutečně dobře prohlédnout, musel neustále kroutit velkou hlavou, připomínající medicinbal s trsemtrávy. Několikrát při tom zranil děti a staré lidi a podařilo se mu omráčit i silné muže. Mnohokrát u tohovyvrhnul i pořádnou porci napůl stráveného ústřicového vývaru.

Lidé ze zátoky nezářili zrovna čistotou, ale podobného špindíru, jako byl Hrůzostrašník, nikdonepamatoval. Museli mu uvolnit tři hektary půdy a uprostřed mu postavit vlastní chýši, a to přesto, žesami byli lidé, s oblibou si pochutnávající na živých úhořích. Hrůzostrašník trpěl neukojitelným chtíčem asvými neohrabanými a monstrózně hrůzostrašnými námluvami způsoboval mezi dívkami na vdávání děs.

Jeho zuby připomínaly směrovky u těch nejodlehlejších ležení expedičních sil, s jejichž pomocí si vojácineustále připomínají, že na zemi existují i světlejší a vlídnější místa. Ukazovaly do všech koutů světa. Celé

tělo měl plné otevřených boláků, které se ve své cestě ke konečnému vítězství nezastavily ani předslepenými, hrůzostrašně špinavými vlasy, z nichž tu a tam vykouklo něco živého. Hrůzostrašník byljednoznačně nejosamělejší z lidí, protože nedokázal vydržet ani sám se sebou. Často ho vídali, jak se řítímělkou vodou, mlátí kolem sebe rukama, zuřivě ječí a snaží se zbavit své hrůzostrašné tělesné schránky,která ho tolik trápila.

Obecně se mělo za to, že ho jeho pokřivená konstituce, obří rozměry těla a hrůzostrašně nezdravý a

nechutný životní styl brzy doženou do hrobu. Nikdo nedokázal pochopit, jak je možné, že ostatní lidé ze

zátoky umírají jako mouchy, zatímco jemu se daří pořád líp. Měli za to, že nemá pro co žít, ale v tom semýlili. Hrůzostrašník miloval motýly. Tajně věřil, že se podobně jako housenka jednoho dne vyloupne zezámotku a rozletí se do světa jako krásné něžné stvoření, kterému by nikdo nikdy neublížil. Roky ubíhalya Hrůzostrašník stále čekal na svou proměnu. Upínal se k ní jako k jedinečnému cíli a jedinému smysluživota. Víra v proměnu ho tak mocně posilovala, že přežil všechny vrstevníky a dosáhl věku, který muvšichni záviděli. Během zimních měsíců před příchodem třetího tisíciletí žil už v mokřinách docela sám.Svým způsobem bylo dobře, že se lidé ze zátoky konce století nedožili a neviděli, co se stalo se světem.Stejně tak bylo dobře, že jako jediný přežil ten, který byl zvyklý snášet všemožná protivenství a s nadějí v

duši upírat zrak do budoucnosti.

Těžké časy, období prosperity a válka (stručně řečeno dějiny) zajistily rozkvět přístavu a přinesly zánikmokřin, bez nichž byli lidé ze zátoky ztraceni. V dobách rozkvětu se do míst, kde předtím vládlo rákosí abahno, roztahovaly továrny a přístavní mola. Kdysi živá země se měnila v pustinu neúrodnou jako holáskála. Během hospodářské krize sem mířily početné skupiny dělníků najatých na veřejné práce, jejichžúkolem bylo odstranit hranici mezi zemí a vodou, po níž se nedalo chodit ani plout v člunu, proto ji všichni

považovali za překážku dalšího rozvoje a málem příčinu všeho zla. Za války tu vyrostl hustý les loděnic,nákladních terminálů a vojenských skladišť. Do samého srdce mokřin se zabodly nové silnice a mosty,jako třeba Pulaski Skyway. Z kdysi tichých zákoutí vzlétaly helikoptéry a hladinu klidných lagun brázdilavznášedla s odporně zapáchajícími motory. Voda se mísila s olejem a plnila se odpadky. Stovky rafinérií achemiček udělaly z dýchání hrdinský výkon. Mračná stěna se stáhla od pobřeží, a přestože tu a tamvyděsila nějakou zmatenou duši a pár zběsile prchající nešťastníků si odnesla s sebou, zdálo se, že dávápřednost otevřenému moři.

Část lidí ze zátoky postříleli policisté na okraji mokřin, část rozdrtily kýly obřích tankerů, kterým staré trasypro kánoe nestačily. Další domorodce zachytily lodní šrouby výletních lodí, na jejichž palubách se za

zvuku ohlušující hudby opalovali bezstarostní, dokonale naolejovaní turisté.

S POKRAČUJÍCÍM STOLETÍM rafinérií přibývalo a postupně přibývalo také jedů, které rafinérieprodukovaly. Rodily se děti s neuvěřitelnými deformacemi, které však na rozdíl od Hrůzostrašníkaneprokazovaly ani zdaleka takovou odolnost a schopnost přežít. Nakonec zůstali jen Humpstone John,Hrůzostrašník a jistý mladík jménem Boojian. Humpstone John zemřel na zimnici. Boojian se vydal přílišdaleko k okraji ledu a vzalo si ho zimní moře.

Hrůzostrašník se snažil přežít s tím, co mu zbylo. Bydlel v napůl rozbořeném domě, který však přitahovallovce kachen a kožešin, ti ho chtěli využívat jako dočasnou skrýš nebo skladiště. Pokud v něm zastihlijeho majitele, dostali takový strach a přemohlo je tak silné znechucení, že okamžitě začali střílet. Podle nich to byla jediná účinná terapie, jak z toho zvláštního temného stvoření v koutě, z jehož očí na něhleděla minulost, vyhnat ďábla. Cíl sice ani jednou nezasáhli, ale nadělali spoustu děr do stěn z rákosí abláta. Hrůzostrašník se v obavách, že jednoho dne zamíří přesně, přestěhoval do vlhké díry v zemi.Nedlouho před ním ji opustila rodinka ondater, pro něž už byla voda v okolí příliš prosycená olejem. Žiltam jako v hrobě, jenom s tím rozdílem, že z něj mohl tu a tam vykouknout na povrch.

Když ho po několika dnech přemohl hlad, vydal se shánět potravu. Živil se kořínky, šneky, drobnýmhmyzem nachytaným do sítí, které si sám pletl a sem tam si přilepšil ústřicí, pokud na ni narazil. Tu atam, když měl skutečně velké štěstí, si pochutnal na lososovi nebo tresce utonulé v jedné z duhovýchlagun, jimiž se to v zátoce jen hemžilo. Někdy se mu podařilo chytit ptáka, nerozumně odpočívajícíhopoblíž jeho příbytku. Všechno, co jedl, chutnalo po motorovém oleji, ale na přežití to stačilo.

Hrůzostrašník byl po většinu svého života skutečný obr, měřil bezmála dva metry dvacet centimetrů avážil kolem sto padesáti kilo. Do začátku třetího tisíciletí se však scvrkl na metr padesát a na třetinu svépůvodní váhy. Za dvacet let strávených v podzemním doupěti, kde většinou jen nehybně ležel ahorečnatým podhledem zíral do prázdna, se hodně změnil. Přerod probíhal postupně, takže si toho sám

ani nevšiml, ale najednou vypadal jinak.

Zuby se jeden po druhém srovnaly, jako by se konečně shodly na jediném směru a oči už dávno netěkalysoučasně dvěma směry. Hrůzostrašník začal vnímat hloubku a cítil se víc jako člověk, jako součást světa,ne pouze jako divák před plochým plátnem bez perspektivy. Jeho tělo se rozhodlo zredukovat svůj vlastníobjem a s podivuhodným rozmyslem začalo od těch nejhrůzostrašnějších částí. Hrůzostrašník se zbavilpočetných ran, výrůstků, nádorů, hnisajících vředů a plísně mezi prsty. Poté, co málem utonul v tůni plnéterpentýnu a dalších rozpouštědel, která ho zbavila většiny parazitů, se mu rozlepily vlasy, které od tédoby volně splývaly na ramena a zářily jako padlý sníh. Jeho šaty, které prošly vůbec poprvé chemickýmčištěním, byly naráz měkké a hebké jako v době, kdy mu je ženy ze zátoky šily z ovčí vlny a srsti pekariů.

Hrůzostrašník si však uvědomoval pouze to, že pomalu umírá hlady, že zima střídá podzim a jaro zimu aže je kupodivu stále naživu. Podobně jako některá zvířata dokázal dlouhé dny, týdny a měsíce bez hnutíležet a šetřit energii, sledovat světlo a naslouchat větru. V zimě pozoroval, jak se před vstupem do norypomalu snášejí k zemi sněhové vločky. Pozoroval slunce, visící tak nízko nad obzorem, že ho oslepovalojako svítilna zbloudilého lovce, pár paprsků pokaždé proniklo až pod zem a trochu mu prohřálo promrzlékosti. Někdy mu nad hlavou zuřila sněhová bouře, jejíž hukot a kvílení ho příjemně rozptylovalo. Když nad

mokřinou přelétlo letadlo, Hrůzostrašník měl pocit, že si pro něj přichází anděl.

Pomalá redukce by jistě pokračovala, dokud by Hrůzostrašník nebyl jako nit. Pak by se ho nejspíš zmocnilvítr a odnesl ho někam daleko, možná až do Polynésie. K tomu však nedošlo, protože musel svůj úkryt

opustit.

Lidé ze zátoky si ve svých ohňových snech představovali poslední dny jako obtížné období života, alenikoli jako něco, z čeho by měl mít člověk strach. Třináctá píseň jasně říkala, že konec se přiblíží ve chvíli,„kdy se nad ledem zvedne pevná duha, která překlene bílou stěnu a na jejím oblouku se rozzáří tisíceschodů.“ Dělníci pracovali dnem a nocí a Hrůzostrašník ze svého úkrytu sledoval, jak všude kolem rostouzáklady duhy. Často je sice halilo obří lešení pokryté velkými závoji, ale když se rozzářily, pleskajícíminepromokavými celtami se propalovalo tisíce barev. Hrůzostrašník třináctou píseň dobře znal, proto věděl,

že na sloupech se záhy objeví překlady, které se nakonec spojí v jediný úchvatný oblouk.

Jistě by dokázal klidně čekat, jenže led natolik zesílil, že si Hrůzostrašník už nedokázal opatřit potravu.Pokusil se prosekat led dřevěnou sekerou a nakonec v zoufalství dokonce použil svůj meč, pro nějž tobyla nesmírná potupa. Hrůzostrašník nikdy předtím neviděl tak dokonale hladké zrcadlo. Když se v němpokoušel naposledy prorazit otvor, někdo propojil poslední kabely mezi dokončenými sloupy a on súžasem zjistil, že světlo na povrchu se nedá ani zdaleka srovnat s pestrobarevnými ulicemi a třídami vzamrzlém světě pod ledem. Spletené nosníky se rozzářily jako desítky blesků a na dlouho ho oslepily.Trvalo mu celou věčnost, než našel sekeru a meč a cestu zpátky do svého úkrytu.

Zbývala mu jediná naděje: musel se dostat na okraj ledového příkrovu, do míst, kde se led setkával smořem. Tam by v něm mohl prorazit otvor, protože nebyl tak silný a pevný jako u břehu. V dávnýchdobách, když ještě v mokřinách žily tisíce lidí v desítkách vesnic, zamrzla celá zátoka. Muži se muselivydat na moře a mnoho se jich nevrátilo. Hrůzostrašník si dobře pamatoval na dvoumetrové vlny chtivěolizující led a stahující rybáře do mrazivého oceánu. Muži mizeli mezi velkými krami s hranami ostrýmijako břitvy, které se pomalu pohupovaly na hladině a postupně drtily a krájely jejich těla. Když se k nim

jejich druhové s nasazením vlastního života konečně dostali, pod průhledným ledovým příkrovem našli jenvelké rudé květy.

Noční cesta ledem byla nanejvýš nebezpečná a Hrůzostrašník se na ni navíc musel vydat sám. Na každém

kroku na něj číhaly zrádné pukliny, foukal silný vítr a na led se hrnuly dlouhé vlny, které ho mohlysnadno spláchnout do moře. Měl strach, že moře ve tmě neuvidí a nebude možné mu včas uhnout. Veskutečnosti ale příliš nehrozilo, že by se dostal až moři, protože dvacetikilometrovou chůzi v mrazivémvětru člověk jeho křehké tělesné konstituce nejspíš nezvládne. Jako všechny muže ze zátoky ho všakpřitahovalo nebezpečí, proto se jedné měsíční noci skutečně vydal na cestu. Nad hlavou mu jasně svítilměsíc a mráz na něj útočil jako anděl pomsty s ledovým mečem. Právě nyní se ukázalo, jak moc seHrůzostrašník změnil, i když si to stále ještě neuvědomoval. Pohyboval se jako hbitá kočka, rozhlížel sevlídnýma inteligentníma očima a dlouhé bílé vlasy mu ve větru vlály jako hříva moudrého stařešiny. Bylpřipravený začít žít, jak doposud nikdy žít nemohl, ale neměl s kým. Zůstal sám. Dostal se k cíli, ale nikdoho nevítal. Nebylo nikoho, kdo by ho mohl na konci cesty obejmout! Pak ho ale napadlo, že možná přecejenom není tak úplně sám. Takových jako on mohou být tisíce, možná miliony. Připadalo mu, že dojít ažke konci a nedočkat se odměny není spravedlivé. Právě to mu dodalo odvahu k poslední výpravě na led.

NÁHLÝ PŘÍCHOD nevídaně kruté zimy (protože za takovou ji všichni považovali) lidi vyděsil a současněnadchl. Stříbrné polární noci uchvátily dokonce i ty, kteří se báli chladu a nenáviděli sníh. Všichni se sradostí proháněli v saních, scházeli se u jasně zářících ohňů a trávili večery pod hvězdami. Připadalo jim,jako by ledový klid oblažující duši, který zima dává lidem občas jako dárek pod stromeček, měl trvatvěčně. Početné vrstvy oděvů posílily vášeň pro nahé tělo a do města se vrátila dávno zapomenutádvornost. Lidé se krčili v mrazu a znovu si překvapeně uvědomovali, že jednou ze základních hodnotlidstva vždy byla a vždy bude vzájemná ohleduplnost. Uchvácení občané se po večerech o něco méněbavili a přes den o něco méně pracovali, ale žili daleko lépe než kdykoli předtím.

K nejoblíbenějším zábavám patřily vyjížďky na bruslích po zamrzlé řece. Silný vítr smetal sníh, takže ledbyl z větší části čistý. U břehů Hudsonu, East River a zátoky se tvořily závěje vysoké jako mnohopatrovýdům, do nichž lidé hloubili stovky průchodů a tunelů jako dávní stavitelé římských katakomb. Jimi se daloprojet do sněžných jeskyní s restauracemi, hotely, obchody a krčmami. Neformální a pestře působícíbezejmenné podniky lákaly daleko víc než konvenční obchody ve městě. Jak jen Newyorčané mohli,utíkali z pravidelné křížovky Manhattanu, v níž se cítili jako mouchy unikající před kusadly pavouka a mířili

do sněžného města plného malebných uliček a zákoutí. Vyrostli v pravoúhlém světě a oblouky, kruhy isetmělé průchody s nakloněnými rampami, které se nepředvídatelně klikatily sem a tam, je neuvěřitelnělákaly stejně jako záplava chaoticky uspořádaných sálů, dvoran a tajných místností. Bruslaři si jen takklouzali po ledě, zapomínali na čas a na celé dny se ztráceli ve městě ze sněhových závějí. Zajížděly doněj celé rodiny; přespávaly ve sněhových pokojích, na malých mřížkách nad ohněm si opékaly maso aúčastnily se závodů na ledě. Hodně lidí si teprve po několika dnech strávených ve světě sněhu a leduuvědomilo, že ve městě betonu a oceli zmeškali řadu důležitých schůzek. Většinou to stejně nevadilo,protože, ti, se kterými se měli sejít, na setkání také zapomněli a celou dobu se spokojeně proháněli pořece. Sněhové závěje a zamrzlá řeka však sloužily jenom jako vstupní brána do přístavu, který se ve dnepodobal vojenskému ležení a v noci pouti nebo observatoři s klenbou plnou hvězd.

Na ledě vyrostly tisíce stanů, velkých a honosných jako sněžné paláce. Lidé, kteří nepodváděli a nejezdilijenom podél dlouhých řad, se snadno mohli ztratit ve spleti uliček a plácků plných bruslařů, obchodníků,hokejistů v barevných dresech, závodníků na saních a hráčů curlingu, kteří mířili na velká prostranstvíroztroušená náhodně po celém stanovém městě. V nespočetných bednách s pískem vesele plápolalyplameny, nad nimiž se vařilo jídlo: v kotlících poskakovali humři a bezuzdně vířila vejce připomínajícíplešaté tanečníky fandanga. Na každém kroku někdo nabízel levné občerstvení: pečené maso, teplénápoje, exotické ovoce omamné vůně a neobvyklé chuti a úžasné ovocné koláče, které se pekly vcihlových pecích postavených na ledě. Na rušnějších křižovatkách předváděli své kousky krasobruslaři,žongléři a akrobaté; hráli tady studenti hudby a tančili cvičení čuníci. Děti se míhaly na bruslích sem a tam

jako mravenci v nadzvukových tryskáčích. Proplétaly se mezi proudícími davy, a když bylo třeba,elegantně projížděly pod stoly obtěžkanými zbožím nebo jídlem.

Zdálo se, že nejrychlejší jsou devítiletí kluci, kteří také prokazovali nejvíc bláznivé odvahy. Neohroženělétali jako šipky a zastavit se dali jen velkou mísou ovocných koláčků, která ale v mžiku zmizela a pánikluci už zase uháněli stokilometrovou rychlostí, hbitě se vyhýbali pevným překážkám a ty pohyblivéodháněli halasným výskáním. Létali jako ztřeštěné elementární částice, byli všude a současně nikde, jakoby se jim podařilo spoutat energii a čas.

Večer ohně hořely jen do devíti hodin. Pak je všichni uhasili, těžkými litinovými pláty zakryli žhavé uhlíky a

užívali si tmy a hvězd nad hlavou. Teplo z ohňů se nad ledem udrželo ještě dlouho po půlnoci, takžežádnému z hvězdářů nebylo zima. Pokud se někdo chtěl pohledem na nebeskou báň kochat vleže, snadno

si mohl za pár drobných půjčit deku nebo prošívanou pokrývku. Newyorčané se o hvězdy více než sto letvůbec nezajímali a někteří ani nevěděli, že existují. Teď se však do nich všichni naprosto zamilovali.

V přístavu se objevili astronomové, učení astrologové, šarlatáni a podivíni se špičatými klobouky a botamipošitými blyštivými penízky, kteří za úplatu ochotně přednášeli o Plejádách, souhvězdích Sextantu, Velkémedvědici, Labuti, Andromedě, Beranovi, Rybách a Vodnáři a hvězdách Rigelu, Polárce či Deneb. Zezadních kapes mnoha lidí čouhaly útlé knížečky o hvězdách a na mnoha místech na ledě vyrostl lesdalekohledů na trojnožkách; obyvatelé města si vůbec poprvé uvědomili, že existuje něco, co mohouvšichni milovat a čeho bude vždycky dost. Pokud by to tak vydrželo, město se mohlo dostat skutečněhodně daleko. Tento neskutečný zázrak někdy kazil ostrý ledový vítr porážející stany a zahánějící lidizpátky do ulic. Občas řádil tak zuřivě, že ráno zůstaly na ledě jen bedny s pískem a i s těmi si vítrpohrával jako curleři s kameny. Dny se postupně krátily a skutečná zima začala vytlačovat zimuneskutečných kouzel a zázraků; na ledu bylo čím dál sychravěji a astronomických pozorování znenáhlu

ubývalo.

Jednou časně zrána se u přístavního mola poblíž Whitehallu patřícího majiteli Sunu objevil Peter Lake.Přišel za Asburym, aby mu pomohl spravit porouchaný motor. Ačkoli právě vyšlo slunce a všechno kolemse topilo v jeho ostrém svěžím světle, ledový vzduch bodal do plic, že muži skoro nemohli mluvit. Vmalých kamínkách si rozdělali oheň a každých pět minut si nad plameny ohřívali ruce, které jim na lodizase rychle prokřehly. Pracovali s ocelí, proto není divu, že za chvíli necítili prsty. Společně dřepěli ukamen a dívali se do dálky přes liduprázdnou ledovou pláň, která vystřídala kdysi rušný přístav.

Předchozí večer se na ledě tísnilo sto tisíc lidí, teď však nikde neviděli živou duši. Lidé sbalili stany a dojednoho se stáhli do sněžného města nebo do svých bytů a domů. Na ledě zůstalo jen několik cihlovýchpecí vyhlížejících jako milníky nebo kolíky zaražené u cesty. Když slunce ozářilo střechy domů na Brooklyn

Heights, přístav náhle zmodral a zbělel. Teplé paprsky probudily dřímající vítr, který se začal s nebývalousilou prohánět nad ledem. Na několika místech znovu vzplály plameny ohňů a Peter Lake s Asburymrychle sklonili hlavy, aby si ochránili tváře před mrazem. Vzduchem létaly kusy papíru a za chvíli vítr zvedli odpadky (prázdné plechovky, úlomky dřeva, klacky i nepotřebné stanové kolíky), které létaly vzduchemjako hokejové puky a zasekávaly se do zdí sněžného města. Vichr v mžiku zametl led. Zůstaly na něm jentěžké cihlové pece a dokonce i ty se pomalu posouvaly jako nemocní sloni.

„Co to je?“ zeptal se Asbury a ukázal na klouzající pytlovitý předmět, který se chvílemi zastavoval onerovnosti v ledu. Pokračoval, teprve když ho vítr obrátil, zpočátku jakoby váhavě, ale za chvíli znovunabral původní rychlost. Zastavoval se však stejně pomalu, jako se rozjížděl, takže se zdálo, jako by hořídila nějaká vědomá síla. Že je to člověk, si Peter Lake a Asbury uvědomili teprve ve chvíli, kdy si všimliapaticky se pohybujících paží. Muž musel být už nějakou dobu zmrzlý úplně na kost, ale ruce, vlající mukolem těla jako padající okvětní lístky růže, si ještě zachovaly pohyblivost.

Peter Lake a Asbury vběhli na led, zastavili muže a otočili ho na záda. Ze záplavy hadrů, vlny a kožešin naně vykoukla nehybně rozšklebená tvář svatého Mikuláše pokrytá vrstvou námrazy.

Peter Lake na okamžik zaváhal. Málem ho nepoznal. Pak ale poklekl na jedno koleno, napůl zvedl tělo zledu a sevřel ho do náručí. „Hrůzostrašník,“ zašeptal a v neodbytných vzpomínkách se v mžiku přenesl ocelé století zpátky do doby, kdy přístavu vládli lidé ze zátoky. Hrůzostrašníkova tvář se takřka ztrácela pod

silnou vrstvou ledu, ale k Peteru Lakeovi mluvila jen o létě.

Najednou si vybavoval, jak brázdil v kánoi pobřežní mělčiny a tahal ji přes písečné náplavy barvy másla.Město rázem zmizelo v dálce. Skrylo se za hustou mlhou a neprůhledným oparem horkého vzduchu. Jakomalý kluk se na ně nikdy nemusel dívat, a přesto věděl, že tam je. Znovu viděl klučinu v hadrech,spokojeně žijícího uprostřed mokřin, kde jakoby celý rok vládo jen léto. Viděl ho jasně a se spoustouneskutečných detailů. Minulost, kterou nechal kdesi daleko za sebou, se k němu znovu vrátila.

„Vy ho znáte?“ zeptal se Asbury. „Odkud se tu vzal?“ Hrůzostrašník rozhodně nevypadal jako člověkmoderní doby, zejména teď, když byl celý promodralý a zkroucený mrazem.

„Tam odtud,“ řekl Peter Lake a podíval se do míst, kde se dříve rozkládaly Bayonnské mokřiny. „Kdysi tamžili lidé, podobně jako indiáni. Živili se ústřicemi, humry, rybami, ptáky a masem divočáků, které si vařili ve slané vodě. Sbírali lesní plody, rašelinu a naplavené dřevo. Ale to už je hodně dávno a spousta věcí sezměnila. Teď vypadají mokřiny spíš jako peklo.“

„Tady ten musí být nejspíš úplně poslední z nich.“ řekl Asbury, kterého pohled na podivně divokouHrůzostrašníkovu tvář znervózňoval.

„Ne,“ zakroutil hlavou Peter Lake. „Poslední jsem já.“

Ex machina

LIDÉ SE O POSLEDNÍ SOUD instinktivně zajímají nejspíš hlavně proto, že život končící smrtí je obrazemdějin, které je v jistém okamžiku třeba vystavit kritice zpětného pohledu, stejně jasnozřivého apronikavého jako Boží oko. Ale možná je to proto, že dlouhé roky živoří a prodírají se bahnem, jen aby sedočkali odměny v podobě jednoho či dvou skutečně velkých okamžiků. Ty mohou přijít na bojišti, vkatedrále, na vrcholu vysoké hory nebo za bouře někde na moři. Daleko častěji nás však překvapí u lůžka,

na pláži, v plesnivých soudních síních nebo za jízdy po sluncem rozpálené asfaltové silnici během docelaobyčejného letního odpoledne. Hrady moderního věku jsou totiž rozdělené na velmi malé komůrky. Tytopokojíky se ale často hemží lidmi, protože historie upřednostňuje masy a velkolepé okamžiky nabízíčastěji, když se na bojišti shromáždí hned několik armád, když kostel praská ve švech, nebo když sezvedne mlha a posádka útočící lodě zjistí, že není sama, ale pohybuje se spolu s početnou flotilou.

Praegera de Pinto se často procházel magnetizujícími ulicemi města. Byly plné neklidných odleskůmnožství volného světla a nezkrotné energie pulzující šedivými kaňony jako zdivočelé elektrony drátyvysokého vedení. Ve chvílích, kdy se město doslova otřásalo vlastní silou, jeho duše se radostně vznášelaa nadšeně korzovala vysoko nad městem nekonečnými chodbami uvízlými v čase. Vznášela se prostoremv blízkosti mocného tření, které je původem a pojivem všech tvarů. Hluboký hlas lodních sirén,připomínající chrapot pradávných zvířat, mu otvíral brány do nových světů a průchody vábivým krajkovím

mlhy.

Během magických procházek městem se připravoval na svou inauguraci, která mu poskytla to, po čemtoužil a zároveň ho o všechno okradla. Slavnostní ceremoniál se podobal popravě, pouze s tím rozdílem,že Praeger de Pinto nepřišel o život, i když ho ztratil a navždy se mu vzdálil. V jiných, vlídnějších dobách,

byl starosta jedním z obyvatel města. Nyní ho však od nich dělila tíha mimořádné zodpovědnosti. Mládího opouštělo jako divocí holubi, kteří se rozhodli ignorovat tradiční rituály a místo, aby se vydali přímo kmodré obloze, zamířili mezi větvě stromů pokryté ledem, aby se skryli v jejich mrazivých komůrkách.

Starosta Hermelín se objevil v dlouhém hermelínovém plášti s hermelínovou čapkou na hlavě,hermelínovým přehozem přes rameno a hermelínovým rukávníkem. Celý se ztrácel v záplavě nachu,bílých a černých kožešin a vypadal jako zženštilý a vyděšený svišť. Vystoupil na vyvýšené pódium a sezkroušeným výrazem ve tváři se postavil vedle nově zvoleného starosty.

Praeger se otočil, aby svého odcházejícího předchůdce pozdravil a za hromadou kožešin spatřil dlouhouřadu významných mužů usazených na pódiu. Za nimi se táhla další řada ctihodných potentátů pokračujícíaž ke krémovému průčelí městské radnice, kde stálo další pódium. Proč byli všichni političtí vůdcové, ažna malé výjimky, metr devadesát vysocí, sto deset kilo těžcí a proč měli červené nosy, zarudlé tváře ačupřinu bílých a stříbřitých vlasů? Vypadali buď takto, nebo úplně opačně. Jako drobní kostnatí trpaslíci stenounkými knírky pod nosem, chraplavými hlasy a slunečními brýlemi na očích, které nikdy nesundávali.Velkým červenolícím mužům s rudými nosy chyběl krk a všichni prckové lehce napadali na jednu nohu.Podle Praegera to byl jistě výsledek nějakého vyššího záměru.

Stal se vůbec prvním starostou zvoleným bez pomoci významných politických hráčů a místních bossů,kteří se ale přesto do jednoho sešli, aby si poslechli jeho řeč. Nikdo netušil, co od něj může očekávat.Mohl mluvit o kouzlu zimy, mohl se pustit do plamenného výpadu proti televizi a stejně tak se mohlnahlas zamyslet nad osudem města. Vzhledem k tomu, že do počátku nového milénia zbýval přesněměsíc, rozhodl se věnovat svůj inaugurační projev metafyzickému problému rovnováhy, který je podstatou všech dějů a charakteristickým rysem města.

„Vidím tu před sebou mnoho zmatených tváří,“ začal. „Ale proč? Copak skutečně nechápete, že totoměsto je semeništěm sil, které dávají věcem řád? Ano, chápu. Sledovali jste pouze sociální aspekt adospěli jste k závěru, že podstatou města je kontrast, což je důvod, proč jste se od něj odvrátili. Aleskutečně si myslíte, že člověk z vyšších vrstev, třeba těch nejvyšších, v hermelínovém plášti, má většíprávo vládnout, než bezdomovec pomalu umírající v mrazu na ulici? Když jsem byl malý, matka mi říkala,že pokud se budu učit džiu-džitsu, v mém případě od místního holiče, který se svému umění věnoval nastřeše nad obchodem, bude mi stačit jediný prst a snadno přemůžu i daleko většího protivníka. ‚A to sebudu muset všech ostatních prstů zbavit, maminko?‘ ptal jsem se, protože jsem měl ve zvyku brát slovadospělých velmi vážně. Když jsem ale pochopil, co se mi snaží říct, nijak zvlášť mě to nepřekvapilo. Uždříve jsem se dovtípil, že trpící se jednou dočkají odměny a že pouze ten, kdo chybuje a padá, můžestoupat. Jako by nás neustále podpírala neviditelná ruka, připravená upravit rozkolísanou rovnováhu. Proč

se podle vás světci vyhýbali světské moci, kterou my ostatní považujeme za plody spravedlnosti? Myslíte,

že o ni stáli? Že jim na ní záleželo?“

Političtí bossové se začali v chladném vzduchu potit. Nový starosta nejen že mluvil jako kazatel, aledokonce svou řeč doprovázel i kostelními gesty. Vždycky si velmi dobře uvědomovali, že jedinouskutečnou hrozbou jejich moci je teokracie. Není proto divu, že se v chladném vzduchu celí rosili a poskráních jim stékaly ledové kapky potu. Naopak preláti, vyrovnaní v zadní řadě jako pestrobarevnípapoušci kakadu, se tetelili vzrušením. Je vůbec možné, ptali se sami sebe v duchu, že by tento muž,který vzal radnici bočním útokem, a přesto do ní vstoupil hlavním vchodem, skutečně splnil jejichnejtajnější sny, kterých se dávno vzdali? Nemohli se dočkat, až zjistí, jaké je víry, aby si ho mohlipřivlastnit. Se jménem de Pinto mohl být klidně katolík, sefardský Žid, nebo dokonce člen řecképravoslavné církve. Nikdo to nevěděl a nikdo si netroufal hádat.

„Nesmíte si ale myslet, že svou kritikou pomíjivosti moci a materiálních statků se snažím hájit současnýspolečenský řád. Dobře vidím, jak se hladoví marxisté dychtivě vrtí a chystají se křičet hurá. Už senemůžou dočkat, až začnou přerozdělovat majetek, což je činnost, která jim dělá neskonalou radost.Jistě, souhlasím s myšlenkou rovnosti, ale odmítám tyranii, kterou by tito lidé bez špetky šlechetnosti vtěle, rozpoutali. Odmítám vládu založenou na prázdných floskulích. Věřím, že starý bručoun v pohodlnémklubovém křesle vidí stejně daleko za obzor jako bezdomovec, o kterém jsem již mluvil, a jsem připravený

přivést ho z mrazu a nechat ho ochutnat šťavnatý steak, protože by to bylo výsostně spravedlivé.Současně jde ale pouze o teologii nejnižšího řádu. Naším cílem je trvalá, neustále se obnovujícírovnováha, kterou nacházíme v přírodě, v jejích zákonech, ve střídání ročních období, v hudbě a vůbecnejdokonaleji v uspořádání nebeských sfér. Setkat se s ní můžeme ale také tady ve městě.

Na každém kroku narážíme na velká vítězství a kruté porážky, na kaleidoskop světla a stínů, který našeživoty charakterizuje daleko lépe než kolo štěstí, které je sice správně vyvážené, ale nepočítá sfragmentací času. Naděje na spasení se rozbíjí o stěny, které jsme sami vystavěli, takže nezbývá, než ji snesmírnou trpělivostí a rozvahou kousek po kousku pomalu skládat, což není vůbec snadný úkol. Už jsmepochopili, že spravedlnost není zdaleka vždy odměnou spravedlivých, že může dlouhé roky spát a vzbuditse, když to nejméně čekáme. Zázrak není ničím jiným než náhle procitnuvší spravedlností, kterápřispěchala z jiné doby, aby odměnila zapomenuté. Ti, kdo to vědí, neváhají trpět, protože netrpínadarmo. A teď mi dovolte, abych promluvil o mostu, který se chystá postavit Jackson Mead.“

Craig Binky původně seděl na jednom z nejvýznamnějších míst a neuniklo mu jediné slovo, stejně jakovšem ostatním. Jednu ruku si tiskl na hruď a druhou na čelo, jako by se bál infarktu a současně mozkovémrtvice. Šklebil se tak hrozně, že by škálou podivných výrazů zastínil i zkušeného kašpárka. Po chvílidokonce padl do kolena a celý se nezvladatelně roztřásl, ale spíš než o projev osvícení a pokání šlo odůsledek neskonalé chamtivosti a strachu.

„Jackson Mead mi ukázal své plány,“ pokračoval Praeger. „Když jsem viděl první skicy a nákresy, získaljsem dojem, že lanoví mostu by udrželo celou zeměkouli. Nejspíš si tedy dokážete přestavit mojepřekvapení, když jsem se dozvěděl, že se ve skutečnosti dívám jen na jednu z přístupových ramp. Potépřede mnou Jackson Mead rozložil plány asi desítky úchvatných mostů, které se nepodobaly žádnému ztěch, které jsem doposud viděl a vysvětlil mi, že se budou rozbíhat od středu jako loukotě kola do všechstran. Střed bude stvořený z čistého světla. Místo čočky chce Jackson Mead použít samotné moře apaprsky budou vycházet z několika stanic, na jejichž stavbě se už pracuje. Jejich úkolem bude spojitvšechny světelné frekvence, zesílit je, správně ohnout a zase narovnat a soustředit je do jednoho bodu,aby světlo využilo veškerou sílu, která se v něm skrývá. Z toho co jsem se dozvěděl, jde o to, abychom získali paprsek nekonečné síly. Ten ale současně bude možné snadno ovládat. Patřičně zkrocené světlonezná hranic a Jackson Mead navrhuje vycvičit a zkrotit celé stádo divokých paprsků, protáhnout jesložitým bludištěm posilovačů a usměrňovačů a zkombinovat je v jediný chladný a pevný svazek, pokterém bude možné cestovat. Ačkoli jeden pilíř oblouku bude spočívat na Battery, Jackson Mead minechtěl prozradit, kam most povede. Prý by to raději nechal na mé představivosti, stejně jako já to

nechám na té vaší.“

Z rozhořčeného davu se okamžitě ozvaly nesouhlasné reakce. Některým lidem došlo, že zaniknou celéčtvrtě, pro hlavní silniční tahy bude třeba najít nové trasy a město bude financovat duhový most bezkonce, když peníze potřebuje na tolik jiných, životně důležitých projektů. Praktičtí občané shromáždění na

inauguračním projevu byli pobouřeni a nezdálo se, že by se chtěli dát obměkčit, daleko snadněji bystepřesvědčili pasáky z Times Square, aby věnovali své výdělky na opravu Chartres. Lidé se dusili vztekem amnozí si začali klást nepříjemné otázky: nestál snad Praeger de Pinto na počátku volební kampaně, ještěnež je pobláznil řečmi o zimě, proti Jacksonu Meadovi?

Nově zvolený starosta vycítil, co jeho voliče trápí a vysvětlil, že pouze nesouhlasil s utajováním důležitých

informací. „S tím jsem nyní skoncoval,“ dodal s hrdostí v hlase.

Političtí bossové byli vztekem bez sebe, což byl ale způsob, jak si vydělávali na živobytí. Když se rozzuřili,rozzářili se jako neonové poutače a jejich voliči viděli, že bojují za jejich zájmy. V řadě obsazenévýznamnými politiky to vypadalo jako v herně, všechny tyto automaty blikaly radostí z jackpotu. Každýse snažil svým voličům ukázat, jak moc ho Praegerova slova pobouřila. Dokonce i duchovní se začali ptát,kdo bude poté, co všichni vyjdou po mostě a zmizí v oblacích, chodit do jejich kostelů a katedrál. „Městochudých most nepřijme,“ ozval se jeden z přítomných. „Už tak mají pocit, že žijí ve světě plném nepřátel a

tohle je popudí ještě víc. Bude trvat, než se odhodlají přestěhovat, a pokud budou souhlasit, budou

odcházet s nenávistí.“

Inaugurace se blížila ke konci. Zbývalo už jen ohlásit starostovo nové jméno, což byl úkol pro členy rady.Praeger očekával rozhodnutí s obavami, ale současně věděl, že radní v posledních letech velkolepěutráceli, proto doufal, že nyní projeví jistou zdrženlivost. Rozhodně nechtěl, aby mu říkali Prase neboPlechová hlava. Ochotně by se smířil s kompromisem: třeba takový starosta Ptáček by se mu docela líbil.V minulosti, alespoň pokud si vzpomínal, stáli v čele města starostové s hodně výstředními jmény, ale vposlední době se vše obrátilo k lepšímu a příznivý trend vyvrcholil starostou Hermelínem.

Praeger ovšem netušil, jak dlouho tento trend může vydržet.

Hodiny na věži odbily poledne, větve stromů pokryté ledem se rozcinkaly jako rolničky, starosta Hermelínsvlékl svůj plášť (jeho zástupce ho okamžitě složil), poklekl a nabídl Praegerovi své odznaky moci. Nikdonejásal, protože lidé byli rozzlobení a zmatení. Poté na pódium vpochodovali členové městské rady(včetně Harryho Penna). Pozvali i Craiga Binkyho, který ale zmeškal zasedání a neměl odvahu objevit sepřed lidmi. Mluvčí rady veřejnost hned zpočátku varoval, aby se neoddávala zbytečným nadějím a planým

spekulacím. „Jméno, které jsme vybrali, není předpověď budoucnosti. Tak moudří nejsme. Ale umímesnít stejně jako vy.“ Pak oznámil, že Praegeru de Pinto se bude říkat Zlatý starosta.

Dav zatajil dech a političtí bossové zapomněli zavřít pusu. Měli pocit, jako by se jim jejich stroj zadrhl azačal se rozpadat. Nebáli se jen o své nemalé příjmy, strachovali se o život, protože věděli, že rachotšpatně fungujícího stroje ohlašuje válku. A co tedy tito moudří mužové udělali? Rozprchli se zasněženýmiulicemi jako vojáčci poražené armády a začali doma shromažďovat zásoby jídla, paliva a whisky.

ABBY MARRATTOVOU postihla velká nespravedlnost. Musela sdílet prostor i čas se starými umírajícímimuži. Potkávala je na chodbách, jimiž projížděla na lehátku ověšeném sáčky s krví a solnými roztoky. Ajako nespravedlnost to vnímali i samotní starci, kteří se dávno naučili, jak utrpení přetavit v ctnost. Mnozíslzeli dojetím, když viděli takřka prázdnou postel, v jejímž středu se choulilo maličké tělíčko.

Zpočátku Abby vozili z místa na místo. Nemocniční zřízenci se objevovali naprosto nečekaně, častouprostřed noci, jako by Abbyin život závisel jen na tom, kolik dalších míst a pokojů navštíví a s kolikarůznými lidmi se setká. Tyhle dlouhé a příliš časté projížďky dlouhými antiseptickými chodbamiHardestyho a Virginii nesmírně trápily, ale ještě víc je vyděsilo, když ustaly. Abby zůstala uzavřena vesvém pokoji, kam za ní kromě rodičů skoro nikdo nechodil, jako by ji lékaři a personál opustili. Sem tamse ukázala nějaká sestra a pravidelně se o ni starala pouze mladá rusovlasá doktorka. Když se Abbyvzbudila, rodiče čekal nesmírně obtížný úkol: museli se prodrat spletí hadiček, které ji opřádaly jako pavoučí síť a zvednout ji do náručí.

Pak tu ale byli specialisté, pět… ne, deset odborníků z různých oblastí medicíny a všichni se honosilidoporučením významných osob. Jména doktorů, kterým se dá skutečně věřit, létala jako pergamenovésvitky v modlitebním mlýnku. Hardesty měl tolik lístečků s telefonními čísly, že když je konečně sepsal,aby měl trochu přehled, zabraly celou stránku. Každý specialista měl být podle získaných referencí „tenúplně nejlepší“.

Po prvním týdnu opatrných diagnóz a váhavých předpovědí se Hardesty začal připravovat na nejhorší. Ani

jeden z dlouhé řady odborníků mu nedával moc naděje. Pouze popisovali zjevné symptomy, kterépozoroval i bez jejich pomoci. Pak se ale poslední z konzultujících lékařů smiloval a konečně mu řeklpravdu.

Byl to člověk, jehož slovo mělo mimořádnou váhu, protože stál jako nejvyšší z nejvyšších v čelenejprestižnější nemocnice ve městě. Jeho přátelé mu postoupili Abbyiny lékařské záznamy, on si jepečlivě prostudoval a hned dvakrát dívenku navštívil. Poté pozval Hardestyho do své pracovny s výhledem

na East River. Věděl, že v okázale zařízené místnosti s obrazem od Lavoisiera, masivním dřevěnýmnábytkem a okny obrácenými do klidné zasněžené zahrady, mu Hardesty snadněji uvěří.

„Nejlepší je nakonec vždy pravda,“ prohlásil, když se Hardesty posadil do křesla proti jeho stolu. „Navícbyste se ji stejně dřív nebo později dozvěděl.“

Víc toho samozřejmě říkat nemusel. Hardesty jen stěží zadržoval slzy.

„Snažte se, ať má dcerka co největší pohodlí, dbejte na to, aby netrpěla bolestí a rozhodně před nínedávejte najevo, co se děje. Doufám, že máte ještě další děti.“

„Mám,“ zašeptal Hardesty.

Doktor přikývl a dlouze se na něj zadíval. V koutcích mu hrál velmi nesmělý úsměv.

Hardesty zamrkal, dlouze se nadechl a odešel k oknu. Chvíli se díval do zahrad zasypaných sněhem a pakzvedl hlavu a pohlédl na řeku. Nad ledem se proháněl vítr a roznášel zoufalé houkání sirén trajektů anákladních lodí, které uvízly v přístavu jako smečka psů v závěji. Odpoledne ještě ani zdaleka neskončilo,ale podél řeky se už začala rozsvěcovat světla. Nad čtvrtí Queens stoupaly tenké proužky kouřeprozrazující, že v řadě domů už zapálili v krbu. Existuje jen málo smutnějších věcí než zmírající den.

„MATKA UMŘELA, když jsem byl ještě dítě, a když umíral otec,“ řekl Hardesty s pohledem upřeným dosvětel a sněhu, který vytrvale padal před okny Abbyina pokoje, „byl jsem příliš mladý a nedokázal jsem se

o něj postarat, přestože jsem byl vlastně už dospělý. Ale nejspíš jsem na to neměl právo. Mohl jsem hopřimět, aby víc odpočíval, aby lépe jedl. Mohl jsem udělat něco, čím bych mu prodloužil život, ale měsíce,které by takto získal, za to nejspíš nestály. Byl to můj otec. A já jeho syn. Sledoval jsem, jak postupněslábne, a nevěděl jsem, co si mám počít. Připadal jsem si jako ochromený. On to ale bral jako dobréznamení. Říkal mi: ‚Děláš dobře, že šetříš síly pro své vlastní děti. Nic lepšího bys pro mne nemohl udělat.

Jen blázen by plýtval energií na umírajícího starce. Nesmírně mne těší, že si počínáš rozumně a necháváš

si odvahu na dobu, až ji budeš skutečně potřebovat‘. Neměl jsem pocit, že bych ho zklamal nebo zradil.Ukázal mi, jak správně umírat. Ale teď je to jiné,“ pokračoval Hardesty se stěží potlačovanou zlobou anapjatým výrazem ve tváři. „Abby ještě nesmí odejít. Takhle to nemělo dopadnout. Čímž nechci říct jento, že je mi jí nesmírně líto, že mne to bolí a že nechci, aby nás opustila. Je to prostě chyba. Ještěnepřišel její čas. Na to je příliš mladá.“

„Co pro ni můžeme udělat?“ zeptala se Virginia a z jejího tónu bylo patrné, že to nemyslí jako řečnickouotázku. Skutečně byla připravena věřit, že se dá ještě něco udělat, a pokud to tak je, nesmí si tutoposlední příležitost nechat ujít. Všichni je před tím varovali. Pokud podlehnou představě, že mají záchranu

dceřina života ve svých rukou, i když to tak ve skutečnosti není, do konce života si budou vyčítat, že

selhali.

„A kdo říká, že se nedá nic dělat?“ přidal se Hardesty, který si vzpomněl na biblická slova. „Určitě se užstaly i větší zázraky. Víme o celých armádách povstávajících z prachu, o početných davech, kterézachránilo ustupující moře. Četli jsme o ohnivém sloupu v poušti, o hromech a blescích, o kopcíchposkakujících jako berani, jen aby zachránily věřící před jejich krutými nepřáteli.“

„Skutečně věříš,“ zeptala se Virginia, „že se nad pouští zvedl ohnivý sloup?“

„Ne,“ zakroutil hlavou Hardesty. „Ne, tomu nevěřím. Myslím, že příběh o ohnivém sloupu je pouzemetafora něčeho daleko silnějšího a důležitějšího než samotný ohnivý sloup, něčeho nepoměrněkrásnějšího, s čím se samotný ohnivý sloup nemůže rovnat.“

„A není příliš troufalé věřit, že se ke zdroji, o kterém mluvíš, můžeme dostat jen silou vůle?“

„To si nemyslím,“ řekl Hardesty. Vypadal, jako by si něco rovnal v hlavě. „Spíš je podle mě troufalé věřit,že se dočkáme odměny, aniž bychom se snažili. Zázraky se dějí jen těm, kdo se po nich pídí a jsou přitom ochotní všechno riskovat. Jsou odměnou těch, kdo se usilováním o nemožné zcela vyčerpali. Kdyžotec umíral, držel jsem se zpátky. Tvrdil, že je to moje povinnost a že jednám správně. Jeho poslednímpřáním bylo, abych šetřil síly na boj, jemuž nebudu rozumět. Víte, co přesně mi řekl? ‚Nejdůležitější bojprobíhá ve chvíli, kdy tě do očí pálí kouř a nevidíš na krok‘.“

PETER LAKE se chtěl vydat do mokřin, aby zjistil, na co všechno si vzpomene. Přístav pokrývala silnávrstva ledu, takže nepotřeboval loď. Koupil si brusle, nazul si a je a pevně je zavázal. Pak svázal tkaničkybot a přehodil si je přes rameno. Na led se vydal brzy po ránu. Bruslil s rukama v kapsách a sledoval, jakse ve stále ještě setmělých ulicích Brooklynu zvedá vítr a hnán paprsky stoupajícího slunce se rozlétá nadpřístavem. Za chvíli zjistil, že nemusí ani bruslit. Stačilo opřít se o vítr a nechat se unášet směrem kmokřinám. Snadno překonal vzdálenost několika kilometrů a záhy spatřil známý obrys Bayonnskéhopoloostrova, na němž sice vyrostly továrny, nová přístavní mola a spousta stavenišť, ale přesto v němpořád vyvolával spoustu vzpomínek. V mrazivém ránu na něm pracovaly tisíce mužů. Nad hlavami jimsvítily silné reflektory s miliony žárovek a ocelové nosníky a vzduchotěsné podvodní komory se třpytilyjako bitevní křižníky při přehlídce. Za pár okamžiků uviděl Shooters Island, kterému kdysi lidé ze zátokyříkali Fontarney Gat. Byl proslulý křišťálově čistou vodou a spoustou ovocných stromů.

Cestou do přílivové úžiny Kill van Kull, mezi lidmi ze zátoky známé jako Siltin Allandrimore, se na okamžikohlédl na město. Ztuhl překvapením. Z tohoto pohledu mu město připadalo důvěrně známé. Zmocnila seho mohutná vlna vzpomínek, až měl pocit, jako by najednou ztratil kontakt s oběma světy. Pohled naměstské útesy ozářené ranním světlem ho však přesto těšil, nejspíš proto, že je viděl už mockrát.Oslepovaly ho vysoké skleněné palisády odrážející světlo, rozlévající se po protilehlém břehu jako desítkyzlomených duh. Současně viděl hodně starších budov, díky nimž Manhattan stále vypadal jako skalnatýostrov a Battery jako pevná, ostře řezaná brada.

Chystal se vyrazit do úžiny Kill van Kull, aby si prohlédl zátoky, písečné náplavy porostlé rákosím a kanályse slanou vodou, když si nad ledem, pár kilometrů za sebou, všiml skupinky sotva zřetelných černýchteček. Kdyby neviděl, jak ladně a pravidelně se pohybují, jak rychle kloužou po ledu, neustále mění směra přitom udržují sevřenou formaci, nejspíš by pochyboval, jestli s ním mají vůbec něco společného, natožaby se domníval, že ho pronásledují. Z praxe věděl, že ve světě fyziky takto dokonalý pohyb svědčí oneskutečné přesnosti a velké rychlosti. Nezajímalo ho, proč se bruslaři vydali takto po ránu na led, zatoho nesmírně dráždila jejich zarputilost a tempo.

Místo aby zmizel v záhybech nedalekých zátok, vydal se na bruslích k východu přímo proti větru a celoudobu pozorně sledoval nakažlivě elegantní pohyby vzdálených postav, které se postupně zvětšovaly aneustále upravovaly směr podle jeho aktuální pozice. Postavy ho skutečně pronásledovaly, nebo se musnažily odříznout cestu. Peter Lake se obrátil k západu a rozjel se, co mu síly stačily. Skupinkasamozřejmě zahnula doprava a neustále si ho udržovala na dohled.

Peter Lake prudce zabrzdil. Od nožů se vznesla sprška ledové tříště, která se snesla zpátky na led arozpadla se v tisíce krystalků, jichž se okamžitě zmocnil vítr. Peter Lake bez hnutí stál a sledoval blížící sebruslaře. Bruslili stále stejným pravidelným tempem. Nikdo nevyčníval z řady. Ani o krok nezaostávalidokonce ani ti, jimž právě nepřál vítr. Pohybovali se ukázněně jako mažoretky a mířili přímo k němu.

Peter Lake si uvědomoval, že mu hrozí nebezpečí, ale současně měl radost, že se ocitl ve známé situaci.Cítil, jak mu tělem proudí nebývalá síla a zmocňuje se ho nezvladatelné nadšení, které se k jeho věkuvůbec nehodilo, jako by se v něm soustředila všechna síla, která ho drtila a tlačila k zemi, když ještě

bydlel na ulici, a která ho neustále sužovala a kdoví za co trestala oslnivými záblesky a ohlušujícím

duněním hromu.

Jeho pronásledovatele ozářilo slunce. Bylo jich přinejmenším deset a jejich pravidelné tempo působilohrozivě. Peter Lake zamířil k ostrovu. Skupinka měla v zádech vítr. Nemohl uniknout doleva ani doprava,protože pokud by se o to pokusil, stačilo by, aby jen trochu upravili směr a snadno by mu zkřížili cestu.Stejně tak nemělo smysl pokračovat dál k západu. Mokřiny se změnily a Peter Lake si nebyl jistý, zda byse v nich ještě vyznal. Rozhodl se, že objede ostrov a zastaví se uprostřed odlehlé strany. Jakmile uvidí,že se k němu blíží z jedné či druhé strany, znovu se rozjede k severovýchodu. Získá tím malý náskok avšichni pojedou proti větru.

Jakmile se ale dostal, kam chtěl, uvědomil si, že pokud mají aspoň trochu rozumu, rozdělí se do dvouskupin a sevřou ho jako v kleštích.

Rozjel se co nejrychleji po ledu, přeskočil pobřežní pás orobince a přistál na pláži. Nože bruslí se mu bořily

do sněhu a do písku. Neohrabaně klopýtal přes ostrov. Když se zastavil na jeho nejvyšším bodě, všiml si,že skupinka se skutečně rozdělila. Nyní se k břehu blížily dvě falangy, které by ho jistě dostihly, kdyby sedržel svého původního plánu.

Poskakoval dolů z kopce k volnému ledu, ale nechával za sebou hluboké stopy, které se snad ani nedalypřehlédnout. Pronásledovatelé nechali několik set metrů od břehu dvoučlennou hlídku. Nezbývalo nežzamířit přímo k ní, což Peter Lake také udělal.

Muži si ho všimli chvíli poté, co znovu vstoupil na led. Rozestoupili se na sto metrů a vypálili do vzduchu,aby přivolali ostatní. Peter Lake vyrazil přímo mezi ně. Zatímco bojoval s větrem a nabíral rychlost, mužise pevně zapřeli a několikrát po něm vystřelili. Uslyšel svist kulek, který mu udělal velkou radost, protoževěděl, že ho ani jedna nezasáhla.

Muži pálili v pravidelných odstupech a mířili velmi přesně. Cíl však stále unikal. Peter Lake šikovně uhýbalze strany na stranu a navíc bruslil příliš rychle. Přesto si je stačil zběžně prohlédnout. Měli na sobě černékabáty staromódního střihu, podobné těm, které viděl na malých mužích v restauraci. Stále ještě netušil,kdo jsou. Počínali si jako zkušení vojáci a Peter Lake měl nesmírné štěstí, že zatím vyvázl bez jediného

škrábance.

Mohli být ale přece jen o něco chytřejší. Přišel na to, když projížděl mezi nimi. Muži na něj běhemposledních metrů pouze mířili a trpělivě čekali, až se k nim co nejvíc přiblíží, což se stalo přesně ve chvíli,

když protnul myšlenou spojnici mezi jejich pozicemi. Střelci se otáčeli jako hlaveň automatického děla astále váhali s výstřelem. Vypálili, když se ocitl mezi nimi, tak přesně, jako by jim dráhu střel propočítali tinejslavnější geometři. Peter Lake to samozřejmě čekal. V pravou chvíli se sehnul jako dívka vnarozeninovém dortu, sklonil hlavu, a pak už jen sledoval zdvojený Dopplerův efekt kulek, které muprolétaly přímo nad hlavou. Bzučely neskutečně dlouho, jako splašený kolovrátek, který ne a ne zastavit.Když se Peter Lake znovu narovnal, velmi ho potěšilo, že se oba přesní střelci navzájem zastřelili. Leželi sroztaženýma rukama na ledě a nehýbali se.

„Moc se omlouvám,“ řekl nahlas, a aniž by se ohlédl po ostatních, rychle pokračoval dál. Nechtěl ztrácetčas, protože věděl, že pronásledovatelé už určitě nabírají rychlost. Zamířil do rušné části pod mosty nadEast River. Doufal, že se ztratí mezi nově postavenými stany a za sněhovými závějemi lemujícími břehy.

Bruslil lehce, ale s maximálním úsilím: odrážel se tak prudce, až se ocelové nože třásly a chvílemi sedokonce bál, aby nepraskly. Když se přiblížil k Manhattanu, vybavil si, že když se naposledy vracel doměsta po ledě, jel na bílém koni. Podobné střípky vzpomínek se mu v poslední době vracely takřkanepřetržitě, a přestože zatím ho spíše jen dráždily, Peter Lake nepochyboval, že pokud budou proudit

stejným tempem i nadále, nakonec se složí v jasný obraz.

Ledové město pod brooklynskými a manhattanskými mosty a sesterská města o něco dál na severu ležela

mezi Manhattanem a městem chudých. Chudí se sice na rozdíl od svých bohatších spoluobčanů přivýpravách do jiné části města o život nebáli, ale třpytivá enkláva, kterou pozorovali dnem i nocí ze svýchchatrných obydlí, je silně zneklidňovala. Nikdo nemá rád, když ho na ulici podezíravě sledují dveřníci adámy raději odvracejí zrak. A neměli to rádi ani lidé z města chudých. Obě města žila už dávno naprostoodlišným životem, a přestože skutečná hranice neexistovala, všichni o ní věděli, o čemž svědčil mimo jinéneviditelný předěl na křižovatce Five Points. Když ale zamrzly řeky, najednou se otevřela nová neutrálníúzemí. Kontakt mezi bohatými a chudými mohl jistě přinést mnoho dobrého, obě skupiny však hnaly naled spíše přízemní motivy. Zatímco většina rodin s dětmi v zátoce sledovala vzdálené galaxie, pod mostyprobíhaly cynické obchody. Movití občané sem mířili, aby na chvíli unikli diktátu ctností, účastnili se

prostopášných radovánek, které považovali za výsledek upadlé morálky chudých. Ti se pod mosty vrhali

jako hladoví žraloci pasoucí po snadné kořisti. Jedna skupina chtěla kupovat otroky a patolízaly, druhé šlo

jen o peníze, hodinky a šperky.

Nečisté transakce probíhaly v napjaté atmosféře a uprostřed ohavných kulis, ničím se nepodobajícíchledovým městům na druhém břehu. I zde platilo, že architektura je odrazem duše jejich obyvatel. PeterLake dorazil na bruslích v době snídaně a za chvíli se v ledovém bludišti ztratil. Za posledním ohybem seocitl na dvoře hostince. Vysoké sněhové stěny ho chránily před větrem a v cihlové peci, kterou ukradli okus dál jižním směrem, hořel oheň. U velkého dřevěného stolu seděla skupina hostů čekajících na jídlo, na

kukuřičnou a ovesnou kaši smíchanou dohromady do podivné žluté směsi. Petera okamžitě zaujaly jejichtváře a celkový vzhled: lidé si byli si až nápadně podobní bez ohledu na to, zda šlo o chudé či bohaté,muže, ženy či děti. Takřka stejně vypadali i psi stočení do klubíčka u pece: všichni měli chamtivé oči,dlouhé nosy padající k bradě a vytvářející dojem zvířecího čenichu, velká převislá břicha jako pytle naústřice a dlouhé koňské zuby vinoucí se jako náhrdelníky z černých perel od ucha k uchu. Až přílišnakažlivě se usmívali a neustále na sebe něco štěkali.

Peter Lake si našel místo a za chvíli dostal dřevěnou misku s kaší. Jídlo se roznášelo na dlouhýchnosítkách ze silných prken a klád. Číšníci s jedenácti miskami kaše se museli potýkat se stodvacetikilovýmpodnosem. Kaše nechutnala špatně a všichni až na Petera Lakea se cpali jak čuňata, bezmezně sepoddávali hladu a jeho ukojení. Peter Lake neklidně těkal očima a snažil se přehlédnout celý výjev. Z oken

v poschodí se vykláněly prostitutky rozdávající na všechny strany polibky, kterými by dokázaly vysušitbažinu, z té se na ně dívali neupravení tvorové s těly pokrytými hnisajícími ranami, chlupatými zády achtivými rty. Než se Peter Lake dostal do půlky misky, zaznamenal dva útoky kapsářů a po chvíli sedozvěděl, že někdo okradl i tyto kapsáře.

Na okamžik zapomněl, kde je, a snažil se vybavit si poezii chlapeckých dnů strávených v okolí křižovatkyFive Points. Matně si vzpomínal, že tam bylo hodně veselé zábavy, zvířat a lidí, vymýšlejících, jak se zbavit

svých bližních. Když zvedl hlavu, mezi sloupy sněžného dvora spatřil početnou delegaci bruslařů včerných kabátech, projížděli kolem jako legie vstupující do Říma.

Peter Lake se v mžiku schoval pod stůl mezi odulá lýtka a neforemná chodidla. Současně si všiml, žepolovina hostů měla při jídle v rukou vlastní nebo sousedovy genitálie. Navíc se o svou skrýši dělil snějakou neznámou ubožačkou, která mezi rozkročenýma nohama obsluhovala obě pohlaví, za což jí lidéplatili drobnými mincemi, aniž by kdy spatřili její tvář. Muži v černých kabátech se zastavili v hostinci a

vyptávali se lidí u stolu. Petera Lakea si ale nikdo nevšiml, takže jim nemohl poskytnout žádnou informaci.

Všichni byli navíc pod obraz, takže by ze sebe stejně nic kloudného nedostali. Peter Lake vykoukl z lesakřečových žil a spatřil dolní část postav pronásledovatelů. Měli na sobě kabáty s ustřiženými krovkami.

„Tohle jsou přece… bože můj… tohle musí být… Krátkokabátníci!“ vydechl Peter Lake a praštil se hlavou ostůl.

Krátkokabátníci ho slyšeli a okamžitě začali převracet stoly. Peter Lake vyskočil, odhodil stůl do

sousedního prostoru a s Krátkokabátníky v patách vyrazil do domu a nahoru po schodech. Zdi byly sice

vymalované na bílo, ale Peter přesto skoro neviděl na cestu. Ve třetím poschodí se na okamžik zastavil aúlekem málem spadl ze schodů. Z jednoho pokoje vyklopýtalo dítě patřící nejspíš jedné z prostitutek,která se právě věnovala své profesi. Dívence mohlo být nanejvýš čtyři nebo pět let, ale měla na sobě

špinavý plandavý župan a potácela se jako starý opilec. Petera Lakea ten pohled na okamžik naprosto

přikoval na místě a Krátkokabátníci ho málem dostihli. Naštěstí se ale včas vzpamatoval a pokračoval v

úprku.

Schodiště skončilo. Všude kolem viděl jen sněhové stěny a pod sebou na schodech slyšel křupání bot nasběhu a dychtivé hlasy Krátkokabátníků. Peter si vzpomněl na týdny strávené na ulici a hlavou se rozběhl

proti nejbližší zdi.

Vrazil do sousedního nevěstince s třiceti muži a ženami naloženými v lázni plné hustého kokosovéhomléka. Ve spěchu se omluvil, seběhl dolů po schodech a vbruslil zpět do města.

Ve skutečném městě z betonu a oceli se to Krátkokabátníky hemžilo jako moučnými červy ve mlýně.Všichni ho sice nepoznávali, ale ti, kteří ho znali, ho samozřejmě pronásledovali. Proskakoval před nimiokny, jako akrobat klouzal po markýzách pokrytých sněhem, prodíral se nic netušícím davem. Lidé padalijako kuželky a balíčky ve vzduchu opisovaly ladné křivky balistických střel.

Neprchalo se mu snadno, ale Peterovi se útěk líbil; dokonale si ho užíval. Vlastně si nedokázal představitžádný lepší sport než uhánět z místa na místo, šplhat po zdech domů, skrývat se za okapy, skákat zestřechy na střechu. Běh ho natolik zaměstnával a poskytoval mu tak nesmírné potěšení, že na všechnozapomněl a soustředil se jen na samotné město, což se mu osvědčilo, když se měl rozhodnout, jakýmsměrem se vydat a kde se schovat. Zdálo se mu, jako by měl město v krvi. Řítil se s větrem o závod a ani

jednou neklopýtl. Hra na honěnou mu připadala jako příjemná zábava a hrozně by ho zklamalo, kdyby ho

přestali sledovat. Někdy se přitáhl na požární schodiště, a když pod ním probíhali Krátkokabátníci,rozpustile na ně skočil. Nesmírně ho těšilo, jak jim při tom duněly hlavy. Jednoho z Krátkokabátníkůzahnal v opuštěné budově do rohu. Vyděšený Krátkokabátník měl dlouhé mastné černé vlasy, které sinervózně obtáčel kolem prstu do lokýnek. S odjištěným revolverem v ruce opatrně procházel mezihromadami suti a hledal Petera Lakea, skrývajícího se ve skříni.

Jakmile ji Krátkokabátník otevřel, Peter Lake udělal „bububu!“ a Krátkokabátník se roztančil jak loutka.Zběsile mával rukama a do rytmu nějaké bláznivé melodie střílel do země. Když vyprázdnil celý zásobník,Peter Lake se usmál a řekl: „Vážně moc pěkný taneček. Podle mě bys mohl klidně vystupovat v kabaretu.“

Muž cvakal zuby jako automatická sešívačka. Některé mu při tom vypadaly a válely se v prachu na zemi.„A až se trochu sebereš, možná bys měl zajít k zubaři,“ dodal Peter Lake klidným tónem. „Po pravdě jsem

ti chtěl pár zubů vyrazit, ale takhle je to lepší. No nic, už musím běžet. Byl bys tak hodný a zhasl světla?Nebo můžeš ten barák rovnou zbourat.“

Nato Peter Lake zmizel ve tmě, v záplavách sněhu, v obřím moři světel a v hustých oblacích kouře, kteréza podobných nocí zdobí město jako paví péra na klobouku.

Netroufal si vrátit se do svého pokoje, protože ti, co ho pronásledovali (ať to byl kdokoli), ho už určitěobjevili. Věděl zatím jen to, že jsou mu v patách Krátkokabátníci, jejichž úkolem je honit ho. Netušil všakproč a moc si toho nevybavoval ani o sobě. „Pokud jde o mě,“ prohlásil nahlas jen tak do prázdna běhemchůze po Páté avenue plné nakupujících, „vůbec by mi nevadilo, kdyby to byl jenom sen. Klidně bych se

nechal honit až do soudného dne.“

Občas ale musel spát. Proto ho nesmírně potěšilo, když si vybavil další střípeček z mozaiky své jistěbohaté a pestrobarevné minulosti (o tom, že byla bohatá už vůbec nepochyboval). Zamířil přímo na

nádraží Grand Central.

Hlavní halou, připomínající rozlehlou prérii, jako vždy procházely proudy dojíždějících lidí, zaměstnanců adalších cestujících. Pohybovaly se tiše, jako by vyzývaly k pohledu k nebeské klenbě nad hlavou. Budovupostavili tak šikovně, že působila jako odraz života a jeho konečných důsledků; jako by nastavovalazrcadlo lidem, kteří neustále někam spěchali a ani jednou při tom nezvedli hlavu. Vůbec tedy netušili, žese pohybují po dně rozlehlého moře. Peter Lake seděl ve stínu ochozu nad Vanderbilt Avenue a hledělnad sebe. Díval se na oblohu a početná souhvězdí, velkolepě zachycená na obří kupoli zavěšené vysokonad zemí. Nacházel se na jednom z mála míst na zemi, kde se pod stropem vznáší mraky světla a tmy.

Světla hvězd po celá desetiletí nikdo nevyměňoval a pod klenbou vládlo šero jako před bouří. Možná sinikdo nepamatoval, jak kdysi kupole vypadala; dost možná nikdo netušil, že by měla jasně zářit. PeterLake se vydal k malým skrytým dveřím se známým zámkem. „Tenhle přece umím otevřít,“ prohlásilspokojeně, vytáhl pouzdro s drobnými nástroji a pustil se do práce, netušil, že bezmála před sto lety tenzámek sám osazoval. „Starý dobrý mosazný McCauley, určitě šestka.“ Se zámkem si poradil tak snadno,že ho konečně napadlo, jestli náhodou nebýval zloděj. Přesně si na to nepamatoval, proto myšlenku zase

rychle vyhnal z hlavy.

Jakmile vstoupil dovnitř za hvězdy, cvakl známým vypínačem a celá obloha se rozzářila. Nechyběla jedinážárovka a žádná nebyla prasklá. Prostě se jenom nikdo neobtěžoval cvaknout vypínačem. Peter Lake stálv lese ocelových nosníků nad příjemně hřející klenbou a naslouchal neklidnému hukotu vzdálených strojů,

který mu kdysi připomínal bouři ohlašující blížící se budoucnost. Vklouzl do postele, kterou po bezmálasto letech pokrývala silná vrstva prachu, ale jinak zůstala nedotčená. Mezi sloupy stály vyrovnanékonzervy s masem, nyní nejspíš účinnější než nervový plyn. U postele si všiml vyrovnané hromadyPolicejních věstníků a starých zažloutlých novin.

Peter Lake ležel spokojeně na zádech v posteli. Venku sice řádila zima, ale hvězdy pěkně svítily a onodpočíval v bezpečí za klenbou oblohy. Hluboko pod ním lidé stále rychle klouzali po krémové mramorovépodlaze a ani na okamžik nezvedli hlavu. Kdyby to udělali, spatřili by nazelenalou oblohu a na ní moře jasně zářících hvězd.

HARDESTY VYRAZIL do ulic s ochromujícím vztekem v duši. Tím se nijak nelišil od tisíců ostatních, kteří

po nich už proudili. Na zemi totiž bylo a je pouze málo míst, kde se lidé rozlítí tak snadno jako v New

Yorku. Stačilo vyjít ze dveří a město se o všechno postaralo samo. Hardesty věděl, že hlavní tahy a ulicese dnem i nocí podobají příboji v nejprudší bouři. Hodlal se do něj vrhnout a tak dlouho se nechat unášetsem a tam, dokud nějakým zázrakem nepřijde na způsob, jak zachránit dceři život. Ačkoli neměl moc času

a ani naděje, zoufale hledal to, čemu se Peter Lake nedokázal vyhnout. Byl ochotný riskovat všechno avlastně ani nevěděl, co přesně hledá.

V první chvíli byl rozhodnutý bojovat. Příležitostí se naskýtalo víc než dost, protože ulice se hemžilyozbrojenými a všeho schopnými muži, které od dětství vychovávali ke krádežím a zabíjení. To, že seničeho nebáli a násilí vyhledávali stejně dychtivě jako včely sladký nektar, Hardestyho vůbec netrápilo.

„Co tady pohledáváš?“ zeptali se ho dva muži, kteří mu zastoupili cestu na Osmdesáté sedmé ulici.

„Prosím?“ zeptal se Hardesty a usmál se, což muži brali jako snahu vetřít se do jejich přízně.

Ve skutečnosti měl Hardesty prostě jen radost.

„Chci vědět, co děláš v téhle čtvrti? Tak ven s tím!“ řekl jeden z mužů a bojovně postoupil o krok vpřed.

„Já tady bydlím,“ odpověděl Hardesty zcela klidným tónem.

„Kde?“ zaječeli jeden po druhém, jako by dobře věděli, jak svou oběť nejlépe poděsit.

„Na Osmdesáté čtvrté.“

„Tu v téhle čtvrti nenajdeš, kámo. Ptal jsem se tě, co tady pohledáváš,“ zopakoval vyšší muž s prstemnamířeným k zemi a stále vzteklejším výrazem.

„Vám asi spousta věcí nedochází, co?“ zeptal se Hardesty, aniž by čekal odpověď.

Mužům jeho odvaha na okamžik vyrazila dech. „To bude tím, že jste oba pěkní pitomci, což ale nevadí,protože já mám pro takové trouby slabost, takže vám povím, co tu dělám. Přišel jsem si trochu zahrát,pitomečkové. Stavil jsem se doma pro peníze, které mám tady v levé kapse kabátu. Je jich tolik, že jsemje musel strčit do velké obálky. Do peněženky se mi nevešly. Prostě jsem tam ten balík nenacpal. Ale víteco, raději vám to zopakuju pro případ, že by vám to, vy tupci, nebylo pořád ještě jasné. Mluvím tady openězích, o pořádné hromadě peněz, celých třiceti tisících dolarech a dalších pěti nebo deseti tisících vpeněžence.“ Ve skutečnosti měl u sebe Hardesty necelých osm dolarů, ale pevně si stál na svém.

Útočníci zamrkali a začali ustupovat. „Hlavně klid, nechceme žádné problémy,“ snažili se ho uchlácholit,

ale Hardesty se nedal odradit a s bojovným pohledem zkušeného pistolníka se pustil za nimi.

„Tak co je, pánové? Copak mě nechcete okrást? Nebo jste snad dostali strach?“ zavolal na ně. Muži seotočili a dali se do běhu. Hardesty utíkal za nimi. Pronásledoval je podél deseti bloků a co chvíli na ně zevšech sil křičel. Když přeskočili přes zeď do parku, skočil také a vyrazil po sněhu ozářeném měsíčním

svitem.

Muži měli tváře poseté drobnými krůpějemi potu, které vypadaly jako malé třpytivé perličky. Několikrát se

otočili a vystřelili na něj z revolverů, ale tím Hardestyho povzbudili k ještě rychlejšímu běhu a ještěhlasitějšímu řevu. Nakonec zbraně zahodili do sněhu a vzali nohy na ramena. Zmizeli mu v křoví nedaleko

severní přečerpávací stanice. Během unavený Hardesty vyšel z parku a vydal se do West Side. Před chvílí

odbila jedna hodina po půlnoci. Město se právě začalo budit. Hardesty se rozhodl, že se vydá naBroadway a pořádně ji prohledá.

Ze všeho nejdřív se zastavil v kulečníkové herně plné lidí, jejichž klidné a vyrovnané pohyby plněodpovídaly hře, které se tu věnovali. Každý se snažil ostatní přesvědčit, že je velký hráč a své skutečnéumění se snaží skrývat. Opravdoví mistři však nic podobného neměli zapotřebí, protože lidé, kteří jimposkytovali pravidelné živobytí, se soustředili na vlastní image, o nic jiného se nestarali, a kulečník hrálijako ponocní. Všichni hráči museli mít povinně neustále něco v ústech, doutník, cigaretu, dýmku, nebo aspoň párátko, bez něhož by tágo působilo stejně směšně jako meč bez dýky. Muži i ženy se naučenými,geometricky pravidelnými pohyby pomalu posouvali kolem stolů a s nakloněnou hlavou zkoumali správnéúhly a odhadovali ideální sílu šťouchu.

Hardesty dorazil vyzbrojený pouze zuřivým pohledem. Rychle shodil kabát, zaplatil pět dolarů vstupného a

zeptal se, kde najde nejlepšího hráče, čímž všechny přítomné na okamžik zmrazil. V naprostém tichu siproto mohl projít celou místností mezi jasně osvícenými stoly do rohu, kde hráli ti, s nimiž většinaostatních nechtěla hrát. Tito kouzelníci tága se většinou vyznačovali tlustou či jinak neatraktivní postavou.

Často se podobali řidičům tiráků zamilovaným do číšnic v občerstveních u silnice. Kroužili po špičkáchkolem stolu jako velké hřiby na kolečkách a jen málokdy vzbuzovali sebemenší pozornost. Okázale sechovali pouze ti, kteří se snažili odradit zájemce o velké sázky, protože si na ně netroufali.

Místní nejlepší hráč byl však nejen mimořádný švihák, ale také vysoký chlap, který by od hodiny mohlkácet stromy. Měřil bezmála dva metry a chodil v dokonale střiženém smokingu a v nažehlené košili smalými diamantovými manžetovými knoflíčky. Měl přesně ten typ tváře, která ve spojení s mohutnoupostavou vyvolávala i v mužích jako Hardesty pocit, že nejsou větší než fazolový lusk. Hardesty přitomnebyl žádný střízlík. Hráčovi se na hlavě vlnila hustá kštice světlých vlasů, chodil neustále předkloněnýdopředu a tvářil se tak sebevědomě, že ze všeho nejvíc připomínal akrobata na křídle letícího dvojplošníku

snadno překonávajícího v pětisetkilometrové rychlosti proud vzduchu. Z příchodu Hardestyho měl velkouradost a potěšeni byli i jeho přátelé.

Hardesty měl na očích brýle s obroučkou ze želvoviny a na sobě poměrně drahý oblek (ten nejdražší si

dovolit nemohl), z čehož samozřejmě usoudili, že jde o solidně zajištěného čestného muže vykonávajícího

zodpovědné povolání. Jestli a jak hraje kulečník, netušili, ale ani je to nezajímalo. „Je mi jedno, jak dobře

hrajete,“ ohlásil onen hráč, jménem Wing Walker. „Mám u sebe deset tisíc dolarů a rád si s vámi o nězahraju. Pod tisíc dolarů ale nejdu.“

„Deset tisíc mi vyhovuje.“

„A můžu je nejdřív vidět?“

„To nemůžete, v kapsách mám jen dva dolary a nějaké drobné. Ale klidně vám ukážu doklady.“

„Chtěl byste hrát osmičku nebo želvu?“

„Želvu,“ odpověděl Hardesty. „Ale nejdřív mi budete muset vysvětlit pravidla.“

„Tak moment,“ zamračil se Wing Walker, který začal cítit problémy.

„Žádný strach,“ uklidnil ho Hardesty. „Pokud prohraju, své peníze dostanete.“ Tiše, jen tak pro sebedodal: „Já ale hodlám vyhrát.“

„Tak proč potřebujete, abych vám vysvětloval pravidla?“

„To je velmi prosté,“ řekl Hardesty, zatímco si křídoval tágo. „Já totiž kulečník nehraju. Vlastně naposledyjsem ho hrál na vysoké, a to už je hodně dávno. Ani tehdy mi ale nijak zvlášť nešel a od té doby jsem ustolu nestál.“ Hardesty zvedl hlavu, podíval se svému protivníkovi do očí a řekl: „I tak vás ale porazím.“

„A jak to chcete zařídit?“ zeptal se Wing Walker. „Podvodníkům jsem ještě nikdy nenaletěl, takže na mě

žádné triky nezkoušejte.“

„Nikdy nepodvádím,“ oznámil hrdě Hardesty. „Dejme se do hry.“

Wing Walker se usmál. „Já nevím,“ zaváhal. „S chlapy, jako jste vy, jsem se už setkal. Pořád se snažíte

dokázat nemožné.“

„Právě teď ano.“

„Ale proč?“ zeptal se Wing Walker, z jehož tónu bylo patrné, že mu Hardesty není úplně nesympatický.Současně ale vytahoval svých deset tisíc dolarů a už se těšil na soupeřovy peníze.

Hardestyho odpověď Winga Walkera trochu znejistila: „Abych přivedl mrtvé k životu.“ Hardesty se ale odopad svých slov nezajímal. Soustředil se pouze na jasně zelenou plst na nejnovějším stole v herně.

Wing Walker vysvětlil pravidla a řekl, že rozstřelem určí, kdo bude začínat. Profesionálova koule sezastavila asi dva centimetry od okraje. Hardesty se připravil na šťouch a provedl ho následujícímzpůsobem: nejdřív si připomněl, co dělá a proč to dělá. Pro Abby. Potřeboval zjistit, jak vypadá nemožné,aby věděl co dělat ve chvíli, kdy si nikdo nebude vědět rady. Chystal se na nebezpečný krok. Nikoli kvůlipenězům, o které hodlal hrát, ale protože se snažil vzepřít všemocné síle. Hnala ho láska a věřil, že se mu

podaří projít dveřmi, které se otvírají jen velmi zřídka. Hlavně se potřeboval soustředit.

A soustředil se přímo pekelně. Vyhnal z hlavy všechno, co nesouviselo se stolem před ním, stejně jakokdysi vyhnali padlé anděly z nebe. Nevnímal přihlížející, protivníka ani žádnou jinou živou či mrtvou duši.Viděl jen zelený stůl. Nemyslel na vítězství ani na prohru, nemyslel na Walkerovy splývavé vlasy ani najeho košili s diamantovými manžetovými knoflíčky; nevnímal, zda je den či noc, kde je ani o co hraje.Soustředil se pouze na geometrii tvarů a cest. Měl pocit, jako by k němu mluvil Bůh, stejně prostýmjazykem, jímž určoval dráhy planet ladně tančících oblohou. Věřil, že nezkušené oči samy rozpoznajísprávné pohyby a přesně změří potřebnou vzdálenost. Přinutí každou buňku, každé vlákno svalu, abydělalo, co je třeba. Tágo udělí kouli nezbytnou sílu a přesný směr a koule splní svůj úkol, bezsebemenšího odporu se podřídí jeho vůli.

Všichni, kdo ho sledovali, jak se připravuje k úderu, cítili, jak z něj sálá neskutečný žár, jako by uprostředmístnosti zažehnuli oheň. Viděli, že je napjatý jak ocelové lano a bylo jim jasné, že Winga Walkera nečeká

snadný večer. Kolem stolu se shromáždilo sto padesát zvědavců. Někteří se dokonce postavili nakulečníkové stoly, což bylo v kulečníkové herně něco naprosto nevídaného. Hardestyho zajímaly jenfyzikální zákony. Silné lampy nad stolem zářily jako dvojitá slunce, ale kolem zelené desky vládla tma jako

v nejzazších hlubinách vesmíru.

Hardesty pevně uchopil tágo do zpocených dlaní a naklonil se nad stůl. Udeřil s neuvěřitelným citem pro

tágo a dokonale odměřenou silou tak, aby se koule zastavila co nejblíž hraně stolu. Soustředěně sledoval,

jak koule klouže po zelené plsti ke konci, kde se odrazila od hrany, Hardestymu to připadalo jako srážka

dvou rychlíků, a vydala se zpátky. Všichni viděli, jak postupně zpomaluje, a někteří diváci si již začalicosi šeptat. Velmi, velmi pomalu minula kouli Winga Walkera, dotkla se okraje stolu a zastavila se.Místností se rozlehl nadšený jásot. Lidem se to zjevně líbilo. Hardesty je ale neslyšel. Připravoval se narozstřel. Neviděl ani Winga Walkera, na němž bylo vidět, že se připravuje na náročný duel. Hrálo se odeset tisíc dolarů, ale v sázce bylo daleko víc, samotný pojem jistoty.

Kolem stolu v rohu místnosti se nyní tísnilo již dvě stě diváků. Peníze létaly z ruky do ruky, takže to tu

vypadalo jako po ránu na zeleninovém trhu. Hardesty si prohlížel koule shromážděné uprostřed stolu a na

chvíli se ho zmocnila závrať. Současně ho ale neopouštěl klid, takže si stačil všimnout, že muži na stolech

vypadají jako diváci na kohoutích zápasech, což byl možná důvod, proč mu pestrobarevné koulepřipomněly čerstvě malovaná velikonoční vejce. Další asociace by ho ale připravily o koncentraci, takžemísto, aby je rozvíjel nebo naopak potlačoval, ohnul je do čalounické jehly, kterou zamířil k samépodstatě věcí.

Viděl před sebou neuspořádané planety soustředěné na jediné oběžné dráze pod dvěma slunci. Jehoúkolem bylo vrátit jim řád. Vyčistit savanu plnou dokonalých koulí. Jak to ale udělat? Vystřelit kouli tak,aby se zastavila co nejblíž okraji, mu nepřipadalo tak těžké, ale teď před sebou viděl bezpočet možností.Walkerovy celoživotní zkušenosti a široko posazené oči jako stvořené pro odhadování úhlů rozhodnostínejspíš nenahradí. Hardesty už zase pocítil tu zvláštní malátnost a tak silně se mu potily ruce, že si jemusel každých pár vteřin otírat o stehna.

Vypadal stále nervózněji a sázek na jeho vítězství rychle ubývalo. Zatímco Wing Walker dýchal o poznáníuvolněněji, Hardesty se třásl a jen stěží potlačoval slzy. Raději rychle zvedl hlavu a zadíval se do dvoujasných sluncí nad stolem, jejichž světlo se lámalo v slzavých tůňkách vyvěrajících v koutcích očí a měnilose v duhu a dlouhé bílé trámy přetínající místnost jako křišťálové meče. Světelný závoj plný oslnivězářících démantů ho zavedl do katedrály v North Beach kde mnohokrát nad vstupem četl Dantův citát,který ho provedl těmi nejtěžšími chvílemi. Často stával v parku před katedrálou a s neskonalým potěšením

četl:

La gloria di colui, che tutto muove, per l’universo penetra e risplende

Vždycky věřil, že konečnou spravedlnost přinese světlo, byť ho nikdy nenapadalo, že pravděpodobnější anejspíš i lepší je opačná možnost.

„Ticho!“ sykl na hlučné diváky, protože to, na co se chystal, vyžadovalo prvotní klid pustých plání.Vzpomněl si, co ho učil otec. Vybavil si zákony hvězdné mechaniky a chystal se je použít k uspořádánínádherného, ale doposud neutříděného modelu sluneční soustavy, který měl na stole před sebou. Nečekal

ho nijak snadný úkol. Musel propočítat všechny možné důsledky rychlosti, zrychlení, hybné síly, akce areakce, statické rovnováhy, odrazu, tření, pružnosti, orbitální stability, odstředivé síly a zákona zachováníenergie na šestnáct netrpělivě čekajících koulí; dále musel zakalkulovat kvalitu plstěného povrchu a jehomechanické vlastnosti, koeficient tření a účinek velkého třesku, který se chystal odstartovat připravenýmtágem. Musel se obejít bez přesného měření a velkým problémem byl také kritický nedostatek času.Utěšoval se tím, že všechna měření jsou stejně značně nepřesná a nikdy zcela neodpovídají teorii, kteroumají podpořit. Stejně tedy udělá nejlépe, když se spolehne pouze na své oči a instinkt. Přesto neustáleusilovně počítal, a to způsobem, který diváky značně znervózňoval. Hlavou mu vířila spousta čísel avýpočtů, z nichž některé musel dočasně odložit stranou, aby se k nim později vrátil. Přestože se úporněsoustředil, jako nikdy předtím, postupně ztrácel přehled. Nakonec problém vyřešil tak, že si z divákůudělal počítadlo, pomůcku selhávající paměti. Jednotlivé tváře a postavy si spojoval s vektory drah akoeficienty tření, barevné uspořádání davu zastupovalo neutříděné koule. Tímto způsobem se mu podařilo

shromáždit a především uchovat ohromné množství informací. Každého z přihlížejících proměnil naanatomický výpočetní stroj; každé koleno, noha, hlava, krk zastupovaly součty rychlostí či vypočítanéúhly, čímž mohl daleko snadněji porovnávat jednotlivé aspekty úderu.

Pokud ale měl dojít ke správnému výsledku, zajišťujícímu konečný úspěch, diváci se nesměli hýbat.Jakmile se třeba jen trochu posunou nebo si dokonce vymění místo, jeho pracně sestavené rovnicepůjdou k čertu. „Nikdo se ani nehne!“ poručil směrem do sálu. Přihlížejícím i Wingu Walkerovi to připadalo

divné, ale ještě zvláštnější bylo to, co následovalo. Hardesty procházel místností, zastavoval se ujednotlivých hráčů a zvědavců, dlouze si je prohlížel a něco neustále brebentil pod vousy. Chvílemi naněkoho ukázal, cosi spočítal na prstech, ohnul se k zemi a zase se narovnal, jako by něco zvedal (sváčísla) a hned zase pokračoval k dalšímu člověku. Pokud se někdo neřídil jeho pokyny, vztekle na něhoštěkl, a umravnil ho jménem funkce, kterou mu přidělil. „Ztichni, sigmo!“ zaječel na malého tlouštíka vevolné havajské košili. „Kosine, stůj sakra!“ vykřikl a ukázal na vysokého muže v koženém saku. Bleskovépropočty ho rozpálily, až mu po tvářích stékaly potůčky potu. Brzo zjistil, že běžná řeč jeho tempu anizdaleka nestačí. Místností se rozlehla zvláštní, nadpozemsky krásná píseň, složená z čísel ušlechtilýchproměnných. Za pět minut byl hotový, a k smrti vyčerpaný. Podařilo se mu propočítat přesné místokontaktu na první kouli, úhel odrazu druhé koule, všechny koordináty velkého třesku a také sílu šťouchu.

„Můžeme začít,“ oznámil vyjevenému sálu a mávl rukou směrem k mužům s pokleslou spodní čelistí,které, aniž to tušili, použil pro své výpočty. „Už se můžete smazat,“ dodal spokojeně. Všechno, copotřeboval, měl připravené v hlavě. Nakonec si musel zapamatovat jen několik základních věcí, které sizafixoval pomocí svých živých vizuálních pomůcek.

„Provedu to takto,“ prohlásil pevným hlasem. „První koule půjde do kapsy na levé straně; třetí, pátá ačtrnáctá skončí v zadním levém rohu; koule číslo dvě, čtyři, šestnáct a sedm zajedou do pravého předního

otvoru; koule číslo šest a deset se odporoučí do kapsy napravo; devátá, jedenáctá a dvanáctá koulespadnou do levé přední kapsy; koule třináct a patnáct zajedou do přední pravé díry a nakonec se zbavímosmé koule, která skončí v pravém zadním rohu.

„Samozřejmě pokud všechno půjde podle plánu,“ dodal, odkašlal si a lehce roztřesenou rukou sinakřídoval tágo.

„A to mi ani nedáte příležitost k jedinému šťouchu?“ zeptal se Wing Walker s ironickým úsměvem.

„Ne,“ řekl Hardesty a zaujal postoj u stolu.

První (a možná i poslední) úder vyžadoval mimořádnou sílu: koulím bylo třeba udělit dostatečnou rychlost,

aby zajely do kapes. Na některé čekala skutečně dlouhá cesta plná odrazů a srážek s pomalejšímikoulemi, které by se bez energie rychlejších bratříčků nedostaly k cíli. Současně ale nesměl úder přehnat,

protože pak by mu koule mohly vyskákat ze stolu.

Snad ani není třeba říkat, že místo pro první kouli si Hardesty vybíral dlouho a nesmírně pečlivě. Sehnulse ke stolu, nachystal tágo, napřáhnul a udeřil.

Koule se rozletěly všemi směry. Hardesty se narovnal, obrátil se na Winga Walkera a řekl: „Chvíli to budetrvat.“ Působil klidně a spokojeně sledoval, jak koule zajíždějí do kapes. Čtyři nebo pět jich zmizelo votvorech skoro okamžitě po úderu. Další se ale rozběhly po stole, jako by do něj chtěly vypálit složitývzor; odrážely se od stěn, navzájem se míjely, občas do sebe narážely a chvílemi se dokonce zastavovaly.

Nehybné koule ale pouze čekaly na některého z příbuzných, který se skutečně v mžiku přihnal, předal jim

část energie a poslal je do nejbližší jamky. Přesně jak Hardesty předpovídal. Koulím skutečně chvilkutrvalo, než po dlouhé projížďce nádherně zelenou krajinou zamířily do svých otvorů. Jako poslední zmizela

koule číslo osm, která se důstojně odporoučela do pravého zadního rohu.

Nikdo se ani nehnul a nikdo si netroufal promluvit, až na Winga Walkera, který statečně přistoupil kHardestymu a nabídl mu balíček bankovek. V jeho výrazné tváři se mísil výraz úcty a neskonalého údivu.

„Já vaše peníze nechci,“ odmítl ho Hardesty, který už zatím přemýšlel o svém dalším úkolu. „Pro penízejsem to nedělal,“ dodal a vyšel z herny.

Muži soustředění kolem stolu by ho jistě následovali, ale pořád se nemohli pohnout. Po chvíli se začalichvět a třást a teprve potom se místností rozlehly první nadšené výkřiky. Za pár okamžiků už všichni jásali

a halekali jako křesťané, jimž se právě zjevil anděl. Byli sice dospělí chlapi, ale vřeštěli jako skupinarozjívených školaček. Nechápali, co se stalo a lidé na ulici si podle ryku vycházejícího z herny mysleli, žese v ní odehrává nějaký tajemný rituál.

V té chvíli už byl Hardesty bezmála o kilometr dál jižním směrem.

JEDNOU ČASNĚ ZRÁNA, po několika neúspěšných dnech plných hrozných setkání a nepopsatelnýchfyzických strádání, která vůbec k ničemu nevedla, se Hardesty probudil v sále připomínajícím byzantskoukatedrálu přestavěnou na tělocvičnu. Neměl nejmenší ponětí, jak se tam dostal. Věděl jenom, že se právě

probral, je mu zima, je celý polámaný a leží na žíněnce. Dlouhou chodbou prošel do prázdné vstupníhaly. Zjistil, že se nachází ve fitness centru na Wall Street, které měl celé jen pro sebe. Prohlídkoupíchaček zjistil, že první zaměstnanci přicházejí do práce v deset hodin. S úderem šesté se začalo topit. Zradiátorů stoupaly malé bílé obláčky podivně slaně vonící páry a trubky hlasitě vibrovaly. Do velkémístnosti, kde se probudil, pronikly první paprsky vycházejícího slunce. Olízly dolní okraj oken pokrytýchsilnou vrstvou námrazy a za chvíli se rozlily po celém prostoru se šplhajícími lany, kladinami, hrazdami adřevěným obložením. Hardesty bez hnutí sledoval, jak se slunce pomalu posunuje po obloze. Cítil se takvyčerpaný, že na nic nedokázal myslet a dokonce odolal i vábení gymnastického náčiní.

Kdyby se tu ocitl před několika dny, jistě by zkusil alespoň rozpor na kruzích. Možná by udělal několikvýkrutů na hrazdě, nebo by jen tak párkrát přešel tam a zpátky po kladině, aby zjistil, jestli mu to nemůže

přinést něco dobrého. Teď sotva dokázal zvednout hlavu k oknům pod byzantskou kupolí.

Kruh oken ohýbal čisté ranní světlo a soustředil je na velkou zářivou podestu zavěšenou pod stropem.Hardesty se znovu zvedl. Uprostřed kupole viselo zavěšené dlouhé šplhací lano, které jako by vedlo nanebeskou báň. Lehce se komíhalo v průvanu a třpytilo se jako silný zlatý cop.

Třicet metrů nad hlavou houstnul světelný kruh. Vypadal pevně a Hardesty věděl, že se na něj musídostat. Zatím však sotva stál, natož aby někam šplhal. Ruce měl navíc plné ran, jako by tahal ocelová

lana. Sledoval slunce, které do zlaté podesty pod stropem pumpovalo další a další zlato, až se zdálo, že ji

kupole neudrží. Současně si uvědomoval, že zářivý kotouč může každou chvíli zmizet stejně rychle, jakose objevil. Chytil lano a začal šplhat.

Cestou vzhůru na něj čekala všechna lidská utrpení, která hledal. Posouval se po zlatém copu a skutečněstoupal. Lano temnělo šarlatovou barvou jeho krve, která z něj prýštila jako horká voda z prasklé trubky.Když se podíval pod sebe, viděl jen dlouhou rudou nit, ale ani na okamžik se nezastavil a šplhal dál, Mělpocit, že pokud se dostane až na podestu, krev ani sílu potřebovat nebude. Z dlaní zmizela kůže. Kluzkélano svíral holými kostmi. V nepředstavitelných bolestech a napůl v deliriu sledoval bílé ruce s obnaženými

kostmi, posouvající ho stále výš. Asi v polovině cesty k podestě se ruce změnily v mechanický nástroj,nad nímž neměl žádnou vládu. S narůstající výškou jako by táhly stále větší váhu. Jako by do sítě chytilyobří rybu a teď ji nedokázaly vytáhnout z moře.

Těsně pod vrcholem se provaz vzňal ohnivými plameny, splétajícími se do tenké spirály. Sáhl do plamenů.Byly teplé, ale nepálily. Zatímco stoupal dál mezi plameny, krev z šatů zmizela a ruce se začaly hojit.

Podesta nad hlavou tak oslnivě zářila, že ji skoro neviděl. Okna plná neskutečně detailních ornamentůsvítila bílou a stříbrnou námrazou. Prýmky ve tvaru křídel stoupaly ke slunci a vznášely se vzduchem jakoandělé. Hluboko v houštině jemných rytin se skrývaly celé krajiny; každá tabulka oken otvírala cestu dovzdálených světů. Čím dále tunely vedly, tím více se otvíraly, měnily se v jeviště věčných bitev, ve spálená

pole sežehnutá bombami z letadel. A nad nimi, v záplavě modři, se jako zlaté hlavičky špendlíků vznášela

kulatá slunce. Putovala nekonečnou houštinou čar vyrytých do skla a pomalu je měnila v potůčky vody.

Hardesty Marratta zkusil vystrčit hlavu nad podestu, ale nějaká síla ho okamžitě zatlačila zpátky. Pevněsevřel lano a vší silou se přitáhl. K ničemu to však nebylo. Znovu skončil pod podestou. Sebral poslednízbytky energie a vystřelil jako dělová koule. Potřeboval se dostat přes neproniknutelnou vrstvu nad

hlavou, ale místo toho se o ni rozplácl jako moucha.

Vydal se dolů třiceti metry prázdného prostoru. S roztaženými pažemi a prsty na rukou padal na záda.Příliš by mu nepomohlo, ani kdyby se dokázal jako kočka v letu přetočit a padal podle vlastního výběru.Třicet metrů je pořádná výška, proto se rozhodl, že se jí nebude vzpírat. Skoro současně si ale uvědomil,že se houpe ze strany na stranu jako kyvadlo obřích hodin a klesá jen velmi pomalu. Všude kolem cítilchvění tisíců neviditelných křídel, která zpomalovala pád a snášela ho tak jemně, že se na pár okamžikůnehybně vznášel nad žíněnkou.

Hardesty otevřel oči. Několik mužů v gymnastických úborech ho drželo pod pažemi.

„Patříte k nám?“ zeptal se ho jeden z mužů.

„A kdo jste?“ vrátil mu otázku Hardesty. Pak se po mužích rozhlédl a dodal: „Nejspíš bankéři a makléři.“

„Patříte mezi členy?“

„Všechno je vepsáno v číslech,“ vysvětlil Hardesty, „jenom se v nich musíte vyznat.“

„Určitě se sem dostal z ulice,“ poznamenal jeden z mužů. „V první chvíli jsem si myslel, že je to některý zčlenů a že se při cvičení zranil.“

„Vznášel jsem se jako motýl,“ prohlásil Hardesty. Muži ho zvedli ze země a odnášeli ho jako v

neviditelných královských nosítkách.

„Když jsem se dostal mezi plameny a začal padat, myslel jsem, že se rozbiju o podlahu. Ale kdepak. Klesal

jsem jako motýlek. Muži ho nesli vstupní halou kolem hodin a Hardesty si všiml, že je jedenáct hodin.

Muži s ním prošli na ulici a se směsí pohrdání a nechápavého obdivu, jaký lidé obvykle chovají k bláznům,

ho posadili na chodník.

„Ještě moment,“ zastavil je v poslední chvíli.

„Co je?“ otočil se jeden z mužů uprostřed schodů před vstupem.

„Ta vaše tělocvična je plná andělů.“

Muži ho ale neslyšeli.

BYL PROSINEC a navíc hrozná zima. Hardesty neměl v kapse ani cent a už několik dnů nejedl. Nevěděl,co si počít, a tak vyrazil ulicemi Manhattanu. Zklamal Abby, a tím, že zklamal svoji dceru, současnězklamal i otce. Sebevědomá víra, že bude dostatečně silný, aby vystoupal až do nebe a zařídil zázrak, sezměnila v nevolnost a strach.

Hardesty míjel desítky tisíc lidí, v jejichž tvářích viděl naději. Díval se jim do očí, pozorně si prohlížel jejichtváře zarudlé chladem a rozpoznával v nich zvláštní sílu, rozhodnost, vztek, prostě něco zvláštního, co znich dělalo víc než jen chodící kostry obalené masem. Cítil v nich život, který dalece přesahoval hmotu, do

níž náhodou zabloudil. Kdyby se ho ale pokusil uchopit, v rukou by mu zůstaly jen klopy kabátů seschoulenými či napnutými těly vyděšených kolemjdoucích. Všude kolem zářilo světlo. To sice hledal, ale

nedokázal ho zachytit.

Na okamžik se před ním objevila maličká rakev (jako vzorek ve výkladní skříni pohřební služby), v nížmožná pohřbí jeho mrtvou dcerku, ale pak ho znovu zasáhl okolní život a rakev vystřídaly lidské tváře.Znovu věřil, že se mu ji podaří zachránit. Jen musí porozumět té zvláštní síle stojící v pozadí výjevů, kterého obklopovaly. Co vlastně pohání chlapce v kapuci se ztrhaným výrazem ve tváři, tlačícího zasněženouulicí stojan s oděvy? Proč se krejčí ve čtvrti kožešin do umdlení sklání nad šicím strojem, jako by se chtělpomocí jehly dobrat věčnosti? Proč pouliční dělníci zuřivě útočí na beton, a vypadají při tom, jako by jimšlo o život? Všechny tyto výjevy něco spojovalo a něco jim dodávalo sílu a život. Tajemství se skrývalo vneviditelných ulicích a průchodech vedoucích nad městem jako pás utkaný ze světla a čistého vzduchu.Kdykoli se ho ale pokusil sevřít a stáhnout ho dolů, hmátl do prázdna. Nakonec se nechal sklesle unášetdavem. Cítil se slabý a točila se mu hlava. Mohutné lidské vlně, která před vánocemi zaplavila ulice města,

nedokázal vzdorovat.

Zmítal se s proudem a chvílemi si připadal jako zrno písku unášené daleko na moře. Vplouval doobchodních domů a za chvíli se stejně bezmocně nechal vyvrhnout na ulici. Klouzal po schodech do stanic

podzemní dráhy, přejel o dvě či tři zastávky dál a za chvíli už zase proplouval po chodníku. Na jednékřižovatce uvízl, jako by ho zachytil mocný vír. Přešel ji snad stokrát a stejně si ho nikdo nevšímal. Sotvase potácel, chvílemi klesal k zemi a hořel horečkou, ale lidé kolem chvátali sem a tam, jako by utíkali před

smrtí.

Když se v pět hodin odpoledne otevřely dveře kanceláří, do ulic vtrhla šedomodrá vlna utkaná z vlny agabardénu. Všichni někam běželi. Zástupy úředníků a písařek místy pochodovaly v sevřených čtyřstupech.

Ulicemi se rozléhalo šumění vody a praskot hořící trávy povzbuzované prudkým větrem. O čtvrt na šestto uprostřed Manhattanu vypadalo jako v uličkách hořícího divadla.

Nakonec se objevily tlusté kožešinové převlečníky a v nich masa lidí s napjatým výrazem, která ho jakoproud Niagarských vodopádů odnesla na nádraží Grand Central. Proud si s ním pohrával jako s děravoukocábkou a Hardesty měl velké štěstí, že se dostal na okraj a úspěšně dokormidloval na ochoz nad hlavní

halou. Tam se zachytil mramorové balustrády, ze všeho nejvíc se bál, aby ho dav znovu nestrhl a

neodnesl do vlaku odjíždějícího v pět dvacet do Hartsdale. Křečovitě svíral zábradlí a doufal, že munedojdou síly. Když největší proud ochabl, Hardesty se opřel a asi hodinu odpočíval.

Pomineme-li několik cestujících, spěchajících ke schodům vedoucím do hlavní haly, na ochozu nadVanderbiltovou avenue panoval poměrný klid. Dokonce i dole v rozlehlé dvoraně se postupně začalaobjevovat prázdná místa, připomínající osamělé ostrůvky na obřím koberci utkaném nohama přijíždějícícha odjíždějících cestujících, kteří tudy prošli od roku 1912. Ani jeden z nich nezvedl hlavu a nepodíval senad sebe. Strop už tak dlouho připomínal mračnou oblohu, že na něj všichni zapomněli. Pro většinu lidívisela klenba stropu příliš vysoko, než aby se obtěžovali obrátit k ní zrak, ale Hardesty to udělal. Pomaluse zaklonil, opřel o zábradlí a spatřil celou oblohu.

S překvapením zjistil, že je plná žlutých hvězd zářících na zeleném pozadí. Ale odkdy? Žárovky muselypřece už dávno vyhořet a prasknout. Mělo se za to, že postupně zhasly a vzhledem k tomu, že strop viselpříliš vysoko, nikdo se neobtěžoval vylézt na něj a hvězdy znovu rozsvítit. Přesto ale svítily. Ani jedinánechyběla.

„Podívejte! Svítí hvězdy.“ Hardesty oslovil mladou ženu v kostýmku zubařské asistentky.

„Jaké hvězdy?“ zeptala se, aniž by zvedla hlavu, protože spěchala do průchodu, aby stihla svůj obvyklý

spoj.

„Přece hvězdy,“ zašeptal Hardesty jen pro sebe s pohledem upřeným k zelené obloze.

Zatímco očima přejížděl po vysoké klenbě, všiml si, že uprostřed se něco hýbe. Vypadalo to, jako by nanebi propuklo zemětřesení a kus báně se uvolnil. V první chvíli mu to připadalo jako optická iluze. Pak seobjevila puklina, která vzápětí zmizela. Za pár okamžiků ji však uviděl znovu. Vibrovala, jako by tamnahoře někdo zápasil s těžkými dveřmi. Pak se náhle kus té zelené oblohy odloupl a ve stropě zůstalačerná díra. Hardesty vzrušením tajil dech. Ty dveře se přece nemohly otevřít jen tak samy od sebe.

Hardesty sice nikoho neviděl, ale přesto trpělivě čekal. Za chvíli se dočkal odměny. Ze stínu se vylouplanějaká tvář a upřeně se zadívala na mašírující armádu ve vlněných a gabardénových uniformách.

Na paměť vojáků a námořníků z Chelsea

JAKMILE ČLOVĚK DOSÁHNE VYSOKÉHO VĚKU, návaly životní síly a chvíle jasnozřivosti připomínajíosamělé úrodné ostrůvky na suché poušti. V okamžicích hasnoucí vášně a krátkodechých radostí stařízjišťují, že věk jim nepřidal na nevinnosti a přes svá pokročilá léta nevidí dál než, když jim bylo sedm.Harry Penn podobné chvíle zažíval často: obvykle ho velmi rozrušilo, že se dozvídá něco, co kdysi věděl,ale tvrdě za to zaplatil, takže se nakonec znovu ocitl na začátku cesty.

Dlouho žil v očekávání příchodu nového tisíciletí a teď si nic nepřál víc, než aby most Jacksona Meadasahal tak daleko a vysoko, jak jen je to možné a raději ještě dál. Aby se rozlétl přes mraky jako šíp. Dobře

ale věděl, že pokud se to má podařit, musí na zemi zavládnout až neskutečně dokonalé podmínky.Současně si uvědomoval, že neexistuje žádná lidská síla, která by to dokázala zařídit, uměla by spojitvšechny povolené švy a zajistit svrchovanou vládu spravedlnosti, bez níž není možné ničeho dosáhnout.Přesto bylo všechno na svém místě a každý hrál svou roli podle přesně stanoveného scénáře.

Harry Penn měl za to, že zatím ještě nedokončil úkol, který před něj život postavil. Velmi ho to trápilo.Nestačilo mu jen zestárnout. Toužil po zázraku, po životě bez života, po negaci času, po zlatavém vesmíru

, třeba jen na jediný prchavý okamžik. Velice si přál jednou spatřit obří bílá oblaka podobná dlouhýmpérům na slavnostní čabrace, o nichž mu otec vyprávěl a říkal, že se nad městem objeví jako první poselnastávajícího zlatého věku.

Probíral se knihami a hledal v encyklopediích, ale nic nenacházel. Snažil se pamatovat všechno, co kdy

viděl a pozorně sledoval chatrnou stavbu ducha, opakovaně procházejícího obdobími skutečné, či jenobrazné zkázy a znovu vstávajícího z popela. Často naplnil svou velkou břidlicovou vanu až po okrajvodou, po hlavě do ní skočil a čekal, jestli na povrch nevyplavou svobodné myšlenky. Nikdy se neobjevilya neobjevilo se ani nic jiného, co by ho připravilo na nové tisíciletí, které se rychle blížilo.

Jednou večer, kvůli mimořádně silnému mrazu, neměla Jessica představení. Manhattan svíral mráz, až tove zdech domů a nosných lanech mostů nebezpečně praskalo, tak silně, že mnoho lidí zvedalo hlavu kobloze a dívalo se, zda nezahlédnou ohnivou čáru blesku. Zatímco ulicemi duněl mráz, Jessica ujížděla vsaních k otcovu domu, kde uvařila jehněčí s hráškem a spolu s otcem povečeřela u krbu. Později čekali na

Praegera, ale zatím v pokoji seděli sami. Christiana trávila večer s Asburym a Boonya odjela navštívit

sestru, která bydlela v Malto Downs.

Jessica sklidila ze stolu, umyla nádobí a za chvíli se vrátila se dvěma hrnky černého čaje a spoustoumáslových sušenek v plechovce s portrétem skotského pěšáka v černém kiltu. Silný čaj a sušenkypůsobily na starcovu představivost jako afrodiziakum. V krbu hořela pryskyřičnatá borovicová polena adokonale vysušené větve z bílého ořechu. Jessica hleděla do plamenů a měla pocit, jako by se dívala navyrovnané řady Napoleonovy armády u Waterloo; chvílemi dokonce slyšela výstřely. Harry Penn se stáletrápil. Čaj a teplo v něm vyvolávaly spoustu otázek.

„Co se stane,“ zeptal se dcery, „když zapomeneš text?“

„To se mi nestává.“

„Nikdy?“

„Velmi zřídka. Vlastně skoro nikdy. Pokaždé se nejdřív vcítím do postavy, kterou představuju, a teprvepak se učím mluvit její řečí. Nikdy naopak. A jakmile splynu se svou hrdinkou, nemůžu zapomenout ani

slovo, protože jsou to moje vlastní slova.“

„Chceš tím říct, že když se učíš text, na paměti nijak zvlášť nezáleží?“

„Přesně tak jsem to myslela. Jen špatní herci se učí text nazpaměť. Dobří ho tvoří přímo na jevišti.“

„Přestože by se měli řídit autorovým scénářem?“

Jessica kývla.

„A není to příliš samolibé?“

„Autor to pochopí.“

„To znamená, že hraješ tak trochu jako v transu?“

„Ano.“

„Hra je sice do posledního slova zapsaná na papíru, ale pro tebe je neustále nová. Když odříkáváš text, jeto, jako bys ho říkala poprvé. Takže autorova slova jsou zároveň tak trochu tvoje. Dokážeš mi to nějakvysvětlit?“

„To nedokážu, ale můžu ti s jistotou říct, že právě toto odlišuje dobré herce od špatných.“

„No dobrá, ale řekněme,“ pokračoval Harry Penn s pohledem upřeným na plechovku, „že se necítíš dobřea na konci dlouhé a obtížné hry text skutečně zapomeneš. Jak by ses zachovala?“

„Asi bych o tom neměla čas přemýšlet. Pokračovala bych tím, co by mě právě napadlo. Text beru vždyckyjako dar a stejně bych přijala i svá improvizovaná slova. Jako stejný dar, pouze z odlišného zdroje.“

Ozvalo se hlasité zaťukání na dveře. „To je Praeger,“ ohlásil Harry Penn.

„Pan starosta,“ dodala Jessica hrdým tónem.

„To pro mě nehraje žádnou roli,“ usmál se Harry Penn. „Tak jako tak je to správný chlapík, takže murychle otevři dveře, než tam venku zmrzne. Pár let před tím, než jsem se narodil, starosta Brusinkaskutečně umrzl. V Newtown Creek.“

Jessica přivedla Praegera do otcovy pracovny. Stál před krbem, v ruce držel víko od plechovky sesušenkami a z očí mu tekly slzy.

„Co se stalo?“ zeptala se Jessica.

„Podívejte se na toho vojáka,“ řekl Harry Penn. „Ty plechovky se prodávají už celé roky a já si je nikdypořádně neprohlédl. Nikdy jsem se tomu vojákovi nepodíval do tváře. Teď ho ale jasně poznávám.“

„Koho?“ zeptal se Praeger.

„Pamatujete si na toho bezdomovce nebo tuláka za plotem v restauraci u Petipů?“

„Ano.“

„Kdyby se oholil a umyl, je to ten voják na plechovce.“

Praeger se podíval na obrázek. „Mně to tak jednoznačné nepřipadá. Ale moc dobře si ho nepamatuju.“ „To proto, že jste ho nikdy předtím neviděl.“

„A vy ano?“ „Ano.“ „Kdy?“

„Když jsem byl ještě mladý kluk.“ Harry Penn položil víko od plechovky na římsu krbu a ustoupil dva krokydozadu. Pak se obrátil na Praegera, nyní již starostu města a poručil mu, aby okamžitě zašel do stáje, vybral tři nejlepší koně a zapřáhl je do nejrychlejších saní. „Chci vyrazit na sever.“

„K jezeru Coheeries?“ zeptala se Jessica.

„Ano,“ usmál se otec. „Konečně jsem našel své místo na světě.“

Praeger vyšel z pokoje a Harry Penn ho následoval. Na dvoře, kousek od blikajících oken stáje, se zastavila obrátil se k Jessice. „Stal se zázrak. A právě včas.“

„Jaký zázrak?“

„Peter Lake,“ odpověděl Harry Penn.

HARRY PENN byl jediný v celém New Yorku, kdo mohl starostovi nařídit, aby zašel do stáje a zapřáhl konědo saní. Samozřejmě mu to nepřipadalo divné, protože Praeger pro něj pracoval už víc než deset let apovažoval ho takřka za svého zetě. Navíc může zdravý stoletý muž snadno přehlédnout pravidla protokolua nemusí se sklánět ani před prezidenty, ani před králi, protože prezidentové i králové stojí tak vysoko,že nemyslí na nic jiného než na dějiny, a co jiného je stoletý stařec, než zosobnění dějin.

Tři koně, které Praeger zapřáhl do závodních saní, se nemohli dočkat, až vyběhnou. Praeger trhlopratěmi. Než se vzpamatovali, už se řítili se po Riverside Drive a letěli s větrem o závod k severu.

„Na křižovatce Sté a Dvacáté první ulice sjedete na řeku,“ poručil Harry Penn starostovi.

„A jste si jistý, že bude v Spuyten Duyvil zamrzlá?“ zeptal se Praeger s obavou. „Víry nikdy nezamrzají ataky je tam trvale splavný kanál.“

„Jistěže bude řeka zamrzlá. Za podobných zim se mezi Spuyten Duyvil a kanálem klene dlouhý ledovýmost,“ prohlásil Harry Penn s pohledem upřeným před sebe. „Stáčí se lehce k západu a pak zase navýchod. Maličko se zvedá, takže máte pocit, jako byste jeli prérií, ale pak se znovu srovná a pokračuje ažk odbočce. Není se čeho bát. Klidně můžete prásknout do koní.“

Praeger prudce trhl opratěmi, až to skutečně prásklo a trojka se stočila doleva k řece. „Jak to všechno

víte?“

„Touhle cestou už jezdím bezmála sto let. Pokud byste tudy jel jen desetkrát, nejspíš byste zabloudil. Ale

po sto letech dobře víte, kde se cesty protínají a kde mizí. Stejně dobře dokážu odhadnout i počasí.

Vlastně je to docela snadné. A rozumím i ledu. To také není žádná záhada.“

„A rozumíte i lidským vztahům?“

„Máte nějaký problém?“

„Ne, jen mě to zajímá.“

Harry Penn si chvíli rozmýšlel odpověď. „To už tak snadné není. Ale není to nemožné.“

„A jak je to s historií?“

„V dějinách se vyzná málokdo. Neustále se totiž střetává příliš mnoho proudů a vznikají silné víry. Jakmožná víte, v poslední době existuje jistá tendence tyto proudy sdružovat a částečně se to daří. Některéproudy se podařilo svést do jediného kanálu, ale přesto si nemyslím, že bychom všechny dokázali sdružitdo konce století, od něhož nás dělí jen poslední dva týdny. Pokud ovšem nedojde k nějaké katastrofě.“

„A co bude pak?“ zeptal se Praeger, který měl na tyto věci vlastní názor. Představoval si, jak se městodivoce točí a tiše padá nekonečným prostorem.

„Pak uvidíme,“ řekl Harry Penn.

Sáně dosedly na led tak tvrdě, že se pod nimi objevila metr dlouhá puklina. Za Spuyten Duyvil se přednimi otevřela široká hladká cesta. Řítili se tak rychle, že je přístavní hlídači v pobřežních městech nestačili ani sledovat: zaznamenali, že se něco tmavého přehnalo po ledu, ale nedokázali zjistit co, protože tookamžitě zmizelo. Praeger netušil, že města, posazená na okolních kopcích jako majáky na útesu, žijí vjiném čase. A Harry Penn mu to neřekl. Měl pocit, že blízká budoucnost by mohla přinést rozhodnutí,takže nechtěl, aby se Praeger nechal unášet půvaby živoucí minulosti. Minuli města a zlatavá světlamajáků nechali daleko za sebou. Stoupali k severu do hor, za nimiž na ně čekalo jezero Coheeries.

Dorazili k němu večer následujícího dne. Byli unavení a bolestivě je škrábalo v krku. Zatímco města avesnice lemující Hudson zářily, osady u jezera, včetně města Lake of the Coheeries, tonuly ve tmě. HarryPenn se postavil na saních a pozorně si prohlížel břeh. „Vždycky se tu svítilo,“ řekl zamyšleně. „Něco se

muselo stát.“

Po cestě vedoucí planinou k osadě od posledního sněžení nikdo nejel. Samotná vesnice se matně rýsovalana obzoru. Na pozadí obří nebeské opony a blikotajících hvězd ji bylo sotva vidět. Pomalu k ní vyrazili aza chvíli projížděli kolem prvních domů. Uprostřed ulice najeli na něco tvrdého. V první chvíli mysleli, že je

to poleno, ale poleno to nebylo. Ležel tam Daythril Moobcot.

Těla ležela úplně všude. Ležela před dveřmi, visela ohnutá na zábradlí jako kůže schnoucí na slunci.

Vedle mrtvol byly pohozené pušky a další zbraně. Vypadalo to, jako by zde došlo k hrozné bitvě. Naulicích se válel nábytek a spousta drobných předmětů očividně pocházejících z násilně otevřených avypleněných domů. Otevřenými dveřmi pohyboval vítr. Co chvíli s nimi udeřil tak prudce, až to prásklo

jako rána z pistole.

Harry Penn se obrátil na Praegera. „Tak trochu jsem to tušil, ale současně jsem tomu nevěřil.“ Praeger

nebyl schopen slova.

„Jestli se to ale mělo stát, nedá se nic dělat. Jsou mrtví, což znamená, že stovky epoch dospěly ke svémukonci. Pokračujte tímhle směrem.“

Projeli kolem altánu a za chvíli se dostali na jezero, kde postupně nabrali rychlost. Mířili k letnímu domuPennových, stojícímu na ostrově, ležícím v závětří mezi dalšími ostrovy a výběžky na protějším břehujezera. Harry Penn dělal navigátora. „Trochu doleva.“ poručil lehce rozechvělým hlasem a za chvíli zase:„O pár stupňů doprava.“

Proplétali se mezi skalnatými ostrůvky porostlými borovicemi, na nichž už dávno hnízdily pouze kachny.Nakonec se zastavili před velkým domem, který se před nimi nečekaně objevil na konci dlouhého bílého

ohybu. Na první pohled bylo patrné, že domu se nic nestalo.

„Dobře, že je tak skvěle schovaný,“ řekl Praeger.

„Na tom nezáleží, jak sám záhy pochopíte. Jedinou důležitou věc by neodnesli, a pokud jde o nějakéškody na majetku, na těch už brzy tak jako tak nesejde.“

Nejdřív se vydali do stodoly, kde Harry Penn vysypal na podlahu před koně celý pytel ovsa. Působil velmirozrušeně, jako by se bál, že boj, který proběhl ve městě, může vypuknout znovu, tentokrát v tomtodomě. „Vezměte je s sebou,“ nařídil Praegerovi a ukázal na pár košťat, které kdysi odložili, protože štětiny

byly slepené dehtem.

Hlubokým sněhem, který jim místy sahal až nad kolena, se dostali na verandu, byla to více než třicetmetrů dlouhá a asi deset metrů široká podesta. Vstupní dveře vypadaly jako vždy bytelně a pevně.

„Co to děláte, jak se chcete dostat dovnitř?“ zeptal se Harry Penn Praegera.

„Pomocí klíče,“ řekl Praeger.

Harry Penn se rozesmál. „Tak se dobře podívejte na tu klíčovou dírku. Je falešná. Otec se hrozně bálzlodějů a rád na ně chystal různé pasti. V těch dobách se zloději podobali daleko víc řemeslníkům neždnešním zločincům. A otec s nimi hrál cosi jako šachy. Snažil se je všemožně převézt a věnoval tomuspoustu peněz i času. Dnešní zloděj by prostě vyrazil okno, ale tenkrát platila jistá zlodějská etiketa.Podívejte.“ Chytil kouli na dveřích a několikrát s ní zahýbal dopředu a dozadu, jako by řadil. Jakmile sedostal na konec desetidílného kódu, dveře se samy pomocí skrytého závaží otevřely.

Praeger vypadal nadšeně. „Líbilo se vám to?“ zeptal se Harry Penn. „Jsem rád, že jste to viděl, protože jeto naposledy, co tenhle mechanismus někdo použil.“ Harry Penn zmizel v domě a Praeger vešel za ním.

Harry Penn vytáhl zapalovač na doutníky a dlouhý plamen připomínající zakroucenou tužku přiložil keštětinám košťat, které okamžitě vzplály jasným žlutým plamenem. Praeger poznamenal něco o výhodáchvysokých stropů, protože jinak by tady nejspíš shořeli.

Harry Penn na to nic neřekl a vedl newyorského starostu velkými ledovými místnostmi. Co chvíli sezastavili, zvedli hořící košťata a zadívali se na osvícené tváře, které na ně smutně zíraly ze stěn. Většinavyobrazených postav měla kdysi dávno spokojený a někdy dokonce veselý výraz, ale po letech,strávených v tichu a mrtvolném klidu působily jako světem opuštění a právem dotčení duchové. Asi se jim

nelíbilo, že si na ně nikdo nevzpomněl. Možná je i děsilo, že věkem sešlý stařec, který kolem nichprocházel s plápolajícím koštětem, byl kdysi malým chlapcem, do něhož vkládali svoje naděje. Dávnímajitelé domu se na vteřinu či dvě vynořili ze tmy a hned se v ní zase ztratili. Přesto stihli světu předatsvou zlobu, němou výčitku, že je tu navždy nechal na pospas větru a noci, přestože se tolik snažili,přestože se obětovali a pracovali pro budoucí generace, které je nakonec opustily.

„Tohle všechno jsou Pennovi,“ řekl stařec. „Mohl bych vám je všechny vyjmenovat a o každém vámdlouho vyprávět, protože to byli lidé, které jsem nade všechno miloval. Dnes jsou už všichni mrtví. Amožná budou taky překvapení, až se vzbudí.“

„Až se vzbudí?“

„Ano. Myslím, že je to značně pravděpodobné a hned vám povím proč. Uprostřed jezera leží ostrov, kdejsme všichni pohřbeni, i když v mém případě bych zatím měl použít budoucí čas. Uložili tam i mou sestru,která zemřela před první světovou válkou. Ale teď už byste ji tam nenašel. Zmizela velmi brzo, alespoň to

tak vypadá. A jak to vysvětlili? Pádem meteoritu! Slyšíte dobře. Pádem meteoritu! Nikoho netrápilo, žemeteority padají na zem a ne naopak. To, že její hrob úplně zmizel z povrchu země, přesně odpovídájejímu epitafu, který zněl: ‚Odešla do světa světla.‘ Nedokážu to vysvětlit, ale jsem přesvědčený, žeudělala přesně to, na co se chystala.“

Harry Penn se zastavil u vstupu do velkého obývacího pokoje a otočil se k Praegerovi. „Na smrtelnéposteli mi dala jisté instrukce. Bylo to její poslední přání. Tenkrát jsem jí nerozuměl. Myslel jsem, žeblouzní. Prosila mě, abych ho vyplnil, až znovu uvidím Petera Lakea, který tam byl tenkrát s námi. Zmizelhned po její smrti. Všichni jsme čekali, že se dřív nebo později objeví, ale nikdy se nevrátil. Už jsem honikdy neviděl, až do té večeře u Petipů.“

„A víte jistě, že to byl on?“

„Nevím.“

„A kdo to vůbec byl, ten Peter Lake?“

„Hned vám ho ukážu.“ Harry Penn vstoupil do další místnosti. Po stěnách běhaly stíny, jako by tančily dorytmu hudby a Praeger cítil vlhkou plíseň z koberce a z plachet zakrývajících nábytek. Pak se vzduch začal

plnit dehtovým kouřem, který zakryl strop, takže se zdálo, jako by stáli v otevřené jeskyni nebo podlistopadovou oblohou. Harry Penn postoupil o pár kroků směrem ke krbu a zvedl koště ke dvěmaobrazům, z jichž jeden visel přímo nad krbem a druhý naproti. Oba byly jasně nasvícené. „Toto je mojesestra Beverly a tamto Peter Lake.“

Něžná a křehká Beverly se usmívala a vypadala nádherně. Peter Lake působil hodně nejistě. „Vždycky měl

pocit, že mezi nás tak úplně nepatří,“ vysvětlil Harry Penn. „Asi si myslel, že Beverly je pro něj přílišdobrá. Že si ji nezaslouží. Je pravda, že jsme ho kvůli jeho původu neměli příliš v lásce a hodně námvadilo, čím se živil.“

„Čím se živil?“

„Byl to zloděj,“ řekl Harry Penn. „A evidentně skvělý. Vyučil se mechanikem, ale pak se dostal donějakých problémů. Nikdy mi neřekli, do jakých a proč. A teď, o celých sto let později, chodí někde poměstě a vypadá, že ani o den nezestárl. Podívejte se na to pozadí: komety a hvězdy. A taky na jejich tváře. Tihle dva nejsou mrtví… Mohl byste ty obrazy sundat ze stěny?“

Praeger udělal, o co ho stařec požádal. Postavil obrazy na zem a obrátil se. Harry Penn hořícím koštětemzapaloval závěsy a nábytek.

„Co to děláte?“ vykřikl Praeger.

„Plním její poslední vůli,“ vysvětlil Harry Penn horečnatým hlasem, jako by mu plameny přeskočily i do

krku.

„A co ty obrazy?“

„Ty měly shořet taky. Ale já je potřebuju. Tak rychle, zvedněte je a pojďme ven.“

Rychle procházeli pokoji a chodbami a Harry Penn celou dobu ometal stěny a nábytek jasně plápolajícímkoštětem. Než se dostali ke vstupním dveřím, dům žhnul jasněji než slunce za jasného letního odpoledne.

Plameny zuřivě hučely a měnily pokoje ve velké oranžové výhně.

Místy proskakovaly střechou jako vylámané zuby pily a vzpínaly se ke hvězdám. Vypadaly jako dlouzíhadi, kteří si z jezera přišli pro děti. Dům tančil a celý se točil, jako by plamen toužil v několika málookamžicích přebít všechno, co se kdy odehrálo v jeho zdech. Jako by tu pod jedinou velkou čočkou hořely

stovky letních dnů i stovky krutých zim. Jako by horký vír osvobodil všechny plameny, polibky a sny,které byly uvězněné ve stěnách domu a ty v návalu bezuzdné radosti zapalovaly dávno přeschlé dřevo.Oheň vystřelil jako raketa a zamířil střechou k nebi.

Harry Penn a Praeger uložili obrazy dozadu do saní. Praeger podržel neklidné koně a Harry Penn zapálilstodolu. Celý lesík zářil jako za jasného dne. Objeli dům a vyděšení koně vyrazili jako o závod přes jezerok vesnici. Vítr se opíral do plamenů, které vlály za saněmi jako vlasy odhozené z čela a rozhazovaly jiskrydo tmy. Koně letěli po ledu a hlasitě odfrkovali. Znervózňovala je blízkost ohně, který v podobě hořícíchkošťat vezli na saních a před nímž nebylo úniku.

Harry Penn a Praeger společně podpálili vesnici. Domy snadno chytaly a za chvíli všude kolem plápolalyobří hranice. „Všichni jsou mrtví,“ řekl Harry Penn, když opouštěli osadu. „Jsem zvědavý, jestli lzeminulost uzavřít, jak to chtěla Beverly, nebo jestli se mýlila.“

Vyjeli na vrchol kopce, kde obrátili sáně, aby se mohli podívat na město a na jezero. Dům Pennovýchstále ještě hořel a vesnice plápolala, jako by ji sto let napouštěli parafínem.

Nebylo co dodat. Nad obzor se vyhoupl jasně zářící měsíc. Harry Penn odhodil hořící pochodně do sněhua Praeger otočil koně zády k jezeru Coheeries a směrem k horám.

HARDESTY VYBĚHL PO SCHODIŠTI, vedoucím k zasklenému ochozu, po němž se, alespoň jakpředpokládal, dalo dostat za oblohu. Na odpočívadle kousek pod ochozem ho zastavila šestice policistů,kteří mu jako velká modrá zátka ucpali cestu. Popíjeli kávu z papírových šálků a byli po zuby ozbrojeni.

„Kam utíkáte?“ zeptal se seržant podezíravým tónem.

„Na vlak v osmnáct dvacet do Cos Cob!“ vykřikl Hardesty, aby je svedl ze stopy, protože věděl, žepolicisté mají dohlížet hlavně na to, aby se lidé netoulali po ochozech.

„Tak to musíte tudy,“ ukázalo mu několik policistů současně. Seběhl zpátky na Vanderbiltovu galerii apodíval se znovu k obloze, z té na něj pořád zíral tentýž klidný obličej. Musel zjistit, kdo to je. Pokudbude třeba, klidně se popere i s policajty. Kdyby je překvapil, tři nebo čtyři by mohl zabít, než by se vůbec

vzpamatovali. Zbývající dva by přemohl díky své dokonalé znalosti útočné taktiky a ochotě snášet rány.Každopádně by ale potřeboval aspoň dva revolvery, které ale neměl. To ale znamenalo, že by muselodrovnat přinejmenším další dva policisty. Zabít kvůli pár schodům osm lidí mu připadalo přece jen trochu

přehnané. Možná by mohl policisty podplatit. Ale kde vzít peníze? I kdyby přepadl a okradl padesát lidí,nejspíš by nezískal pár tisíc dolarů, které by potřeboval, aby na policisty udělal patřičný dojem. Současněse ale potřeboval dostat nahoru.

Padací dveře se zavřely a nebeská báň se zacelila.

„Sakra,“ zabručel. Rozhodl se, že bude muset policisty obejít. Přelezl zábradlí ochozu a začal šplhat pomramorové zdi, která přetínala skleněnou stěnu chránící ochozy. Trpěliví řemeslníci tady kdysi dávnozanechali vytesané věnce a jiné dekorativní tvary. Římsy a úchyty přesně seděly na Hardestyho ruce, alemísty se musel opírat dlaněmi o sklo.

Hardesty sebral odvahu k cestě vzhůru, bál se však podívat dolů. Pohyboval se rychle, bez jištění.Postupoval vpřed a ani na chvíli se nezastavil, protože měl strach, že by se znovu k pohybu nepřinutil. Popár vteřinách mrtvolné hrůzy, s prsty zaťatými do mramoru jako kočka, by určitě spadl. Když šplhal pozlatém laně, měl pocit, jako by ho něco nadnášelo, ale teď to bylo jiné. Přesto existovaly jisté fyzikálnírozpory a paradoxy, o kterých sice neměl čas přemýšlet, ale jeho prsty, svaly a srdce o nich nejspíšvěděly. Kdyby neměl dost síly, aby se udržel na zdi, jak by se mohl pohybovat vzhůru? Dosáhl snad takdokonalé rovnováhy, že si s sebou stále nesl energii prvních kroků, která ho neopouštěla, dokud dokázalsílu, táhnoucí ho k zemi, vyrovnat silou, kterou se držel na zdi? Proč by potom ale nemohl zůstat viset namístě v dokonale rovnovážném stavu? V jeho odvážném výstupu musel být jistě kousek magie, která nachvíli zrušila všechny zákony, aby je ale nakonec stejně znovu obnovila. Stoupal po takřka hladkémsloupu uvnitř nádraží Grand Central a stejně jako všichni dobří lezci čerpal posilu, požehnání a odpuštěnípřímo ze vzduchu.

Když se dostal k římse, pokryté silnou vrstvou prachu a černého mouru vysoko nad podlahou hlavní haly,

pravou rukou se za ni zachytil a dlouze si oddechl. Visel sice tak vysoko, že by se dole rozplácl jako placka

(čtyři prsty mu stačily, takže mohl volně pohybovat palci), ale cítil se bezpečně, jako by byl pevněpřipoutaný k podkladu. Po krátkém odpočinku se vytáhl na římsu.

Policisté zůstali o mnoho poschodí níž. Nejspíš si nedokázali představit, že je někdo mohl obejít a teď siužívá skoro stejné volnosti jako vlaštovky, které byly tradičními vládci horních částí budovy. A i kdybyněkterý z cestujících zvedl hlavu a podíval se ke hvězdám (což žádný neudělal), nejspíš by si nevšimlmuže utíkajícího po římse bez zábradlí, vysoko nad hlavní halou.

Jedna z dolních tabulek obloukového okna byla vyražená. Možná do ní narazil zmatený pták, nebo ji

rozbila zbloudilá kulka. Hardesty se protáhl otvorem a ocitl se ve spoře osvětleném prostoru. Na podlazeležela silná vrstva prachu a v ní se jasně rýsovaly stopy, mířící k točitému schodišti na konci chodby.Hardesty vystoupal nahoru. Za sedmým závitem schodiště na něj čekala malá místnost s klenutýmstropem, připomínající kapli s malými kovovými dveřmi. Ty byly z druhé strany zamknuté.

Hardesty toho o zámcích mnoho nevěděl, vlastně vůbec nic. Vůbec netušil, jak by se daly dveřeodemknout bez klíče, proto mu nezbylo než vyzkoušet hrubou sílu. Několikrát se do dveří opřel ramenema dveře začaly skutečně pomalu povolovat.

Peter Lake se opíral se o pelest postele mezi železnými nosníky a četl si v Policejním věstníku z listopadu1910. V poslední době si zvykl na spoustu zvláštních věcí, takže setkání s řadou zakaboněných vandalů ahloubavých darebáků, o nichž nevěděl, že je kdysi znal, v něm nevyvolávalo údiv, ale spíš radost z novýchobjevů. Pomalu listoval stránkami věstníku a znovu se setkával s lidmi jako James Casey, Charles Mason,

doktor Long či Joseph Lewis. Připadalo mu, jako by je už někde viděl, ale nedokázal je nikam zařadit.Proč ho ale tolik dojímala stará fotografie kapsáře Williama Johnsona? Že by mu jeho buřinka a oblek vedwardovském střihu (buřinka i oblek se už určitě dávno rozpadly v prach stejně jako ten, kdo je nosil)připomněly doby, kdy lidé žili v souladu s přírodou? A dokonce i ti nejhrubší muži mohli díky vlivu kulturya okolí často s pozoruhodným výsledkem přemýšlet o svém životě a osudu? Jak jinak vysvětlit jejichsmutný pohled plný zvláštní moudrosti? V očích kapsáře Williama Johnsona (samozřejmě šlo přezdívku,jednu z deseti) se třpytily jiskřičky svědčící o tom, že dokázal nahlédnout za oponu času a rozuměl těm,kdo přijdou po něm. Někteří z kapsářů, donašečů a zlodějů měli přesně ten typ hlubokých tváříprodchnutých zvláštním kouzlem, které renesanční malíři používali jako model na obrazy světců a andělů.

Důvěryhodná, takřka otcovská tvář Williama Johnsona Petera Lakea hluboce dojímala. Chystal se otočitna další stranu, kde na něj čekala fotografie jeho samotného, když ho vyrušil Hardesty Marratta, vrážejícíz druhé strany ramenem do dveří. Prudké rány Hardestyho přinutily vyskočit z pohodlné postele. Policejnívěstník mu vylétl z rukou jako vyděšená slepice a dopadl, tváří Petera Lakea, do prachu. Výraz zlodějeze zločinecké galérky se shodou náhod skoro dokonale shodoval s výrazem klidného a vyrovnanéhovrchního údržbáře, stojícího mezi trámy vysoko nad oblohou.

Tehdy ho zatkli ho, aniž by tušili, z čeho by ho mohli obvinit. Bylo to těsně předtím, než stačil vykrást restauraci Delmonico’s, na což se samozřejmě patřičně oblékl. To ale policistům nezabránilo, aby mupořádně nezvalchovali hřbet, protože věděli, že ho budou muset pustit. Peter Lake si narovnal napůlutržený límeček a zbytek motýlka a bez sebemenší stopy neklidu nebo snad dokonce vzrušení čekal nazáblesk nad fotografickým přístrojem. Zpoza stěny k němu dolehl bolestný sten umírajícího člověka. Peter

Lake byl na podobné věci zvyklý, ale stále se ho dotýkaly. To byl důvod, proč mu na fotografii vPolicejním věstníku zůstal soucitný výraz člověka, který se snaží prohlédnout zdí, za níž právě vraždíjednoho z jeho lidí. Působil napjatě, znepokojeně a současně takřka cynicky klidně, jako by říkal: „Jestlijsem na řadě, nedá se nic dělat. Ale moc s tím nepočítejte.“

Úplně stejně se Peter Lake tvářil, zatímco zuřivý a nepoučitelný Hardesty Marratta narážel do dveří, jakoberan, do kterého nalili aspoň litr silného černého čaje. Peter Lake zapomněl na dveře vedoucí na střechu,

takže si pochopitelně myslel, že z místnosti není úniku. V prvním okamžiku ztuhl, ale pak přiskočil kestěně a cvaknul vypínačem ovládajícím hvězdy na obloze. Ty ale zářily dál, protože teď už svítily napořád.

Nemohl sice využít tmu, ale stále ještě měl výhodu okamžiku překvapení. Napadlo ho, že až dveře povolí,

neznámý, který do nich tak úporně buší, možná klopýtne a udeří se hlavou o železný trám. Skorosoučasně mu však došlo, že tím se asi nic nevyřeší, protože člověk za dveřmi musí mít hodně tvrdouhlavu. Nakonec se rozhodl, že počká, až se nezvaný návštěvník unaví a pak se uvidí.

Peter Lake vyšplhal mezi nosníky a asi půl hodiny ležel částečně skrytý ve stínu, zatímco Hardesty stálebušil ramenem do dveří. Hardesty i dveře v tomto nelítostném souboji kdo z koho nesmírně trpěli a nutno

říct, že pravděpodobným vítězem by se nakonec asi staly dveře, kdyby ovšem protivník nebylpřesvědčený, že na druhé straně na něj čeká něco, co ho možná přivede až ke kořenům věcí. Odstupymezi výpady se postupně prodlužovaly, rány slábly a dveře se stále více viklaly jako šťastný zubspokojeně opouštějící dáseň.

Hardesty konečně proběhl na druhou stranu zdi, udělal několik rychlých kroků, třikrát se otočil kolem osy,

ztratil rovnováhu a spadl. Peter Lake čekal na další nezvané hosty. Když se žádní neobjevili, seskočildolů, zavřel dveře a odtáhl Hardestyho k posteli. Hardesty měl tělo plné modřin a přerývaně dýchal. Peter

Lake mu chtěl trochu pomoct: vzal plechovku, kde byly před devadesáti lety uzavřeny tři velké porceguláše z novozélandského hovězího, naplnil ji teplu vodou a chrstl ji Hardestymu do tváře. Hardestyzamával rukama, jako by se topil, a otevřel oči.

„Proč jste se sem vloupal?“ zeptal se Peter Lake.

„Viděl jsem vás, jak se díváte padacími dveřmi dolů. Chtěl jsem zjistit, kdo jste a jak jste se sem dostal.“

„A co vás přimělo podívat se nahoru? Nikdo jiný to nedělá.“

„Nevím. Když jsem si ale všiml svítících hvězd, nemohl jsem od nich odtrhnout oči.“

„A nespěchal jste náhodou na vlak?“

„Ne.“

„Jak jste se dostal až nahoru?“ zeptal se Peter Lake a zatvářil se podezíravě. „Kamarádíte se snad s

policajty?“

„Policajty jsem obešel. Vyšplhal jsem po sloupech.“

Peter Lake se zatvářil ještě nedůvěřivěji. „Tomu se mi nechce věřit. Nebo jste snad horolezec?“

„Vlastně tak trochu ano,“ odpověděl Hardesty. „Kdysi jsem…“ Uprostřed věty se zastavil, trochu sezaklonil a zadíval se na Petera Lakea, který udělal totéž, s tím rozdílem, že ve tváři nebyl tak rudý anepulzovala mu krev ve spáncích. Vzpomněli si, že se viděli v restauraci u Petipů. Stáhla se jim hrdla azačali se chvět jako lidé, kteří odhalí, nebo si znovu ověří, že existují síly které se drze a nepřesvědčivě

snaží vydávat za náhodu.

„Kdo jste?“ zeptal se Peter Lake.

Hardesty zakroutil hlavou. „Na tom nezáleží. Kdo jste vy?“

JACKSON MEAD rozpoutal všechny síly, které tak dlouho připravoval a soustřeďoval, ve velkémohromujícím představení. Mělo trvat celých deset dnů do začátku nového tisíciletí a nemělo skončit, anikdyby duhový most rozpoutal občanské nepokoje a město se ztrácelo v plamenech.

Po dlouhých staletích příprav naprosto přesně věděl, jak postupovat. Věřil v zákon rovnosti, který jezákladem dokonalé rovnováhy. Věděl, že za všechno, co povstane, musí něco jiného padnout, že

neexistuje svobodný tvar, protože všechny tvary vrhají stíny a mají své dvojníky. Proto se setkával s taksilným odporem. Jackson Mead své kritiky respektoval a nesnažil se získat je na svou stranu, protože by

tím naznačoval, že podle jeho názoru jejich kritika nemá opodstatnění. Byl přesvědčený, že mají svoupravdu a dokázal si představit, že by stál na jejich straně. Ale nestál, jeho úkolem bylo posouvat věcivpřed a kvůli tomu musel se svými odpůrci bojovat. Rád říkával, že svět nepoznal stavitele, neovládajícího

zároveň umění války.

Na události, které měly během posledních deseti dnů končícího tisíciletí rozbouřit město, se připravovalbezmála celé století a jako generálové mu měli posloužit Cecil Mature a reverend Mootfowl. Ti se sice protento úkol na první pohled vůbec nehodili, ale ve skutečnosti na něj byli (přes své nepřehlédnutelnézvláštnosti) skvěle připravení. Desítky let mu stáli po boku, nepodléhali běhu času a ovládali řadu znalostí,

které bezelstně skrývali, ne snad proto, že by chtěli klamat, ale protože jim to velela jejich vlastní

povaha.

Zimní slunovrat přilákal do Sandy Hook početnou flotilu velkých lodí, které svými obřími těly zklidnilymoře. Hned nato začala vykládka do té doby nevídaného množství strojů a stavebního materiálu. Naobloze burácely nákladní helikoptéry, jejichž mohutná třicetimetrová těla po obou stranách lemovalydlouhé řady reflektorů a modrých signálních světel. Přenášely pokroucená těla ocelových kudlaneknábožných několikrát větších a mnohokrát těžších, než byly samy. Hluk motorů bylo slyšet na kilometrydaleko. Jakmile se přiblížily, roztřásla se zem a ochromující vibrace jejich tajemných strojů přimrazilyvšechno živé k zemi. Do pravidelného rytmu motorů blikala světla reflektorů a dokonale ladila dokonce ivlnová délka modrých signálních světel. Úplně všechno působilo jako představení propracované doposledního detailu. Helikoptéry se točily kolem všech možných os a zaujímaly ty nejpodivnější pozice.Vypadaly jako křehcí motýli a současně jako ty největší tryskáče. Bez ustání se míhaly nad přístavem aani jednou se nesrazily. Neúnavně pendlovaly mezi loděmi a staveništi.

V boku lodě Jacksona Meada, kotvící uprostřed Hudsonu, se otevřela velká vrata. Lidé stojící na břehunebo na ledu viděli, že vnitřek trupu je rozdělený do několika úrovní osvícených světlem různých odstínů.Po deseti nebo patnácti rampách umístěných nad sebou rychle projížděla malá vozidla s několika přívěsynebo bez nich. Míhala se sem a tam všemi směry jako jasně nasvícené krvinky, plující krevnímivlásečnicemi. V pravidelných, přesně odměřených intervalech se z trupu lodi vynořovaly vysokozdvižnévozíky. Prudce sjížděly na led, kde vytáčely nádherné piruety, při nichž zvedaly do vzduchu volnékrystalky ledu a zbytky sněhu tvořící sloupy vysoké jako mrakodrapy.

Nad lodí se zvedaly průhledné dvacetiposchoďové věže se stovkami kontrolních místností, z nichž někdodnem i nocí řídil vykládku probíhající v tlumeném bronzovém světle připomínajícím zář březnového, nebomožná spíš srpnového slunce. Samotná staveniště odhodila ochranné štíty a odhalila stovky pevností zhladkého betonu s kořeny zapuštěnými hluboko do země. Na staveniště mířily tisíce strojů vyzvedávaných

z lodí a z železničních vagónů, které nedojely až do přístavu, ale vykládaly se po cestě, aby mohlypokračovat v jízdě a všechno běželo jako na drátkách.

Na betonových věžích spočívaly mohutné ocelové konstrukce podpírající elegantní, ale nekonečně těžkénosníky. Obloha jasně zářila světly tisícovek helikoptér přenášejících obří konstrukce z průhlednéhoplexiskla, velké disky připomínající malá slunce, starobylé a nesmírně zvláštně působící tubusypřipomínající obří Priestleyho čočku nebo Herschelův teleskop. Byly to však velmi moderní přístroje. Nalanech visely pulzující křišťálové spirály vyhlížející jako ledoví dvojníci malých sluncí a ohromné spletencedrátů, s nimiž helikoptéry vypadaly jako medúzy plující vzduchem nad přístavem.

A když si uchvácení pozorovatelé mysleli, že se mohou alespoň na chvíli nadechnout, z paluby jedné z lodí

se zvedla nová dávka strojů, konstrukcí a všemožného zařízení a vykládka pokračovala s dvojnásobnouintenzitou a dvojnásobným hlukem. Jackson Mead měl dokonale promyšlený plán, jehož základem bylohodinu od hodiny stupňovat tempo, aby se protivníci nestačili vzpamatovat. Věděl, že je musí šokovat,naprosto dezorientovat, otupit jejich smysly, oslepit je miliony spalujících světel, dotírat na ně jako

neúnavný boxer usilující o K.O. a nakonec je srazit k zemi. Jinak by most nikdy nepostavil, protože

nehledě na velkolepé přípravy a ještě velkolepější stavbu šlo ve skutečnosti o velmi křehkou konstrukci

závisející na okolnostech, za které se Jackson Mead mohl pouze modlit.

VIRGINIA SEDĚLA na okraji Abbyiny postele. Sledovala, jak pomalu ubývá světla a pozorovala poletujícísníh. Chvíle, kdy se rozsvěcují světla nabízející naději a novou chuť do života, dávno minula a v tichémístnosti vládlo šero. Abby dostávala výživu do žil, takže nikdo z těch, kdo pravidelně sedávali u jejíholůžka, nedokázal odhadnout, kdy se ozve vzrušený šepot rozpačitě vítající jídlo, roznášené na ošklivýchtalířích připomínajících velké nikláky.

Hardesty se v pokoji neukázal už víc než týden. K záchraně umírajícího dítěte by mu nejspíš nepomohloani tisíc let úporného hledání a trpělivého strádání, natož pak několik málo dnů. Nic z toho, co viděl nebosi myslel, že vidí, nemohlo Abby vrátit zdraví. Děti vždycky umíraly a vždy umírat budou. A v dřívějších,nepříliš vzdálených dobách toho o smrti věděly daleko víc než dospělí. Virginia to nedokázala vysvětlit, ale

nemohla se zbavit pocitu, že si pamatuje na veřejné hroby s padesátkou maličkých rakviček ležících vesněhu a čekajících, až je spěchající hrobníci, toužící skončit se svou pochmurnou prací ještě předsoumrakem, uloží do země. Současně ale věděla, že nic podobného nikdy nezažila. O to víc se snažilazjistit, jak je možné, že má ten obraz, či přesněji jeho matný, ale přesto dostatečně zřetelný otisk, takživě vypálený do paměti. Nenapadlo ji nic lepšího, než že v obtížných dobách minulost i budoucnostsnadněji vystupuje ze stínu, protože v konečné galerii nekonečných výjevů jsou všechny události neustále

přístupné. Nic se nikdy neztrácí. Hrobníci, spěchající, aby pohřbili mrtvá tělíčka, budou utíkat před tmou

navždy.

Na chvíli usnula a zdál se jí sen. Na obloze burácel hrom, stála po kotníky v čerstvě napadaném sněhu akolem letěl černý kočár tažený černým koněm. Měl dokonale nehybná kola, která by mohla sloužit jakoukázka dokonalé hypnózy. Netušila, kde je. Otočila se, aby se podívala, co má za zády. Želené nosníky,stromy a pouliční lampy byly zešedlé sněhem, ale ona se pomalu vznášela letním výjevem, v němž vidělasamu sebe, jak tlačí podél břehu jezera kočárek. Procházela parkem s lavičkami a dlážděnou promenádou

u vody. Na hladině se nejasně zrcadlily větve stromů. Nahnula se nad kočárek, aby zkontrolovala dítě,ale kočárek byl prázdný. Dítě si odneslo jezero a vznášelo se někde pod hladinou. Vtom letní odpolednezmizelo a Virginia se ocitla takřka v tmě. Ve spoře osvětlené chodbě s oleštěným a místy odřenýmtáflováním. Podlahu pokrývala souvislá vrstva sutě a odpadků. Jakmile si oči přivykly na šero, všimla sidítěte ve staromódním županu u zábradlí. Dívenka měla rozcuchané vlasy, cucala si palec a celá se třásla,

jako by s ní zmítal záchvat. Umírala a stála tu docela sama. Virginia natáhla ruce, aby ji objala, alenemohla se pohnout, protože byla připoutaná k zábradlí. Přiškrceným hlasem na ni promluvila, aleděvčátko ji neslyšelo; dál se kolébalo a chvělo, jako by nevědělo, že jedním z mála práv nemocných aumírajících je ulehnout. Virginia se vší silou opírala do svých pout, která jí bránila v pohybu. Usedavěplakala.

„Vzbuď se! Tak už se vzbuď,“ křičela paní Gamelyová a třásla dcerou. „Něco se ti zdá. Musíš se vzbudit.“Virginia se narovnala a paní Gamelyová rozsvítila světlo. „Jak je jí?“ zeptala se a podívala se na Abby.

Virginia se zadívala na tělíčko opředené pavučinou průhledných trubiček a elektrických drátů. Zdálo se jí,že Abby vypadá pořád stejně.

„Až nastoupí noční lékařka, myslím, že bychom měli zajít na krátkou procházku. Sedíš tady už celý týden,“řekla paní Gamelyová.

„A kde jsi byla ty?“ zeptala se Virginia, protože matčiny tváře zářily jasněji než ta nejvybarvenější jablka

od jezera Coheeries.

„Zašla jsem na přednášku. Ale nesmíš se na mě zlobit, protože přednášel ten člověk, co tě tak hroznědráždí. Myslím pana Binkyho. Mně se ale vlastně docela líbil, i když by potřeboval zapracovat na slovnízásobě. Velmi dojemně mluvil o svém prapradědečkovi Luckym Binkovi, který se utopil na Titaniku.Nesmírně mě dojímalo, když o něm pan Binky opakovaně mluvil jako o ‚Gigantiku‘.“

Paní Gamelyová netušila, že Craig Binky si ji během přednášky opakovaně prohlížel a po jejím skončenípřikázal Alertuovi a Scroutuovi, aby ji našli. Oba muži vyrazili do města a začali pátrat po dobře stavěné,lehce korpulentní bělovlasé ženě, kterou jim Craig Binky popsal jen jako „půvabnou Serafínu, nádhernoujako bílá růže“.

Virginia nevěřila vlastním uším. Jak mohla matka odejít od Abbyina lůžka a ještě k tomu na přednáškuCraiga Binkyho? Paní Gamelyová na tom ale neshledávala nic nepatřičného, protože na rozdíl od dcery, lékařů a ostatních expertů byla přesvědčená, že vážně nemocné dítě by snadno vyléčil jistý obklad, kterýpro jistotu neustále nosila v tašce. Kdykoli ale navrhla, že by ho mohli použít, ječeli na ni jako na úplnéhoidiota. Není proto divu, že se vždycky na čas stáhla do ústraní. Stále jí ale přišlo líto, že dítě musí toliktrpět jen proto, že lékaři bezvýhradně věří podivným přístrojům a bláznivým lékům, které neúčinkují.Napadlo ji, že by svůj názor mohla prosadit silou. Určitě by to mohla zkusit, protože ve velké cestovnítašce nosila kromě spousty různého harampádí a dalších věcí (mimo jiné živého, i když trvale dřímajícíhokohouta) také mimořádně přesvědčivý nástroj, jemuž říkala brokovnice. V poslední době si ale toliknevěřila. A navíc nebyla u jezera Coheeries. Nakonec se tedy rozhodla, že nechá lékaře pracovat po svém,

a přestože obklad měla stále připravený, přiložit si ho netroufala. Co kdyby se po něm dítěti nakonecještě přitížilo?

Doktorka se toho večera dost opozdila, ale jakmile Abby prohlédla, paní Gamelyová a Virginia vyšly vendo sněhu. U dívky zůstala jen sestra. „Kam chceš jít?“ zeptala se Virginia.

„Kamkoliv,“ odpověděla matka. „Jen se na sebe podívej. Celá se v jednom kuse třeseš. Potřebuješ setrochu projít a nadýchat se čerstvého vzduchu. To tě postaví na nohy.“

Chodily několik hodin v kruzích a dlouhých křivkách mezi oprýskanými domy se střechami pokrytýmivysokou čepicí sněhu. Virginia začala paní Gamelyové vyprávět o svém snu.

„Zvedlo se to dítě z jezera a tleskalo ručkama?“ přerušila ji paní Gamelyová naléhavým tónem.

„Ne. Dítě se z jezera nezvedlo. Ale viděla jsem ho později jako o něco větší děvčátko v chodbě nějakéhodomu,“ řekla Virginia a dovyprávěla zbytek snu.

„Podle mě je to jasné,“ řekla nakonec matka. „Myslíš, že to dítě ve snu je Abby a že se ti o ní zdálo,

protože se o ni bojíš.“

„A co jiného by to mohlo znamenat?“

„Sen nemusí znamenat vůbec nic, a přesto může mít svou cenu. Sny nejsou nástrojem tohoto světa, alebránou do toho dalšího. Prostě ho musíš brát tak, jak je.“

„A k čemu mi to bude?“

„K ničemu. Stejně jako spousta krásných věcí, které člověku také nejsou k ničemu.“

„Bože můj, matko,“ vzdechla Virginia se slzami na krajíčku. „Abby umírá a ty a Hardesty se jen touláteměstem a mluvíte jako dávní mystici nebo naprostí šílenci. Polovině z toho, co říkáš, vůbec nerozumím.Nechápu, co se mi snažíš naznačit nebo sdělit, ale vím, že Abby to nijak nepomáhá.“

„Ale no tak, Virginie,“ řekla paní Gamelyová a nahnula se, aby dceru objala.

„Nechci!“ zastavila ji Virginia.

Stařena tedy vzala dceru pod paží a společně zamířili sněhem do nemocnice. Šly mlčky. Ticho v ulicíchrušil jen vítr a kostelní zvony, trpělivě ohlašující každou čtvrthodinu uplývajícího času. Nepříjemně mžilo azáblo do prstů, ale ženy vnímaly jen sucho v ústech a vnitřní žár.

Na malém náměstí si všimly malé sochy vojáka z první světové války. Skoro se ztrácela pod silnou vrstvousněhu a v husté bílé mlze hnané silným větrem, který se na náměstích točil a vytvářel silný vír. Ženy sena chvíli zastavily, aby si přečetly, co je napsáno na podstavci. Stálo tam: Na paměť vojáků a námořníků

z Chelsey.

„Pamatuješ si tu sochu?“ zeptala se paní Gamelyová.

„Ne,“ řekla Virginia skoro s omluvným výrazem.

„Když jsi byla ještě malá, na konci války, jsme jely do města přivítat tvého otce. Vážně si na to

nevzpomínáš?“

„Ne. Na nic takového si nepamatuju.“

„Cesta byla hrozně těžká, ale nakonec jsme ji zvládly. Čekaly jsme tu několik měsíců, zatímco se vojácivraceli jednotka po jednotce. Hodně mužů padlo, ale rodiny mrtvých vojáků vždycky dostaly telegram.Nám žádný nedošel, a tak jsem předpokládala, že Theodore žije.

Bydlely jsme ve West Side na okraji Chelsea, jen kousek od řeky. Někdy jsme zašly tady do toho parku.Vyprávěla jsi ostatním dětem, že ten voják na podstavci je tvůj otec. Ve skutečnosti se ti táta nevrátil.Zabili ho pár měsíců před skončením války a telegram prostě z nějakého důvodu nedorazil.“

„Jak jsi na to přišla?“ zeptala se Virginia.

„Když konečně dorazila jeho jednotka, šly jsme do přístavu, kde se vojáci vyloďovali. Nemohla ses dočkat.

Oblékla jsem tě do svátečních šatů. Celá jsi zářila. Celý den jsi nosila kytičku lučních květů, dokonce ipoté, co jsme se dozvěděly, že otec je mrtvý. Nechtělas je pustit. Vytrhla jsem ti je z rukou, teprve kdyžjsi večer konečně usnula. To, že Theodore padl, nám řekl Harry Penn.“

„Harry Penn?“

„Velel otcově jednotce. Sloužili v ní všichni muži od jezera Coheeries. Tenkrát jsi ho rozplakala. Opravdu si

to nepamatuješ?“

„Už jsem říkala, že ne,“ řekla Virginia a zakroutila hlavou.

„Nikdy se o tom Harry Penn nezmínil? Znáš se s ním už tolik let.“

„Nezmínil, ale je pravda, že ať udělám cokoli, třeba tu největší pitomost, ani ho nenapadne, aby měvyhodil. Takže když o tom tak přemýšlím, vlastně se o tom zmiňuje pořád.“

„Opravdu jsi ho strašně dojala, Virginie. Zářilas štěstím jako sluníčko a on ti musel říct, že tatínek zemřel.Nejspíš mu to zlomilo srdce. Zrovna začínalo léto. Ještě ten den večer jsi onemocněla a horečka těnepustila až do zimy. Ze všech sil jsi chtěla za tatínkem. Udělala bych totéž, ale musela jsem se o tebe

postarat.“

„Jestli je tohle ten důvod, proč mi Harry Penn nikdy nezkřivil ani vlásek a dokonce ani nezvýšil hlas, i kdyžjsem napáchala vážně spoustu průšvihů, k čemu to bylo dobré?“ zeptala se Virginia.

„Pokud jsi celou dobu neznala motiv jeho chování, proč bys měla teď pochopit jeho důsledek? Dobrýskutek je jako kobylka: spí tak dlouho, dokud nepřijde jeho čas. Nikdo ti nikdy nesliboval, že se dožiješdůsledků svého jednání. Nikdo ti nedával žádné záruky, netvrdil, že budeš celý život brouzdat jasnýmsvětlem a že všechno, co uděláš, bude schváleno a vědecky ověřeno. To ani nejde, alespoň ne u věcí,které za něco stojí. Nevychovala jsem tě proto, aby sis vybírala jen bezpečné cestičky. Neučila jsem tě, že

musíš mít všechno pod kontrolou a musíš všemu rozumět. Nebo snad ano? Protože, jestli jsem to dělala,pak jsem zklamala. Člověk, který neriskuje, se stává otrokem sil, v něž nevěří, protože je nedokáževysvětlit.“

„V tom případě jsem tak trochu otrokyně.“

„To je pořádku, Virginie,“ řekla paní Gamelyová. „Maličko jsi zabloudila. Ale pořád ještě žiješ. Pořád ještěmůžeš přijít na to, jak Abby zachránit. Jen se o to musíš snažit. Dlužíš jí to a dlužíš to vlastně celému

lidstvu.“

Mezitím se zvedl vítr a náměstím létaly chuchvalce sněhu, které jim syčely do uší, že s tímhle sněžením tozima myslí vážně. Matka s dcerou se na sebe dlouze zadívaly, a pak se objaly.

Město v plamenech ZPOČÁTKU SI NIČEHO PODEZŘELÉHO nevšimli hasiči ani policisté. Jenom návštěvníci vyhlídek nakilometr a půl vysokých věžích si kdesi v dálce všimli vysokých ohnivých sloupů. Jako všichni lidépobývající ve výšinách však měli za to, že dole na zemi mají všechno pod kontrolou.

Ohnivé sloupy nad městem chudých nezaznamenali ani městští úředníci, které zcela zaměstnávalapozoruhodná aktivita Jacksona Meada. Požáry ve městě chudých nebyly nic výjimečného. Domy, kteréčasto zapalovali jejich vlastní obyvatelé, zde doutnaly po celý rok. Tentokrát ovšem plameny šlehaly opoznání výš a na více místech. Zatímco zbytek New Yorku se schovával před zimou v příjemně vyhřátýchdomech a bytech, děti si hrály u krbu a psi napůl zmámení chladem jim spokojeně odpočívali u nohou, do

ulic města chudých vtrhla ohnivá armáda.

Dva dny po Vánocích na náměstí Grand Army Plaza tančili mladí muži a ženy, nad přístavem burácelymotory helikoptér, mosty vedoucí do Brooklynu a Queens jasně zářily dlouhými šňůrami aut a dělníci vtovárnách se znovu pustili do práce. Právníci, kteří si nedopřávali ani minutku spánku, hltali vědrainformací a pravidel a bez ustání o nich diskutovali jako krávy přežvykující nevyčerpatelný balík sena.Hluboko v podzemí bojovali opraváři s trubkami a kabely a snažili se městu nad sebou zajistit teplo asvětlo. Pohybovali se s urputnou neúnavností obrněnců v tankové bitvě, ze všech sil zápasili střímetrovými klíči, zkušeně unikali požárům, hloubili otvory v zemi, běhali sem a tam tmavými chodbami a

nad jejich špinavými tvářemi neurčitého věku jim vesele poskakovaly čelové svítilny. Policie bojovala naněkolika frontách po celém městě, vždycky samozřejmě na život a na smrt. Směnárníci vyřizovali svétransakce šesti telefony v každé ruce, zatímco učenci shromáždění v čítárně knihovny seděli na tisícirůzných místech, ale všichni se nakláněli nad knihami, které se jim pomalu ztrácely v hluboké tůninažloutlého světla. A na náměstí se stále tančilo, ženy v lososově růžových šatech a muži v černýchoblecích, bílých košilích a s šerpami kolem pasu. Plešatící houslisté s tenounkými knírky pod nosem apozoruhodně rozplizlými tvářemi plnili nádvoří s mramorovými sloupy hudbou. Sloupy byly ověšenéstovkami pentlí a růžových a zlatých světel, takže to vypadalo, jako by tanečníci kroužili pod letní oblohou,

zalitou sluncem. Přes opěradla židlí visely bobří, norčí a další kožešiny, které na dotek chladily, jako by siv sobě navždy zachovávaly stopy prvního mrazu. Ulicemi projížděly sáně a kočáry tažené koňmi a svářícíse větry rozechvívaly stromy pokryté mrazem, jejichž větve cinkaly jako křišťálové zvonky. Všude vládlakrása, dobrá nálada, zdraví a tanec, všechno však mělo brzy skončit.

Někde ve městě chudých, v místech, kde ulice a cesty postupně zmizely a zůstaly po nich jen louky vbarvě čajové sedliny poseté hlubokými jámami a nízkými chatrčemi, žili dva staří manželé, které dlouháléta živil malý obchůdek. Většinou jenom zírali do prázdných polic a neměli co prodávat. Tu a tam se jimvšak podařilo sehnat pytel mouky či cukru, pár lahví nealkoholických nápojů, dvě plechovky petroleje,něco zboží z druhé ruky nebo trochu scvrklé a polámané zeleniny. Jedinou místnost ozařovala lampa, vníž hořel hovězí lůj a zbytek oleje. Když se oné zimy skutečně hodně ochladilo, muž i žena si navléklivšechno, co našli ve skříni a schovali se v zadní části obchodu za podomácku spíchnutým závěsem zpytloviny. Stařec občas vyrazil hledat pár klacíků a dřevěných třísek, na nichž si pak společně s ženouuvařili trochu čaje. Byla jim tak hrozná zima, že se už ani nemohli třást, měli promodralé rty a raději seani nehýbali, aby se jim mráz nepomstil. Doufali, že pokud budou sedět tiše jako myšky, možná jenakonec ušetří. Zima nepolevila a mrzlo, jen praštělo. Přesto je místo chladu zahubil žár.

Přibližně v okamžiku, kdy zábava na náměstí dosáhla svého vrcholu a ženy s odhalenými rameny se jakojedno tělo a jedna duše točily do rytmu smyslného valčíku, stařec a stařena uslyšeli něco, co jim znělojako blížící se příboj nebo požár. Jasně rozpoznávali hukot větru a dlouhé kroky lidí, běžících jako zvěřprchající z hořícího lesa. A pak dorazili opozdilci. Někdo zabušil na dveře obchodu. Stařec těžce polkl astrach ho v mžiku přišpendlil k zemi. Žena se na něj podívala a rozplakala se. Slzy, které se jí kutálely potváři, ještě ani neskáply na šaty, když se dveře rozlétly a s plesknutím dopadly na podlahu. V následujícím

okamžiku se do obchodu vřítilo asi padesát lidí. To málo, co leželo na policích, jako mávnutím zázračného

proutku zmizelo. Hned nato vytrhali nečekaní návštěvníci i police. Všechno, co stálo, skopli k zemi nebopřevrátili. Bedny a krabice narážely do stropu a odrážely se jako kuličky od stěn. Planoucí pochodněolizovaly dřevo a chatrč postupně mizela v plamenech. Když už dav postupně mizel, někdo ještě narozloučenou strhl pytlovinový závěs. Pětici mužů pohled na tiše sedící majitele natolik pohoršil, že je takyzapálili.

Nejdříve na nich shořely šaty a pak chytla jako lojové svíce i jejich těla. Všechno stravovaly plameny a doté doby šedivý a takřka prázdný obchod se rychle měnil v bíle až stříbrně žhnoucí výheň. Mezi praskajícímitrámy vyskakovaly ohnivé bubliny. Zdálky vypadaly jako malé vířící sloupy tančící na parketu z popela a

jisker.

Sloupy stoupající z krajiny ovládané tak dokonalou chudobou, že v ní neblikalo jediné světlo, se postupněspojovaly a sílily a za chvíli se hnaly jako povodeň. Olizovaly každičký kout země a zoufale hledaly dřevo,uschlé stromy i pásy olejem prosáklé země na břehu smrdutě páchnoucích kanálů.

JACKSON MEAD seděl tiše v setmělé místnosti s výhledem na přístav. Za svou pozorovatelnu si vybraltřicáté poschodí středně vysoké budovy, a to přesto, že mohl na město shlížet z podstatně větší výšky.Vzhledem k tomu, co čekal, však rozdíl několika desítek poschodí nehrál žádnou roli a bylo jedno, jestlisedí ve třicátém poschodí, nebo několik kilometrů nad zemí. Třicáté poschodí mu vyhovovalo nejlépe,protože měl pocit, že není ani moc vysoko, ani moc nízko. S oblibou říkával poněkud záhadné přísloví:„Čas vždycky nejrychleji prchá prostředními dveřmi.“ Přesně mu nerozuměli dokonce ani reverendMootfowl s panem Cecilem Wooleym. Ti ovšem věděli, že všechno, co Jackson Mead činí, činí s přirozenou

umírněností. To, že si vybral střední cestu (v tomto případě třicáté poschodí), byl jistě výsledekrozhodnutí, dozrávajícího mnoho tisíc let a ukotveného v nějaké velké události, například v okamžiku,kdy něco velkého, zlomeného a zahaleného v plamenech bylo vymrštěné do vzduchu z místa, jehož zářmilionkrát zastíní i samotné slunce.

Stroje rozmístili na svá místa a nyní už nepotřebovaly dohled. Proto se mohl Jackson Mead v klidu posadit

a sledovat, jak pod ním roste mocenská struktura nepředstavitelných rozměrů. Tisícovky kontrolorů utisícovek velkých obrazovek dohlížely na další tisíce kontrolorů podléhajících tisícům vedoucích,sledovaných přísným okem tisíců kapitánů ovládaných další tisícovkou kapitánů. Ve stovkách rozlehlýchpodzemních místností i v křišťálových věžích na lodích se neustále horečně pracovalo, aby bylo všechnodokonale připravené.

Jackson Mead seděl v tichu své pečlivě střežené pozorovatelny a sledoval, jak se jeho plán uvádí v život.Občas k němu zašli Cecil Mature s Mootfowlem a tlumenými hlasy s ním vyměnili pár slov. Ale většinoujen společně hleděli na nákladní helikoptéry, lodě i na obří staveniště.

Mootfowl přistoupil k Jacksonu Meadovi, který se díval skleněnou, lehce kouřovou stěnou na světlamíhající se pod sebou. „Město začíná hořet,“ ohlásil Mootfowl klidným tónem. „Lidé se začínají bouřit.“

„Kde?“ zeptal se Jackson Mead, jako by to už dávno čekal.

„V odlehlejších částech města chudých, asi osmdesát kilometrů odsud. Možná blíž.“

„To, co vidíme, jsou ohnivé bouře?“

„Ano, zatím jen malé a roztroušené. Z nejvyšších budov vypadá vnější pás města jako hořící strniště, jakopomalu hořící louka.“

„Za pár dnů se ohnivé sloupy dostanou až k nám pod okna,“ řekl Jackson Mead. „Budou sahat k oblakůma nebe zčerná kouřem.“

„Chcete, abych informoval nového starostu?“

„On ještě nic neví?“

„Pokud je nám známo, tak neví.“

„Ne. Necháme ho, aby si na to přišel sám.“

„Pokud ho varujeme, možná by byl schopný to zastavit.“

Jackson Mead pomalu zakroutil hlavou a obrátil se na svého podřízeného, přestože i nadále sledoval hořící

město. „Sám dobře víte, doktore Mootfowle, kolikrát jsme ztroskotali, i když jsme byli velmi blízko. Nikoliproto, že by nás zradila věda. Spíš kvůli tomu, že nám nepřály okolnosti.“

„Teď vám přesně nerozumím.“

„Je sice pravda, že modlitby, které tak velkoryse shromažďujete, reverende, se postupně skládají, ale stále ještě nepřinesly událost, která by nám umožnila uspět. Most máme sice připravený, ale jestli násněco nepřitáhne k protějšímu břehu, nemáme nejmenší naději na úspěch.“

„A jak nám v tom pomůžou požáry?“

„Ne přímo požáry, ale to, co přijde po nich. Ve srovnání s mocnou sdružující a rozdělující energií světla aohně s tím, kam až dokážou zahnat lidskou duši, jsou naše nástroje jen dětské hračky. Byť jsou jistěskvělé a velkolepé. Město musí shořet, protože jeho čas vypršel. Všechno na světě lze, drahý Mootfowle,zredukovat na lásku a boj, dva základní elementy. Pokud jsou dostatečně rozpálené, můžou se spojit vespolečný plamen. Jestliže oheň posune lidskou duši do stavu nejvyšší milosti, přispěcháme s našímmostem. Musíte si uvědomit, můj milý příteli, že i ten nejšikovnější vozka toužící zapřáhnout koně, homusí nejdříve přivolat.“

„Chápu,“ řekl Mootfowl.

Cecil Mature vystoupil ze stínu. „Plameny překročily hranici padesáti kilometrů,“ oznámil „Nedokážuvysvětlit, proč tak najednou zrychlily.“

„A co Peter Lake?“ zeptal se Jackson Mead, který během celého hovoru poprvé odtrhl oči od rudéhopanoramatu. Cecil zakroutil hlavou, zavřel úzké štěrbiny očí, zachrčel, kýchl a řekl: „Nikdo ho neviděl.“

ABBY DLOUHO LEŽELA klidně a bez hnutí. Dokonce i její matka však zjistila, že je mrtvá, teprve když sena monitoru objevila dlouhá rovná čára a ozval se bzučák. Přiběhly sestry a hned několik lékařů. Snažili se

Abby oživit, dokonce si kvůli tomu přivezli spoustu přístrojů na kolečkách, ale marně. Abby Marrattováodešla. Nejspíš měla dost strojů, k nimž byla tak dlouho připoutána. Nářek elektronických přístrojů abzukot monitoru zaznamenávajícího životně důležité funkce připomínal Virginii hudbu ohlašující konecsvěta. Slyšela ji ještě dlouho poté, co zdravotníci přístroje odpojili a odvezli a tělo mrtvé dcery zakryliplachtou.

Paní Gamelyová sklonila hlavu a rozplakala se. Nechtělo se jí věřit, že umřelo takto malé dítě, kterémubylo jen pár let, zatímco ona ještě stále žije. Nepřipadalo jí to spravedlivé, protože vždycky věřila, žebudoucnost nepatří jí, ale její vnučce.

Virginia se nemohla nadechnout. Nedokázala si představit, že ještě někdy zažije okamžik, který by nebylnaplněný nevýslovným strachem a smutkem. Upřeně zírala na plachtu na těle Abby a snažila se rozluštitposelství skryté v jejím hustém předivu, které jí ale nedávalo smysl.

Míjely vteřiny, dlouhé minuty, nekonečné hodiny. Nic se nehýbalo, nic se nedělo. Nikde žádné vykoupení,

zmrtvýchvstání, nikde ani stopa po zázraku.

A pak Virginii před očima vyvstal jasný a dokonale ostrý obraz, až se zastyděla, že si dokáže vybavit něcotak oslnivě zářivého, když celý svět tone v nekonečné šedi. Jako by v kapli uprostřed hlubokomyslnéhokázání propukla v hurónský smích. Viděla nádherné věci, ze kterých se jí točila hlava; snila s otevřenýmaočima a její sen ji vtahoval do jiného času.

Byl krásný, bezostyšně nádherný letní den. Přístav se koupal v oparu horkého vzduchu, měnícího jinakzářivé barvy do tlumených odstínů hnědi. To, co však zůstávalo bílé a zářilo jako nikdy předtím, jako byse lehce vznášelo nad zemí. Z mlžného oparu se vyloupla loď s vysokými tmavými komíny a rychle seblížila k bělostnému přístavnímu molu v blízkosti Battery. Virginia nevěřila vlastním očím. Tohle nebyl sen.

Nic silnějšího nikdy předtím nezažila. Podle pozice slunce na obloze a horka usoudila, že musí býtčervenec. Ze třpytivého trupu lodě a jejího celkového stavu, stejně jako ze signálních bójí, které se anizdaleka nepodobaly ubohým muzejním kusům, kolébajícím se v přístavu nyní, odhadla, že se přesunula odevadesát, možná sto let zpět. Cestující stáli na přídi trajektu, čekali, až se budou moci vylodit a tišepozorovali křižující lodě v přístavu, jako by stáli u kormidla. Nad hlavami se nedočkavě otevřely slunečníky

připomínající velké lastury. Zatřepetaly se jako pampelišky ve větru a v prudkém poryvu se společněohnuly. Muži v dokonale nažehlených bavlněných a plátěných košilích zářili jak lucerny. Pohrdavě si měřilikapitána na můstku, který se, podle jejich mínění, při přistávacím manévru právě nevyznamenal. Trajektale přesto přirazil k molu a opřel se o pevnou zem. Motory ztichly a z odpadního potrubí se vyhrnulazáplava špinavé vody, jako by si loď úlevou oddechla. Branky zářící jak zrcátko na holení zajely mezi úzké

kovové pláty a kolem Virginie se začaly hrnout davy lidí. Její oči ale okamžitě zabloudily k mladé ženě vpozadí, kterou neznala ani nepoznávala. Přesto ji neustále sledovala. Působila křehce a měla půvabnou tvář. Mohlo jí být tak patnáct, možná šestnáct let. Pomalu prošla po rampě a pokračovala dál do přístavu.

Její přítomnost Virginii hluboce dojímala a dělala jí neskutečnou radost. Pak dívka prošla několikaželeznými brankami, za které Virginia nesměla a zmizela v temných vysokých kaňonech, kde to bzučeloletním žárem, jako by se vzduch proměnil v hejno věčně nenasytných komárů. Když se dívka ztratila zdohledu, Virginia chtěla padnout na kolena a plakat, protože dokud ji viděla, dokud jí před očima tančilajejí bílá blůza, cítila, jak ji zaplavuje vlna radosti a vděku.

Zato pohled na malou postavu pod plachtou ji plnil nevýslovným žalem. Nedokázala snést kontrast mezi

mocným uklidňujícím obrazem, který se jí právě prohnal před očima a faktem, že Abby tu leží mrtvá.Virginia potřebovala Hardestyho. Kde jenom může být?

„ASI VÍTE,“ ozval se Hardesty mezi dvěma doušky vlhkého vzduchu, zatímco spolu s Peterem Lakemběželi tmavým tunelem podzemní dráhy, „že když si koupíte tenhle malý žeton, máte právo na víc než

jenom na vstup do tunelu.“

„To vím,“ odpověděl Peter Lake. Běžel lehce jako dobře trénovaný sportovec, zatímco Hardesty za nímdýchavičně klopýtal a snažil se nezůstávat příliš pozadu.

„Tak proč se tu tak plahočíme?“

„Copak jste je neviděl?“

„Koho?“

„Ty v černých kabátech!“

Hardesty sotva popadal dech. Utíkat a navíc ještě konverzovat mu připadalo jako nadlidský úkol, navíc stímhle údržbářem. Musel být trénovaný na dlouhé tratě, nejspíš na olympiádu, protože našlapoval lehcejako kočka a zastavoval se, jen aby počkal na svého pomalejšího druha. „Myslíte ty prcky?“ zeptal se

Hardesty.

„Ano, ty prcky, co vraždí, kradou a podpalují domy. Běží nám v patách.“

Oba muži se zastavili. Hardesty se několikrát dlouze nadechl a skutečně uslyšel cosi, co znělo jako dusotstovek krysích tlapek. Pak zaznamenal neklidnou vlnu těl, která se v rytmu pravidelně dopadajících krokůzvedala a klesala a stínila tlumená podzemní světla.

„Jsou úplně všude,“ řekl Peter Lake, „i když se někdy zdá, jako by na čas zmizeli. Ale já jsem rád, že jsoutu. Když mě pronásledují, nutí mě k věcem, které bych bez nich nikdy nedokázal, vlastně by mě to ani

nenapadlo zkoušet.“

„Viděl jsem je u jezera Coheeries,“ řekl Hardesty. „Netušil jsem, že se s nimi potkám i tady, ale nejspíšmě to mělo napadnout. Vypadalo to, že se někam vztekle ženou, jako by se chtěli pomstít. A většina lidíse mstí nejraději v New Yorku.“

„U jezera Coheeries,“ zopakoval Peter Lake jako ozvěna. „To mi zní povědomě, ale nedokážu říct proč.“

„Pennovi tam měli letní dům.“ Peter Lake neodpověděl. „Přece Harry Penn, náš zaměstnavatel,“ dodalHardesty na vysvětlenou. „Nikdy jsem se s ním nepotkal,“ řekl Peter Lake nevrle, až ho to samotnéhopřekvapilo.

Když doběhli ke stanici na Třicáté třetí ulici, vyskočili na nástupiště, čímž překvapili cestující metrem. Ještě

větší šok ale zažili, když se na nástupiště vyšvihla stovka, možná víc, hlasitě cvrlikajících a pištícíchKrátkokabátníků v levných oblecích z konce devatenáctého století. Obleky prošly početnými úpravami, okteré se rovnou měrou postarali krejčí, špína a čas. Krátkokabátníci byli ozbrojeni noži s perleťovýmirukojeťmi a revolvery s rytinami ležících nahotinek, jaké bylo možné potkat v jednom z barů nad stanicí.

Hardesty a Peter Lake vyběhli z parku Gramercy, aniž by otevřeli bránu. Ta jako by na okamžik zmizela aznovu se objevila ve chvíli, kdy k ní dorazili Krátkokabátníci, kteří tak zůstali uvěznění v parku jako hejnoupachtěných lasiček. Vztekle nadávali, že zámek nejde zevnitř otevřít paklíčem a někteří se snažili bránu přelézt, což se jim ale nedařilo. Ti méně šťastní na ní zůstali viset za kšandy, jiní si jen pořádně natlouklinos. Mnohým se ale přece jen podařilo protáhnout mřížemi nebo prolézt pod plotem, takže honička mohla

pokračovat. Hardesty a Peter Lake zamířili co nejrychleji na náměstí Madison Square lemované řadamiopravených domů a novými nablýskanými sídly velkých korporací. Proběhli pod starým kovovým můstkem

s nabílenými stěnami, které zářily ve rtuťových výparech jako plechový měsíc a minuli prastaré obříhodiny vyzdobené ovocným dekorem. Hardesty se konečně rozehřál a běžel stejně snadno a lehce,dlouhými plavnými skoky gazely jako Peter Lake.

Zahnuli do Greenwich Village a doufali, že oklikou Krátkokabátníky setřesou. Na každém rohu je všakpokaždé zahlédli za sebou. Táhli se za nimi jako tenké proužky štiplavého kouře, které kazily okolní

vzduch a bránily ve výhledu hlavními ulicemi.

Krátkokabátnické hlídky na Hardestyho a Petera Lakea okamžitě upozornily a hon mohl začít nanovo: bezloveckých rohů a červených jezdeckých plášťů, ale zato za divokého vytí, chroptění, vřeštění,čarodějnického jekotu a trpasličích vzdechů.

Peter Lake po chvíli přišel s návrhem: „Je fakt, že jsou úplně všude a nejspíš se jich jen tak nezbavíme.Navíc připouštím, že z nich jde strach. Ale kdykoli jsem se s nimi pustil do boje, pokaždé jsem vyhrál a tonemluvím o tom, že se neustále zlepšuju. Řekl bych, že teď nás pronásleduje tak padesátKrátkokabátníků. S tolika protivníky jsem se sice ještě nikdy neutkal, ale tam nahoře za oblohou se mizdálo, že dokážu s rukama skutečně velké věci překračující fyzikální zákony. Úžasné velkolepé věci. Jsemsice vyučený mechanik a navykl jsem si respektovat univerzálně platné a neměnné zákony. Ale v poslední

době se stala spousta divných věcí, takže mám pocit, že přestože se fyzikální zákony se nijak nemění astále je nelze překračovat, možná zatím ani netušíme, jak pružně a mnohostranně se dají aplikovat.Jinými slovy, mluvím o možnostech, které by za použití veškeré logiky…“

„Nemohl byste se vyjádřit srozumitelně?“ přerušil ho Hardesty.

„Tak dobře. Co kdybychom vběhli do nějaké slepé uličky, nalákali do ní tyhle ďábly a vyzkoušeli na nichtu novou věc, o které jsem právě mluvil?“

„To by šlo,“ přikývl Hardesty.

„Jestli se ale mýlím a nic zvláštního se svýma rukama nedokážu, ti zmetci nás oba zabijí.“

„Na to vaše kouzlo bude nejlepší ulička Verplanck Mews,“ řekl Hardesty. „Je dost široká a nikamnepokračuje.“

„O žádném kouzlu jsem nemluvil,“ poznamenal Peter Lake, zatímco zabíhali do uličky s uzavřenýmkoncem. „To, co v sobě cítím, souvisí, spíš řekněme s koncentrací a nečekaným přerozdělením.“

„Ať je to cokoli,“ řekl Hardesty rozechvělým hlasem plným vzrušení, „za chvíli to budete moct vyzkoušet.“

Krátkokabátníci se objevili na konci uličky jako stádo ovcí na konci kaňonu: pomalu se roztáhli do řady, až

zcela zatarasili vstup a hned nato začali pomalu, pravidelnými, jakoby secvičenými kroky postupovatvpřed. Hardesty a Peter Lake měli pocit, jako by na otevřeném konci uličky stálo velké kasino se spoustou

hracích automatů sypajících jednu výhru za druhou. Krátkokabátníci natahovali kohoutky zbraní, otvíralivystřelovací nože, připravovali si struny a řetězy poseté ostrými žiletkami.

„Takže,“ ozval se Peter Lake na úvod krátké přednášky, kterou chtěl Hardestymu osvětlit, co přesně má vnejbližších okamžicích v úmyslu, „když jsem ležel nahoře za oblohou, představoval jsem si, že…“

„Tak už se do toho, sakra, pusťte!“ vykřikl Hardesty. „Na profesorské řeči není čas! Ještě pár kroků a jsou

u nás!“

„Nedělejte si s nimi starosti,“ napomenul ho Peter Lake. „A raději se dívejte.“

Vyhrnul si rukáv na pravé ruce, zavřel pravé oko a natáhl ruku, jako by mířil zbraní na Krátkokabátníky.Pak prudce stiskl prázdnou dlaň, ve které neměl nic než vzduch.

Jeden z Krátkokabátníků pustil zbraň a celý se schoulil jako člověk, postižený nějakým zvláštním

nezvladatelným záchvatem. Ruce měl pevně přitisknuté k tělu a nedostatkem vzduchu postupně modral anachověl. Na Krátkokabátníky to udělalo velký dojem.

Peter Lake nataženou ruku trochu zvedl. Křečemi ovládaný Krátkokabátník se vznesl do vzduchu.„Úžasné!“ vydechl Hardesty, když před tím skoro omdlel překvapením.

„Tak to by bylo,“ řekl Peter Lake stejně věcným tónem, jako když se chystal ke krátké přednášce. Působiljako učitel přírodovědy na střední škole. „A teď se podíváme, jestli to funguje.“

„Samozřejmě, že to funguje!“ vykřikl Hardesty.

„Ne, tohle ne,“ řekl Peter Lake. „Myslím toto.“ Sklonil ruku a Krátkokabátník se rozplácl o zem. Pak jirychle zvedl nad hlavu a v nejvyšším bodu otevřel dlaň.

Krátkokabátník vystřelil k obloze jako raketa. Dokonce i zdálky bylo vidět, jak mu nesmírné přetížení křivíhruškovité tváře a tiskne masitý nos, takže vypadal jako malý Buddha. Mizel jako bílá čára na pozadíhoustnoucího kouře nad městem a za okamžik utichl i lehký svist letící kulky.

„Takže to skutečně funguje,“ spokojeně pokýval hlavou Peter Lake. „A teď bych rád vyzkoušel malý trik slasem, který jsem si pro tuto příležitost připravil.“

„Jen do toho,“ povzbudil ho Hardesty. „Moc rád bych ho viděl.“

Peter Lake se stejným způsobem jako předtím zmocnil dalšího Krátkokabátníka a zvedl ho nad střechy.Pak několikrát zatočil rukou se zaťatou pěstí nad hlavou, čímž udělil nešťastníkovi létajícímu jen tři metrynad štíty a komíny domů úžasnou rychlost. Krátkokabátník se točil v neviditelném víru a jeho kumpáni jen

nevěřícně kroutili krky a snažili se neztratit ho z očí, vypadali jako smečka hladových psů sledujícíchpilnou včelu. Pak se za Krátkokabátníkem objevila kouřová stopa a v dalším okamžiku zmizel vplamenech. Zbyla z něj jen sprška jisker volně padajících do uličky. Krátkokabátníci s sebou neměliPearlyho, který by jim určitě rázně připomněl, že mezi svými lidmi netrpí žádné zbabělce, proto se jakojeden muž otočili a dali se na úprk.

Peter Lake jednoho v běhu zachytil, otočil ho hlavou vzhůru a trochu s ním zatřepal. Všechny mince azbraně, co měl po kapsách, zacinkaly o zem. Pak ho znovu postavil na nohy a nechal ho běžet za

ostatními.

„Pokud si dobře pamatuju,“ začal Peter Lake klidným tónem, zatímco pomalu, aniž by je někdo obtěžovalnebo snad pronásledoval, procházeli Greenwich Village, „tihle chlápci v černých kabátech, kterým se říkáKrátkokabátníci, mě už jednou honili a dopadlo to podobně. Stále se zlepšuju, ale bohužel jich přibývá.“

Hardesty a Peter Lake se postupně stále víc nořili do husté kouřové mlhy, která se pomalu roztahovalanad celým městem. Dva bloky od nemocnice svatého Vincenta proti nim z boční uličky vyběhl osamělýKrátkokabátník. Pelášil tak rychle, jak jen ho jeho krátké nohy stačily nést. Hardesty a Peter Lake sepřipravovali na útok. Ten ale nepřišel. Muž sebou pár kroků před nimi plácl jako tučňák do sněhu. S tvářík zemi doklouzal až k nohám Petera Lakea, které začal okamžitě líbat.

„Milost! Milost!“ žadonil s výrazem naprostého děsu ústy plnými sněhu, který nabral cestou k Peterovi.„Milost, můj pane! Nezabíjejte mě!“

„Já tě přece nehoním,“ řekl Peter Lake a zvedl Krátkokabátníka na nohy. „Pokud se budeš chovat slušně,

nic se ti nestane.“

Krátkokabátník si oprášil sníh z kabátu a ze vzorovaných kalhot. Čapka měla ohavnou, játrově zelenou

barvu.

„P-P-Pittsburgh!“ vyrazil ze sebe, zatímco plival zbytky sněhu. „P-Pittsburgh!“

„Co s ním má být?“ zeptal se Peter Lake.

„Co má být s čím?“ Krátkokabátník měl nos zahnutý jak anglické sedlo a vypadal skoro důvěryhodně.

„Přece s Pittsburghem.“

„Aha, s Pittsburghem,“ zopakoval jako stroj o poznání vyděšenějším hlasem. „Já se v Pittsburghu narodila oni mě unesli a zabili mé rodiče. Teda napřed je zabili, a potom mě unesli. Musel jsem chodit do jejichškoly, do opičí školy, plné všech možných létajících potvor, odporných brouků a čeho já vím ještě. Jakříkám, přinutili mě chodit do té jejich smrťácké školy a učit se hrozné věci. Už u nich nechci být. Chtělbych se přidat na vaši stranu.“

„Žádná naše strana neexistuje,“ řekl Peter Lake.

Krátkokabátník se na něj nevěřícně podíval. „Chcete říct, že jste sami dva, vy a tady ten?“

„Dalo by se to tak říct.“

„A co ten kůň?“

Peter Lake se rázem přenesl někam úplně jinam. Vypadal, jako by se ocitl na prahu nějakého velkéhoobjevu, jako by mu před očima náhle začalo svítat.

„Vy toho koně nemáte?“

„Ne… ne… myslím, že ne… asi ho nemáme…“

„Tak to se vás ani trochu nebojíme,“ prohlásil Krátkokabátník s takřka vítězoslavným výrazem. „A pročbysme měli, když nemáte toho zatracenýho koně!“

Krátkokabátník sáhl do kabátu tak rychle a zkušeně, že Hardestymu připomněl kouzelníka lovícího králíkazpod pláště, vytáhl nůž a vrazil ho Peterovi do břicha.

Peter Lake se ohnul v pase, bez jediného slova nebo jen stenu se zatajeným dechem chytil rukojeťKrátkokabátníkovy dýky a vytáhl ji z rány, z níž okamžitě vytryskl dlouhý oblouk jasně rudé krve. Udělalpár klopýtavých kroků a levou ruku si přitiskl na ránu. Krátkokabátník doslova zářil samolibým úsměvem,

ale bál se pohnout.

„Usmíváš se,“ řekl Peter Lake s bolestným výrazem a se zjevnou námahou, „protože netušíš, co s tebou

provedu.“

„Jsi ťulpas a pitomec. Pitomec! Pitomec!“ ječel Krátkokabátník, nyní už napůl mrtvý strachem. „Nejsem zPittsburghu. Všechno jsem si to vymyslel. Patřím ke Krátkokabátníkům a vy jste mi věřili. Oba jstepitomci!“ Peter Lake natáhl ruku, sáhl do vzduchu a přitiskl mužovy paže k tělu. „Jste troubové. Té mépohádce by nevěřila ani moje babička, kdybych nějakou měl!“ ječel Krátkokabátník a podivně se šklebil,

zatímco stoupal nad ulici.

Peter Lake si ještě pevněji stiskl ránu, napřáhl ruku, jako by se chystal na hod oštěpem a vší silou, kterámu zbývala, mrštil Krátkokabátníkem do výšky nad Šestou avenue. Muž vyletěl jako žhavá čára, zapištěl a

začal hořet. Chvíli stoupal nad ulicemi plnými saní a automobilů jako kometa a pak zmizel. Zbyl po němjen malý smrdutý obláček šedého kouře.

PRAEGER DE PINTO listoval ve velké knize v kožených deskách. Byla plná různých výpočtů a účtů.Praeger se snažil v dějinách právě uplývajícího století najít metafyzické řešení tíživých a nezvladatelnýchfinančních problémů města. Hodiny odbily devátou. Všiml si, že za oknem jeho kanceláře v budověradnice nevidí hvězdy, ale přičítal to pouze hustým tmavým mrakům, přinášejícím další dávku sněhu.

Do místnosti náhle bez zaklepání vtrhl jeden z jeho nově jmenovaných asistentů. Po tvářích mu tekly slzy.

„Co se děje?“ zeptal se Praeger. Hysterický mladík se mu snažil něco říct, ale místo toho jenomnezvladatelně vzlykal. „Tak co se děje?“ zařval na něj Praeger spíše ve strachu než ve vzteku.

Za mladíkem se objevil požární komisař Eustis P. Galloway, mohutný, důstojně působící muž, jehož sivšichni vážili. Vzal nezkušeného asistenta kolem ramen a předal Praegerovi hrozivou zprávu. „Město hoří,“

řekl.

„Kde?“

„Všude.“

„Co myslíte tím ‚všude‘?“ zeptal se Praeger a podíval se z okna. Nejbližších budov se plameny zatím

nedotkly, ale o kus dál viděl jasně oranžovou oblohu jako vystřiženou z obrazů s výjevy apokalypsy, jakévisí ve sklepeních snad všech muzeí. Dokonce i zdálky to byl skutečně velkolepý pohled. Praeger si všiml,že velkému a silnému Gallowayovi, téhle Gibraltarské skále, se malinko chvěje hlas.

Občana Praegera v místnosti v mžiku vystřídal Praeger de Pinto, nově zvolený starosta města. Tahleokamžitá a jakoby zázračná proměna, tohle zvláštní rozdělení rolí, nerozlučně patřilo ke všem dávnýmkmenovým vládcům a stejně tak k císařům a králům, stojícím v čele slavných říší. Úřad mu poskytovalmocnou ochranu, dodával mu tvrdost, klid a odvahu položit vlastní život nebo třeba obětovat svou rodinu,

protože nejednal jen sám za sebe. Stal se starostou a zodpovědný úřad ho posunul do zvláštního stavublízkého transu, v němž získal doposud netušené schopnosti a rozvahu a současně se navždy zbavilstrachu.

Starosta se otočil na svého požárního komisaře. „Co jste doposud udělali?“

„Každá jednotka se snaží v rámci svým možností a sil pokrývat přidělené území. Zejména se dbá na to,aby samovolně nevznikaly další požáry. Jenže oheň se šíří podstatně rychleji, než jsme zvyklí, jako by honěco pohánělo. Jako by městem pobíhalo deset tisíc žhářů se zapálenou pochodní. Nejspíš proto, žeměstem skutečně běhá deset tisíc žhářů.“

„A jak to vypadá se zálohami? Požádali jste o pomoc další města?“

„Informovali jsme všechna města v okruhu pěti set kilometrů. A zálohy už žádné nemáme. Všichni muži

jsou dávno v ulicích.“

„V pořádku,“ řekl Praeger, jehož kancelář se mezitím plnila dalšími asistenty a komisaři. Praeger je uklidnil

a začal rozdávat instrukce. „Především je třeba sehnat nákladní auto a převézt komunikační centrálu svysílačkami a faxy do starého vyhlídkového podlaží Fifth Grand Tower. Celé poschodí vykliďte a zřiďtetam kontrolní stanoviště.

Za druhé: najděte policejního velitele a řekněte mu, aby se okamžitě přesunul do nové centrály a zřídil

tam spojení se všemi policejními okrsky.

Pak zavolejte guvernérovi a řekněte mu, že s ním budu chtít co nejdřív mluvit. Zatím ho ale žádám, abymobilizoval veškeré branné síly. Řekněte mu, že má sehnat co nejvíc mužů a všechny je okamžitě poslatdo města. Než dorazí, připravím pro ně konkrétní úkoly. Kdyby guvernér váhal, vysvětlete mu, že tumáme všeobecné povstání a celé město hoří.

Chci tady mít všechny komisaře a poradce.

Postarejte se, ať ze skladů uvolní dostatek skládacích lehátek, pokrývek, jídla, židlí a psacích stolů avšechno pošlete na nové velící stanoviště.“

Poznámkové bloky v rukou asistentů přišly o pár desítek listů, a hned poté se začali starostovi mužirozcházet. Praeger a požární komisař vyrazili do nového mocenského centra na vyhlídkové terase. Rychleprošli malým parkem před radnicí, který plameny ještě nezasáhly. Ze všech stran ho obklopovaly vysoképrosklené budovy a Praegerovi odjakživa připomínal hlubokou studnu. Požární komisař celou dobu mluvildo vysílačky a uděloval příkazy.

Fifth Grand Tower byla nejvyšší budova v celém městě. Jízda rychlovýtahem do vyhlídkového podlažítrvala celých pět minut. Když dorazili na místo, zaměstnanci právě vyháněli poslední turisty. Lidé se tísniliv prosklené kabině a chystali se na rychlý návrat z oblak na zem. Jeden ze strážců podal Praegerovi aEustisi Gallowayovi dva silné dalekohledy a oznámil, že právě zprovoznili všechny teleskopy na mince.

Eustis Galloway a starosta vkročili na rozlehlou zasklenou plošinu a ze všeho nejdřív se podívali k severu.Praeger se chystal svého požárního komisaře přísně napomenout za to, že dopustil, aby všechno zašlo tak

daleko. Když ovšem uviděl, jak rychle se plameny šíří městem, uvědomil si, že by to od něj nebylo spravedlivé. Na první pohled bylo patrné, že městem se skutečně pohybuje spousta žhářů. Doposudtemnými místy se míhaly drobné plamínky, které se v mžiku měnily v nové požáry. Ty se rychle spojovalyv ohnivé bouře a tornáda. Vypadalo to, jako by celý svět zachvátila ohnivá apokalypsa, kterou starobylémýty spojovaly s koncem tisíciletí, ale skoro všichni lidé v ni už dávno přestali věřit.

Město uvízlo v obří kupoli oranžového kouře, pevné a hladké, jako by byla z alabastru. Na obloze nesvítila

jediná hvězda: neviděli ji dokonce ani přímo nad sebou, kde se místo hvězd svíjel obří vír připomínajícíneposlušný pramen vlasů. Nad horizontem visela různě hustá mračna; některá žhnula vnitřním žárem,jiná zářila jako explodující supernova; všechna se točila ve směru hodinových ručiček, postupnězrychlovala a společně mířila do úzké výpusti, kde se spojovala v jediný ohnivý proud.

„Podívejte,“ řekl Praeger, když na Palisádách náhle vybuchla vysoká prosklená budova. Sotva za minuturoztáhla mohutná ohnivá křídla, jako by se chtěla vznést k obloze a nad posledním podlažím se objevilanehybná svatozář, z níž se dokonce i zkušenému komisařovi tajil dech. Než se stavba zřítila, všimli sirozžhavené ocelové konstrukce, jejíž temně rudá barva ostře kontrastovala s bělostnou září vycházející z

jednotlivých, rychle mizejících místností.

Na březích explodovala skladiště pohonných hmot. Benzín a nafta se rozlévaly po řece a okamžitě seměnily v dlouhé hořící potoky, vypalující do ledu hluboké brázdy a desítky metrů široké kaňony. Z ohňů,hořících v těchto korytech, stoupala oblaka bílého a černého kouře a společně vytvářela vysokou jeskyni.Část přístavu o průměru asi jednoho kilometru se změnila v rozlehlou dvoranu s křišťálovou střechou,zavěšenou nad prohlubní vypálenou do ledu, zářícího jako obří petrolejová lampa. Tenčící se krustoumísty tryskala voda, tvořící gejzíry vysoké stovky metrů.

Jakmile se podařilo vybudovat nouzovou komunikační síť, jeden z techniků Praegerovi oznámil, že má natelefonu guvernéra. Nepotřebuje ani sluchátko a může rovnou mluvit, protože všechno bude stonásobně

zesílené.

„Co míníte se všemi těmi posilami dělat?“ burácel guvernér, jehož hlas se rozléhal celou vyhlídkovouplošinou a odrážel se od skleněných stěn.

„Tak především se potřebujeme zbavit asi deseti tisíc žhářů, kteří nám tu běhají ulicemi,“ řekl Praeger.“

„Vojáci ale nejsou na policejní práci vycvičení,“ namítl guvernérův hlas.

„Na jakou policejní práci?“ zakřičel Praeger a rozhlédl se, jako by chtěl zjistit, ze které části místnostipřijde guvernérova odpověď. „Nechci, aby suplovali policisty, potřebuju, aby postříleli všechny žháře a

darebáky drancující obchody.“

„A můžete mi to nějak zdůvodnit?“ zeptal se guvernér.

„Jistěže můžu. Celé zatracené město je v plamenech. Čím víc žhářů a zlodějů postřílíme, tím méně jichbude běhat v ulicích. Nechápu, čemu na tom nerozumíte.“

„Ptám se především na cenu navrhovaných opatření!“

„Ptáte se na cenu? Za cenu tohoto města, ze kterého jinak nic nezbude!“

„Tak proč si s tím máme dělat hlavu?“ zeptal se guvernér. Z jeho slov i tónu byla patrné, jak hluboce totoměsto, do něhož se sám odvažoval jen velmi zřídka, nenávidí.

„Já vám řeknu proč, pane guvernére,“ zařval Praeger, až to na vyhlídce zadunělo. „Město nebude hořetvěčně, a jakmile uhasne, znovu ho vybudujeme. Uvidíte, že do léta bude daleko krásnější a velkolepější,než si vůbec dokážete představit. A víte co? Jestli požáry uhasnou v noci, hned ráno se pustíme do prácea začneme stavět. Pokud plameny zmizí ráno, začneme hned odpoledne. A až k tomu dojde, chci, abyvšichni žháři byli mrtví. Chci, aby každý, koho napadne třeba jen škrtnout sirkou, věděl, jak dopadli lidé,kteří rozpoutali tohle ohnivé peklo.“

„Řečem o tom, jak se pustíte do obnovy, uvěřím, teprve až uvidím důkazy, že skutečně stavíte,“ řekl

guvernér.“

„Můžete se spolehnout, že je uvidíte. Stavíme rychleji než kdokoli na celém světě, stejně rychle, jakomluvíme. Vezmeme si od ohně všechno, co nám vzal. Dostaneme to z něj, jako kdyby to byl turista.“

Guvernér konečně souhlasil a slíbil, že zanedlouho do města začnou proudit první vojáci.

„Eustisi,“ zvolal Praeger stále ještě uměle zesíleným hlasem, „nechte přistavit co nejvíc hasičských vozů.Všechny, co máte ještě k dispozici. Chci vybudovat bezpečné ostrůvky, kde budeme v případě potřeby

bojovat o každou budovu.“

Požární komisař zakroutil hlavou, jako by chtěl naznačit, že Praegerovu představu nelze realizovat.

„A udělejte to hned,“ přikázal Praeger. „Vyznačte vhodná místa a rozmístěte ochranu. Každého, kdonebude pracovat dostatečně rychle, pošlete třeba do horoucích pekel. Pardon,“ dodal rychle, „vzhledem kokolnostem jsem asi nezvolil ta nejhodnější slova.“ Pak se obrátil a zadíval se na město.

„Na Manhattanu prozatím není hlášený ani jeden požár,“ oznámil jeden z asistentů. „Máme se pokusit

udržet celou oblast?“

„Ne,“ zakroutil hlavou Praeger. „Je příliš velká, Stejně bychom to nezvládli. Vymezte bezpečné ostrůvky a

snažte se je ochránit.“

V ABBYINĚ POSCHODÍ nemocnice svatého Vincenta se táhla dlouhá řada vysokých oken nabízejícíchvýhled k severu. „Podívejte,“ řekl Peter Lake, když uviděl zbarvenou oblohu.

„Co to je?“ zeptal se Hardesty a přistoupil blíž k oknu. Nebe žhnulo rudou barvou, ale ne klidně jako zaúsvitu nebo za soumraku, spíš jako když hledíte do vysoké pece. Kolem oken rychle padaly přerostlésněhové vločky, zatížené drobnými částečkami popela.

„Vypadá to na požár,“ řekl Peter Lake, „což by vysvětlovalo ten šedivý příkrov. Plameny šlehají dobrých třista metrů vysoko.“

Když Virginia uslyšela kroky za dveřmi, myslela si, že přicházejí nemocniční zřízenci odvézt Abby domárnice. Hrozně se jich bála, ale věděla, že nemůže nic dělat. Schoulila se tedy do klubíčka, přitáhlakolena pod bradu a chvíli jen vyděšeně zírala do zdi. Pak se ale přece jen zvedla, vyrazila napříč místnostía s uslzenýma očima otevřela dveře. Když uviděla Hardestyho, okamžitě sklonila hlavu. Nemohl uvěřit, žeplachta na posteli zakrývá Abbyino tělo. „Je mrtvá,“ oznámila mu Virginia.

„Já vás znám!“ řekla paní Gamelyová směrem k Peteru Lakeovi, skoro jako by ho z něčeho obviňovala.„Řídil jste sáně. A vůbec jste nezestárl. Ani o den. Jak je to možné? A proč jste tady?“

„Přestaň blábolit nesmysly, ty jedna pomatená ženská,“ okřikl ji Peter Lake. Paní Gamelyová působila jakohysterka, a přestože mu trochu docházelo, o čem mluví, nevysvětlitelné vzpomínky ho už začínaly

unavovat.

„Vážně nevíte, o čem mluvím?“ zeptala se paní Gamelyová. „Bylo to už hodně dávno, u jezera Coheeries.Beverly…“ Peter Lake se zachvěl. „Ztichni, stařeno!“ zařval jak smyslů zbavený. „Zavři klapačku, nebopřísahám, že ti ji zavřu sám!“

Paní Gamelyová se stáhla zpět. Martin udělal dva rychlé kroky a postavil se vedle ní, jako by ji chtěl

ochránit.

Peter Lake se vydal k lůžku s mrtvým tělem. Tvářil se při tom jako zámečnický mistr, kterého zavolali, aby

otevřel dokonale zabezpečený sejf. Poodkryl plachtu a na chvíli se zadíval na mrtvou dívenku. Pak jípřiložil dva prsty levé ruky na čelo a pohlédl jí upřeně do očí. Hardestyho napadlo, že ji ten zvláštní člověk

(bezdomovec, mechanik nebo bůhvíkdo) možná přece jen oživí. Brzo však zjistil, že se o to ani nemínípokusit.

Peterův výraz náhle zvláštně změkl a na okamžik jako by mu po tváři přelétl sotva patrný úsměv. „Tohleje to dítě… tohle je to dítě, co ke mně přilétlo. A taky to, které jsem viděl v chodbě. Kdysi dávno, hodně,hodně dávno. Pokud mne paměť nešálí, myslel jsem si, že je to chlapec. Na tom ale nezáleží. Ta dívenkaumírala a vypadala jako slepá, ale stále se držela na nohou. Nevěděla, že by jí nikdo nevyčítal, kdyby si

lehla.“

Virginia se pokusila něco říct, ale hlasivky ji neposlouchaly. Nevyšlo z ní ani slovo. Ten muž, který se tu zničeho nic objevil, mluvil o jejím snu, jako by to nebyl sen, ale něco, co se kdysi dávno, v jiném čase,skutečně stalo.

Světla zhasla. Celé město se propadlo do tmy. Dokonce i vzdálené, nepřetržitě zářící věže vypadaly jakočerné obelisky. Pacienti se rozkřičeli. Nemocniční zaměstnanci zmateně běhali chodbami sem a tam aneustále do sebe naráželi. Někteří padali na zem. Ve tmě zářil požár mnohonásobně silněji než předtím. S

takovou intenzitou, že tlumeně osvětloval celou místnost. Světlo se odráželo od kilometry vzdálenýchmraků a míhalo se po zdech domů a po tvářích lidí jako signální kužel majáku. Mraky stoupaly tak vysoko,

že město pod nimi vypadalo jako osada trpaslíků.

„Musím se postarat o své stroje,“ oznámil Peter Lake. „Ty staré stroje mohou pracovat i bez elektřiny a jámusím dohlédnout, aby pracovaly správně a bez poruch. Generátory musejí vyrábět dostatek elektrickéenergie a turbíny se musí točit jako o závod. A mou povinností je zajistit, aby všechno šlo jako po

drátkách.“

PETER LAKE, zmatený svou nebývalou silou, stejně jako naprostou bezmocností, se vydal tmavýmiulicemi pod rudou oblohou, pulzující milionem plamenů. Rukou se mu podařilo zastavit krvácení, ale ránapořád hodně bolela. Bál se, aby mu neselhalo srdce, nebo aby přece jenom nevykrvácel.

Jakmile spatřil nějakého Krátkokabátníka, okamžitě ho bez milosti vystřelil do vzduchu a nechal ho ozářitulici před sebou. Měl pocit, že teď už mu Krátkokabátníci nemůžou ničím ublížit a současně ho trápilo, žeačkoli působí skoro nezranitelně, malému trpícímu dítěti pomoct nedokáže. Když zahnul k západu naHouston Street, z prázdného pozemku proti němu vyrazilo pět Krátkokabátníků. Zvedl je do vzduchu, anež se stačili vzpamatovat a uvědomit si, co se s nimi děje, proměnil je v komety. Na přechodu přesChambers Street si všiml další skupiny Krátkokabátníků, kteří ale tentokrát běželi o pár bloků dál. Odposledního ho dělil sice bezmála celý kilometr, ale i tak je levou rukou zvedl a rozpoutal nadManhattanským mostem malý ohňostroj.

Hodně ho překvapilo, že v budově Sunu je skoro stejná tma, jaká byla v sídle Ghostu na protější straněnáměstí. Zaměstnanci Sunu pracovali při svíčkách a ze všech sil se snažili stihnout uzávěrku. Míhali sesem a tam vstupní halou, kde se jim do cesty pletli i tiskaři a poslíčci vyzbrojení neochotně prskajícímioharky svíček.

„Copak jsme v klášteře?“ vykřikl do pološera, ale zaměstnanci dál stoupali po schodech a mizeli vedveřích, aniž by mu někdo odpověděl.

„Ve městě nejde elektřina, pane Držiteli,“ informoval ho hlídač.

„To vím,“ řekl Peter Lake s pohoršeným výrazem. „A co naše stroje?“

„Údržbáři je nedokážou rozhýbat,“ dozvěděl se od hlídače.

Cestou po schodech do servisního podlaží ho rána rozbolela ještě víc. Když ho údržbáři pracující přisvíčkách uviděli, okamžitě se k němu sběhli a jeden přes druhého mu vykládali, jak se už několik dnůmarně snaží zprovoznit stroje, o čemž svědčily jejich tváře umatlané od oleje. „Celé se to zaseklo anechce se to hnout!“ stěžoval si bývalý vrchní údržbář Trumbull. „Pochybuju, že by se nám to ještěpodařilo spravit. Ty zatracený mašiny vypadají, jako by jim někdo zpřeházel vnitřnosti!“

„Zakryj rozdělovač,“ přikázal Peter Lake učni, který za ním klusal strojovnou.

„Ale to přece nejde, pane Držiteli,“ namítl mladík, skoro se ztrácející v lese pák a ozubených kol, která smimořádným úsilím osobně vyjmul z útrob rozdělovače. „Nejdřív to musím dát dohromady.“

„Tak ustup stranou a ani se nehni,“ nařídil Peter Lake. Mladík s nevěřícným pohledem sledoval, jak sesoučástky jedna po druhé zvedají a jako padající listí pomalu vplouvají do rozdělovače. Páky poslušněcvakaly, ozubená kola klepala, velké těžké ocelové pláty s těžkým žuchnutím dosedaly na místo a šroubyse točily jako čamrdy a ztrácely se v přesně padnoucích závitech. A pokud některý díl napoprvé nezapadl,vrtěl se a skřípal tak dlouho, dokud nenašel správnou polohu a směr a hladce nevklouzl tam, kam měl.

Mohutné díly, z nichž každý by člověka rozmáčkl jako mouchu, se lehce vznášely nad podlahou a ochotněse vyhýbaly roztřesenému mladíkovi, kterému se čím dál víc podlamovaly nohy.

„Co ještě jste rozebrali?“ zeptal se Peter Lake.

Jakmile mu jeho podřízení vyjmenovali všechny stroje, které se jim při opravě podařilo rozložit, ale užnikoliv složit, místností se ozval tlumený šum pohybujících se dílů, jako by s nimi pohybovaly ruce tisícůzručných, dokonale sehraných mechaniků. Znělo to jako rotující plechovka plná drobných mincí, nebojako útok armády trpaslíků v kroužkovém brnění. Nakonec se stroje samy s tlumeným bouchnutímuzavřely a šrouby pevně uchytily víka.

Peter Lake se vydal na obhlídku. Procházel dlouhými řadami strojů a jeden za druhým láskyplněpoplácával, jako by chválil své nejlepší dojnice. Hýčkané stroje mu odpovídaly hluboký, temným vrněníma pravidelným cvakáním naolejovaných součástek. Spokojeně předly, jako by právě odhalily tajemstvívěčného pohybu.

Když Peter Lake míjel jeden z generátorů, kontrolky na horní straně na něj vesele zamrkaly a vyčerpaníúdržbáři propukli v jásot. Velké parní stroje se daly do pohybu a ke stropu vyrazily první obláčky bělavého

kouře. Obří ramena a pravidelně vysoustružená kola oživila světlo a proměnila vzpurná magnetická polev poslušné sluhy.

Zatímco se Peter Lake pomalu procházel nekonečnými uličkami mezi stroji, v jednotlivých částechhlavního sídla Sunu se postupně rozsvěcovalo světlo, což zaměstnanci vítali se stejnou radostí jako jejichkolegové v suterénu. Po chvíli se rozběhly i tiskařské stroje a jejich bezradní vládci se ocitli v sedmémnebi, protože své stroje milovali stejně jako Peter Lake.

Jakmile Peter Lake nastartoval i poslední stroj, vysíleně dosedl vedle obřího táhla. Ostatní údržbáři sikonečně všimli, že mu z rány na břiše teče krev a chtěli mu pomoct. Peter je odmítl. Muži bylipřesvědčení, že Peteru Lakeovi se nemůže přihodit nic, co by sám nedovolil, a tak se s klidným svědomím

vrátili na svá obvyklá místa ve strojovně.

Peter Lake naplno vnímal energii vycházející ze strojů, které ho obklopovaly. Nebýt pozoruhodnévyváženosti sil, které jím zmítaly, možná by ho roztrhaly. Tělem mu procházely magnetické vlny. Vlnily sejako polární záře a zvedaly ho do výše, až měl pocit, jako by plul prostorem na křídlech labutí. Kousek odněj se bez jediného záchvěvu pravidelně otáčel velký setrvačník, jehož rytmický zvuk připomínal ránysbíječky. Kola, táhla a bezpočet dalších součástek se mu nezřetelně míhaly před očima, ale on vnímalkaždý pohyb, každé klepnutí i každé cvaknutí klikové hřídele, jako by mu u uší vířilo tisíce bubnů. Ještěsilněji než přitažlivou sílu strojů a jejich energii vnímal světlo, rozlévající se ze starobylých čirých žárovek a

kónických lamp zavěšených jako ovoce nad stroji. Peter Lake sledoval, jak se světlo hýbe. V pomalýchproudech připomínajících zlatavé řeky medu stékalo po tělech promazaných strojů a splétalo se jednou vduhu, jednou v husté bodláčí.

ASBURY A CHRISTIANA mířili k Manhattanu. Cestovali z pověření Sunu a jeli po obchvatu lemujícímměsto chudých. Pár minut poté, co si poprvé všimli mračného příkrovu a pekelně ohnivé oblohy, jezastavila zácpa na silnici. Způsobil ji rozzuřený dav, který na vozovku svrhl velkou ceduli s ukazatelemsměru. Ze vzdálenosti necelého kilometru sledovali, jak chuligáni útočí na nehybné automobily a snaží sedostat dovnitř. Většina pasažérů se bála vystoupit a vydat se pěšky městem chudých, z jehož rozvalinstoupaly k nebi mohutné ohnivé sloupy. K smrti vyděšení se zamykali v autech a jen bezmocně přihlíželi,jak se na silnici valí tisíce vandalů. Rozlícený dav převracel automobily, rozbíjel okna a nádrže vozů krmilhořícími zápalnými lahvemi. Na mnoha místech z automobilů vyvlekli celé rodiny, které okamžitě rozdělilia odtáhli kamsi do tmy. Krajnice vozovky se změnila v obří jatka. V příkopech se chvěly vyděšené oběti,nad nimiž se míhaly blyštivé čepele dlouhých dýk otvírajících stavidla krvavé záplavě. Dav postupovalstále dál. Lidé zavírali oči a zoufale se modlili.

Asi po deseti minutách se na obloze rozburácely motory vrtulníku přivážejícího první vojáky, kteří všakmasakr, který se odehrával pod nimi, přes hustou clonu kouře neviděli.

Asbury a Christiana vyskočili z auta, přelezli zábradlí a vydali se planinou pokrytou souvislou vrstvou cihel.

„Kam až se to táhne?“ zeptala se Christiana a bradou ukázala na rozlehlou cihlově hnědou prérii.

„Na kilometry daleko.“

„Aspoň jsme tu sami. Když se schováme mezi cihlami, snad se nám nic nestane,“ řekla Christiana, která si

vzpomněla, co kdysi viděla. Věděla, že existují muži, kteří po cihlách běhají jako gazely, nemilosrdnípredátoři, specializující se na lov duší, které zabloudí na jejich nebezpečné území.

„Snad máš pravdu,“ řekl Asbury, „ale za světla si nás určitě někdo dřív nebo později všimne, takžebychom se měli do úsvitu dostat k řece.“

Vyrazili vpřed a nechali se vést temnými obelisky manhattanských budov. Od břehu řeky je dělilopřinejmenším osm kilometrů. Polovinu cesty museli jít po cihlách, druhou neznámými končinami plnýmipodivných hlubokých děr, mezi nimiž se vyznali jen lidé, kteří je obývali a neznali nic jiného, než právě jen

tyto své špinavé páchnoucí díry.

Z planiny pokryté cihlami se dostali pár hodin před rozedněním a co nejrychleji se začali proplétat mezidírami dál k řece.

Plánovali, že přejdou přes East River, ale středem řeky se nyní táhl souvislý kanál plný rozměklého atajícího ledu. Na hladině hořela silná vrstva nafty, z níž stoupaly na třicet metrů vysoké plameny.„Nezbývá než vyrazit k přístavu a obejít ho,“ řekl Asbury. „Ale v tom případě budeme muset počkat do

tmy.“

Přes den se chtěli schovat mezi hromadami sutě, takže se obrátili a zamířili zpátky do nejklidnější částiměsta chudých. Procházeli jedním vyhořelým domem za druhým a neustále dávali pozor, aby je nikdo

nezahlédl.

Když přebíhali od částečně zbořeného obytného domu s pokrouceným zrezivělým požárním schodištěm,které budovu obepínalo jako uschlý břečťan, zastavil je starý muž, který se před nimi vztyčil z jedné ztemných děr. Mávl na ně, aby se nebáli a přistoupil blíž, což Asbury a Christiana udělali. Dialektem, jemuž

stěží rozuměli, jim řekl, aby ho následovali do kostela.

„Do jakého kostela?“ zeptal se Asbury a starý muž mu vysvětlil (opět stejným neznámým dialektem), želidé z děr vždycky nacházeli bezpečné útočiště na nádvoří kostela.

Před kostelem se tyčila vysoká hromada suti, která napadala tak, že z ulice ho nebylo vidět. Jednu stranulemovala dlouhá, dávno nepoužívaná křížová chodba. Na jejím konci stálo asi tisíc lidí, tak vyděšených, žedokonce i děti byly potichu. Stařec se dmul pýchou, že se mu podařilo zachránit další neznámé zbloudilce,

kterým chtěl ukázat, jak šikovně se mu podařilo skrýt ostatní vystrašené duše. Mávl rukou směrem kekonci křížové chodby a chystal se vydat na další záchrannou akci, ale Asbury ho zastavil a požádal, aby snimi zůstal. „Jestli budete pořád chodit ven a zase zpátky,“ vysvětlil, „brzy nás všechny prozradíte.“

„Týhle vobavy bych panáčku nemňál,“ odpověděl stařec nářečím, se kterým se Asbury nikdy nesetkal aani netušil, odkud může pocházet. „Staré Flinner si ňák dycánky poradí,“ dodal a obdařil je bezzubýmúsměvem. „Juž, a dyby sa čího ďálo, juknete pod zem a šmytec!“ zakončil svou stěží srozumitelnoupromluvu a vydal se hledat další potřebné nešťastníky.

Asbury a Christiana stáli uprostřed početné skupiny mužů, žen a dětí s hluboce zapadlýma očima, hlademvypouklými břichy a vystupujícími kostmi potaženými tenkou vrstvou pergamenové kůže. Podobní lidé sina světě moc dlouho nepobyli a zpravidla je ukládali do hrobů bez náhrobních kamenů. Bydleli vpodzemních norách a své spoluobčany z města chudých považovali za bohaté šťastlivce, takže není divu,že v lidech z kdysi jasně zářících věží za řekou viděli bohy. Na Asburyho a Christianu, kteří se nad nimityčili jako bájní obři, si netroufali ani pohlédnout.

„Dokážete se bránit?“ zeptal se Asbury. „Myslím v případě, že by nás objevili?“ Nikdo mu neodpověděl.

„Musíme tady počkat do setmění,“ řekla Christiana, „a nechat je tu. Nic jiného neznají a tady jsou alespoň

doma.“

Stařec přivedl další vyděšené zbloudilce, kteří se vyčerpaně opřeli o sloupy z hnědého kamene a mlčkysledovali, jak na okrajích horkého cyklónu stoupají k nebi oblaka černého kouře a zvířeného popela.Nebylo snadné poznat, jestli je den nebo noc. Ze všech stran k nim doléhalo burácení ohnivé bouře, které se mísilo s hromovými explozemi a kanonádou těžké artilerie.

Asi v půli odpoledne Asbury a Christiana zvedli hlavu a spatřili, jak stařec hrdě vede do úkrytu tři malémuže v černých kabátech.

„To jsou oni!“ vykřikl Asbury. „Přivedl jste je až sem.“

Krátkokabátníci do starce strčili, srazili ho na zem a začali ustupovat. Asbury se snažil přesvědčit několikmužů ze skupiny přeživších uprchlíků přesvědčit, aby mu Krátkokabátníky pomohli zastavit, ale nikdo seani nehnul. Krátkokabátníci udělali pár dalších kroků směrem k východu a varovně zašermovali zbraněmi.Všichni stáli jako přibití.

Když se Krátkokabátníci ocitli v polovině nádvoří kostela, Asbury se za nimi rozběhl. Christiana mu utíkala

v patách.

Zaútočil na jednoho z mužů a pěstí ho udeřil do hrudi. Krátkokabátník cosi nesrozumitelného zasípal a vnásledujícím okamžiku se skácel mrtvý k zemi. Další dva muži se do Asburyho pustili řetězy. Asbury senedokázal odpoutat od nehybného těla. Měl pocit, jako by se v něm topil a pomalu ztrácel.

Po krátkém a dosti zmateném boji se zbývajícími Krátkokabátníky se mu podařilo zabít ještě jednoho adruhý se dal na útěk. Asbury a Christiana se pokusili lidi na kostelním nádvoří přesvědčit, aby se rozptýlilia schovali, ale nikdo je neposlouchal. Mezitím se Krátkokabátníci, vedení uprchlíkem, vrátili. Někteřízastoupili východ a další vyběhli po schodech na střechu, kde zaujali místa chrličů, které v dávnýchdobách chránily zdejší mnichy. Krátkokabátníci se valili na nádvoří jako povodeň povzbuzovaní jedním zmalých mužů v černém kabátu, který si stoupl doprostřed prostranství a bušil se pěstmi do hrudi jakopavián. Asbury zvedl řetěz, párkrát jím zatočil a pavián zmizel za hradbou těl svých kumpánů. Asbury aChristiana stáli poblíž dvou mrtvých těl a přemýšleli, co se asi tak stane, až Krátkokabátníci najdouodvahu k výpadu. Střílet z revolverů se podle všeho báli dokonce i lučištníci na místech chrličů. Spokojilise s tím, že do shromážděného davu vyděšených mužů, žen a dětí pouštěli jeden šíp za druhým. A právěsvist rychle letících projektilů s kovovými hroty, pronikajícími hluboko do svalů a dunícími jako úderyostrých seker útočících na dřevo, dodaly Krátkokabátníkům chybějící odvahu. První řada se pohnulavpřed.

Z popelavé clony hnané větrem se vynořil Athansor a čtyřmi neskutečně dlouhými skoky srazil živéchrliče, kteří se ze střechy zřítili podél zdí rovnou na zem. Když Krátkokabátníci zvedli hlavu, uviděli, jak se

k nim pomalu blíží vzduchem, jako by jej nadnášel sloup světla. Christianě připadlo, že si koně nejspíšjen vysnila, ale Athansor se skutečně blížil. Několikrát divoce hrábl nohama do vzduchu, sklonil mohutnou

šíji, ladně se protáhl a hrozivě blýskl očima.

Zatímco Krátkokabátníci prchali, Athansor obíhal nádvoří, bušil kopyty do zdí, až se pod jejich úderybortily a chytal Krátkokabátníky do zubů. Některé srážel nohama, jiné drtil kopyty a další nemilosrdnězarážel bokem do kamenných stěn. Několik mužů v černých kabátech se snažilo uniknout, ale bílý kůň sevzepjal na zadních, zvedl přední nohy osm metrů nad zem a dopadl přímo na prchající Krátkokabátníky.

Zatímco bílý kůň bojoval, zbytek kostela se otřásal v základech, jako by vypuklo zemětřesení. Když bylhotov, několika skoky přeběhl nádvoří, zastavil se jen pár metrů od Asburyho a Christiany a tiše zařehtal.

Pak si klekl na přední a Christiana mu vylezla na hřbet. „Pojď,“ pobídla Asburyho, který se vyšvihl za ni.Kůň se jediným tichým skokem vznesl nad kostel zahalený v kouři a vystoupal vysoko nad řeku. Když sepodívali dolů, z chvějící se temné země na ně blikaly tisíce světel. Šedivý vítr prosycený popelem přineslpředčasný soumrak. Asbury a Christiana letěli oblaky kouře, přivírali oči, tiskli se k šíji koně, bořili se tvářído jeho měkké bílé hřívy a bezpečně spočívali na jeho překvapivě širokém hřbetu. Asbury měl pocit, jakoby se jim to všechno jenom zdálo, ale Christiana věděla, že nesní.

POSLEDNÍ DEN posledního roku druhého milénia Hardesty a Virginia položili tělíčko dcerky do malédřevěné rakve a vydali se na jih městem. Hardesty trval na tom, že Abby musí pohřbít ještě v noci předpříchodem nového milénia. Připadalo mu správné a slušné zanechat ji v miléniu, do něhož se narodila.Nechtěl ji třeba jen jedinou hodinu, jediný den zneuctít dobou, která jí nebyla předurčena a nebude si ji

moct užít.

Byl to velmi zvláštní průvod, v čele šel Hardesty s rakvičkou na rameni; za ním se držela Virginia se skloněnou hlavou a očima upřenýma k zemi; za Virginií se celou dobu držela paní Gamelyová, která vedlaza ruku Martina. Večer se teprve blížil, ale v městských kaňonech už vládla tma, která se na město sneslas obrovským mrakem jemného popela. Město skleněných oken, která kdysi zářila miliony slunečníchodlesků, tonulo v záplavě černého inkoustu. Pohřební průvod procházel úzkými kaňony a orientoval sepodle nízkých tmavých budov jasně vystupujících na pozadí oranžové oblohy pulzující žárem tisíců požárů.

U Parku Battery všichni spatřili, jak se vysoké skleněné věže v centru města mění v obří římské svíce a

mizí v plamenech.

Kousek pod starou kamennou zdí nejistě vstoupili na hořící led a zamířili směrem k Ostrovu mrtvých,ležícímu asi o tři kilometry dál na druhé straně přístavu. Obvykle se na něj dalo několikrát denně dostatmalým trajektem, ale když hladina zamrzla, nezbývalo než zapřáhnout koně do saní, naložit na ně rakev a

vydat se pomalu přes ledovou pláň. Nyní ale masivní kus ledového skla, obepínající všechny ostrovy adotýkající se i přístavu, brázdily hluboké, místy desítky metrů široké trhliny. Z mnoha puklin vyhloubených

dlouhými olejnatými řekami šlehaly desítky metrů vysoké plameny. Nad ledem se tyčily neprostupnéstěny černého kouře a bílé páry a v záři ohňů se postupně barvily dorůžova. Z jeskyní plných zelené vodya hořící nafty tryskaly vysoké gejzíry roznášející po celém okolí ostré ledové úlomky. Z oblohy skryté zavrstvou tmavých mraků sálal nesnesitelný žár rozpouštějící led a nově vznikající tří nebo šestimetrovétůně okamžitě mizely v nepřehledné spleti nových puklin a kanálů, jeskyň a podzemních řek.

Přebrodili jezero teplé vody, která jim místy sahala po pás, a když se zastavili, aby se ohlédli, zjistili, žejezero zmizelo. Nyní je čekala asi kilometr a půl dlouhá zacházka kolem pukliny obsahující milion barelůhořící nafty. Museli překonat několik mělkých řek plných rozměklé ledové tříště a projít temným oblakemhustého štiplavého kouře, za nímž na ně čekaly další a další kouřové stěny.

Nad hlavami se jim míhaly jasně ozářené třicetimetrové helikoptéry létající z místa na místo nízko nadledem, který prohledávaly pomocí silných reflektorů. Vrtulemi rozhrnovaly mraky, jimiž pronikaly ostrézáblesky světla doprovázené hromových rachotem motorů, táhnoucím se za velkými stroji jako dlouhýšedivý závoj. Křižovaly Marrattovým a paní Gamelyové přímo nad hlavou, ale nikdo z členů maléhosmutečního průvodu jim nevěnoval pozornost. Hardesty přemýšlel, jak asi dopadne plán Jacksona Meada,

když mu plameny neodvratně zničily obří ledovou čočku. Pevně ale věřil, že velký stavitel s něčímtakovým počítal, jeho moudrost jistě sahá hluboko pod led.

Na Ostrově mrtvých se Hardesty dal do hledání jednoho z hrobníků, potomků lidí ze zátoky a uprchlíků zestátních institucí, jimž lidé ze zátoky říkali „nemocnice pro pošuky“. A po pravdě, přesně tak vypadali.Hrubou kůží, dlouhými, divoce rostoucími vousy, vyšinutým výrazem a neklidně těkajícíma šilhavýmaočima se podobali svým zvláštním předchůdcům.

Hardesty našel jednoho z kopáčů pod velkým nakloněným stromem.

„Chci, abyste ji pohřbil,“ řekl a ukázal na rakev.

Hrobník odmítl s tím, že je noc a v noci nepracuje.

„Jestli okamžitě nezačnete kopat, rána se stejně nedožijete,“ pohrozil Hardesty.

„Zadarmo nekopu.“

Hardesty hodil do mužových spojených dlaní pár drobných.

Jeden hrob zde už byl přichystaný. Pomalu k němu přistoupili a opatrně do něj spustili rakev.

Než minula půlnoc, otvor byl zasypaný hlínou. Věděli, že musejí spěchat. Než však znovu vstoupili na led,po němž se rozlévala velká zelená jezera, z nichž bylo patrné, že led záhy zmizí, na chvíli se zastavili. Jako

by tomu, co se dělo kolem, stále nemohli uvěřit. Měli pocit, jako by jim celý svět mizel před očima.Virginia se naposledy otočila a s očima zalitýma slzami zašeptala: „Sbohem, Abby.“

Zlatý věk

V PRVNÍCH HODINÁCH nového tisíciletí spal Peter Lake mezi svými stroji v suterénu hlavního sídla Sunu.

Jeho kolegové ho respektovali a nechali ho být. Na vlastní oči viděli, co všechno dokáže a z úcty k jehomimořádným schopnostem si ho nedovolili rušit. Kdyby měl Peter Lake nějaké další obdivovatele,podporovatele, příznivce nebo řekněme přátele, nejspíš by ho před úderem půlnoci v očekávání zázrakuvzbudili. Mimořádné události však málokdy přichází v očekávanou dobu a Peter Lake půlnoc spokojeněprospal. Vůbec netušil, že se ve spánku posunul do prvních hodin nového tisíciletí. Pravou rukou si stáleještě držel ránu na levé straně břicha a s otevřenými ústy napůl ležel, napůl seděl opřený o jeden zestrojů, které před několika hodinami osobně přivedl k životu. Nikde nablízku mu sice nevisely hodiny, alečas přesto odměřoval vteřiny a minuty, jako by se vůbec nic nedělo. Květiny dál pevně seděly vkvětináčích a truhlících a žádná z nich neoživla, natož aby se procházela budovou. Dveře stále stejněskřípaly a noční uklízeč poléval podlahu jakousi zelenou tekutinou, kterou pečlivě roztíral mokrým mopem.

Sun a Whale připravovaly společné vydání, což bylo v podobných okamžicích, kdy si to mimořádná situace

zasluhovala, zcela běžné. V sídlech obou novin pracoval dvojnásobný počet zaměstnanců. Přicházeli hned

po půlnoci se zprávami ze všech částí města a s vyděšeným výrazem připravovali články popisující zkázuměsta. Současně museli podrobně povyprávět o všem, co provázelo zánik minulého věku, takže noviny,které se další den dostaly do rukou nedočkavě čekajících čtenářů, byly skoro stejně tlusté jako Ghost,který však nevyšel kvůli výpadku elektrické energie. Jeden z novinářů psal o zvířatech v zoologickézahradě a koních ve stájích ve West Side, začali tak hrozně vyvádět, kopat a řehtat, že je museli pustitna svobodu. Vyděšená zvířata se řítila ulicemi mezi dlouhými řadami budov mizejících v plamenech, kteréje ještě víc děsily. Když se zvířata objevila před autorem článku, měl pocit, jako by se na něj valilanezadržitelná záplava.

Ve srovnání s lidmi si však zvířata počínala se vzorovou spořádaností a dokonalým sebeovládáním. Ulicemi

se hnaly řady zběsile spěchajících automobilů. Řidiči, kteří se snažili najít cestu z města, naráželi naneprůjezdné křižovatky zablokované dalšími vozy, lidmi a sutinami. Někteří se bleskově otáčeli a conejrychleji spěchali k dalšímu výjezdu. Žádná cesta z města však nevedla, takže všichni jen jezdilibezhlavě z místa na místo a marně se snažili najít neexistující únikovou cestu. Na všech dvouproudovýchsilnicích a hlavních bulvárech svištěla auta dvousetkilometrovou rychlostí. Pokud se některá srazila (asrážek nebylo právě málo), řidiči, kterým se podařilo přežít, prostě jen nezmenšenou rychlostí pokračovalidál.

Každou chvíli dostalo některé auto smyk a narazilo do výkladní skříně obchodu. Většinou ještě cestousmetlo pár vyděšených chodců. Už tak značně napjaté situaci příliš nepomáhala policejní a hasičská auta s

ječícími sirénami, která přejížděla sem a tam, aniž by někdo tušil, co a koho se snaží zachránit. Hodnězmatku působily rovněž tanky a helikoptéry, které zbytečně spotřebovávaly už tak nedostatkové palivo vesnaze najít bezpečné ostrůvky, které měly podle příkazu Praegera de Pinto za každou cenu chránit.

Po mostech se valily statisíce uprchlíků, kteří zabírali silnice, aniž by tušili, že předměstí obklopujícíManhattan se už dávno proměnila v jednu dlouhou souvislou ohňovou stěnu. Pochodovali mlčky, svyděšeným výrazem ve tvářích. Na zádech nesli děti a pod pažemi tiskli kufříky, příruční zavazadla, uzlíčky

oblečení a pár nejnutnějších věcí. Ulice se měnily v jedno velké vetešnictví plné věcí, bez kterých se lidénemohli obejít, nebo se s nimi prostě jen nedokázali rozloučit. Tisíce vyhnanců s sebou nesly knihy,obrazy, svícny, vázy, housle, staré nástěnné hodiny, různé elektronické přístroje, vaky se stříbrnýmipříbory, šperkovnice a někteří dokonce i televizory. Praktičtější obyvatelé města mířili na sever poRiverside Drive obtěžkaní batohy s jídlem, nářadím a teplým oblečením. V co ale mohl doufat člověk sřetězovou pilou na rameni uprostřed zimy a světa na samém pokraji naprostého rozvratu?

Obchodními čtvrtěmi procházely nikoli desetitisíce, ale statisíce rabovačů. Ti vynalézavější útočili na zdibank buldozery, takže se ulicemi co chvíli ozývaly hromové rány, které se střídaly s pravidelnýmiexplozemi dynamitových náloží ve dveřích masivních sejfů. Jednotlivé výbuchy postupně splývaly vsouvislé hromobití. Vybuchovala skladiště hořlavých materiálů a ze všech stran se ozývaly exploze náloží,s jejichž pomocí vojáci čistili požární koridory. Nesmírně šťastní rabovači obtěžkaní nákladem všeho, cojim přišlo pod ruku, se vlekli jako šneci; tlačili nebo táhli litinové radiátory, ledničky, starožitné komody,které sotva prošly dveřmi, skříně plné oblečení a pytle peněz, tyto smutné sirotky, kteří si novýchmajitelů dlouho neužili, protože sotva našli ochotného opatrovníka, objevil se další nadšený pěstoun aaspirujícího rodiče několika dobře mířenými ranami zbavil jeho přetěžkých povinností. Výměna strážípokračovala stále dál, takže kdyby pytle s penězi byly opatřeny sledovacím zařízením, na monitoru by připomínaly splašené kuličky z automatu poháněného zběsilou chamtivostí. Spousta věcí zůstávalaopuštěna na ulicích a dokonce i ty nejluxusnější části města vypadaly jako slumy s napůl vyvrženýmivnitřnostmi. Nikdo nedokázal říct, kam přesně zloději s nakradenými cennostmi míří a co si s nimi chtějí vhořícím městě počít. Většina rabovačů se pohybovala v kruhu, ale nezdálo se, že by jim to nějak vadilo.Naopak. Doslova zářili štěstím, že se jim tak pěkně podařilo rozmnožit svůj skromný majetek. Nebylo kdebydlet, takže lidé táhnoucí ukradený nábytek neměli nejmenší naději, že by si ho někde užili, nebo si naněm chvíli odpočali. Nezbývalo jim než vláčet ho za sebou a doufat, že jejich cesta bude trvat jen hodinya dny, nikoli týdny, měsíce a roky.

V sutinách se kromě vykradačů bytů pohybovaly také početné davy chlípných zlodějů chtíče a vyznavačůbezuzdné zábavy. Na postelích, které museli vyčerpaní rabovači opustit, souložili lidé všech sexuálníchorientací a věkových skupin. Vznikala zde smutná, tragická spojení mladých se starými, skupin s

jednotlivci a všeho schopných se zoufale vzdorujícími.

Policisté nevěděli, po kom mají střílet a koho mají bránit. Všichni bojovali se všemi, ze všech stran seozývaly hromové rány, kriminálníci snadno mizeli v oblacích černého kouře a ulice se čím dál víc plnilyšílenci s ranečky na ramenou.

Novináři Sunu přinášeli zprávy o rodinách, které nadále držely při sobě a statečně se bránily před stálesílícím chaosem; psali o aktech nezištného milosrdenství a o statečných šílencích, kteří se snažili zabránitnaprostému rozvratu. Šlo však jen o málo početné izolované případy, které v žádném případě nemohlyzvrátit běh událostí a zastavit mohutnou povodeň, ne, že by se někteří lidé skutečně nesnažili, ale prosvé hrdinské činy si nevybrali vhodnou chvíli ani místo.

Novináři Harryho Penna sledovali rozklad města, a pokud se jim podařilo přežít (mnozí to štěstí neměli),vraceli se do redakce Sunu a referovali o tom, co viděli. Měli pocit, že je to jejich povinnost, i kdybyvšechno kolem šlo rovnou do pekla. Ze zkušeností věděli (a těch měli víc než dost), že kdykoli se svět

dostane na pokraj zkázy, vždycky se jakoby zázrakem znovu postaví na nohy a oni u tohoto zázraku

znovuzrození nechtěli chybět.

Zatímco město mizelo v plamenech a krčilo se v prudké elektrické bouři, stroje v suterénu hlavního sídla

Sunu pracovaly bez jediného zaškobrtnutí a Peter Lake spal.

PRAEGER DE PINTO se s nově příchozím Harrym Pennem sotva pozdravil. Stál uprostřed severní částivyhlídky a dalekohledem s nočním viděním, připevněným na masivní trojnožce, se díval z okna. Na prvnípohled bylo vidět, že starosta je mimořádně zaneprázdněný. „Kdo velí ostrůvku číslo šest?“ zeptal sepomocí zesilovače, takže to znělo, jako by promluvil samotný bůh.

„Já,“ odpověděl obyčejný lidský hlas. Přicházel z řady mužů po starostově levé ruce, kde stáli vyrovnanístarostovi asistenti, poradci, komisaři a jeden či dva policisté. Všichni měli stejně jako starosta k dispozicidalekohledy s nočním viděním.

„Vidíte tu mezeru na jihozápadní straně?“ zeptal se Praeger.

„Teď ji nevidím, pane starosto,“ odpověděl dotázaný muž. „Všude je moc popela a kouře. Ale už jsem si jí

všiml a taky jsem na ni upozornil.“

„A už vám odpověděli?“

„Ne.“

„Ostrůvek číslo šest nemá spojení,“ oznámil komunikační technik.

„Odkdy?“ zeptal se Praeger.

„Vypadlo asi před pěti minutami.“

„Pokuste se ho znovu navázat. Vy, Eustisi, vyberte schopného muže a pošlete ho jako spojku, ať jeinformuje o mezeře. A dejte mu s sebou vysílačku. Ostrůvek číslo šest leží v Chelsea. Když poběží, měl by

se tam dostat za dvacet minut.“

Zatímco město hořelo, vysoko nad střechami budov probíhaly podobně klidné rozhovory směřující kzáchraně všeho, co se ještě dalo zachránit. Za pár hodin se všichni ve velícím stanu smířili s tím, že město

se utápí v plamenech. Nezdálo se, že by to někoho nadměrně rozrušovalo či zbytečně vyvádělo z míry.Praeger de Pinto a celá jeho generace odjakživa očekávali, že budoucnost stráví v klidném zátiší velícíchstanovišť v bezprostřední blízkosti apokalypsy, takže zkázu města brali jen jako další z dlouhé řady bitev.Většina mužů na vyhlídkové plošině si počínala s ledovým klidem, jako by se jich okolní zkáza aninetýkala. A přesně to se od nich očekávalo. Chovali se tak, jak je to naučila předchozí desetiletí vyplněnázuřivým bojem se sny, iluzemi a výstředními představami lidí, očekávajících od života něco zvláštního,neřkuli mimořádného. Někteří se prostě jen smířili s nevyhnutelným, zatímco jiní se na novou konfrontacipřímo těšili.

Harry Penn měl však svůj věk a docela jiné představy o budoucnosti. Pohled na desetitisíce plamenů,ozařujících tmu a hledajících nejbližší potravu, mu plnil srdce smutkem a úzkostí. Vítězoslavná mračnákouře a páry odrážející oranžovou záři požárů a vířící jako kus těsta v pekařových rukou ho hlubocezraňovala. Měl pocit, jako by se vysmívala vyhořelým domům, které lidé tak zbaběle opustili.

Harry Penn si na rozdíl od ostatních pamatoval, jak město vypadalo kdysi, kdy lidé bývali vlídnější aschopnější než jejich potomci, a proto vypadalo jinak, jakoby nevinněji. Dávno zmizely malebně zahnutécesty pro kočáry, ztratily se bělavé plachty plachetnic kotvících v přístavu a někam zmizeli i ztepilí koně sdlouhými hřívami, tahající povozy a pomáhající při stavbách nových domů. A stejně tak už dávno nevídalelegantně oblečené gentlemany a dámy v dlouhých šatech, půvabných jako modlitby, které nelzenevyslyšet. Dokonalé křivky věcí nepodléhající vkusu ani času těšily oči lidí i samotného boha, který sradostí shlížel na koně, radoval se z cudných pohledů žen odpovídajících na decentní lichotky pánů a takéz toho, že město zná své místo. Za jeho umírněnost a rozum ho odměňoval vlídnými severními větry atmavě modrou oblohou. Město Harryho Penna bylo město radosti a mládí.

Ve vzácném okamžiku klidu se Praeger konečně otočil na Harryho Penna, v jehož vrásčité tváři, matněozářené tvrdým světlem požárů, se zračila hluboká nevýslovná bolest. „Co vás trápí?“ zeptal se.

„Řekněme, že jisté půvabné dítě, které jsem kdysi znal, zestárlo a zhrublo a nyní na ně čeká ošklivá

smrt.“

„Tak to není,“ namítl Praeger. „Ještě neumírá. Zatím to nevzdalo. Pořád se ještě může postavit na nohy.“

„Už jsem příliš starý,“ řekl Harry Penn, „a toto není moje doba. Zůstal jsem vězet v minulosti a na naději

už nemám dost sil.“

„Když se dobře podíváte, stejně jako já tam dole ve tmě uvidíte zárodky nového města.“

Harry Penn se skutečně zadíval z okna, ale spatřil jen minulost, o které tak často snil.

„Právě od vás bych čekal,“ pokračoval Praeger, „ že budete na podobné věci připravený. Vlastně jsem simyslel, že s tím předem počítáte. Věřil jsem ve vás, stejně jako jsem věřil Sunu. Nikdy jsme, myslím,nezklamali. Dokonce i teď je budova Sunu jedinou svítící stavbou v celém městě, stojí tam jako majákuprostřed pustého moře.“

„To není pravda,“ zakroutil hlavou Harry Penn. „Sídlo Sunu se stejně jako celé město topí ve tmě. Strojeztichly a údržbáři tvrdí, že bude trvat nejméně šest měsíců, než se je podaří uvést do chodu. Když jsempřed pár hodinami odcházel, všichni pracovali při svíčkách. Další číslo budeme muset vytisknout na

cyklostylu.“

„V tom případě vám musím něco ukázat,“ řekl Praeger. Nato vzal starého muže kolem ramen a odvedl ho

na východní stranu ochozu. Harryho Penna z celého srdce miloval.

Zpočátku neviděli nic než šedivá mračna, plující kolem vyhlídky. Pak se ale tmavá oblaka plná prachu apopílku pomalu zvedla, jako by je někdo nadzvednul klikou a před očima jim zbyly jen cáry špinavéhozávoje propouštějícího světlo.

Budova Sunu vystupovala ze tmy náměstí Printing House Square a zářila jako dokonale vybroušenýklenot. Z oken se do okolí linulo měkké žluté světlo, které se odráželo od dlažby náměstí a vracelo se knebi. Jeho soustředěné paprsky připomínaly dlouhé blyštivé meče, bělavé větve bodláků a kovové slunce na kříži svatého Štěpána.

„Hleďte,“ pronesl Praeger slavnostním tónem. „Tady vidíte odměnu ctnosti.“ Harry Penn ovšem věděl své.

„Dokonce ani tisíc let ctnostného života nedokáže rozzářit jedinou žárovku. Za tímhle zázrakem musí státněco daleko většího.“

Nato Harry Penn odešel do sídla Sunu a Praeger se znovu pustil do řízení složité bitvy, tiše zuřící v ulicíchpod jeho vyhlídkovou plošinou, vrátil se k úkolu, pro nějž se patrně narodil.

HARRY PENN přecházel náměstí Printing House Square a nadšeně pozoroval, jak se z budovy Sunu linesvětlo a jako skalpel se zařezává do temného mraku. Vůbec si nevšiml, že ho sledují tři muži. Skrývali se v

šedivém oparu, valícím se ulicí jako příval znečištěné vody z kanálů a spěchali, aby Harry Pennovi asišedesát metrů od vstupu do budovy zkřížili cestu. Majitel Sunu už na dálku působil jako starý a bohatýčlověk. Z jeho důstojně klidné, elegantní a trochu nezvyklé chůze se dalo usoudit, že v sobě neseoptimismus dávno minulých dob, a také to, že má kapsy plné peněz a možná i dalších cenností. Kromězlatých hodinek, diamantových manžetových knoflíčků a rubínových spon lákala zloděje také naděje, žestařec jako Harry Penn špatně slyší a nedokáže se ubránit. To byl také důvod, proč si tři muži, kteří ho jiždrahnou dobu sledovali, nedávali pozor. Kdyby patřili ke Krátkokabátníkům (k nimž nepatřili), nikdy bypodobnou chybu neudělali. V krátkokabátnických dobách sice století starci také patřili ke snadnější lovnézvěři, ale nebývali úplně bezbranní, často šlo o veterány se zkušenostmi z bojů s indiány, z občanskéválky a dalších válečných dobrodružstvích, o kterých se Krátkokabátníkům ani nezdálo.

Naši tři muži však vůbec nepochybovali, že je čeká snadná oběť. Jejich očekávání se jim málem vyplnilo,protože kousek před vstupem se Harry Penn zastavil, aby se nadechl. Mezi vysokými věžemi právěpřelétal jeden z vrtulníků Jacksona Meada. Držel se nebezpečně nízko a hromově burácel. Harry Penn seza ním otočil a díky vrtulím, které na chvíli rozehnaly černé mraky, spatřil své pronásledovatele. Rychle se

blížili. V prvním okamžiku si ani neuvědomil, že mu hrozí nebezpečí. Pak si ale všiml nožů a krátkýchobušků. Jeho pomalá reakce a pohoršený výraz darebáky pobavil a současně rozzuřil.

Harry Penn měl za sebou sto let života a ničeho se nebál. Netřásl se, klidně dýchal a bez mrknutí

pozoroval své protivníky. Považoval se za zástupce doby Theodora Roosevelta, admirála Deweyho,

statečných vojáků Unie, neohrožených indiánských kmenů a (jak by řekl Craig Binky) Divokého Billa

Buffala.

Reagoval trochu pomaleji, takže se na útočníky díval déle, než by bylo potřeba. Získaného času všakvyužil ke krátké cestě do minulosti, a ta mu také pomohla. Usmál se, v očích mu zajiskřilo, sáhl do kapsya vytáhl malý čtyřranný revolver.

Maličká zbraň vypadala směšně a neúčinně. Skoro jako mušketa. Útočníci ho na to chtěli upozornit, alevtom se ozval výstřel a nejbližší muž padl k zemi s kulkou v hrudi. Ostatní dva překvapením ztuhli, čehožstařec využil a zastřelil je taky.

Chvíli nehybně stál a prohlížel si tři mrtvoly, nad nimiž se opět pomalu zavíraly těžké černé mraky. Za celý

dlouhý život nikoho nezabil, přestože sloužil hned v několika válkách. Trochu to s ním otřáslo, ale pak siřekl, že je příliš starý, než aby si s podobnými věcmi dělal starosti. Vše, co by se mohl z podobnéhozážitku dozvědět mladší muž, už dávno věděl, proto se otočil, zastrčil staromódní pistolku zpátky do kapsy

a zamířil do kanceláře.

V sídle Sunu se svítilo a hučelo to v něm jako v úlu. Zaměstnanci pracovali jako nikdy dřív. Uprostředtmavého náměstí si připadali jako na ostrově a pocit izolovanosti v nich ještě posilovaly ozbrojené hlídkyza pytli s pískem před vchodem a na střeše (strážci sice slyšeli tři výstřely, ale kvůli kouřové cloněneviděli, kdo je vypálil) a také fakt, že jejich rodiny našly útočiště na nádvoří budovy, která měla jakojediná v celém městě vlastní zdroj elektrické energie.

Cestou do kanceláře zastavovaly Harryho Penna desítky vzrušených mladých mužů a žen. Všichni muchtěli ukázat, jak nadšeně pracují a že se ani v takto těžkých dobách nevzdávají naděje. Kladli muzbytečné otázky a on jim trpělivě odpovídal, jako by je chtěl ještě více povzbudit. Věděl, že jedinoupříčinou tak odlišné atmosféry venku na ulicích a uvnitř v budově je nezkušenost a mládí zaměstnanců.

Na konci schodiště narazil na Bedforda. „Jak se vám podařilo nahodit generátory?“ zeptal se.

Bedford pokrčil rameny. „Prostě naskočily. Chlapům se je asi nakonec podařilo opravit.“ Nato se Bedfordodebral do podzemí, aby se osobně informoval u údržbářů. Když se vrátil do kanceláře, Harry Penn sedělna pohovce, kouřil doutník a prohlížel si portréty Petera Lakea a Beverly.

„Údržbáři říkají, že motory a všechny stroje byly beznadějně polámané,“ oznámil Bedford svémuzaměstnavateli, který ani na okamžik neodtrhl oči od obrazů. „Polovinu jich do posledního šroubkurozebrali a čekali, že bude trval aspoň půl roku, než je dají zase dohromady. Pak se ale vrátil vrchníúdržbář a všechny je spravil. Prý za minutu!“

„Cože? Trumbull že je spravil? Nevěřím, že by to dokázal. Trumbull za minutu sotva utáhne matičku. Kdyžjsem mu dal svůj švýcarský nůž, brousil ho celý rok. Tady něco nesedí.“

„Tu informaci mám přímo od Trumbulla.“

„Tak vám lhal.“

„Nelhal, pane Penne. Trumbull už není vrchní údržbář.“

„Není? Odkdy? Jak to, že o tom nevím?“

„Údržbáři mají nového vedoucího už nějaký čas. Vybrali si ho sami.“

„Co je to za nesmysl, Bedforde?“ zahřímal Harry Penn. „Vybírám tady jenom já! Nikdo nebude brát podíl,

aniž bych o tom věděl.“

Bedford zakroutil hlavou. „Nový vrchní údržbář ale bere jenom učňovský podíl. Prý byl tak skvělý, že s

povýšením prostě nemohli čekat.“

„A co je to vlastně zač? Jeden z těch počítačových kloučků? Ať už ho mám tady. Moc rád bych si s ním

promluvil.“

„To bohužel nepůjde.“

„Jak to?“ zaúpěl Harry Penn a obrátil oči v sloup. „Kdo tady vede noviny a jen tak mimochodem je taky

vlastní, co?“

Bedford se snažil celou záležitost vysvětlit, ale nedostávalo se mu slov. V prvním okamžiku se zdálo, žeHarry Penn vybuchne, ale pak si Bedforda pouze změřil nevěřícným pohledem.

„Jak se jmenuje?“

„Říkají mu pan Držitel.“

„Pan Držitel?“ otázal se Harry Penn.

„Přesně tak.“

Harry Penn nevěděl, jestli má dobít svůj čtyřranný revolver, nebo prostě jen hystericky ječet. „Proč mi ho

sem nemůžete přivést?“ zeptal se po chvíli věcně.

„Protože právě spí.“

„Aha, tak pán spí?“

„Ano, spí. A jeho kolegové mi nedovolí, abych ho rušil. Hledí na něj jako na boha, nebo spíš jako nasvrchovaného krále všech údržbářů a mechaniků.“

„Tak to tedy ne,“ prohlásil Harry Penn a zvedl se z pohovky. „Pro mě za mě může být klidně cikánskýbaron. Půjdu dolů, váženého pana Držitele vzbudím a jen co se probere, ho vyhodím z práce a na cestumu ještě nakopu zadek! U dveří ho ale zastavím, kleknu před ním na kolena a znovu ho najmu jakovrchního údržbáře, protože žádný jiný zatracený zmetek mi budovu osvětlit nedokáže.“

Harry Penn rytmicky rázoval po schodech do strojovny. Zpočátku cítil jen lehké mrazení v zádech, ale pochvíli se mu začaly ježit chloupky na rukou a nakonec mu úplně ztuhly nohy. Zastavil se na plošině nadstrojovnou, ale stroje neslyšel, stejně jako před chvílí neslyšel vlastní kroky. Vůbec nechápal, co se s ním

děje. Vlastně to trochu tušil… Kdo jiný by mohl být nejlepším mechanikem na světě, kdo by mohl opravit

všechny stroje a stát se hlavním údržbářem, ale přesto brát učednický plat? Nikdo. Jen on.

Rozechvělým hlasem plným obav a očekávání se obrátil na údržbáře. „Je tu pan Držitel?“

„Je,“ odpověděl jeden z mužů.

„Zaveďte mě k němu.“

„To nejde, nemůžeme ho rušit,“ oznámil Trumbull. „Zrovna spí.“

„Pro všechno na světě, už zase?“ vyhrkl Harry Penn bez špetky zloby. Trumbullův uctivý tón na něj zjevněudělal dojem. „Chci ho jen vidět.“

„Leží tam dole,“ řekl Trumbull a ukázal prstem. „Minete dvě odbočky, u kompresoru se dáte doprava, pakuvidíte dlouhé řady generátorů…“

Harry Penn mezitím pokračoval dál. Minul dvě odbočky, u kompresoru se dal doprava, prošel dlouhýmiřadami generátorů a spatřil spícího muže, opřeného o tiše předoucí stroj.

V prvním okamžiku mu neviděl do tváře. Celý roztřesený klekl na podlahu a dlaní si zastínil oči předostrým světlem, vycházejícím z kónické plechové lampy. A pak ho uviděl. Spatřil to, co nemá právo spatřit

ani stoletý muž. Uviděl oživlou minulost, triumfující minulost. Viděl čas a smrt na kolenou. Viděl PeteraLakea.

DLOUHO SE DÍVAL na Petera Lakea, který se za dlouhých osmdesát pět let vůbec nezměnil. Uvědomil sidvě věci: že čas lze přece jenom porazit a že lidé, které jsme milovali, nezmizí jen tak navždy. Harry Penn

stál před spícím Peterem Lakem a byl tak šťastný, že by mu vůbec nevadilo, kdyby to byla vůbecposlední tvář, kterou na tomto světě spatřil. Radostné okamžiky však málokdy přicházejí po jednom atohle rozhodně neměla být poslední věc, kterou kdy Harry Penn zažije a spatří, proto jen stál a nevěřícněhleděl do Peterovy tváře.

Po pár okamžicích se sklonil, chytil Petera Lakea za zápěstí a lehce zatáhl, aby ho vzbudil. Peter Lake rukuve spánku odtáhl a zamumlal: „O to jsem se tě neprosil.“

„Vstávejte! Tak se vzbuďte!“ zakřičel Harry Penn, ale ať s Peterem Lakem třásl sebevíc, vrchní údržbář

stále spal. Harry Penn se tedy uchýlil ke starému triku, který používali za války. Sklonil se k Peterovu

pravému uchu a ze všech sil zařval: „Pozor, granát!“

Peter Lake vystřelil jako blesk. Vyletěl do vzduchu, kde zůstal nějakým zázrakem viset tak dlouho, dokudsi podrobně neprohlédl každičkou částečku výjevu pod sebou. Když se znovu snesl na podlahu, viděl, žestojí proti velmi starému muži s tváří rozzářenou úsměvem. „Proč jste to udělal?“ zeptal se.

„Protože jinak jsem vás nemohl vzbudit. Moc rád, co to povídám, strašně rád… Ne, jsem nadšením bezsebe, dočista se vznáším v oblacích a jsem ten nejšťastnější člověk na světě, že vás zase vidím!“

Peter Lake si starce podezíravě prohlédl. „Už jsme se někde potkali?“

Harry Penn zaklonil hlavu a rozesmál se jako blázen. „Jmenuji se Harry Penn!“ řekl s výmluvným

pohledem.

„Vím, vydavatel Sunu. A můj zaměstnavatel a šéf. Ale nikdy jsem vás neviděl.“

„Ale ano, už jsme se setkali,“ trval na svém Harry Penn a lehounce se při tom pohupoval v kolenou, jakoby se chystal vyskočit do vzduchu. „Před více než osmdesáti pěti lety! To mi nebylo ještě ani patnáct.Chápu, že mě nepoznáváte, ale zato já vás poznávám naprosto jasně. Nezestárnul jste ani o den. To jeněco!“

Peter Lake se díval na starého muže a čekal, co bude následovat. Zkusil si představit, jak asi mohl HarryPenn vypadat v patnácti letech, ale nedokázal to. Harryho Penna neopouštělo nadšení, které ho měloprovázet až do smrti. Plácal se do stehen a sháněl roztěkané myšlenky. „Abyste věděl, tohle všechno mipřipomíná dobu, kdy jsem byl ještě malý chlapec a cestovali jsme horami k jezeru Coheeries. Myslím, žemi byly tak čtyři roky. Bylo nádherné červnové ráno a otec posílal z hostince, kde jsme zůstali na noc,telegram. A nebo na něj možná čekal, to si už nepamatuju. Každopádně vím, že jsem se hrozně těšil, ažvyrazíme. Pak jsem se dozvěděl, že nevyjedeme dřív než odpoledne. Vydal jsem se tedy na jakousivysoko položenou louku, kde jsem si připadal jako na střeše světa a pustil jsem se do sbírání borůvek.Strkal jsem je rovnou do pusy. Určitě bych tam zůstal, dokud by mne otec nezavolal zpět, kdyby se zklikaté horské trati neozval blížící se vlak. Koleje vedly jen kousek od místa, kde jsem právě seděl, takžejsem věděl, že vlak pojede kolem mě. Sledoval jsem, jak se blíží a byl jsem čím dál neklidnější. Hroznějsem ho chtěl zastavit, protože jsem si uvědomoval, že přijíždějící vlak musí taky odjet, a to jsem sinepřál. Předem jsem se toho tak strašně bál, až jsem se rozhodl, že ho zastavím, i kdybych ho při tomměl zničit. A víte, jak jsem to vymyslel?“ Peter Lake zakroutil hlavou, že neví.

„Chtěl jsem na něj hodit borůvku,“ chraplavě zašeptal Harry Penn. „Vybral jsem tu největší borůvku zcelého okolí a zamířil jsem ke kolejím. Samozřejmě ve mně byla malá dušička a hrozně jsem si vyčítal, žemožná zničím nádherný vlak jen proto, že se mi tak moc líbí. Pamatuju si, že když se přiblížil, celý jsem se

roztřásl výčitkami svědomí. Ale v okamžiku, kdy se sedmdesátitunová lokomotiva dostala skoro na mouúroveň, na všechno jsem zapomněl a mrštil po ní borůvkou. V následujícím okamžiku jsem viděl, jak vlakmizí za loukou plnou divokého kvítí, na kterou jsem si netroufal, protože nad ní létalo příliš včel. Pakzamířil ke sněhovým pláním pod hřebeny hor. Nikdy v životě jsem necítil tak úžasnou úlevu. Jako by mi ze

srdce spadl kámen. Vesele jsem odskotačil do hostince a v duchu si sliboval, že už nikdy borůvku na

lokomotivu nehodím.

Myslel jsem, že když mě uvidíte, budete stejně udivený jako já. Vy ale nemáte nejmenší ponětí, kdo jsem,

že?“

„To tedy vážně nemám.“

„Myslet si, že mne poznáte, nebo že pro vás budu něco znamenat, bylo stejně pošetilé, jako doufat, žezastavím sedmdesátitunovou lokomotivu jedinou borůvkou. Dokonce i kdysi dávno jste si mě sotvavšímal. Ale měl byste si pamatovat na mou sestru.“

„Bohužel nepamatuju. Abyste mi dobře rozuměl, vím, že nemluvíte nesmysly, když zmiňujete dobu skoropřed sto lety, protože si něco málo, drobné záblesky, pamatuju. Ale všechno mám jako v mlhách.“

„Takže nejspíš nevíte ani to, kdo jste vy.“

„Nevím.“

„Ale já ano.“

„V tom případě bych vám byl nesmírně vděčný, kdybyste mi to řekl. Mám to na jazyku od chvíle, kdy měvylovili z přístavu.“

„Vy neznáte ani své jméno?“

„Ne, neznám ani to.“

„Tak pojďte se mnou nahoru,“ pobídl ho Harry Penn. „Povím vám, kdo jste. Vlastně vám to neřeknu, aleukážu na nádherných obrazech, které není možné padělat či zfalšovat. Zaručuji vám, že až poznáte, co

jste kdysi miloval, navždycky si už zapamatujete, kdo jste“

HARRY PENN vystupoval po schodišti a Peter Lake se držel vedle něj. Každý krok mu způsoboval čím dálvětší bolest, protože rána v břiše se stále ještě nezahojila. Přesto však Peter Lake skoro letěl. Lehce, jakoby se vznášel, vyskočil na poslední odpočívadlo a málem se při tom bouchnul o strop do hlavy. Mladík,který ho při tom s otevřenými ústy sledoval, upustil složku papírů, kterou držel pod paží. Vítr odneslpapíry do přízemí stejně beztížně a lehce, jako se pohyboval Peter Lake cestou do schodů.

Chůze dlouhou chodbou ho stála spoustu sil a zvládl ji jen díky mimořádně pevné vůli. Věděl, že stačíokamžik nepozornosti a proletí stěnou ven. A tam zamíří do nadoblačných míst, kam ho táhla stálemocnější síla, jíž sotva odolával.

Všechno, co ho táhlo ven, se rázem rozplynulo v modré a zlatavé záři vycházející ze dvou obrazů, stojícíchna dlouhém psacím stole v kanceláři Harryho Penna, oba obrazy byly mírně nakloněné, aby se Peter

Lake i Beverly mohli dívat do dálky.

Portréty v životní velikosti doslova zářily barvami: růžová, žlutá a modrá všech možných odstínů se nadnimi vznášely jak oslnivá svatozář. Oběma mužům připadalo, jako by se dívali na živé bytosti. Tmavépozadí prodchnuté tlumenou září (jako by prostorem neviditelně procházel silný paprsek světla, z něhožna plátně zbyl jen matný záchvěv sotva patrného třpytu) působilo prostorově.

Přestože se dívali jenom na pár milimetrů barvy, měli pocit, jako by hleděli do neskutečné dálky. Beverlyvypadala, jako by ji zakleli v nikdy nekončícím úsměvu. Působila vlídně a vznešeně, jako všichni, kdo hledí

z hlubin minulosti, ale navíc jako člověk, který pronikl až k samotné podstatě krásy a dobra. Peter Lakenaopak působil nejistě, jako by se před malířem cítil nesvůj, jako by nepatřil do toho zvláštního světaplného tajemství, v němž si Beverly počínala sebevědomě a s jistotou, bez ohledu na takřka rozpačitýpohyb levé ruky, která se lehce dotýkala nařaseného modrého hedvábí sepnutého stříbrnou sponou,splývajícího jí volně z ramene. Současně však bylo vidět, že by si Peter Lake na její svět brzo navyknul. Vpravé ruce držela Beverly složený vějíř, který se krásně vyjímal na perlově šedivém pozadí šatů. Z obrazůse nedalo poznat, že Beverly a Peter Lake stáli před malířem skoro vedle sebe a Beverly se levou rukousnažila Petera Lakea dotknout. Jejich ruce se nedotkly, ale každý, kdo by znal okolnosti vzniku obrazů, bysi snadno představil, jak se pomalu pohybují a míří do jediného bodu. Oba byli živí. A nešlo jenom onadnesený slovní obrat, prázdnou metaforu. Oba byli živí, a co je ještě důležitější, Beverly všechno viděla.

„Jmenujete se Peter Lake. A toto byla má sestra Beverly,“ řekl Harry Penn.

Peter Lake zvedl ruku, jako by chtěl říct: „Tiše! Já vím. Samozřejmě si na ni pamatuji.“ A taky přesněvěděl, co musí udělat, i když ještě netušil jak.

Naposledy se podíval do Beverlyiných očí, aby si dodal odvahu, obrátil se zády k obrazům a vyšel z

místnosti. Harry Penn šel hned za ním.

Harry Penn s ním sotva držel krok a Peter Lake se ani jednou neobrátil: „Ten den, co jsme stáli

portrétem, bylo mimořádně krásné počasí. Hrozně se mi chtělo ven, ale ona mě přesvědčila, abych stál od

rána do večera vedle ní. Když se mi únavou podlamovaly nohy, klekl jsem si na stoličku za ní. Za celýden jsem ani na okamžik nezahlédl slunce, ale horní částí okna v severní stěně jsem celou dobu sledovalblankytně modrou oblohu bez jediného mráčku. V noci jsem s překvapením zjistil, že jsem příjemněunavený, jako bych celý den běhal a navíc mě od slunce pálily ruce i tváře. Řekla mi, že je to mojeodměna, vlastně jen malá část odměny, která bude následovat. Tenkrát jsem netušil, o čem mluví, aleteď už to vím.“

Harry Penn se zastavil a bez hnutí sledoval, jak mu Peter Lake mizí ze schodů. Stařec splnil svůj úkol avrátil se do pracovny, aby dál řídil Sun.

OBTLOUSTLÝ CECIL MATURE s očima jako dvě uzounké štěrbiny byl zrovna v ráži. „Udělejte tohle!Udělejte tamto! Udělejte támhleto!“ přikazoval s pohledem upřeným ke stolu plnému lístečků, faktur,objednávek, volných listů s poznámkami, požadavků a dotazů i několika desítkami zářivě červených amodrých papírků se vzkazy od Jacksona Meada. Ty dorazily naprosto současně a všechny obsahovalystejnou zprávu: „Věc nejvyšší důležitosti, naprostá priorita, nutno vyřídit přednostně, kdybych byl král,vy můj ministr a všechno byste nezařídil okamžitě, nechal bych vám setnout hlavu.“

Cecil Mature zatnul pěst a tiskl ji tak dlouho, dokud nezačala nápadně připomínat štůsek vdolečků. Pakprudce udeřil do obřího stolu, až se katodové obrazovky opatrně rozblikaly, jako by chtěly vyjádřit svůjnesmělý protest. Cloumal jím vztek, vážně ohrožující jeho milou náturu. Proto se rozhodl, že se ho zbavístejně, jako to dělají ostatní lidé: začal se chovat protivně. Vzdorovitě se postavil své bezkonfliktní povaze

a rázem se ocitl uprostřed sváru mezi drsným vnějším světem a neslyšným, ale o to mocnějším hláskemjeho dobrosrdečného já.

„Jen si tam sedí a nic nedělá,“ prohlásil nerozhodným tónem ve snaze trošku se naštvat. „Jen sedí a poroučí a poroučí. A pro jistotu při tom skoro nepohybuje rty, aby se snad náhodou moc neunavil. ‚PaneWooley, okamžitě pošlete dvacet tisíc nákladních automobilů pro železnou rudu do Minnesoty. PaneWooley, supermarket, který stavíme v Sasebu okamžitě necháte přebudovat na zásobník tekutého vodíku.

Pane Wooley, okamžitě potřebuju plány na slévárnu titanu v Botswaně. Pane Wooley, udělejte tohle atamto a hned.‘ Dál už prostě nemůžu!“

Náhle se jakoby odnikud vynořil Mootfowl. „A taky chce okamžitě chce vědět, jak postupuje požár. Šíří seod severu a nabírá na rychlosti. Prý by ses na něj měl podívat blízka. Trochu se porozhlédnout po městě a

zkusit získat nějaké informace o Krátkokabátnících.“

„A co bude tady s tím?“ zeptal se Cecil a ukázal na hromadu papírů i Meadovy nanejvýš urgentní vzkazy.„Kdo se postará o výkyvy napětí v elektrárně, o změnu polarity v Diamond Shoals, o výměnu pojistek vSouth Bay? Samo se to rozhodně nezařídí!“

„Prý si s tím nemáš dělat hlavu.“

„Nemám si s tím dělat hlavu? Po všech těch letech si s tím nemám dělat hlavu? Což má jako znamenat,že on si s tím hlavu taky nedělá?“

„Nedělá.“

Cecil nevycházel z údivu. „A co vy? Taky nejste ani trochu nervózní? Já tedy rozhodně jsem. Město hoří;ze všech stran na nás dorážejí; v přístavu se dějí věci, že vůbec netuším, jak se nám podaří udržet čočky

– a oba dobře víme, že jestli se má paprsek dokonale soustředit, musí zůstat v pořádku, když už jsmepřišli o ty ledové čočky a…“

„Být tebou, spánek bych si tím nekazil, Cecile,“ usmál se Mootfowl. „Já si ho určitě kazit nenechám.“

Cecil nevěřil vlastním uším: „Co to proboha povídáte? Právě vy? Ten nejnervóznější, nejpodrážděnější,nejpuntičkářštější, nejupjatější teolog, jakého jsem kdy poznal? Jako byste nevěděl, jak moc jsme si

podobní!“

„Uvědomuješ si, Cecile, co se stane, když ten most vybudujeme a skutečně bude stát?“

„Začne ráj na zemi, lidé se konečně dočkají vykoupení, konečně spatří Boží tvář, vstoupí do zlatého věku

– všichni budou štíhlí a krásně upravení,“ rozohnil se Cecil v návalu nakažlivého nadšení.

„To je pravda,“ přikývl Mootfowl. „A co zbude nám?“

„Cože?“ vyjekl Cecil a málem se svalil ze židle.

„Budeme bez práce. Pokud zavládne ráj na zemi, jak sám správně říkáš, nikdo nás nebude potřebovat. A

na co taky?“

„Myslel jsem, že právě o to nám jde?“

„Pokud mám být upřímný, tak mně ne. Nebo lépe řečeno, změnil jsem názor. A on už taky není takpřesvědčený. Shodli jsme se, že se nám to líbí tak, jak to je. Výkyvy nám vyhovují a nevadí nám ani bojdobra a zla; užíváme si drobná vítězství duše. Možná je příliš brzy snažit se to všechno ukončit. Nejspíšpotřebujeme trochu víc času, abychom to všechno dobře promysleli.“

„Cože, dalších sto let?“ zeptal se Cecil.

„Vzpomínali jsme na ta báječná léta a na všechno, co jsme spolu prožili a došli jsme k závěru, že nejlepšíby bylo počkat ještě tak tisíc… možná spíš dva tisíce let.“

„A co Peter Lake?“

„Copak z toho musí vyjít jako absolutní vítěz? Ostatně, nikomu dalšímu se to nepodařilo, ani BeverlyPennové, ani nikomu před ní. I když je možné, že až přijde jeho chvíle, může ostatní snadno zastínit apřevzít od nás otěže.“

„To ještě žádný neudělal.“

„Zatím to žádný neudělal. Ale kdo říká, že nemůže být první? A jen tak mimochodem, pokud je námznámo, s Petrem Lakem jde zatím všechno velmi dobře.“

„Vy jste ho našli!“

„Asi ve dvě hodiny nad ránem,“ řekl Mootfowl, „spal u jednoho ze svých strojů. Osobně jsem z něj tohomechanika udělal.“

„To ani náhodou,“ vyštěkl Cecil. „Copak si nepamatujete, kde jste ho sebral?“

„No, dobrá. Ale rozhodně jsem prohloubil jeho zájem o stroje a naučil ho s nimi správně zacházet. Ty sizase jistě vzpomínáš, že je měl za zvířata, nebo ne?“

„Kde je?“

„Vždycky jsi ho obdivoval. Daleko víc, než všechny ostatní.“

„Hodně toho prožil a moc si vytrpěl.“

„Všichni toho hodně prožili a vytrpěli,“ řekl Mootfowl. „Pokud vím, tak naposledy ho viděli v Sunu. Mocdlouho se tam nezdržuj. Za pár hodin chceme vztyčit most a jestli bude stát, jestli se udrží… asi bys chtěl

být u toho.“

PRINTING HOUSE SQUARE bylo plné lidí, kteří přežili a teď hledali své nejbližší. Rodiny, které se šťastněshledaly, nechtěly dráždit ztracené a osamělé duše, proto ze všech sil potlačovaly radost, která pak byla o

to silnější. Marrattovi se setkali s Asburym, Christianou a Jessicou Pennovou hned za vstupem do sídlaSunu. Posadili se pod palmy nasvícené řadou reflektorů zavěšených pod stropem. Mohutné parní stroje vsuterénu pravidelně klapaly a syčely a ochotně poskytovaly sílu tiskařským lisům a tisícům žárovek. Nadruhé straně náměstí se ztrácela ve tmě budova Ghostu. Zaměstnanci konkurenčních novin závistivě zírali

na své šťastnější kolegy; jejich tváře střídavě ozařované plameny požárů a světlem z protější budovynesly stopy hlubokého smutku. Všichni seděli jako schlíplé slípky a nuceně zahálejícíma rukama sipodpírali bradu.

Když Peter Lake došel až na konec schodiště, na druhé straně vstupní haly spatřil Marrattovy a okamžitě k

nim zamířil. Jen pár kroků před palmami si přitiskl ruku na ránu a zastavil se. Bolest ho zkroutila v pase a

nezbývalo než doufat, že za chvíli pomine. Hardesty a Asbury mluvili o sejfu, kde nechal Hardesty svůjpodnos. Se zlatým podnosem vážícím několik kilogramů, s mohutným a nesmírně silným koněm, smotorovým člunem, se schopnostmi Gunwillowých a Marrattových, s paní Gamelyovou v zádech mělivšechno, co potřebují, aby mohli ve městě začít znovu. Ať už bude vypadat jakkoli, začnou hned, jakmilepožár uhasne a přijde nové ráno.

PETER LAKE se objevil pod palmami a takřka současně se do vstupní haly přihnal Cecil Mature. Cestou semusel prodírat davem a sotva popadal dech. Když uviděl Petera Lakea, jeho sotva zřetelná očka se zalilaslzami. I Petera Lakea zaplavila vlna bratrské lásky a hlas se mu chvěl vzrušením: „Máš všechno, copotřebujeme k otevření sejfu?“ zeptal se. Cecilovi se štěstím podlomila kolena. Nečekal, že tak snadnozačnou tam, kde kdysi skončili. „Určitě všechno seženu,“ vyhrkl s radostným výrazem.

„Kolovrátky a kladiva máme tady v Sunu,“ řekl Peter Lake, „ale používáme je na měkký plech. Potřebovalbych, abys mi sehnal diamantové vrtáky všech velikostí, nitroglycerin, různě velké klíče a průbojníky. Jáopatřím zbytek.“

„Za chvilku to donesu!“ zakřičel Cecil cestou z haly. „Počkej tady na mě.“

Peter Lake se obrátil k Asburymu. „Chtěl bych slyšet něco víc o tom koni, co jste se o něm zmínil. Jedoopravdy hodně velký? Tak velký, že skoro potřebujete žebřík, abyste se mu vyšplhal na hřbet? Je bílýjako padlý sníh a krásnější než ty nejslavnější jezdecké sochy? A bojuje tak, jak jste nikdy žádného koněbojovat neviděl? Kope přitom předníma nohama, jako by točil lopatkami vrtule a tluče hlavou jako obřípalicí? Když běží, dělá hodně dlouhé kroky, nebo se skoro vznáší nad zemí a chvílemi jakoby letěl? Nebo

snad dokonce skutečně létá?“

„Je přesně takový, jak ho popisujete,“ řekla Christiana.

„Pak máte mého koně,“ prohlásil Peter Lake tak rozhodným tónem, že Christiana okamžitě sklopila oči,

protože si uvědomila, že o bílého koně znovu přišla. Peter Lake jí však nevěnoval pozornost a zadíval se

na Virginii. „Kde máte svou holčičku?“ zeptal se.

„Je mrtvá,“ řekla Virginia. „Sám jste ji viděl.“

„Ale kde je teď?“

„Pohřbili jsme ji na Ostrově mrtvých,“ řekl Hardesty.

Peter Lake zavřel oči a zamyslel se. Chvíli mlčky pokyvoval hlavou, jako by se snažil sám sebe o něčem

přesvědčit, a když je znovu otevřel, rázně přikázal: „Vykopejte ji.“

„Jak to myslíte?“ zeptal se Hardesty, kterého v okamžiku přemohl vztek.

„Přesně tak, jak to říkám. Že se máte okamžitě vydat na Ostrov mrtvých a vykopat ji. Vyzvednout ji ze

země, jestli to chcete slyšet takto. Exhumovat ji.“

„Ale proč?“ zeptal se Hardesty. Nevěděl, co si má o podivné žádosti myslet.

„Protože bude žít,“ řekl Peter Lake klidným hlasem. „Vím to díky Beverly.“ Zvedl ruku, aby ho nikdo

nepřerušoval a hned pokračoval. „Prostě udělejte to, co po vás chci. Vezmu si koně, protože mi beztak

patří, ale odměnou za vás otevřu sejf a přinesu vám podnos.“

„Zmínil jste se o Beverly,“ řekl Hardesty a upřeně se zadíval na Petera Lakea. „Myslel jste Beverly

Pennovou?“

„Ano, Beverly Pennovou.“

„V tom případě vím, kdo jste. Znám vás z fotografií v archívu. Jste ten muž, který stojí na všech

fotografiích vedle ní a jehož jméno v popiscích chybí. Jak je možné, že jste za celou tu dobu ani trochunezestárnul?“

„To by mne také zajímalo,“ řekl Peter Lake. „Už nějakou dobu mě to trápí a mate. Ale teď je pro mnehlavní, že se vrátil Cecil Mature. Když mi řeknete, kde přesně se nachází sejf a prozradíte mi číslobezpečnostní schránky, půjdeme si pro podnos a vyměníme ho za koně. Kde vlastně je?“

„Pan Cecil Wooley,“ opravil ho Cecil, přestože klesal pod vahou těžkého pytle plného diamantových vrtákůa titanových průbojníků a sotva popadal dech. „Pamatuješ, jak se správně jmenuju?“

„Pamatuju,“ přikývl Peter Lake. „Takže, co byste řekl, pane Wooley, kdybychom se spolu vloupali ještě doposledního sejfu?“ Cecil se rozzářil jak sluníčko. Stál se sklopenou hlavou a stydlivě šoupal pravou nohou.

Hardesty prozradil Peterovi číslo bezpečnostní schránky a popsal mu přesnou polohu sejfu. „Ten znám,“řekl Peter Lake, „kdysi dávno patřil k vůbec nejdokonalejším. S moderními nástroji a novými kasařskýmipostupy bychom se do něj měli dostat úplně snadno.“

„Musíte znát číselnou kombinaci bezpečnostní schránky a asi budete potřebovat i klíč,“ řekl Hardesty avytáhl kroužek s klíčkem. Vtom si ale uvědomil, že se Petera Lakea nejspíš dotkl a klíč zase rychle schoval

do kapsy.

Christiana vysvětlila Peterovi, kde přesně najde koně, na dvoře na Bank Street. Z jejího bolestnéhovýrazu pochopil, jak moc jí na koni záleží. „Nehodlám si ho nechat,“ vysvětlil. „Vrátí se domů.“

Zatímco se ostatní bavili, paní Gamelyová seděla se zakaboněným výrazem na lavičce. Zlobilo ji, že si jínikdo nevšímá. Když k ní Peter Lake konečně přistoupil spokojeně se usmála. „Moc se omlouvám, Sarah,“řekl a podíval se staré paní do očí, „že jsem se k vám nedávno choval tak hrubě. Vůbec jsem si na vás

nepamatoval. Doufám, že mi odpustíte.“

„Ale ovšem, ráda,“ řekla paní Gamelyová. „Ty jsi Peter Lake, viď?“

Peter přikývl.

Hned nato spolu s panem Cecilem Wooleym (jméno „Mature“ totiž Cecilovi znělo příliš těžce a rozměklejako přezrálé ovoce, zatímco „Wooley“ se prý vznášelo lehce jako jarní vánek) vyrazili k sejfu.

JAKMILE OD PETEROVÝCH KOLEGŮ ve strojovně Sunu získali další nářadí, které potřebovali na otevřenísejfu, zamířili k bance, kterou si Hardesty před léty vybral, protože na něj působila vznešeně, solidně anaprosto bezpečně.

Jestliže někdo umí silou představivosti a vůle překročit hranici času a dostat se z jedné doby do druhé,Peter Lake a Cecil Mature to během asi kilometr dlouhé cesty udělali. Pobyt v současnosti jim beztakpůsobil mimořádné utrpení a celou dobu tušili, že z ní každou chvíli zmizí. K modernímu věku je poutalojen tenké vlákno, jasně však slyšeli početný sbor hlasů, vibrující zvuky, které měly brzo otřást zemí, tónypřicházející zpoza opony vířícího kouře. Cítili, že v neklidném městě, obklopeném malebnými modrýmizátokami, záhy skončí chaos a zavládne řád.

Na obřím plátně bílého kouře viděli vzdálené obrazy a Peter Lake okamžitě pochopil, že záznamy všechvěcí uplývajících do nepoznané krajiny věčnosti vrhají ostré a nesmazatelné odrazy. Na okamžik spatřilikvetoucí město, takové, jak ho kdysi znali, koně zapřažené do plně naložených povozů, čety mužůodklízejících sníh, hasiče se stříkačkami připomínajícími velké pohřební urny, spleť telefonních drátůověšených dlouhými rampouchy, staromódní hedvábné šaty a diamanty v klopách i nevinné tváře lidí sespokojeným výrazem, zářícím jako paprsek světla do budoucích časů. Slyšeli dusot koňských kopyt, tklivéhoukání sirén trajektů, cinkot postrojů, hlasy pouličních prodejců a klapot dřevěných kol o dlažbu. PeterLake si uvědomoval, že všechno, co viděl a slyšel, má daleko hlubší význam, přesahující smysl obrazů.Mělo mu to připomenou všechny, které kdy v životě miloval a dát mu na srozuměnou, že láska, kteroukdysi cítil, dokonale čistá, posvátná a nezničitelná, se milionkrát rozmnožila a putuje dál od duše k duši.

Statečně proplouval kolem výjevů na kouřové stěně a cítil se šťastný. Neskonale ho dojímala touha všech

živých bytostí po světle.

Banka sídlila v impozantní staré kamenné budově. Všechna okna i dveře byly chráněné tepanými mřížemis jemným železným krajkovím a silnými ocelovými mřížemi, které by neprorazila ani Binkyho hlava.

„Tak tomuhle říkám pořádná banka,“ vydechl Peter Lake a ukázal na motto vyryté velkými, víc než

metrovými písmeny na štítu:

„Ni dlužník nebuď, ani věřitel.“

„Do žádné podobné banky jsme se nikdy nevloupali, to ani náhodou,“ řekl Cecil rozechvělým hlasem.

„Já ano,“ opravil ho Peter Lake. „Ne přesně do banky, ale do něčeho podobného. Některé soukromé sejfyv domech boháčů si s těmi v bankách nijak nezadaly. Potřebuješ jenom správné nářadí, trpělivost atrochu cviku se zkušenostmi. Koneckonců, je to jen kov.“

„A jak se dostaneme dovnitř? Hlavním vstupem?“

„Klidně můžeme použít hlavní vstup, protože nikde kolem nevidím žádné policajty a navíc nás chrání tma.Ale to by nebylo rozumné. Banky vždycky nejlépe zabezpečují místa, která mají lidi nejvíc na očích. Kdyždovnitř proklouzneme zadním oknem v druhém poschodí, ušetříme si aspoň čtvrt hodiny.“

Obešli banku a vyšplhali na širokou římsu tvořící parapet okna chráněného silnou železnou mříží. „Vestarých dobách,“ řekl Peter Lake, „bychom museli mříže přeřezat, vyhodit do vzduchu nebo na ně použítpáčidlo dlouhé jako telefonní sloup. Díky pilné práci šikovných slévačů ale máme k dispozici tyhlenádherné věcičky.“ Peter Lake sáhl do vaku a vytáhl dva stříbrné zvedáky sotva větší než pecen chleba.Uprostřed měly malou převodovou skříňku, z níž vycházely dvě krátké tyče se závitem. Peter Lake umístilzvedák mezi mříže, vylovil z vaku skládací kliku, nasadil ji na čep vystupující ze středu heveru a spolu sCecilem Maturem začali otáčet klikou. Asi po minutě usilovné práce neviděli nejmenší výsledek.

Peter Lake vysvětlil, že zuby převodů skrytých uprostřed zvedáků jsou tak jemné, že poskytujíneskutečnou sílu odpovídající násobkům tahu v řádu mnoha tisíců. Ujistil Cecila, že budou muset ještěchvilku točit. Možná trochu delší chvilku, ale nakonec se přece jen dostanou dovnitř. A na důkaz, ženemluví naprázdno, ukázal na drobné prasklinky v místech, kde se mříže dotýkaly kamene.

Pak Cecilovi řekl, že existují i modely na baterii, ale jemu se nezdají praktické. Vlastně vůbec nechápe, kčemu by mu měly být dobré. Co by asi tak dělali, zatímco by za ně pracoval stroj? Seděli na římse, jedlisvačinu a četli si noviny? Kdo to jakživ slyšel! Stroje mají člověku pomáhat, ne ho nahradit.

Netrvalo dlouho a mříže začaly zpívat jako stará Irka, shánějící stádo ovcí zatoulaných v mlze. Za desetminut se roztáhly natolik, že Peter Lake mohl párkrát otočit klikou zpět a vytáhnout zvedák. Cecil se všakmezi mřížemi zaklínil a dovnitř proklouzl teprve tehdy, když ho Peter Lake celého namazal vazelínou.Zatímco ho vší silou tahal, znovu se mu otevřela rána v břiše. Chvíli dřepěl skrčený za mříží, ale pak sezase statečně narovnal. „Nic mi není. Můžeme se pustit do práce,“ ohlásil lehce rozechvělým hlasem.

Konečně se pohybovali na důvěrně známé půdě. Pomocí starobylých nástrojů se společně museli dostatpřes tradičně zabezpečené okno potažené vodivými páskami. Vyvrtali do nich asi desítku otvorů, a typečlivě spojili měděnými drátky. Jakmile si byli jisti, že mají okruh uzavřený a nedojde k přerušeníproudu, opatrně ve skle vyřízli otvor a uvolněnou tabulku pomocí dvojité přísavky položili na římsu kmřížím. S alarmem si tak dlouho a pracně nehráli kvůli policistům (ti měli spoustu jiné práce), ale kvůlisobě, protože vyřadit akustické zabezpečení bylo odjakživa pro všechny zloděje otázkou cti. Upevnili namříže lano se slaňovacím mechanismem, protáhli se otvorem ve skle, vtáhli za sebou vak s nářadím azačali se spouštět na zhruba deset metrů vzdálenou podlahu.

Dostoupli na ni jako dvě kočky. Bez sebemenšího hluku. Peter Lake se zadíval do neklidné tmy nad

hlavou. „Pst!“ sykl na Cecila, který se lekl, že je objevili policisté. „Slyšíš to?“

„Co?“ zašeptal Cecil.

„Tu hudbu.“

„Jakou hudbu?“

„Přece klavír. Nádhernou něžnou melodii. Tak chvilku poslouchej.“

Cecil zavřel oči, zatajil dech a úporně se soustředil. Vůbec nic ale neslyšel. Zato Peter Lake ano. „Božemůj… taková nádhera!“

Cecil se dlouze nadechl a znovu se zaposlouchal. „Mám hudbu moc rád,“ řekl za chvíli, když konečněvydechl. „Ale vážně nic neslyším.“

„Zní to hodně slabě. Víří to vzduchem a stoupá ke stropu jako mrak utkaný z těch nejúchvatnějších tónů.“

Propluli rozlehlou dvoranou s naleštěnou mramorovou podlahou. Cestu jim osvěcovala tlumená zářeohňů, která je dovedla až k širokému schodišti vedoucímu do sklepení, kde na ně čekal bankovní sejf.Přes dekorativní ocelovou bránu v barvě bronzu se dostali snadno: stačilo pár přesných úderůprůbojníkem do dobře vybraného místa na zámku. Za otevřenou bránou rozsvítili čelní svítilny a zamířili k

sejfu.

Těžké ocelové dveře měly v průměru asi tři metry a závěsy připomínaly dva mohutné požární hydranty.Celé čelo bylo poseté ocelovými koly a pákami, takže si připadali, jako by se ocitli na kapitánském můstku

ponorky. Petera Lakea však pohled na složitý ovládací mechanismus ani trochu neodradil. Začal si cosimumlat pod vousy, stejně jako to dělával Mootfowl, když se připravoval na složitý úkol, s nímž by siostatní nevěděli rady a pomalu se prohraboval nářadím. „Tady ta kola,“ řekl Peter Lake a jednoho z kolpřipomínajících kormidlo se dotknul, „mají pouze udělat dojem na už tak ohromené klienty. Mají vyvolatdojem, že obyčejný člověk s nimi ani nehne. A navíc jde jen o kamufláž. Otáčejí se, ale dveře sejfu s nimineotevřeš. Zato tahle dvě,“ pokračoval Peter Lake a poklepal na asi metr velká, o poznání tenčí a lehčíkola, „zvedají čtyři západky. A o ty nám jde. Pokud se nám je podaří otočit, západky vyklouznou jakodatel z hnízda. Každá západka je silná jako poleno, má průměr plochého talíře a je vyrobená z chrom-vanadové oceli. Za starých dobrých časů si člověk poradil dokonce i časovými zámky. Musel se k nim siceprovrtat, ale daly se zvládnout. Pak ale starý mechanismus doplnili těmi malými silikonovými věcičkami.

Těmi sušenkami, co jsou chytřejší než my dva dohromady. Pokud je chceš přechytračit, musíš si umětporadit s jednotlivými elektrony. Mootfowl by to tak určitě udělal, ale přiznávám, že tohle není můj styl.

Takže abych to shrnul: musíme obejít zabezpečení a dostat se ke čtyřem západkám a zničit je. Ke každézápadce potřebujeme vyvrtat tři otvory, do kterých vložíme výbušninu a západky odpálíme. Zadní částdveří tvoří jen asi centimetr silný ocelový plát, který moc nevydrží. Hlavní je vyvrtat otvory na správnémmístě.“

Nato Peter Lake vytáhl z koženého vaku spoustu měřidel a pravítek a začal na hladkém povrchu dokonalevyleštěných dveří sejfu rýsovat složité geometrické obrazce. Při práci si zpíval, což se Cecilovi moc líbilo,přestože neslyšel zvuk vzdáleného klavíru, s nímž si Peter Lake notoval. Vábivá, keltsky tajemná, trochuorientální melodie mu připomínala roky strávené v tetovacích salónech a v bytech vlivných a movitýchzákazníků a zákaznic. Asi za hodinu měl Peter Lake vyznačené všechny body. Jakmile vyvrtali kotevníotvory pro trojnožky, které zajistily, aby vrtáky do dveří pronikaly pod správným úhlem, pustili se do

práce.

Použili vysokorychlostní, vodou chlazené elektrické vrtačky, které si Peter Lake vypůjčil v zubařskéordinaci a patřičně je upravil, aby vyhovovaly jeho potřebám ve strojovně Sunu. Jakmile měli všechny třiotvory hotové (trvalo to jen pár okamžiků), ze skleněných lahviček do nich nalili nitroglycerin a otvorypečlivě utěsnili gutaperčou. Potom do měkkého materiálu zabodli dlouhé měděné dráty fungující jakoroznětky a připojili je na velký generátor připomínající chobotnici. Pak sebrali rozházené nářadí a vydali se

zpátky do vstupní haly, kam za sebou natáhli měděný drát navinutý na velké dřevěné cívce.

Zatímco Peter Lake připojoval drát ke spouštěcímu mechanismu, napůl se obrátil k Cecilovi. „Hrozněnerad ten sejf vyhazuju do vzduchu pomocí nitroglycerinu, ale potřebuju hodně rychlou explozi a niclepšího mě nenapadlo. Ty silikonové sušenky si o to beztak říkají. Západky vyletí jako protipancéřovégranáty. Jen doufám, že nenadělají moc škody.“ Na chvíli se odmlčel a pak pokračoval: „Pamatuješ se naMootfowlovu nitroglycerinovou modlitbu?“ zeptal se Cecila, a když kamarád přikývl, vybídl ho: „Tak jiodříkej a já to odpálím.“

Cecil začal mumlat cosi o ohnivé kouli. Peter Lake položil dlaň jedné ruky na rukojeť spouště, druhoupřitiskl na ránu na břichu a zatlačil.

Banka se otřásla, jako by se pod ní zachvěla zem. Obří několikatunový lustr pod stropem se rozsvítil asamým překvapením (možná trochu i vztekem) se rozcinkal.

„Tak to bychom měli. Dokonce nám to i posvítilo na práci. Nejspíš jsme nakopli záložní zdroj. Všechnybanky mají pro takové experty, jako jsme my, záložní zdroje. Pojďme dolů.“ Seběhli do jasně osvětlenébankovní hrobky. „Otoč koly,“ nařídil Peter Lake. „Já bych to nezvládl. Ten bok mě pořád ještě hodněbolí.“ Cecil otočil kolem, aby vytáhl zbytky západek, které přežily výbuch. Pak společně zatáhli a obří,dokonale vyvážené dveře zavěšené na dvou masivních hydrantech se lehce otevřely. Nestálo je to skoro

žádné úsilí.

„Jaké číslo má schránka, kterou hledáme?“ zeptal se Cecil.

„Čtrnáct set devadesát pět,“ řekl Peter Lake. Bolestí se sotva držel na nohou. Nemohl odolat a muselCecilovi pomáhat se dveřmi, za což teď trpěl jako pes.

Schránka se nacházela ve výši pasu na pravé straně místnosti. Peter Lake k ní přistoupil, klekl na podlahua začal pracovat na číselném bezpečnostním mechanismu. Pozoroval se ve velkém zrcadle, zabírajícímcelou jednu stěnu podzemní místnosti a po očku sledoval také korpulentní postavu Cecila Matura, kterýposkakoval jako netrpělivý školák, čekající na poslední zvonění. Všiml si taky velké, pomalu se rozlévajícíkrvavé louže na mramorové podlaze. Rána ho čím dál víc bolela, ale přesto měl pocit, že se daleko snázsoustředí a dokonce se mu zdálo, jako by mu přibývalo sil.

„Hotovo,“ řekl a otočil kličkou. Dvířka se otevřela a Cecil vytáhnul schránku. Snadno vylomili malý zámek,zvedli víko a rozbalili podnos uložený v měkké látce.

Peter Lake ho zvedl před sebe.

Podnos nepůsobil jako nehybná věc. Jako každý dobrý obraz se pohyboval. Opaleskoval jako samo světlo.

Všechny kovy, z nichž ho vyrobili, se spojily, zářily tisíci barvami a oslepovaly nesčetnými odstíny bílé,modré, stříbrné a zlaté. Vypadalo to, jako by podnos hořel. Jeho světlo jim jasně ozařovalo tváře.

„Ta věc žije,“ prohlásil Peter Lake. „Nikdo ji nikdy neroztaví. Protože by to nedokázal.“

CHELSEA SE ZMĚNILA v tmavý ostrůvek klidu, obklopený řadami nervózních vojáků s puškami anasazenými bajonety. Cecil se svou malou podsaditou postavou vzdáleně podobal Krátkokabátníkům, alena rozdíl od nich neměl malý připlácnutý nos ani bradu jako pádlo. Vojáci, většinou farmářští mladíci zvnitrozemí, příliš netušili, jak přesně Krátkokabátníci vypadají, protože je zblízka (mnozí ani zdálky) nikdyneviděli. Nijak zvlášť se jim však nezamlouval kožený vak plný zlodějského nářadí. Zato podnos je oslnil,proto nakonec nechali Petera Lakea i Cecila bez dlouhých okolků projít.

Požár uvolnil ohromné množství energie a inverze držela spoustu horkého vzduchu při zemi, takže namnoha místech bylo teplo jako v létě a ve zbytku města vládly jarní teploty. Ještě stále však byla zima.Nad rozehřátou řekou se proháněl chladný vítr a znovu potahoval hladinu tenkou vrstvou ledu. Plazil sejako dlouhý had ulicemi a svíral celé orosené čtvrtě chladem. V Chelsea ale bylo příjemně teplo. Nastromech se objevily listy. Keře zhoustly a smyslně se tiskly k železným plotům, jako by si dávaly milostná

dostaveníčka uprostřed náměstí. Květiny přetékaly přes okraje truhlíků a rozvalovaly se jako lenivé kočky

za jasné letní noci.

„Tady musela řádit nějaká květinářka,“ poznamenal Cecil s pootevřenou pusou, kterou se snažil nabrat otrochu víc vzduchu než obvykle, aby si mohl vychutnat vůni květin.

„Spíš nějaká kouzelnice,“ přidal se Peter Lake. „Podobné rostliny jsem ještě neviděl. Některé se táhnoukilometr nad střechy, jiné nejsou větší než lísteček.“

Zahnuli do úzké uličky vedoucí do zahrady mezi domy. Do cesty se jim postavila branka, zabezpečenázámkem na kolo. Vrchní údržbář Sunu ho otevřel šperhákem dřív, než by to zvládl majitel s klíčem. Nakonci uličky na ně čekala uzavřená zahrada, táhnoucí se v délce dvou bloků z východu na západ.Obyvatelé přilehlých domů strhali ploty, které oddělovaly jednotlivé pozemky, takže zde vznikl úzký

soukromý park.

Peter Lake si už dříve uvědomil, že nejlepší bude, když si pro Athansora půjde sám. Zastavil se a otočil sek příteli, který věděl, že právě končí další krátké setkání. Tentokrát se však Cecil, na rozdíl od začátkustoletí, nechystal na Petera Lakea lepit, nehodlal ho uprošovat, aby ho u sebe nechal jako svého kuchaře,

nemínil ho přemlouvat slibem peněz, které vydělá tetováním a nechtěl mu slibovat i to, co nikdy

nedokáže splnit.

Když někdo umírá, ostatní si často říkají, jak úžasné by bylo, kdyby třeba měli ještě jeden den: nebo třeba

jen hodinu, jedinou minutu, i tu by dokázali úžasně využít. Cecil Mature dostal svůj čas po boku PeteraLakea a nyní se musel rozloučit. Kdyby ho Jackson Mead a Mootfowl neodnaučili plakat, po tváři by se mu

řinuly slzy jako hrachy. „Pláč škodí zažívacímu ústrojí,“ tvrdil Mootfowl tím nejpřísnějším tónem, jakéhobyl bývalý hrobník z Connecticutu schopen.

„Všechno se změnilo,“ řekl Peter Lake. „Došli jsme až na konec. Ale ve spánku se ti všechno vrátí takjasně a přesvědčivě, že nebudeš vědět, jestli sníš či bdíš. A až jednou odejdeš a nic z tebe nezbude, záhyse tě zmocní síla z jiného času a silou vůle tě přivolá zpět. Vytáhne tě jako pstruha z vody, stejně rychle a

nečekaně. Jako stříbrného pstruha z hlubin. A pak možná zjistíš, že všechno začíná nanovo, protože to ve

skutečnosti nikdy neskončilo.“

„Chápu. Ale nijak mi to tím neulehčuješ.“

„Musíš se prostě jen obrátit a odejít. Nic víc.“

„To nedokážu.“

„Dokážeš. Jednou to musíš udělat, tak na co čekat. Udělej to raději hned.“

Cecil si myslel, že se od Petera Lakea nikdy nedokáže otočit. Ale Peter Lake se na něj tak nějak zvláštněusmíval, jako by mu svým úsměvem něco sliboval. Nakonec se tedy přece jen otočil a vydal se zpátkyuličkou, kterou přišli.

Peter Lake zůstal v zahradě sám. Pomalu se proplétal mezi stromy, dokud se asi v polovině zahradyneocitl na malém pahorku, z něhož viděl na druhý konec zahrady. Odtud se na něj bez hnutí díval bílýkůň.

Jakmile ho Peter Lake spatřil, síla, která ho dovedla až sem, ho jednou provždy opustila a najednou tustál docela obyčejný muž s hlubokou ránou v boku. Ani kůň se už nepodobal obru z žulového podstavce snohama jako kůly. Vypadal menší, nezdálo se, že by byl nějaký úžasný bojovník a celkově připomínal…Peter Lake nevěděl čím přesně, ale něčím připomínal mlékařského koně. Peter Lake obešel keře a kůň hocelou dobu sledoval s hlavou nachýlenou na stranu. Když se před ním zastavil, Athansor měl schlíplé uši,vystrčenou hlavu a pravýma nohama se sotva dotýkal země. Přesně jak to dělával, když si v létě krátceoddechnul pod sprchou na okraji chodníku před sídlem charitativní organizace Milovníků koní.

Peter Lake pohlédl Athansorovi do očí. Kůň sice vypadal daleko menší než dřív, jeho rány a otlačeninynevypadaly nijak vábně a celkově by mu to sedělo v postroji před povozem, ale stále měl své nádherné,dokonale kulaté oči.

Peter Lake opřel podnos o mladé větve zarputile vyrůstající z necitlivě ořezaného stromu, z něhož zbylosotva víc než hnědý pahýl. Rychle se vyšvihl na koně a vyrazil k průchodu na druhém konci uzavřenéhoprostranství. Kolem se míhaly zelené větve, jako by bylo léto nebo podzim, a když Peter Lake zvedl hlavu,

všiml si, že za chvíli bude svítat. „No tak, ničeho se neboj,“ pobízel bílého koně, zatímco ho vedl hustýmlistovím. „Musíme si pospíšit. Vracíš se domů.“

AČKOLIV POŽÁRY UŽ POMALU MIZELY, plameny pohltily všechno, co se jim postavilo do cesty. Z útrobvypálených domů sálal nesnesitelný žár. Kromě doruda rozpálených konstrukcí vyznačujících půdorysy,nezbylo z města skoro nic. Chráněné ostrůvky stály osamoceně uprostřed rozlehlých plání zkázy, na nichžbylo opět možné pozorovat původní přírodní útvary, které z Manhattanu na stovky let zmizely. Z řekstoupala bílá, šedivá a stříbrná oblaka kouře. Ulice zely prázdnotou. Město leželo na lopatkách, jako by sejím přehnala zběsile řádící nepřátelská vojska a vypadalo o hodně menší.

Těsně před úsvitem procházel ulicemi města Peter Lake s Athansorem, který svého jezdcenenapodobitelně ladnými kroky nesl od jednoho bezpečného ostrůvku k druhému a pak zase zpátky, jakoby přejížděl sem a tam po obtahovacím řemeni. Pohybovali se tak lehce a elegantně, jako by klouzali poledě. Cestou sledovali bývalé domy, v jejichž útrobách zamrzl čas a s ním i obrazy města minulosti i

budoucnosti.

Velkolepější tapisérii nikdo nikdy neviděl, protože zachycovala pohyb času. Viděli ji ne proto, že byoplývali nějakým mimořádným nadáním a výjimečnou ušlechtilostí, ale proto, že padli až na samotné dno.

A nad spáleništěm poníženého světa stoupaly vzpurné obrazy nových vítězství. Město leželo vrozvalinách, ale nevypadalo mrtvě. Žilo dál, jako by jeho duch vlastně ani nikdy nepotřeboval hmotnoupodstatu, o kterou nyní město přišlo.

Viděli černé bouřkové mraky na jasné letní obloze a skupinu dětí utíkajících před větrem, který jim cuchalvlasy, proháněl obruče a holčičkám strhával slaměné kloboučky s pentlemi, jejichž konce se třepotaly jako

ptáčata uvězněná v klícce. Viděli osamělé letadlo stoupající do noci, jehož světelný kužel vypadal jakoanděl seslaný samotným Bohem. Viděli dlouhé nákladní lodě plující od severu k jihu a od jihu k severu,jako by zásobovaly jednotky čekající v nepřátelském sevření na předsunutých pozicích města a ohromeněsledovali dlouhé ostré saracénské šavle vln, třpytící se na hladině Hudsonu. Viděli zápasníky bojující nažíněnkách a jejich zaklesnuté paže jim připomínaly mosty, ocelové trámy a celá pohoří. Viděli pohublepůsobící dítě, které láskyplně líbalo svoji panenku. Viděli mohutné beranidlo vysoké jako šestipodlažnídům a kolem něj shromážděný dav lidí, kteří právě vyběhli z kanceláří na oběd. S úžasem naslouchaliúderům kovu na kov a nevěřícně sledovali těžce odfukující motor neúnavně zvedající těžké kladivo, nadnímž se zvedaly obláčky bílé páry. Celý výjev se odehrával v oděvní čtvrti, proto současně nešlo nemysletna unavené šičky, které stejně vytrvale jako mohutný stroj ohýbaly záda nad látkou a utrácely hodinu zahodinou, den za dnem a měsíc za měsícem své životy. Dívali se na rodinky na procházce na břehu jezeraa ze vzhledu dřevěných domů si snadno domysleli, že kachny plující na hladině určitě mluví holandsky.Viděli malé čluny, statečně tančící na zpěněných vlnách a proplouvající Pekelnou bránou. Viděli mladouherečku zalitou růžovým světlem, soustředěně odříkávající naučenou roli a bojující s trémou a sestrachem. Viděli ocelově šedivé mosty, někdy zalité sluncem, někdy skryté za oponou sněhové bouře,sledovali jejich doširoka rozkročené pilíře a měli pocit, jako by se dívali na obří postel s nebesy.

Výjevy se před nimi třepotaly jako prapory ve větru a míhaly se jim před očima jako dílky obří skládačky.Stále dokola se v ní opakovaly stejné křivky, stejné barvy, stejné symetrie, pocity, jevy a děje a stáledokola z ní zněla nádherná píseň o kráse a o pravdě.

Peter Lake projížděl kolem tančíren a symfonických sálů, které se táhly v dlouhých řadách po deseti zasebou. S překvapením zjišťoval, že na první poslech disharmonické zvuky, které se z nich linuly, sepostupně slévají v jediný dokonalý tón. Chvílemi se mu zdálo, jako by Athansor vedl početné stádo koní,nejméně padesát hřebců a kobyl, hříbat obou pohlaví, šedáků, vraníků, běloušů, grošáků, shetlandskýchponíků, peršeronských koní s dlouhýma nohama opentlenýma srstí jako nohy afrických tanečníků;arabských koní, válečných hřebců, plnokrevníků i tažných koní. Když se pak ohlédl, uviděl, že se mu tonezdá. Koně nebyli pouhé představy. Byli z masa a kostí a společně doprovázeli Athansora běžícíhoulicemi. Sbíhali se ze svých úkrytů na tajných pláccích mezi domy v sutinách a pohybovali se stejně ladněa elegantně jako mlékařský kůň v čele.

Jakmile se rozednilo natolik, že bylo možné rozeznat postavy lidí, spatřil Peter Lake udivenéKrátkokabátníky, kteří s pokleslou čelistí sledovali, jak se kolem nich řítí v čele mohutného koňskéhoprocesí. Naprosto mu to vyhovovalo. Věděl, že Krátkokabátníci zanedlouho odhalí trasy, kterými běhá sem

a tam a oznámí to Pearlymu. Nejspíš se dozví i to, že se Athansor se změnil v padesát synchronizovaných

těl.

Když naposledy projížděli kolem severního okraje ostrova, poslali všech padesát koní do řeky a sledovali,jak se brodí ke Kingsbridge a pokračují dál po druhém břehu. Nyní zůstal v celém Manhattanu jen jedinýkůň. Když si všimli, že za chvíli vyjde slunce, přidal bílý kůň do kroku a za chvíli se zastavil nedalekojižního okraje parku. Nikde neviděli domy ani další body, podle nichž by se mohli zorientovat, takženedokázali určit, kde přesně jsou.

Jezdec seskočil z koně, kterého nemohl obejmout, protože najednou byl (stejně jako všichni ostatní koně)

příliš velký, takže mu nezbylo, než se spokojit s pohledem do očí. „Předpokládám,“ řekl, „že víš, kam máš

běžet.“ Kůň frkl, jako by kýchnul. „Myslíš, že tě tam nahoře přijmou s rýmou?“ zeptal se Peter Lake.„Možná se tam o podobné věci nestarají, ale kdo ví, možná tam už dávno vyhlásili karanténu. A třeba jeto důvod, proč tam nejsem i já. Každopádně je nejvyšší čas, abys udělal to, co bys jistě udělal už dávno,nebýt mě. Tak jen do toho. Já zůstanu tady. Zbytek cesty musíš sám.“

Kůň se pohnul, teprve když Peter Lake mlaskl a mávnul rukou.

Teprve pak Athansor zařehtal a dal se do pomalého klusu. Za okamžik ho však přemohl pohyb a dal se do

cvalu. Běžel stále rychleji, až mu kopyta duněla o dlažbu a pomalu mizel v dálce. Peter Lake jen stál a sesmutkem v duši ho pozoroval. Věděl, že bílého koně už nikdy nespatří, ale současně ho těšilo že Athansorse vrací na místo, odkud přišel. Vrací se domů.

ATHANSOR SE ODRAZIL, jako by se chtěl vznést do vzduchu. Po třech, možná po pěti metrech sice znovu

dopadl na zem, ale nedal se odradit. Zkusil to znovu se sebedůvěrou člověka, který se právě vzbudil zlétacího snu a rychle se snaží znovu usnout, protože věří, že bude zase létat. Našel si dlouhou ulici bezsutě a vyrazil vpřed. Zpočátku jen volně cválal. Pak se dal do trysku. Vzduch mu svištěl kolem uší, kopytase sotva dotýkala země jako hrnčířova noha, pohybující zdánlivě samovolně běžícím kruhem. Řítil se takrychle, že stačilo natáhnout přední nohy, napnout šíji a zvednout hlavu, jako to dělal tolikrát předtím.Jistě se vznese nad zem, a potom dlouhým obloukem vystoupá k nebi. Sebevědomě se vrhl vpřed, jakoby nečekal nic než úspěch.

Odvaha ale nestačila. Bílý kůň dopadl tvrdě na zem, ztratil rovnováhu, několikrát se převrátil a narazil dodlouhé řady popelnic, tvořících dlouhou hradbu oddělující prázdný prostor od naprosté pustiny. Ohlušujícírachot ho vyděsil, ale ještě víc se lekl, když si uvědomil, že se nedokáže odpoutat od země.

Jakmile se otřepal ze šoku a ponížení, které mu přinesl jeho krátký přerod do bowlingové koulepřevracející popelnice místo kuželek, stáhl se do parku. Stál docela sám na prázdném prostranství, hlavuskláněl čím dál víc mezi nohy a celý se choulil, až nakonec vypadal jako socha koně z dílny nějakéhokubistického sochaře (Craig Binky by řekl kubánského socháče).

Potřeboval zkontrolovat „spodek“. Z různých stájí a také z ulice mnohokrát sledoval důstojně a neomylněpůsobící mechaniky, jak zvedají auta mlčky a pokorně přihlížejících řidičů a prohlížejí jejich podvozky. Apřesně to dělal kůň nyní. Bohužel nebyl mechanik, veterinář, anatom, ani letecký inženýr, což by se možná hodilo nejlépe. Všechno vypadalo v pořádku, kopyta se leskla, měla zdravou černou barvu azdála se správně tvrdá. Svaly se krásně napínaly a šlachy pod kůží si v ničem nezadaly se silnýmiocelovými lany. Břicho se nepropadalo, ani neviselo jako pytel zrní, ale pěkně se klenulo nad zemí.

Nenašel na sobě sebemenší závadu, což ho pochopitelně povzbudilo, proto se rozhodl, že podnikne dalšípokus. Znovu se rozběhne s větrem o závod směrem k Belvederu, vznese se na jezero a nad Pátouavenue pokrytou sutí a velkým obloukem se stočí k jihu.

Ulice sice stoupala do kopce, ale on poměrně strmý sklon nevnímal. Nezpomalovaly ho ani schody aokraje chodníků. Klidně zabíhal na trávu a jen tak z radosti a aby si potvrdil, že má dostatek síly, cválal po

měkké hlíně. Když se dostal na nejvyšší bod, přeběhl skalnatý pás, silou zadních nohou se vymrštil dovzduchu a s neskutečným nadšením v duši začal stoupat.

Velmi dobře si pamatoval, jaké je to létat. Přesně si pamatoval ten zvláštní pocit beztíže a mocný tah,jako by ho nadnášeli andělé. A zatímco se kochal nádhernou vzpomínkou, začal padat.

Neklesal pomalu a plavně, jak byl zvyklý; pomalým klidným letem, který byl výsledkem předem uzavřenésmlouvy se zemskou přitažlivostí, a ta se s každým novým dotekem se zemí vždy znovu obnovovala.Tentokrát se bezvládně propadal prázdnem, točil se a zmítal se vzduchem a s doširoka rozevřenýminozdrami a vypoulenýma očima se řítil do jezera, ležícího celých třicet metrů pod Belvederem. Z jehohladiny se po dopadu zvedly mohutné gejzíry zpěněné vody, které na okamžik vypadaly jako tolikchybějící křídla. Bylo moc dobře, že kůň si ironii této zvláštní iluze nijak neuvědomoval.

Setkání s vodou nebylo zrovna přátelské, ale kůň velmi ladně plaval a na břeh vystoupil stejně půvabně adůstojně jako všichni koně po osvěžující koupeli v chladné řece. Po celém těle mu stékaly potůčky vody,která rychle odkapávala na zem. Patrně proto působil trochu zděšeně a možná i zmateně. Ve skutečnosti

ho však ani tento pád neodradil. Bez dlouhého rozmýšlení se vydal po nejbližší dlouhé rovné ulici. Doufal,

že na jejím konci, bude-li to třeba, znovu najde další příležitost k letu.

ZPOČÁTKU NEROZPOZNALI ve zvláštním světle mezi soumrakem a úsvitem žádnou barvu. Zář požárů sepomalu ztrácela a mezi obřími bílými a tmavými mračny, připomínajícími himálajské velikány, nesmělevykukoval měsíc. Hladina přístavu byla zelená a hladká jako smaragd. Asbury kormidloval loď mezivzdorovitými vlnami a opatrně kličkoval mezi pomalu plujícími nízkými obrácenými krami, které v měsíčnízáři vypadaly jako neškodní lední medvědi z obrazů.

Na Ostrově mrtvých nenašli hrobníka. Zmizel, jakmile zaslechl rachot motoru a zanechal po sobě jenklobouk a lopaty. Hardesty odhodil klobouk stranou, chopil se lopaty a začal odhazovat hlínu. Nepřipustil,aby mu Asbury třeba jenom na chvíli pomohl a celou dobu si ze srdce přál, aby s prvním úderem železa odřevo zemřel a probudil se na jiném světě. Rychle vyhazoval lopaty vlhké hlíny a ostatní mlčky přihlíželi.

Netrvalo dlouho a malá rakvička ležela vedle hrobu. „A co teď?“ zeptal se Hardesty, kterému se dootvírání rakve ani trochu nechtělo.

„Vytáhni ji ven. Neležela v zemi dlouho a navíc je chladno,“ povzbudila ho Virginia. Hardesty zatnul zuby a

zarazil lopatu pod víko. Plnou silou se opřel do rukojeti, a když víko povolilo, takřka zuřivě ho odhodilstranou. Abby ležela v naprosto stejné poloze, jako když ji viděli naposled. Kdyby ji někdo viděl zdálky,nejspíš by si myslel, že pouze spí.

Hardesty se k ní sehnul, aby si ji přivinul na hruď. Na chvíli se zastavil a pozorně naslouchal, jestlineuslyší její dech. Nic neslyšel. Ležela klidně bez hnutí. Uchopil ji stejně, jako ji nosíval, když se vracelipozdě večer domů a Abby mu usnula v náručí.

Asbury přidržel člun u přístavního mola a počkal, až do něj Hardesty s Abby v náručí nastoupí. Potom si jiod něj převzal a jemně ji položil na poklop otvoru do podpalubí. Virginia a paní Gamelyová společnězvedly Martina a nastoupily do člunu, který Christiana hned nato odstrčila a hbitě skočila na záď.

Otřesy motoru v podpalubí shrnuly Abby vlasy z tváře. Kromě Martina si toho ale nikdo nevšiml, protožekromě něj neměl nikdo odvahu se na ni podívat, jen Martin totiž skutečně věřil, že se probudí. Klečelvedle jejího nehybného těla a trpělivě čekal, až otevře oči. Paní Gamelyová v ruce nervózně otáčelaobklad, který s sebou stále nosila v tašce, přestože věděla, že se hodí jen k léčení nemocných a ne kekříšení mrtvých. Všichni ostatní se dívali všemi směry, jen aby pohledem nezavadili o Abby, i když Virginia

se celou dobu pravou rukou dotýkala dcerčina ramene. Pluli mezi tajícím ledem na druhou stranupřístavu a zanechávali za sebou sotva patrnou brázdu nízkých vln, které se k podivnému smutečnímuprůvodu vůbec nehodily.

Pomalu začínalo svítat.

SLUNCE SE UŽ MĚLO každou chvíli vyhoupnout na oblohu, aby pozdravilo první den třetího tisíciletí,přehlédlo zkázu napáchanou požáry a podívalo se, s jakým nadšením, zaujetím a odvahou se obyvatelépostaví prvnímu z nových dnů. Stejně jako vždycky těsně před úsvitem viselo ve vzduchu zvláštní napětí.

Mohutný proud zpráv a poslíčků, kteří je Jacksonu Meadovi takřka nepřetržitě přinášeli, najednou zmizel.Nikdo nerušil ranní klid a dokonce i Cecil Mature seděl klidně na místě a velkými okny smutně hleděl nazelený přístav. Stejně klidně působil také Mootfowl, vůbec poprvé od chvíle, na kterou si už nikdonepamatoval. Seděl vedle Jacksona Meada na čemsi, co se podobalo barové stoličce. Celou poslední

hodinu se tiše modlil, i když nikdo netušil za co.

Jackson Mead mlčky přemítal o tom, co se chystal udělat, a pochyboval, že se mu to povede. Nikdypředtím neuspěl, dokonce ani když mu byly přírodní síly daleko více nakloněné, vzduch zářil čistotou anad obzorem se vznášela mračná stěna. Nyní už nikdo netušil, jakou sílu v sobě stěna skrývá, obyvateléměsta si to neuvědomovali, přestože se na ně valila městem a odírala jim duše doběla. Stroje sice čekalypřipravené, ale Jackson Mead stále pochyboval, jestli se sešly ty správné podmínky. Nebyl si jistý, zdapřišla chvíle jasné třpytivé zlaté záře, ohlašující příchod dokonale vyvážené spravedlnosti. Nevěděl totiž,jestli si někdo na přirozenou či boží spravedlnost ještě pamatuje, nebo o ni stojí. Všichni si ji vykládalipodle vlastních potřeb, aby byla pokud možno rychlá a nekomplikovaná.

Trvalo mu celé věky, než si uvědomil, že musí vztyčit světelný most bez konce. Do té doby stavělnádherné ztepilé mosty, skutečné zázraky vzdušného inženýrství, stříbrné klenoty na dlouhých lanechzpívajících ve větru, táhnoucí se nad úžinami celého světa. Klenuly se mezi vysokými útesy porostlýmivřesem a spojovaly části dusících se a zchudlých měst. Dělal dobře, protože tyto dlouhé mosty ladnýchkřivek působily jako dokonalá syntéza vzestupu a pádu, naděje a zoufalství, odvahy a strachu, vzpurnostia pokory, pýchy a skromnosti. Vlnily se nad zemí jako ty největší a možná i nejduchovnější stavby světa –

snad až na kostely a katedrály s věžemi obrácenými k nebi.

Nyní si připravil silný a dokonale vyrovnaný svazek čistého světla, který hodlal vyklenout v tak dlouhém alehce zahnutém oblouku, že by ho i ty nejpřesnější přístroje vnímaly jako rovnou čáru. Měl vycházet zBattery a stoupat pod úhlem pětačtyřiceti stupňů jako pestrobarevný šíp.

Jackson Mead přešel ke čtyři metry vysokému zatmavenému oknu a jediným úderem nohy ho vykopl.„Chci ho vidět v jeho pravých barvách,“ prohlásil rozhodným tónem, zatímco skleněná tříšť padala napodlahu a část střepů unášel vítr.

Závan větru se jim opřel do tváří a odhrnul jim vlasy z čela. Nahnuli se dopředu, aby neupadli a prohlíželisi výjev před sebou. Oblohou plula hustá mračna páry a kouře. Visela vysoko nad městem, pomalu seotáčela a vytrvale stoupala, až se zdálo, jako by se horními okraji dotýkala slunce. Postupně se měnila navzdálená pohoří zalitá zlatavým světlem, která však neležela někde na horizontu, nýbrž vysoko nadsvětem. Jackson Mead naklonil hlavu na stranu, přivřel oči a otočil se k Mootfowlovi. „Vidíte ta oblakakouře a popela? Dál už nemůžeme čekat.“

Rázným pohybem ruky a rozhodným pohledem dal příkaz, aby zvedli most.

Posádka člunu si myslela, že je zasáhl blesk. Přízračné světlo a následná rána je srazily na dno člunu dosmradlavé stojaté břečky. Na svém místě zůstala pouze Abby.

Bílý kůň stál východně od parku a hleděl do zdánlivě nekonečné ulice. Záblesk a následný hrom, kterýzaburácel celým městem a postavil dokonce i pobořené domy do pozoru, mu vyrazily dech.

Z Battery se zvedl nádherný svazek světla, zářícího všemi barvami. Byl široký jako dospělý člověk, mělhloubku asi jednoho metru a jeho konec mizel v nedohlednu. V centru se soustředily tmavší barvy –červená, zelená, fialová a šedá, zatímco éteričtější a kovovější odstíny tvořily obal. Pevné paprsky světlaprorážely oblaka kouře a ztrácely se v nekonečnu. Modré, bílé, stříbrné a zlaté paprsky na vnější straněbyly průhledné a oslepovaly jako nádherný klenot. Kolem paprsku se tvořil stříbrný lem, tak jasný a pevný, jako by vyzýval k chůzi.

Minuty ubíhaly a Jackson Mead se ani nehýbal. Vteřinu po vteřině zjišťoval, jak dlouho už jeho výtvorstojí. Přestože most letěl rychlostí světla a díky mírnému zakřivení možná ještě rychleji, Jackson Meaddobře věděl, kolik nekonečných hodin bude trvat, než budou moci s jistotou prohlásit, že most skutečněvydržel. Pokud si dlouhý oblouk najde kdesi v dálce oporu, oznámí to dlouhá tmavá vlna, která se přivalízpět a otřese zemí. Pokud mu nebude přáno, prostě jen zmizí, jako když sfoukne svíčku.

Jackson Mead nebyl jediný, kdo se s údivem díval na svůj výtvor. Všichni jeho pracovníci stáli jakopřimražení, aby nezrušili něco, co se podobalo kouzlu. Zejména ti, kteří netušili, jaký test budenásledovat, si mysleli, že se všechno daří. Oblaka pomalu mizela. Slunce viselo tak nízko nad východnímobzorem, až se zdálo, jako by byla v plamenech celá Evropa. Most vypadal velmi nadějně.

POTOM VŠAK ZKUŠENÝ MECHANIK MOOTFOWL postoupil o pár kroků vpřed, protože ve světelnémsvazku uviděl něco, co neviděl nikdo jiný a čeho si nevšiml ani Jackson Mead. Cecil Mature se vůbecpoprvé odvrátil od mostu a podíval se na Mootfowla. A pak si toho, co právě zaujalo Mootfowla, všiml i

Jackson Mead.

Vnitřní část světelného svazku začala vibrovat, což bylo jasné znamení, že most se neudrží. Zpočátku sevnitřní část jen lehce, sotva patrně chvěla, ale za chvíli už nepřehlédnutelně oscilovala v pravidelnémrytmu. A pak se začal třást celý most. Nakonec se prohnul a zmizel stejně rychle, jako se objevil. Zůstalpo něm jen bolestný otisk v paměti těch, kdo ho v ranním světle viděli a kochali se jeho krásou.

NYNÍ UŽ STÁLO SLUNCE vysoko na obloze, sedělo na černé linii brooklynských střech a kapalo do uliczlato. Jak stoupalo, rozlévalo roztavený kov po svazích kopců do přístavu a tisíce tmavých uliček měnilove zlaté průplavy. Peter Lake stál v ruinách Námořní katedrály a sledoval, jak kolem sloupů a pilířů proudísvětlo, postupně zahání stíny a odráží se ve zbytcích skla ohořelých oken. V duchu viděl katedráluuprostřed požáru, díval se do jejího temného prostoru a sledoval, jak na vysokých stropech s mušlovýmivzory tančí rudé plameny. Někde poblíž zrovna vylétla světlice, vybouchlo plynové potrubí nebo náhlevzplanul dřevěný dům. Bílým okem velryby vnikl do katedrály ostrý proud světla, napjal plachtyskleněných lodí a poslal je někam daleko na moře. Ve skutečnosti ale slunce osvětlovalo jen ohořelé

trámy a kameny, pod nimiž se brzy objeví první plevel.

Peter Lake přesně nevěděl, proč tu je a co od návštěvy katedrály čeká. Možná i proto ho překvapilzvláštní zvuk, znějící jako úder pěsti v rukavici do kovu. Zastínil si dlaní oči a podíval se směrem kedveřím, kde v protisvětle spatřil potácející se postavu, která si v bolestivém gestu rukama tiskla hlavu. „Jsi

to ty, Pearly? Určitě jsi to ty, viď, Pearly!“ křikl Peter Lake, přestože příchozího neviděl, protože hooslňovalo slunce. „Jen Pearly Soames se dokáže bouchnout hlavou o futro dvanáct metrů širokých dveří.“Peter Lake se vydal doprostřed katedrály. Cítil, jak mu krev buší ve spáncích. Už nechtěl bojovat, ale bojse k němu bůhvíodkud stále vracel. Pearly se udeřil o trubku, která zůstala viset ve výšce hlavy napříčmezi zárubněmi a teď poskakoval bolestí.

„Ale možná to není Pearly Soames,“ dráždil ho Peter Lake. „Podle toho, jak tady poskakuje, bych spíš

hádal, že je to nějaký trouba, co šlápl na hřebík.“ Pearly ztuhl. Přemohl ho vztek silnější než bolest.

„Ale na druhé straně by to mohl být i trouba Pearly, který dvakrát denně padá ze schodů a omylem střílívlastní lidi. Klidně sem mohl zabloudit, ten pitomec Pearly, co si plete slova, protože má místo jazykuhada, a ten se mu marně snaží utéct z pusy. Jojo, mohl by to být ten mrzák Pearly, trpící nechutnýmizáchvaty. Vždycky po nich nevěřícně zírá, proč má za nehty krev a kůži, kterou si sedral z vlastní tváře abřicha. Ale na druhé straně musím uznat, že ten zmetek Pearly nikdy neuměl skákat jako králík. Takže –

je to ten zmetek Pearly, nebo není? Možná je to králík.“

„Je to Pearly a ty to moc dobře víš,“ ozval se hlubokých chraplavý hlas, jehož majitel jen stěží ovládalvztek. Pearly Soames se vydal pomalým krokem prostřední uličkou mezi lesem lavic, rozdrcených

padajícím zdivem.

Vypadal jako hora. Peter Lake si nevzpomínal, že by byl Pearly tak vysoký, ale teď hádal, že musí mítaspoň tři metry. Díval se na Petera očima, vedle nichž by ty Rasputinovy vypadaly jako oči krotkéhoberánka. Jeho ostrý a zlý pohled udělal na Petera silný dojem, přestože nebyl žádný třasořitka. Pearlyhooči vypadaly jako dvě mělké, uzavřené tůně plné nebezpečných vírů, ale neděsily skrytou ani zjevnouhrozbou, nýbrž svou naprostou prázdnotou. Pearly si všiml rány v Peterově břichu.

„Vidím, že tě malý Gwathmi pěkně bodl,“ poznamenal a v duchu uvažoval, jestli Peter Lake při cestěčasem nemohl přijít o svou nezranitelnost. „Vím to od jeho bratra Sylvana. Doufal, že se za to dočkáodměny. Já mu ale nevěřil, a tak jsem ho zabil.“

„Moc by mě zajímalo,“ přerušil ho Peter Lake s výsměšným úšklebkem, „kterou z těch svých věciček se

slonovinovou rukojetí jsi použil? Nebo to byl boxer se žiletkami? A nebo ta dlouhá zahnutá dýka s rukojetí

z ebenového dřeva?“

„Zabil jsem ho vlastníma rukama. Sylvane byl trpaslík. Ještě menší než Gwathmi. Vzal jsem ho pravourukou pod krkem,“ řekl Pearly a na okamžik stiskl zuby, aby naznačil, co se dělo dál, „a tiskl jsem takdlouho, dokud jsem mu nezlomil krk. Krásně to prasklo a bylo hotovo. Přišel ozbrojený až po uši, alenedal jsem mu příležitost tasit. Měl s tím počítat a všechno si promyslet líp.“

„Mně bys něco podobného udělat nemohl, že ne?“ usmál se Peter Lake a neohroženě se podíval Pearlymudo očí. „Nemůžeš se mě ani dotknout, pamatuješ?“

„Ale ty zase víš, že nejde o tebe. Chrání tě ženská. Petera Lakea chrání malá holka. Ne že bych tonezkusil, ale vůbec mě k tobě nepustila. Jako bys měl před sebou štít. Jenže kdo ví, jestli ho pořád ještěmáš. Možná ji to už nebaví, pořád tě chránit, když se ti Gwathmi dostal tak snadno pod kůži. Nic netrvávěčně. Dokonce ani láska.“

„Láska přechází z duše na duši, Pearly. Láska trvá věčně. Jen ty o tom nevíš.“

„Možná vím. Nejspíš by tě překvapilo, co všechno jsem se dozvěděl. Souhlasím, že přechází z duše naduši, ale ty zase musíš uznat, že láska není nesmrtelná a některé duše může časem nechat bez ochrany.“

„To si nemyslím,“ namítl Peter Lake. „Myslím, že láska může dávat a přitom nic neztrácet.“

„To je jenom hnusná pověra,“ zaječel Pearly, „která navíc popírá všechny zákony! Svět se pořád udržujeve stavu dokonalé rovnováhy. Když něco dáš, musíš o něco přijít. Stejně jako když přijímáš, dostávášněco navíc. Tak to prostě je.“

„Ne,“ zakroutil hlavou Peter Lake. „Zákony, které mylně považuješ za neměnné, mají občas výjimky.Současně jsou nesmírně složité, a co se zdá, nebývá pokaždé pravda, protože zdání klame.“

„A víš to jistě?“ zeptal se Pearly.

Peter Lake s odpovědí chvilku váhal. „Ne,“ řekl nakonec, „jistě to nevím.“

„A ani nemůžeš, protože tě už nikdo a nic nechrání. Zůstal jsi sám. Věděl jsem, že když vydržím, nakonecse dočkám. A teď tě konečně mám. Osamělého, unaveného a bez ochrany.“

„Možná jsem o ni skutečně přišel,“ přikývl Peter Lake. „Ale bez boje se stejně nevzdám,“ dodal a udělalněco, co si nikdy před ním nikdo netroufl. Naklonil se k Pearlymu a plivl mu do očí.

Pearly bleskově tasil meč, rozmáchl se a sekl Petrovi po hlavě. Peter Lake však v posledním okamžikuuskočil stranou. Teprve teď si všiml, že na zdech sedí spousta Krátkokabátníků a další stojí vyrovnaní vtěsné řadě nedaleko oltáře.

Pearly se s hromovým řevem znovu ohnal po Peterovi. Postupoval vpřed a sekal ze strany na stranu.Peter udělal pár kroků vzad a vyskočil na pahýl zlomeného sloupu. „Myslíš, že tě nemůžu rozdrtit jakmouchu?“ vykřikl a pevně zatnutou pěstí udeřil do vzduchu. „Myslíš, že bych nedokázal všechny tyhleskřety chytit a rychleji než zvuk s nimi mrštit až do Canarsie?“ Peter Lake sršel zlobou a na okamžikzapomněl, co vlastně chtěl udělat.

Pearly na něj útočil mečem a snažil se zasáhnout Peterovy kotníky. Při jednom z výpadů Peter Lakenenadskočil, ale levou nohou přišlápl čepel meče ke kameni. Pearly se ho snažil vytáhnout, ale ať se

snažil sebevíc, ani s ním nehnul.

„Kde bereš tu jistotu, že se všechno změnilo?“ zeptal se Peter Lake a nohou ještě pevněji přišlápl meč.

Pearly se usmál.

„Proč?“ Peter Lake zopakoval otázku.

„Protože jsme zabili koně.“

„To byste nedokázali,“ řekl Peter Lake a v očích se mu podivně zalesklo.

„Ale dokázali, ani ne před deseti minutami.“

„Nevěřím.“

„Nepotřebuju, abys mi věřil,“ ušklíbl se Pearly. „Můžeš se přesvědčit na vlastní oči.“ Otočil se k mužům

stojícím za ním. Krátkokabátníci se pohnuli, maličko se přeskupili a otevřeli průchod. V něm se objevilodeset mužů nesoucích nohy, rozčtvrcené tělo a hlavu koně. Vypadali jako řezníci na trzích, přenášející naramenou celá jehňata a čtvrtky hovězího. Na kusech, které nesli, však zůstala kůže. Byla potřísněná krví,ale přesto bylo vidět, že má bílou barvu.

Petera Lakea ten pohled zlomil. Seskočil ze sloupu a meč zařinčel o dlažbu, odkud ho Pearly okamžitě

zvedl.

„Tak tady sám vidíš,“ řekl Pearly a ukázal na hromadu koňského masa, „kam se poděla ta tvánezranitelnost. A taky vidíš, kam až tě dovedlo to, čemu jsi tolik věřil. Skončil jsi a za všechno můžou jenty tvé zjemnělé city.“

Peter Lake padl na kolena.

Pearly sevřel oběma rukama meč a jeho špičkou se dotknul místa mezi Peterovou klíční kostí a krkem. „Víš, co se stane teď?“ zeptal se Pearly.

Peter Lake neodpovídal.

„Zůstaneš tu ležet na dlažbě a budeš pomalu hnít, dokud se do města nevrátí divocí psi, kteří se poperou

o to, co z tebe a z koně zbude. Roztrhané kusy vašich těl si odnesou do svých doupat, pokud se o vásovšem dřív nepostarají krysy. A pokud jde o Beverly Pennovou, tu jsi naposledy viděl na počátkuminulého století a už ji nikdy neuvidíš. Došel jsi k hořkému, ale nevyhnutelnému konci. Přesně tam, kamjsi mířil už od začátku. Za pár okamžiků navždy umlkneš a nikdo si na tebe nevzpomene, protože nebudejediného člověka, který by si na tebe pamatoval. Všechno zmizí. Všechno, co jsi dělal, přišlo nazmar.“

Peter Lake se podíval na ranní oblohu a uviděl mohutná oblaka, dokonale tvarovaná, zářivě bílá, mnohokilometrů vysoká a nehybná na pozadí chladné modři.

„Jen mraky páry a černého prachu,“ ušklíbl se Pearly. „Po velkých požárech nic zvláštního.“

„Pokud vím,“ začal Peter Lake, „mělo jít o víc, než jenom o obyčejné…“ Potom se však náhle zarazil ajeho oči se vydaly hledat to, co sotva slyšel.

Zaposlouchal se i Pearly. Špička meče se svezla z Petrova krku a zůstala viset ve vzduchu. Od severu knim doléhal zvuk připomínající burácení hromu, a jak se blížil, čím dál více sílil. Nijak se neměnil avyzařoval neskutečnou energii. Pak se prohnal kolem nich, pod koňskými kopyty se otřásl celý ostrov.

Pearly se znovu obrátil k Peteru Lakeovi. „Myslel jsem, že jsme viděli všechny koně v brodu keKingsbridge. Ale zdá se,“ dodal a hlavou kývl směrem k mrtvole ležící opodál, „že přinejmenším jednoubohé zvíře se na druhý břeh nedostalo.“

„Tohle je bílý kůň,“ řekl Peter Lake a nataženou rukou ukázal do míst, odkud se rozléhal hromový rachotkopyt. „A soudě podle toho, jak běží, se na druhý břeh dostane úplně snadno.“

Pearly se ani nepohnul. Peter Lake zvedl meč a špičku si opět položil na původní místo kousek od klíční kosti. „A zvládnu to i já, Pearly, zvládnu to stejně jako on, i když způsobem, který nikdy nepochopíš. Alemůžu tě ubezpečit, že skutečně funguje. Rovnováha je zachovaná. Svět je dokonalé místo, tak dokonalé,že dokonce i kdyby nic dalšího nepřišlo, úplně by to stačilo. Teď už vím a přesně chápu, co musím udělat.

A musím to udělat rychle.“

Peter se opřel o meč, který mu pomalu pronikal kůží. Současně zvedl oči a zadíval se kamsi za Pearlyho.„Jen láska…“ zašeptal. „Pořádně přitlač.“

Meč do něj zajel až po rukojeť, která zůstala trčet jen kousek pod krkem. Peter Lake byl mrtvý.

VŠICHNI (VČETNĚ PETERA LAKEA), kteří pozorovali a poslouchali rychle pádícího mlékařského koně, simysleli, že ho doprovází hrom. Bílý kůň se však pouze loučil se zemí, která mu najednou připadala jakovzdálený hedvábný sen, nechával se ovívat vzduchem, který mu česal hřívu a ochotně ho nadnášel. Jaknabíral rychlost, země i obloha se postupně měnily v dlouhou rozplizlou barevnou šmouhu. Dlouhýmiskoky se odpoutával od země a cítil, jak mu kolem uší a kopyt sviští vítr. Znovu se dotknul země a vybavil

si, jaké to bylo, když žil v mašinérii světa, vnímal doteky, naslouchal složitým příběhům a cítil lásku.Současně ho však přitahovalo dokonalé ticho, které ho osvobozovalo od zemské přitažlivosti. Vedlo ho nalouky plné květů, které jsou ve skutečnosti hvězdami, mezi obří, nehybně se hýbající koně.

Kdykoli se znovu dotkl země, zmocnila se ho láska k těm, které zanechával na světě, a ten jako by munechtěl dopřát svobodu. Pak ho ale čistý éter vysvobodil ze snu a on se vznesl do vzduchu. Viděl bíloustěnu, pomalu svírající zátoky. Stoupal do mraků a uvědomoval si, že vypadají přesně tak, jak si je

pamatoval.

Mnohokrát ponížený bílý kůň znovu zmizel za mračnou zdí, aby se už nikdy nevrátil.

Na dvoře, kde Christiana držela bílého koně, ležel zlatý podnos. Dlouho se ukrýval ve stínu, ale pak sezvedlo slunce a na zemi se objevil ostrý, dokonale rovný předěl. Zpočátku světlo ozářilo jenom tenkýhorní okraj, který se však rozhořel jak rozpálený drát. Potom slunce spustilo zlatý závoj, dokonalevyleštěný podnos se rozhořel barvami a s obrovskou intenzitou ozářil tmavou část zahrady. Pak sesluneční paprsky dotkly nápisu a dvůr se začal plnit zlatým světlem.

MOTOROVÝ ČLUN SUNU proplouval chladnými proudy, které barvily přístav dozelena a dozlatova. Motorsi hlubokým hlasem pobrukoval smutnou píseň a loď se pomalu posouvala dlouhou řadou nízkých vln.Cestující hleděli k jihu na svislou bílou stěnu, měnící přístav v nekonečné moře. Stěna se vzdouvala a zase

stahovala zpět, vířila a stoupala vzhůru za hranice obzoru. Hardesty tvrdil, že se živí kouřem a prachem z

vypáleného města a v ranním slunci vypadá nádherně.

Jediný Martin se na stěnu nedíval a ani nepřemýšlel o tom, co přinese budoucnost. Stále věřil a nedokázalani na okamžik odtrhnout oči od Abby.

Otřesy motoru skrytého pod poklopem do podpalubí jí už dávno shrnuly vlasy z tváře. Celý člun se chvěl a

Abby chvílemi vypadala, jako by se hýbala, přestože to pravděpodobně vytvářel jenom pohyb lodi. Kdyžse však její levý ukazovák z ničeho nic natáhl a pak znovu ohnul, Martin zatajil dech. Zdálo se mu, žeAbby maličko našpulila rty, a pak měl dokonce pocit, jako by se lehounce nadechla. Všichni ho pobízeli,aby se podíval na bílou stěnu, ale on měl oči jen pro Abby, která se skutečně začala hýbat!

Chvíli se přesvědčoval, že to musí být vibracemi od motoru, ale pak Abby znovu narovnala prsty a znovuse nadechla. Rozhodující okamžik přišel ve chvíli, kdy udiveně otevřela oči.

Martinovi chvíli trvalo, než sebral odvahu, aby o tom řekl ostatním. Mezitím se na něj už Abby upřenědívala a usmívala se. Když Asbury uviděl, že dítě skutečně otevřelo oči, křečovitě sevřel kormidlo. Bál se,že v blízkosti toho, co tak dlouho hledal, nedokáže člun bezpečně dovést do přístavu. Paní Gamelyovázahodila zmačkaný obklad do vody a vykřikla. Virginia se až neskutečně ovládala: pomalu přistoupila kdceři a vzala ji do náruče, jako by se právě probudila z odpoledního spánku. Matka se celá třásla a v očích

měla slzy, ale jinak neudělala nic, co by vybočovalo z normálu a pouze si Abby posadila na klín.

Hardesty se, stejně jako vždycky v podobných chvílích, snažil dobrat podstaty věcí. Uvědomoval si, že vBožích očích je všechno vzájemně propojené. Věděl, že spravedlnost překvapivě vyvěrá z dávnozapomenutých činů a jejich důsledků a stejně tak věděl, že lásku nedokáže zlomit ani čas. Současně všaknechápal, jak mohl jeho otec všechno bez sebemenšího důkazu předvídat a kde našel sílu, aby celou dobu

věřil. Poté si Hardesty vzpomněl na Petera Lakea. Vyrušila ho úžasná věc: v nepřehledném zmatku předsebou spatřil bezpočet výjevů ze všech minulých i budoucích dob. Celý ten neskutečně světlý a hlubokývesmír, nevinné oči svého dítěte i zlomené město se stovkami milionů vrásek, které ale při pohledu shorapřesto vypadalo hladké a nádherné jako oblíbený obraz. Veškerý čas se zhustil do jediného okamžiku.Hardesty se roztřásl jak osika, protože si stejně jako ostatní uvědomil, co je čeká a proč. Znenadání sejich zmocnil vítr a na křídlech vítězné víry je nesl vzhůru. Stoupali stále výš, jako by vystupovali poschodech. Pod sebou viděli nekonečně složité, bohabojné a živé město.

Tiše nad ním proplouvali a stále jasněji si uvědomovali, že ačkoli se skládá z tisíce dílků, ve skutečnostijde o jeden celek, o jediný zlatý obraz utkaný z mraků pomalu stoupajících k obloze.

Nádherné zátoky a řeky obklopující město se pohnuly a oslnivě se rozzářily. Celé město, řeky, zátoky isamotné moře, celé okolí na stovky kilometrů daleko, všechno se ztratilo v třpytivé záplavě zlata.

Epilog

Vystoupali dost vysoko, aby se přesvědčili, že vířící záplava zlata není pouhá iluze: zlato pokrývalovšechny oceány, prostupovalo všemi věcmi a slibovalo šťastný věk. Po chvíli měkce dosedli na zem,doprostřed nového města, plného jarních květů a slunce.

My naopak musíme pokračovat dál k ostrovům a mořím rychle plujících mraků a zanechat je na jejichobrozeném místě. Toto místo nyní vidíme jenom jako jezero v mracích, které se rozestupují, aby odhalilyjeho čisté barvy a svěže tlukoucí srdce. Ačkoli se loučíme, několika věcmi si můžeme být jisti.

Poněvadž most Jacksona Meada nedokázal proniknout oponou jevů, Cecil Mature a reverend Mootfowlbeze stopy zmizeli a brzy se na ně zapomnělo. Zato Jackson Mead jako vždycky věřil, že při dalšípříležitosti získá nové prostředky, s jejichž pomocí se vrátí tam, odkud byl sražen. A pokud se mu nezadaří

brzký návrat, klidně si na svou příležitost počká. Až se znovu objeví, nikdo ho nebude znát, proto budemoci začít od začátku, což je příležitost, která nenastává každý den.

Obyvatelé začali s obnovou města hned po ránu. Dlouhé řady nákladních lodí odvážely sutiny na moře aměsto zaplavila nádherná hudba, ze všech stran se ozývaly údery beranidel, tlumené exploze zpodželezných sítí, radostný vřískot pil i pravidelný klapot a oddechování strojů v suterénu hlavního sídla Sunu.

Harry Penn ještě spatřil několik prvních nových budov, ale nedlouho poté zemřel. Odešel s dobrou vírou a

o něco později přivedla Jessica Pennová na svět dítě Praegera de Pinto. Zdědilo dědečkovy geny ajednou povede Sun do nádherné budoucnosti, jakou si ani neumíme představit.

Pearly se dál potuloval ulicemi. Své místo si našel i v novém městě, které bylo tak mladé a nevinné, ženevědělo, co je to zlo. Postupně se obklopil novými kumpány a čekal na další vývoj. Bez Pearlyho bynejspíš zavládl ráj na zemi a svět by se nikdy nedočkal další zlaté záplavy.

Nyní všechno halí bílá barva… Opustili jsme město a nechali ho jeho vlastnímu osudu. Ještě ovšem zbývádodat pár posledních věcí.

Tolik se toho změnilo a objevilo se tolik nového, že nás to může mást. Faktem zůstává, že paníGamelyová si vzala Craiga Binkyho a žili spolu šťastně jako v nebi, jako boží beránek se lvem.

Vzpomínáte si ještě na děti, které chodily do ateliéru Marko Chestnuta a se zatajeným dechem a srdíčkystaženými strachem sledovaly, jak je maluje, zatímco do břidlicové střechy bubnovaly velké kapky deště a

voda stékala po okně světlíku? Z většiny z nich se stali malíři. Děti si totiž všechno pamatovaly. VčetněAbby Marrattové, žijící dlouhý a naplněný život. Její osudy a velké výzvy, jimž čelila, bychom si dokázalijen stěží představit, i když, možná stačí, abychom si vzpomněli na pevnou víru jejích předchůdců.

Nyní už v mracích žádná jezera nevidíme. Město se ponořilo do nového snu. Možná se chcete zeptat, co se stalo s Peterem Lakem. Otevřela se mu cesta do minulosti? Dokázal zastavit čas? Setkal se se ženou, kterou miloval? Nebo ho dokonale spravedlivé město o všechno připravilo?

Dokud se neobjeví nová jezera v mracích a společně nespatříme dosud neznámá města, musíte hledatodpověď na tuto otázku jenom ve svých srdcích.