Peter Hoeg

Představy o dvacátém století

Předmluva

Tohle jsou dějiny dánských snů, je to referát o tom, čeho jsme se ve dvacátém století obávali a o čem jsme snili a v co jsme doufali a co jsme očekávali, a já jsem se snažil, aby byl vyčerpávající a prostý. Jako argument, proč jsem se o to vůbec pokusil, bych jmenoval dvě události.

Jednoho dne časně zjara roku 1929 pomáhal Karsten svému tatínkovi Karlu Lauridsovi skládat kulomet, který pak složený stál na trojnožce a sahal ve sloupové síni ve vile u Pobřežní silnice od jedné stěny ke druhé. Jiní by se nad tím kulometem v pokoji možná podivovali, ale Karstenovi připadalo, že to je přirozeným důsledkem tatínkovy brutální elegance. Když si lehl na břicho a kouknul se podél perforované hlavně, měl osvobozující pocit z toho, jak rázně zbraň ukazuje do nejasné budoucnosti. Pak řekl Karel Laurids, že už ti kluku je sedm let a seš dost starej, abych ti řek svoje volební heslo. To zní, že člověk vždy musí hledět vpřed, poněvadž peníze jsou právě tam. Karstenovi bylo teprve pět a nic nepochopil, ale přesto poslouchal s okouzlením, protože tou dobou mluvil tatínek přímo k němu už jen vzácně, a to je ta první událost.

K té druhé došlo přesně v tutéž chvíli v jednom činžáku v Christianshavnu, kde se Marie Jensenová dívala, jak její maminka Anna uklízí. Anna pracovala na tomhle úklidu už několik let s představou, že to bude úklid poslední a definitivní. Pak si od lékaře chudých půjčila zvětšovací sklo, jež jí dalo shlédnout do propasti mikrobů na deštění, které, jak věřila, bylo čisté, a teď je čistila lihem. Marie stála těsně za maminkou. Sebrala se a přemohla koktání, které se jí poslední dobou zhoršilo, a pak řekla mami, n n na co máš to sklo? Anna odpověděla, že to proto, aby tu bylo opravdu pěkně čisto. Ale to ne ne nepomůže, namítla Marie, protože se tu vždycky udělá špína znovu a na to Anna vlastně žádnou odpověď nenašla. Zůstala jen chvíli stát a dívala se na dceru.

V příštím okamžiku jsou obě situace pryč. Anna se otočí ke svému nekonečnému leštění a Karel Laurids rozebere kulomet a druhý den beze stopy zmizí. Jestliže si obě děti ty události zapamatovaly a mohly mi o nich vyprávět, není to možná náhoda, ale ani žádná známka, že byly obzvlášť důležité, poněvadž Karsten a Marie si pamatovali i spoustu jiných věcí. Pointa je právě v tom, že tyhle dvě situace se podobají tolika ostatním, a já si přesto myslím, že když se odehrávají, je na Pobřežní silnici a v Christianshavnu přítomna závratná spousta nadějí 20.století. Jestliže teď budu pokračovat a časem se i vrátím ke Karstenovi a Marii, tak protože věřím, že v nejedné - ano, možná v kterékoli - události všedního dne je koncentrované celé století.

PRVNÍ DÍL

KAREL LAURIDS

O panském dvoře Temný vršek - O čase, který se zastavil

1520 1918

Karel Laurids se narodí jedné novoroční noci na Temném vršku - kdo byli jeho rodiče se nedalo zjistit - a krátce nato ho adoptuje šafář panství. Tou dobou je panský dvůr už přinejmenším dvě stě let opevněný proti vývoji hodně vysokou, nahoře železnými ostny osazenou zdí z šedého vápence, prolezlého zbytky zkamenělých bahenních živočichů. Ta zeď obklopuje zámecké pozemky a budovy postavené z téhož kamene a dále chráněné vodním příkopem. V jeho nazelenalé vodě jsou za letních dnů vidět sumci velicí jako aligátoři ležící nehybně na hladině a třpytící se ve sporém slunečním světle, které přes zeď proklouzne dovnitř.

Podle většiny lidí se Karel Laurids narodil novoroční noci roku 1900, ale to na zámku nikdo nevěděl. Tady se totiž čas zastavil a stál bez pohnutí od onoho dne, kdy hrabě nařídil, aby práce na zdi začaly, a zároveň dal na panství zastavit všechny důmyslné hodiny, jež do té chvíle kromě času, data a roku ukazovaly i postavení Měsíce a planet. Poručil svému sekretáři, do té doby sepisujícímu dějiny panství, že teď se čas zastaví, protože to stejně je moderní měšťanský vynález, řekl hrabě, tady já čas nechci vidět, odteďka se všechen čas bude počítat jako rok jedna.

Hrabě nikdy neměl plynutí času rád, a obzvlášť ne teď, kdy cítil, že stará šlechta doplatí na nové časy nejhůř. Za svého rušného mládí mezi folianty a pergamenovými svitky ve velkých evropských knihovnách jednou zjistil, že velký přírodozpytec Paracelsus kdysi navštívil Temný vršek a tam prozradil, že střed světa se nachází někde na pozemcích panství. Dnes se tenhle objev možná nezdá být nic moc a i na onu dobu byl dost ujetý, ale hraběti to vlezlo do hlavy. Každý, kdo měl vzdělání - a hrabě je měl - byl tehdy trochu historik a lékař a filozof a právník a sběratel a chemik a kněz. To všechno hrabě byl, a proto mohl na půdě panství víceméně sám vybudovat velkou laboratoř, kterou zřídil a postavil podle předpisů Petra Severina, dvorního alchymisty Kristiána IV. Byla to kompletní laboratoř s baňkami a knihami a stroji, jež spojovaly Paracelsovo učení o definitivní materii vjedno s Aristotelovou a Platonovou filozofií a mazaností nejnovější mechaniky, a kromě toho tam byla zavedená voda a kýbl na sraní. Když byla hotová, zůstal hrabě uvnitř mezi svými hvězdnými mapami a geometrickými konstrukcemi a vycházel jen zřídka.

Strávil tam - tak se to aspoň zdá - celé věky a podařilo se mu vypočítat, že střed vesmíru je někde na okraji hnoje u panské stáje. Teprve tehdy vyšel na světlo světa a dal ukout a kolem onoho místa postavit železné zábradlí a pozlatit je. Nadešel jeho velký okamžik. Teď ukáže, že nežil nadarmo a že jeho rod, který vždy u všeho byl, je ten nejdůležitější. Asi mu taky vytanul na mysli zmatený sen, jak se mu touhle cestou dostane nezvratného vědeckého důkazu, že Bůh dosadil šlechtu do samého středu světa.

Mně ta myšlenka připadá chatrná i pomatená, ale tehdejší doba ji přesto přijala s jistým zájmem. Když hrabě pozval ty s vysokými podpatky a s parukami, přijeli všichni, to znamená učenci a představitelé Církve a Královské rodiny a Říšské rady, a k tomu bartholinský mafioso Caspar Bartholin, který vlastnil Kodaňskou univerzitu, i jeho zeť, velký astronom, inženýr a vynálezce, člen Pařížské akademie Ole Romer.

Hrabě na začátek vyčepoval padesát sudů starého maďarského tokajského, sklizeného když velký Paracelsus byl ještě dítě, a potom jim pověděl o svém epochálním objevu: pokud se podle jeho výpočtů bude kopat tady, přímo uprostřed, najde se látka, se kterou dokáže vyrobit Kámen mudrců a Perpetuum mobile a izolovat kvantum Kosmického sémě.

Před shromážděním, sedícím na židlích postavených do kruhu kolem pozlaceného zábradlí a naslouchajícím hudbě hraběcího orchestru, začalo dvanáct sluhů v bubnech a v červených hedvábných punčochách kopat uvnitř uzávěry a hrabě předčítal z Paracelsových spisů. Dokud jáma nebyla tak hluboká, že se stěny sesypaly a hnůj je s temným srknutím pohřbil, našli jen dočista obrané čelisti z prasete. Přesto se nikdo z diváků nesměje, všichni mají s hrabětem soucit. Tu velký Ole Romer vstává a jde vratkými kroky k němu, položí mu masitou ruku na rameno a zahuhňá, víte co, mezi námi kolegy, já vám povím takovou fintu: Země je kulatá, a proto má střed všude, a když člověk kope, najde tak akorát hovno. Potom všichni odjedou a hrabě tam zůstane sedět s hnojem a prázdnými sudy a zlatým zábradlím a strašnou melancholií pocházející z vědomí, že on kromě Boha jediný na světě ví, že má pravdu a že všichni ostatní se mýlí.

Druhého dne poručil, aby práce na zdi začaly a hodiny na Temném vršku se zastavily. Ty zkonstruoval Ole Remer a důmyslným způsobem je poháněla voda, která se šploucháním a zurčením protékala vodotrysky a vodním příkopem. Když teď voda přestala proudit, kamenné nádržky vyschly a vodní příkop se proměnil v kalný marast, kde jedinými viditelnými známkami života byly jedovaté lekníny a oni velcí sumci. Od té chvíle byla jediným slyšitelným zvukem plynoucího času na Temném vršku zpěvná píseň strážných, a navíc v latině, protože tak to chci, řekl hrabě, to je v oficiálním styku jediný pořádný jazyk, dixi!

Píseň strážných taky časem byla to jediné, co se dalo slyšet od dělníků a sedláků na panství. To v době, kdy se zeď stavěla, znamenalo asi tisíc lidí, kteří už bez toho nikdy neměli žádné slovo. Teď vysoká zeď vrhala na panství temný stín a nepustila dovnitř okolní svět, a oni nespatřili žádné jiné světlo než svoje vlastní, pořád víc se rozplývající rysy. Když se narodil Karel Laurids, tak už skoro neuměli mluvit a poženili a povdávaly se mezi sebou tolikrát, že všichni byli děti a rodiče a strýcové a tety ostatních. Strašnou skutečností je, že nakonec se dali jen obtížně rozeznat od červených krav, které také neměly přísun čerstvé krve, a přišly proto o rohy a pořád častěji vstávaly a chodily po panství jen na zadních.

V několika málo případech, kdy nějaký dělník znovu nabyl řeči, aby protestoval a vzbouřil se, mu usekli hlavu a bylo to.

Když spojení s okolním světem bylo přerušené a hodiny odpojené, pro hraběte a jeho rodinu se čas zastavil. On ve svém prýmkovaném kabátě a s tváří zbrázděnou celoživotním úporným soustředěním šel do své knihovny a laboratoře a tam se vrhnul zpět do historie, do vesmíru a do korekcí vlastních výpočtů v naději, že konečně dokáže něco stanovit. Občas zapomínal co, ale šlo tedy o polohu středu světa. Mimo hlavní budovu zámku se ukazoval, jen když si s němým kočím na kozlíku chtěl vyjet v malém kočáru, do kterého zapřahali pořád víc nemohoucích koní. Dělníci padali na kolena, jakmile vůz spatřili, a obličej hraběte připomínal při těchto příležitostech kameny ve zdi. Po boku mu ve voze seděla choť a děti, sešněrované, napudrované a setrvávající ve zdánlivě nepomíjivém mládí.

Když hrabě nahlédl, že má v laboratoři neodkladné záležitosti, přenechal správu pozastaveného času svým dvěma nejbližším podřízeným. Prvním byl jeho sekretář Jacoby, kterého si dal přivézt z Anglie, protože úchvatně psal písmem cancellaresca. Po dvou nebo třech nebo čtyřech lahvích vína drmolil latinské a řecké přípitky a oslavné básně a epitafy a impromptu, byl chodící encyklopedií genealogie evropských šlechtických rodů a do hloubky rozuměl vojenské historii a benátskému podvojnému účetnictví. Když hrabě ztratil zájem o všední život, tak právě Jacoby vedl účty zámku - kde se absolutně vše v soběstačné domácnosti panství přepočítávalo na holandské zlaté dukáty (to byla podle hraběte jediná důstojná měna) - a co je ze všeho nejdůležitější, dál řídil dějiny a vedl kroniku událostí na Temném vršku. Ty byly hraběti jedním z nejdůležitějších zdrojů a potvrzovaly, že čas ustrnul a zastavil se, poněvadž jen se podívejte, říkal hrabě, my máme stále a navždy rok jedna, a kdyby si snad někdo myslel něco jiného, dáme mu odmontovat hlavu.

Druhým člověkem, kterému hrabě důvěřoval, byl pěstoun Karla Lauridse, šafář na Temném vršku, jemuž svěřil dohled nad tamějším středověkým zemědělstvím, nad stájemi, sklady nářadí a materiálu, cihelnou, obytnými staveními, zámeckým kostelem, dílnami, nad mlýnem na obilí, poháněným ručně, protože všechna voda na pozemcích Temného vršku byla stojatá, a nad mlékárnou, kde se stále menší množství mléka zpracovávalo v dřevěných, stářím zčernalých kádích na malé zámecké nakyslé sýry. On taky dokázal rozeznat zaměstnance na panství jednoho od druhého a měl počty krmičů dobytka a pacholků a stájníků a lesních dělníků a chalupníků a myslivců a mlékařek a řemeslníků a faráře a kostelníka a dvaaosmdesáti polských dívek i s jejich Aufseherem. Ty jednou při shánění práce omylem vešly na území panství v místě, kde se zeď zřítila, a když se Temný vršek kolem nich uzavřel, dál tu pracovaly, jedly, spaly, rodily a umíraly a padaly na kolena a nepamatovaly si vůbec nic ze světa, který nechaly za sebou, což vypovídá něco o tom, jak efektivně se hraběti podařilo realizovat sen dánské šlechty a dánských panství o čase, který se zastavil, s ručičkou ukazující na feudální poměry a práva nemnohých nad mnohými.

Na zámku samotném spočívaly šafářovy oči - kdysi modré, ale nyní zešedlé zkušenostmi a pod břímím odpovědnosti - na hospodyních, účtech Temného vršku za lněné plátno a kambrik, na kuchařkách a vaření. To se řídilo francouzskou dvorní etiketou 17. století, takže k večeři - kterou hrabě pojídal světu vzdálený a bez radosti - se před pečeným masem podával marcipán a po něm následovala mísa s rybí polévkou (vařenou z bahnitého masa sumců z vodního příkopu, poněvadž nic jiného k dostání nebylo), kandované ovoce a solené uzené maso. Šafář se taky staral, aby dva lidé bez ustání cídili stříbrné nádobí, které navzdory stojícímu času v zásuvkách a truhlách černalo, a zabezpečoval, že pomocnice do kuchyně a číšníci a sklepníci se na panství vybírali z těch, co bez potíží chodili po dvou nohou a byli s to se naučit balancovat se zlatými talíři, sklenicemi na rýnské víno a zaprášenými, monogramy zdobenými demižony a láhvemi z nekonečných zámeckých sklepů.

Kromě toho byl otec Karla Lauridse jediným člověkem na Temném vršku, co si uchoval kontakt s okolním světem. On u brány vyzvedával psaní, jež na Temný vršek docházela, a nosil je Jacobymu, který je dával hraběti. Tomu se vždycky zdálo, že neodpovídají době. Psalo se v nich o zdaňování a o povinné školní docházce pro děti jeho lidí a o sčítání lidu a matrikách a o povinnosti stavět vojáky. Ve všech se psalo o tom, co by Temný vršek měl dávat společnosti, i když hrabě věděl, že naopak okolní svět navždy je dlužen poděkování jemu. Přesto ho dopalovaly, a prodchnut rozčilením diktoval Jacobymu latinské dopisy plné elegantně vytříbených nestydatostí, v nichž upozorňoval, že jeho lidem se v jejich temné nevědomosti vede výtečně, že je směšné chtít je počítat, když už se nedají rozeznat jeden od druhého, že stavět vojáky by ho nenapadlo ani ve snu, protože všechny muže potřebuje na obranu Temného vršku, a co si o sobě vůbec myslí, pořád něco žádat od něj, od muže, který žije ve středu světa? Tyhle dopisy psal Jacoby nádherně vinutými majuskulemi načisto až ve čtrnácti konceptech, než je hrabě schválil, podepsal, sám zapečetil a nakonec na velkou obálku z ručního papíru vlastnoručně dodal, že “Ctnost především”. A domníval se, že tak skvostně ucpal drobné mezery ve svém snu, který známe i my, že před státem a světem a svou vlastní dobou se lze uzavřít.

Dopisy odevzdávali šafářovi, ale otec Karla Lauridse je samozřejmě neodesílal. Otvíral je a přepisoval. Karel Laurids si od nejranějšího dětství pamatoval otce skloněného nad černým písmem na jemně profilovaném papíru, jak pomalu píše, bledý obličej zarputilý a zbrázděný dvousetletou únavou a zrak poškozený od toho, jak pořád musel mít přehled v tom temnu na panství, kde se svítilo jen lojovicemi a voskovými svíčkami. Šafář totiž věděl, že zmiňovat se hraběti o nových lampách s moderátorem a petrolejových lampách by bylo marné.

Jsem si jistý, že Karel Laurids pak mnohem později přemýšlel o tom, co otec za těch nocí s korespondencí svého nadřízeného prováděl, ale tehdy mu připadalo, že to je přirozený projev otcovy všemocné vlády nad životem a smrtí na Temném vršku. Takže jenom mně a vám je při zpětném pohledu v tuhle časnou chvíli jasné, že šafář ty dopisy přepisoval proto, aby se domeček z karet zvaný Temný vršek nesesypal.

Do chvíle, kdy šafář se ženou adoptovali Karla Lauridse, byl jejich život srostlý s Temným vrškem. Nedá se říct, že by předtím dělali něco jiného, než že plnili svou funkci v hraběcí službě, ovšem až na ten drobný, nicméně důležitý detail s přepisováním dopisů. Avšak i to byl akt poslušnosti. Teď ale tedy adoptovali Karla Lauridse, který možná byl dítě některého z chalupníků. To samo o sobě je divné, že šafář adoptuje chalupnické dítě, ale snad to lze vysvětlit tím, že na nemluvněti se těžko pozná, co z něj bude. Ale že ho nezastavili později, na to jsem žádné dobré vysvětlení najít nedokázal.

Ukázalo se, že současně s adopcí Karla Lauridse spáchal šafář zločin. Přemluvil Jacobyho, aby zaznamenal jméno dítěte do zámecké kroniky a počítal, kolik mu je let, což bylo neslýchané a nebezpečné porušení zámecké chronologie roku jedna. Proto později bylo možné určit, že Karlu Lauridsovi je sedm roků, když šafář jednoho rána zastaví na zámeckém dvoře na svém jezdeckém koni, který už je tak malý, že se šafářovi šourají nohy o zem. Tady zůstane nehybně stát a den pokročí a kůň věší hlavu v poledním slunci, jež na krátkou dobu vyjde nad zeď a vrhne chlupaté stíny rezavých železných ostnů dolů na osamělého jezdce v třírohém klobouku a dlouhých rukavicích. Když tam druhý den ráno stojí pořád, jde Jacoby k němu a kouká, že je dočista mrtvý a jeho samého i koně, kterého pevně svírá mezi nohama, drží vestoje jenom mrtvolná ztuhlost.

Den před smrtí šafář poprvé vzal svého svěřence, tedy Karla Lauridse, s sebou ven z Temného vršku. V malém otevřeném voze jeli k železniční stanici do nejbližšího města, což byl Rudk?bing (to bych mimochodem nevěřil, že tam vedla železnice), a zatímco Karel Laurids se vykuleně rozhlížel po okolí, šafář hleděl rovně před sebe, strnulý a netečný vůči pokřikujícím klukům, pronásledujícím vůz na venkovských silnicích, vůči lidem, kteří se kolem nich seběhli, když čekali u železniční stanice, i vůči městu, jež mu připadalo jako naprosto šílená zvětšenina oněch několika nízkých domů, které si pamatoval z časů svého mládí sto sedmdesát let předtím.

A tak tam muž a chlapec oba stojí, s koníky, v šatech z minulého století a lautr sami. Přesto se klepou ruce jenom šafářovi, Karel Laurids je naprosto netečný. Pak přijíždí vlak a koně div nebere amok. Miss Clarizza později vyprávěla, že když se svými krabicemi na klobouky, cestovními taškami a dřevěnými bednami vystoupila na peron a vyděšená se dívala, jak šafář v paruce a botách s přezkami na vysokých podpatcích tlačí koníkům huby k zemi, setkala se s nebojácným a bezedně zvědavým pohledem Karla Lauridse.

Od vlaku si kromě Miss Clarizzy odvezli křídlo a královského dvorního fotografa s černým aparátem na vysokých nohách. To pěstoun Karla Lauridse přemluvil hraběte k těmto akvizicím, s nimiž podle jeho mínění mělo být lehčí otočit se ke světu zády. Zavedením fotografie na Temném vršku se podle něj snáze dokáže, že čas se zastavil. Přestože zámecký malíř je po smrti, můžeme teď, jak říkal, pořídit rodinný portrét a umístit ho vedle maleb zdobících schodiště nahoru k rytířskému sálu, poněvadž na obrazech je víc než na čem jiném vidět, že všechno je tak, jak to bylo vždycky. Díky křídlu, objednanému ve Švýcarsku, se pak prý konečně přehluší zvuk mechanických sekaček a rozstřikovačů hnojiva. Ten pořád častěji pronikal přes zeď a rušil hraběte v bádání, poté co poslední ze zámeckých hudebníků, kteří mu jinak vždy k práci hráli, se nad svým nástrojem zhroutil. Přesto se hrabě nechal k fotografovi a křídlu přemluvit jen s námahou a oba ústupky se na něm podepsaly. A taky dovolil šafáři, aby přes inzerát v novinách, o kterých slyšel, ale nikdy je nečetl, hledal soukromou učitelku. Ale to jen proto, že jednoho dne v parku na Temném vršku přistál letoun.

Když hrabě tu vratkou a útlou konstrukci viděl, vybavil si ze svého mládí u dvora ve Versailles podobný bezbožný experiment s velkým zvonem plněným teplým vzduchem, a pamatuju si, řekl nazdařbůh tomu, kdo stál vedle něj a náhodou to byl Karel Laurids, že ten hříšník se rozbil o pařížskou dlažbu dřív, než se přiblížil Slunci natolik, aby mu to letadlo vzplálo. Karel Laurids neodpověděl a jenom se díval na ten nadpřirozený hmyz, který v mlze hluku přeletěl zeď Temného vršku, klepal se jako postřelený pták, chvíli se snášel a pak se jako kámen zřítil k zemi. Jelikož stroj spadl do kalného jezírka v parku, podařilo se pilota zachránit. Za jiných okolností by býval okamžitě přišel o hlavu, obzvlášť když druhý den ve vodním příkopu našli několik sumců, jak plavou břichem vzhůru, protože šok z té rány ty hrdé ryby usmrtil. No ale hrabě viděl v pádu aeroplánu přirozený výsledek sil vycházejících z Kamene mudrců a středu světa, a tudíž boží poklepání na rameno jemu i jeho hledání. Nechal pilota ubytovat, dal mu zlomeniny nohou a vnitřní zranění léčit pijavkami, pouštěním žilou a močopudnými prostředky a vyslýchal ho, kde že se zcela přesně nacházel, když ho to stáhlo dolů. To se mu však nepodařilo zjistit, protože se ukázalo, že pilot je Angličan. Hrabě sám anglicky nemluvil a Jacoby už dvě stě let předtím svou mateřštinu zapomněl. Po řadě silných projímadel se pilotova duše vznesla a odlétla tam, odkud přišla, aniž se on a hrabě, jeho hostitel, dorozuměli.

Po téhle epizodě hrabě svolil, aby přes inzerát dali hledat guvernantku, která by jeho děti vyučovala moderním jazykům.

V den, kdy Miss Clarizza přijela, pořídili na Temném vršku vůbec první fotografii. Na obrázku, který stále existuje, stojí nahoře na zámeckém schodišti hrabě, hraběnka a jejich tři děti. Na dalším schodě nestojí nikdo, na dalším také nikdo a potom stojí Jacoby a šafář s rodinou. Zatímco všechny ostatní obličeje strnuly při vědomí, že nyní budou zachyceny na věčnost, chlapec Karel Laurids bez výrazu zírá přímo do čočky.

Druhý den šafář zemřel.

Na Temném vršku lidé pohřbívali své mrtvé vždy sami, a jelikož hraběte zaměstnávalo počítání a Jacoby dávno ztratil jakoukoli praktickou zručnost, tak se o šafářovu mrtvolu vlastně nikdo nepostaral. Jacoby v prvním návalu paniky dal ztuhlého jezdce i koně zatáhnout do stínu a pokusil se zaznamenat jeho úmrtí do dějin zámku, ale musel to vzdát, chronologie to nedovolovala. To by vypadalo šíleně, že šafář byl v plné mužné síle a v témže roce skonal, a proto Jacoby ten problém odložil. Jak postupně vzduch a sporé světlo šafáře i koně vysoušely a kůže na lebce se jim napínala, nabývalo zvíře stále čilejšího a on stále mladistvějšího a bdělejšího vzhledu. Jacoby i hrabě se dál drželi svého starého zvyku, že během dne vyšli na zámecké schodiště a obrátili se na šafáře s pár poznámkami. Že nic neříkal, to bylo zcela v pořádku a nic to neznamenalo. Odpovědi je oba už dávno přestaly zajímat. Hrabě pochopil onoho dne dvě stě let předtím, kdy ho hosté před jeho zlatou mříží opustili, že všechny odpovědi zná sám, a Jacobymu jeho dějepisectví ukázalo, že pravda vždy má podobu otázek. Šafář ostatně vždy býval málomluvný, a i teď, kdy ho bylo slyšet, jen když mu větřík hvízdal v kostních rourách, tu a tam mu trčících z kůže, se lidé dál každé ráno na cestě do práce uctivě klaněli jeho nehybné postavě ve stínu panského domu a nadále pracovali s vědomím, že na nich spočívají jeho pískově šedé oči.

V den, kdy šafáře strčili do stínu, viděla Miss Clarizza Karla Lauridse, jak jde k otci a dlouho a důkladně si ho prohlíží. Potom ho viděla až ono ráno, kdy seděl úplně vzadu ve školní světnici.

Neměl jsem možnost zjistit, proč a kdy si hrabě Karla Lauridse všiml a nařídil, aby se u Miss Clarizzy učil hudbě a cizím jazykům spolu s jeho dětmi, ale chlapec se tedy jednoho dne posadil dozadu v hudebním salonku, který fungoval taky jako školní světnice a byly v něm stolky se zapuštěnými kalamáři. Zatímco Miss Clarizza a tři šlechtické děti měly boty s přezkami nebo střevíčky a nabíranou náprsenku nebo vázanku, Karel Laurids přišel v dlouhých, olejem natřených kožených holínkách a v košili s bílým límečkem, což nikdy předtím nikdo na Temném vršku neviděl. Takhle oblečený šel z šafářského bytu přes dláždění dvora a lidé se za ním dívali. Když zmizel na schodišti panského domu, jeden ze sluhů, co ještě uměl mluvit, si odplivnul: “Zasraný hrabátko!”

Ale před chlapcem samotným se o jeho oblečení nikdo nezmiňoval. Zpočátku všichni očekávali, že šafář se sehne z koně a jezdeckým bičíkem viníka ukázní, ale později se přestali divit a jen Miss Clarizza nezapomněla, jak se choval. Došlo jí, že Karel Laurids musel Temný vršek opustit, aby si ty šaty opatřil, a že tenhle čin, všem ostatním kromě šafáře přísně zakázaný, je známkou podivné slepé důvěry ve vlastní cenu.

Teď se Karel Laurids šlechtickým dětem, jež se před ním do té doby skvěly v lesku nedotknutelné vzdálenosti, dostal na dosah a ve školní světnici ze svého místa úplně vzadu zjistil, že obě komtesy navzdory celým věkům výuky ještě nemluví čistě a mladý hrabě, jeho vrstevník, při psaní drží pisátko oběma rukama. Tehdy Karel Laurids ve světle duševního temna šlechtických dětí poznal svou cenu a Miss Clarizza později tvrdila, že právě v hudebním salonku při jejích hodinách Karel Laurids vypozoroval to, co bude pro jeho život rozhodující, totiž že život není uspořádaný jako schodiště na Temném vršku a nejsou v něm pevné schody, nýbrž že společnost se spíš dá považovat za jakousi nakloněnou rovinu, na níž se on nešťastnou souhrou náhod ocitl uprostřed a může se tedy zachytit a vylézt nahoru.

Karel Laurids měl při vyučování, které probíhalo dopoledne, za úkol zavírat a otvírat okna a udržovat oheň ve velkých otevřených kachlových kamnech. Vykonával tuhle povinnost tři roky a za tu dobu se bez potíží naučil číst a psát anglicky, německy a francouzsky a hrát na křídlo. Byl to největší jazykový talent, jaký Miss Clarizza kdy vyučovala. Zpočátku se k němu chovala neústupně a přezíravě, ale brzy musela kapitulovat. Kolem něj kroužily její myšlenky a naděje během těch tří let na Temném vršku nejvíc a pod vnější autoritou jí tvář plála tichou radostí, když přes prázdné obličeje hraběcích dětí pohlédla do vědoucích hnědých očí Karla Lauridse a řekla: “Shut the window, Charlie!”

Jednoho dne Karel Laurids po vyučování neodešel a zdvořile a klidně jí sdělil, že už se nebude starat o oheň a větrání, a ona se proto v budoucnu za jeho přítomnosti ve třídě nesmí zmiňovat o počasí ani o teplotě v místnosti. Ten požadavek byl nehorázný, kdyby se o něm doslechl hrabě, pravděpodobně by to pro Karla Lauridse znamenalo hlavu dolů. Miss Clarizza taky na něj ohromená zírala a pusa se jí otvírala a zavírala, jak hledala dostatečně silně formulovaný protest. Vtom Karlu Lauridsovi vystřelily ruce a pečlivě jí narovnaly černou sametovou stužku, co nosila kolem krku. Při tom dotyku ji přemohla její osamělost na Temném vršku, dříve nerozpoznaná něha a jeho cílevědomost, a objala ho. Ve školní světnici nebyl jiný nábytek než psací pulty, a tak aby si nezamazal kolena u kalhot, zvedl Karel Laurids svou guvernantku na bílé křídlo, jedním pohybem smetl otevřené noty na zem a vzepřel se nahoru za ní.

Miss Clarizza se od té chvíle nikdy o oknech ani o krbu nezmínila, Karel Laurids se považoval za zproštěného svých závazků, a podle ročního období pak při hodinách bylo buď vedro jako v peci, anebo mrzlo.

Není jisté, co Karel Laurids k Miss Clarizze cítil, ale jisté je, že jejich milostný poměr neměl žádnou historii. Pokaždé, když od ní odešel, na ni zapomněl, a pokaždé, když ji jeho náhlá touha spatřila, ji viděl poprvé. Proto si jeho pokusy o sblížení v letech, kdy byl jejím milencem, zachovaly onu zastřenost a brutalitu, jako když je to poprvé. Miss Clarizza ho nikdy nepochopila, on jako kdyby jí pokaždé, když po ní sáhl, kladl tutéž neřešitelnou hádanku, která ji spolu s její osamělostí k němu poutala. Když se později Karel Laurids stal sekretářem hraběte, setkávali se s guvernantkou často večer u stolu šlechtické rodiny. Ona se většinou tak bála jeho zdvořilé lhostejnosti, že nemohla nic sníst. Tou dobou už ho přestala volat k odpovědnosti. Zpočátku to dělala a při jejích slzami smáčených výčitkách Karlu Lauridsovi pocukávalo kolem pusy. Časem tohle cukání strnulo v malou trvalou vrásku v ústním koutku, v drobné pnutí v obličeji, později zakrývané krouceným knírem, který měl i v den, kdy se o něm dozvěděl svět. Potom se Miss Clarizza děsila jeho klidu do té míry, že se s jeho nevypočitatelností smířila bez protestů.

Jednoho dne zmizel Jacoby. Když protáhli vodní příkop nevodem, našly se jeho kosti, které sumci obrali do běla a do čistá, ale přesto se s jistotou dalo říct, že jsou jeho, díky jeho mimořádným kloubům, umožňujícím mu neuvěřitelné pohyby ruky při kaligrafii. Tři kardinálové, kteří osobně znali Ludoviciho Vicentina, přísahali s rukou na bibli, že ani tenhle mistr neměl hezčí písmo. Kostra měla rozbitou lebku, a tak se usoudilo, že Jacoby byl zavražděn.

Krátce nato hrabě jmenoval Karla Lauridse svým osobním sekretářem místo Jacobyho. To se zdálo přirozené a vhodné, poněvadž tou dobou se už Miss Clarizza nesnažila Karla Lauridse ještě něco učit. Sám si osvojil italštinu a španělštinu a poslední půlrok ho Jacoby učil latině a krasopisu. Přesto s tímhle jmenováním nebylo něco v pořádku. I v zabedněných tupých hlavách na Temném vršku doutnalo vůči Karlu Lauridsovi podezření a pouze Miss Clarizza, hraběcí rodina a jeho matka se od té chvíle neotáčeli, když ho spatřili. Všichni ostatní se šourali pryč, když se blížil, i červené krávy, vláčející vemeno po zemi, neduživí koně a opelichané slepice, snášející černá a nepoživatelná vajíčka. Dokonce i jinak nehybní sumci zalezli do bahna, když šel přes padací most.

Karel Laurids poslal Jacobyho kosti do Anglie, protože hrabě si myslel, že tam u dvora postaví tělesným pozůstatkům velkého písaře pomník. Ale v zimě po létě, kdy Karel Laurids svoje jmenování převzal, se Jacoby na Temný vršek vrátil. Miss Clarizza ho viděla přicházet. Ve sněhu ve vjezdu po něm nezůstaly žádné stopy a prošel rovnou zavřenými hlavními dveřmi. Téhož večera ho viděla sedět naproti Karlu Lauridsovi v kanceláři, která kdysi byla jeho. Pak je spolu vídala často, ale nedokázala říct, jestli si Karel Laurids je přítomnosti přízraku vědom.

Tehdy Karel Laurids objevil chod dějin. Do té doby čas na Temném vršku ani pro Karla Lauridse nic neznamenal. Zpěv strážných signalizoval jen rytmus dnů a nocí, které jako by byly obsažené jedny v druhých, jestli chápete, jak to myslím: než se Karel Laurids stal sekretářem, nevršily se na Temném vršku dny a noci na sebe, ale vlastně jako kdyby se pořád vracel tentýž den nebo přinejmenším tentýž rok, rok jedna, a proto čas nikam nevedl. Ale teď získal Karel Laurids přístup ke stovce foliantů s dějinami Temného vršku a tam našel první stopy něčeho, co ho vtáhlo do knih a jejich nekonečných záznamů opakování. Oním něčím byla pomíjivost věcí. Zjistil, že ve vší té zdánlivé pravidelnosti jsou drobnosti, které zaniknou, zmizí a už se nikdy nevrátí. Nedá se říct, co přesně vzbudilo jeho podezření poprvé, ale on tehdy dostal něco jako záchvat naprostého soustředění. Četl u sebe v kanceláři ve dne v noci. Hrabě sám si zrovna tou dobou myslel, že už to je skoro doma a on stojí před branami pravdy, a upadl do neklidné pracovní extáze. Proto Karla Lauridse rušila jen Miss Clarizza, která se tu a tam k němu vplížila, vsadila nové svíčky do svícnů - on si toho dokonce možná ani nepovšiml - a chvíli postála a pozorovala ho. Když je pracovní zápal vyhnal ze židle, potkávali se Karel Laurids a hrabě občas na zámeckých schodech a na chodbách před brněními a vybledlými gobelíny. Miss Clarizza se dívala, jak se míjejí a ani nezvednou hlavu, hrabě v černém plášti a podvazcích s rozetami, Karel Laurids v košili a v kožených holínkách natřených olejem. Při těchto příležitostech chodíval Jacoby zpravidla za Karlem Lauridsem s poněkud smutným výrazem ve tváři a elegantníma rukama za zády. Jak tam šli, nebylo úplně jasné, jestli jsou živí, anebo mrtví, a odpovídali tak naší i tehdejší představě, že už tehdy, na počátku dvacátého století, bylo na dánské šlechtě něco strašidelného.

Karel Laurids zpočátku četl dějiny Temného vršku pozpátku, zpět k postavení zdi a pořád dozadu, dál než kdo kdy četl předtím, zpět k návštěvě velkého Paracelsa a dál k založení panství: k roku, kdy dávný předek hraběte vykopl kámen ze zdi ve vězení, kde seděl za urážku majestátu, a splnil svůj svatý slib, šel s tím kamenem pod paží tři dny směrem na Řím a pak se zastavil a položil základy kostela, kolem kterého se mělo postavit nové panství. Při téhle četbě Karel Laurids zaznamenával tolik změn, tolik událostí, které se staly a teď byly neodvolatelně pryč, že ho to přesvědčilo o realitě času. Od tohoto bodu začal dějiny Temného vršku rekonstruovat. V záblescích velkolepého osvícení pochopil, co se skrývá pod mnoha inkoustově černými škrty, jimiž Jacoby zakryl první chronologii Temného vršku, a znovu stvořil okamžiky, kdy hrabě odmítal všechny úřední hodnosti a čestné politické úřady, aby se zcela mohl zasvětit dokazování, že Temný vršek je středem světa bez času. Dopočítal se data slavnosti, při níž hrabě vložil svůj objev světu do rukou a zklamal se, a vychrtlý po měsících roztěkané píle sestavil chronologii Temného vršku od onoho dne, kdy se zastavily hodiny. Když se to podařilo, cítil Karel Laurids, že ho na čelo políbila budoucnost a zcela ho probudila ze spánku minulosti na Temném vršku. Ten v tu chvíli, jak věděl, trval přesně dvě stě let. lemu tehdy bylo osmnáct let, sekretářem hraběte byl tři roky a věděl, že v ostatním světě se píše rok 1918.

Tehdy si Karla Lauridse zavolal hrabě. Starý muž zeslábl prací a zklamaným očekáváním, a aby znovu nabyl síly, nechal si šestkrát rychle za sebou pustit žilou. To zprvu k ničemu nevedlo, ale krátce nato ho postihla vážná otrava krve a septická horečka, což mělo za následek ochrnutí šířící se z podbřišku. Tenhle směr je v Dánsku obvyklý, jde to vždycky od podbřišku nahoru, zvlášť když jde o starší muže trpící tváří v tvář mladíkům jako Karel Laurids. Ten sice není synem hraběte, ale přesto mi ta situace připadá symbolická: hrabě leží na smrtelném loži s ochrnutým podbřiškem a na kraji postele sedí Karel Laurids, muž nové doby, a čím že se zabývá? Předčítá. Po tom ochrnutí totiž zeslábl hraběti i zrak. Tehdy ho zachvátí nedůvěra k vlastní paměti a on pošle pro Karla Lauridse, aby mu četl z dějin Temného vršku a znovu mu osvěžil mimo jiné to, co řekl velký Paracelsus.

Postel, ve které hrabě ležel, když mu Karel Laurids předčítal, postavili do laboratoře pod velkou díru ve střeše, skrz kterou měl hrabě přístroje zaměřené k nebeskému rovníku. Teď četl Karel Laurids v dějinách zpátky, od onoho dne, kdy hraběte opustili jeho hosté. Ale místo aby četl přesně, co tam stálo, měl stále na zřeteli svůj vlastní objev zákonů proměny. Při čtení, které pokračovalo týden za týdnem, se on a hrabě sblížili jako nikdy předtím. Přivedla je k sobě ona jediná rozhodující otázka, která zajímá i nás ostatní, totiž jestli čas opravdu existuje. S pocitem vzájemnosti, jež se jinak mezi pánem a sluhou nepatří, se spolu pohybovali vzdálenostmi, jež setřely slova velkého Paracelsa. Ten poté, co ho vynesli ze sklepů, kde si krátil čas tokajským a třemi kurvami z Kodaně, zvedl hlavu z nosítek a řekl, že tohleto doprdele určitě je střed světa.

Když došli až sem, byl hrabě upoutaný na lůžko a Karla Lauridse už nemohlo nic zastavit. Postupoval vpřed k přítomnosti a četl o tom, jak se krávy, koně a lidé na panství množili po krvi, o smrti hudebníků, o dobytčím moru, o plísních napadajících Temný vršek a jeho středověké zemědělství, jež proti nim bylo bezbranné, a o takovém neuvěřitelném množství dalších událostí, že i když začal číst na podzim, přišla mezitím zima. Na Štědrý večer vyšla Miss Clarizza po schodech do laboratoře a zavolala je dolů k večeři, kde děti a hraběnka u zlatých talířů čekali v bázlivém mlčení na papínka, tedy hraběte, který už byl v laboratoři tak dlouho, že si sotva pamatovali, jak vypadá.

Našla je v šeru, ve kterém Karel Laurids předčítal při světle kapalin světélkujících v baňkách. Když ji spatřili, poslali ji pryč se slovy, aby jim přinesli jídlo nahoru a že nepřichází v úvahu, že by přestali, poněvadž právě teď došli k obzvlášť zajímavému místu: Karel Laurids četl o úbytku plátna na Temném vršku, jak šafář přepisoval hraběti poštu a jak Jacoby zaznamenal, když se on, Karel Laurids, narodil. Občas se únavou zastavil, ale hrabě ho hned pobízel dál. Ten při předčítání neřekl ani slovo, šetřil si svoje námitky a byl si stále jistější, že má pravdu, a pořád víc přesvědčený, že nikdy nebyl blíž nesmrtelnosti, přestože už měl ochrnutou většinu těla. Karel Laurids četl o své výuce, o smrti svého otce a o případech, kdy bez dovolení opustil Temný vršek, a ani od knihy nezvedl oči. Hrabě žádal, aby mu šafářovu mumifikovanou mrtvolu s koněm a se vším všudy přinesli nahoru, a on se tak sám mohl přesvědčit, že právě smrt dodala šafářovi onen bystrý pohled, pod nímž život na Temném vršku šel dál beze změny. Zatímco ochrnutému hraběti se těžce dýchalo, četl Karel Laurids o svém milostném poměru s Miss Clarizzou. Odmlčel se jen na chvíli, když si přisedal blíž k hraběti, aby přehlušil sykot jeho slabého dechu.

Na Silvestra ochrnul hraběti i obličej a strnul mu v onom výrazu poroučivé pýchy, který se z něj vytrácel, jen když byl hrabě opravdu opilý. To četl Karel Laurids o svém objevu, že i když je hrabě přesvědčený o opaku, tak čas přesto plyne, a o tom, jak dřevěnou podrážkou holínky prorazil Jacobymu lebku a hodil ho do vodního příkopu. Pobízen zlobným pláním v očích hraběte (to bylo poslední známkou, že ještě žije) objasňoval Karel Laurids, jak bezprostředně předtím, než začal s předčítáním, zfalšoval zámecké účty a ukradl ze sklepů poslední zlaté dukáty. Považovat tahle doznání za záměrnou zlomyslnost vůči umírajícímu by bylo mylné, tohle čtení už hraběte i jeho sekretáře nad otázku viny a spravedlnosti dávno povzneslo.

Večer se děti, hraběnka a Miss Clarizza shromáždili u lůžka nemocného a Karel Laurids dočetl poslední svazek. Zatímco hrabě měl tváře horečnatě rudé, Karel Laurids byl velice bledý, ale hlas měl nadále silný a zřetelný. Četl o nových zákonech o dědické dani, které měly vstoupit v platnost tu noc, na Nový rok 1919. Kdyby hrabě zemřel až po půlnoci, těch několik cenností, co na Temném vršku zbyly, by podle nich připadlo státu. Vtom Miss Clarizza slyšela hraběnku zavzlykat a ucítila studený průvan v týle. Otočila se a mezi otevřeným oknem a šafářovou mrtvolou opřenou o zeď viděla stát Jacobyho. Kromě ní si bývalého sekretáře zřejmě nikdo nevšiml. Když se hraběti zastřely oči a začaly mu zapadat, obrátil Karel Laurids poslední list foliantu a četl o téhle novoroční noci a kdo byl přítomen a co se podávalo u stolu. Tehdy umírající naposled otevřel oči, pohlédl na svého sekretáře, a v tom okamžiku se ze dvora ozval zpěv strážných. Karel Laurids přestal číst, a jakmile zpěv odezněl, otevřely se hraběti oči doširoka, zamžily se a zešedly jako zeď kolem Temného vršku. Karel Laurids se narovnal, a když v tu chvíli zašustily listy knihy v průvanu, otočil se s vyčerpanou tváří k postavě bývalého sekretáře a řekl: “Shut the window, Jacoby!”

AMÁLIE TEANDEROVÁ

O domě v Rudk?bingu - O čase, který plyne

1853 1909

Je neděle dopoledne v Rudk?bingu na ostrově Langeland, Amálii jsou čtyři roky a přesně úderem jedenácté hodiny dává její babička otevřít velkou bránu občanům města. Ti stáli a mrzli na ulici, což je hold, pocta, známka pokory vůči Amáliině babičce, staré paní, kterou, jak vědí, stejně neuvidí. Teď je vpustili do tepla a oni defilují kolem temné nádhery pokojů, bronzových lamp ve tvaru nahých mladých mužů v životní velikosti a voliér s pestrobarevnými ptáky. Jdou nekonečnými chodbami, jež jsou osvětlené syčícími plynovými hořáky a vedou je kolem otevřených dveří. Tam na vyvýšeném místě, ke kterému se jde po schodišti z bílého perského mramoru, dlí první splachovací klozet v Rudk?bingu, na Langelandu a možná na celém dánském venkově. Stojí na čtyřech lvích nohách, a navzdory své tíze jako by se ta bílá mísa vznášela na zářivě červeném flóru květinových lístků namalovaných tak dovedně, že se zdá, jako by je právě teď zvířil větřík. Na stěně napravo od klozetu visí hodiny a pod nimi stojí Amálie v bílých naškrobených šatech. Vespod je nahá, a to stojí za povšimnutí, poněvadž Rudk?bingští občané, kteří kolem celý den procházejí, ti všichni, i děti, jsou přísně upjatí.

Amálie stojí k procházejícím zády. Na tom není nic divného, je to bohatá holčička, která má být na ozdobu a ukázat nejlepším rodinám v Rudk?bingu, že my, rodina Teanderů Rabowů, máme nejen ten nejfajnovější záchod, jaký kdy kdo viděl, ale i andělské děti, které se můžou k vašemu obdivu otočit zády. Tak smýšlejí ti, co jdou kolem, a stejně by smýšlela i stará paní, kdyby tu byla, ale ne Amálie. Otočená zády stojí, aby ve fajánsi klozetové mísy mohla pozorovat lehce prohnutý zrcadlový obraz svého publika.

A tady učiní objev, dokonce bych řekl jeden z objevů svého života. Vidí totiž, jak se místnost v zrcadle rázem propadne do trojrozměrného prostoru a za obrazem otřeseného úžasu dospělých a údivem otevřených pus dětí se objeví travnatá louka s cizokrajnými oranžovými zvířaty. Za ní Amálie tuší jasně fialový les, ze kterého je slyšet flétnu, a tehdy se s ní něco stane. Těžko říct, co přesně, mně to připadá, jako kdyby Amálie od tohoto okamžiku začala hledat právě hudbu téhle flétny a tuhle rajskou krajinu, která v jejích pocitech byla určená jen a pouze jí, i přesto, že za okamžik zmizela. Ona zůstala stát na té plošině celý den, pohroužená do vzpomínky na onu krajinu s triumfální melancholií vyvolených, dokud se ve vzdálených chodbách neztratily kroky posledního hosta.

Amálie nikdy svého dědečka neviděla, ale jednou jí teta Gumma ukázala jeho fotografii. Gumma byla po špatně zahojené zlomenině kyčelní kosti mrzák a pohybovala se labyrintem chodeb a nekonečnými řadami pokojů na černě natřené trojkolce komplikované konstrukce, jednou vzala malou Amálii na projížďku a v jednom pokoji, do kterého vjely náhodou a později se jim ho už nikdy nepodařilo znovu najít, jí ukázala Frederika Ludwiga Teandera Rabowa, jejího dědečka, na řadě daguerrotypů pořizovaných vždy s odstupem několika let od chvíle, kdy jako mladý v noční partii karet vyhrál starý ruční tiskařský stroj a několik balíků zežloutlého papíru, do doby, kdy se obrysy jeho svalnatého těla začaly stírat, až nakonec zprůhlednělo. Na pozdějších snímcích se vedle jeho ženy, Amáliiny babičky, dalo jeho tělo pouze vytušit v podobě oblaku prachu třpytícího se ve světle magnéziové lampy.

Poštovní noviny, které - posedlý okouzlením analfabeta z tištěného slova - začal vydávat, se tou dobou proměnily v deník a na něj si už dávno nikdo nevzpomněl. Všichni si pamatovali jen to, že Amáliina babička, o které se povídalo, že její otec byl popelář a vyklizeč záchodů a živil se tedy odvážením sraček, odjakživa byla jejich redaktorkou.

Ona sama už z rodinného domu nevycházela a veřejnost se setkávala s jejími ohromnými, pověstmi opředenými vědomostmi o městě a jeho okolí jen v novinách, kde dokázala předvídat narození a úmrtí a sebevraždy a úpadky dlouho předtím, než na ně došlo. Lidé ve městě tak pochopili, že jejich osud asi bude v rukou prozřetelnosti, se kterou stará paní zjevně má obchody. Proto si noviny udržely předplatitele, i když stará paní zmizela z dohledu a tiskárenští dělníci a novináři vstoupili mezi ni a noviny, z nichž se tehdy staly noviny snů: šest nelepených archů, kde v článcích a událostech předešlého dne víceméně všichni ve městě, na zbytku Langelandu a na většině Fynu hledali svoji budoucnost.

Tou dobou postavili bílý dům na náměstí, zamřížovaný, strmý a zubatý jako křídový útes. Sem se stará paní stáhla do ústraní, a v den, kdy předváděli splachovací klozet, byl dům otevřen poprvé za celé věky. Jen ti nejstarší ve městě si z doby, kdy se stavěl, uchovali neurčitou vzpomínku na obdélníkový dvůr bez ozvěny, zakrytou studnu a tiché tmavé sloupové galerie.

Někde v oněch mnoha pokojích a pracovnách stará paní nadále každé ráno diktovala svému tajemníkovi úvodník do novin, aniž se kdy naučila číst a psát. V těchto pokojích se jejímu muži a Amáliinu dědečkovi, na kterého okolní svět dávno zapomněl, taky začaly rozplývat obrysy, a po několika letech úplně zmizel. Ona sama se rodině ukazovala pořád méně a Amálie ji za celé své dětství viděla opravdu jen málokdy. Houfy nyní nezbytných prokuristů a sekretářů - stará paní vykoupila nejdřív několik dalších novin a potom tiskárny a papírny - dostávaly příkazy diktované na kouscích papíru a ráno je nacházeli na svých psacích stolech v kancelářích a písárnách, jichž se v nekonečném bílém domě zařizovalo pořád víc.

Ani v den onoho významného představení, ani v onu neděli splachovacího klozetu se stará paní neukázala, ale navzdory její nepřítomnosti (a kdo ví: snad právě díky ní) měli návštěvníci silný pocit její přítomnosti, který sdíleli se služebnictvem i s jejími příbuznými. Ti si všimli, že přípravy na tenhle den začaly bez varování: jednoho dne služebnictvo překvapily rezavé údery dláta a ostrá vůně čerstvého dřeva a na konci jedné z chodeb našli šest cizokrajných řemeslníků, soustředěně a s velkou zručností pracujících na jakémsi neprůhledném úkolu a mluvících jazykem, který zněl, jako kdyby se olizovali kolem pusy. Po čtrnácti dnech zmizeli a zůstala po nich zamčená místnost. Ta se následující neděli odemkla a ukázalo se, že v ní je tenhle zázrak, splachovací klozet, tehdy možná nejfajnovější prostředí na sraní v celém Dánsku, objednané a zaplacené starou paní, která v mládí kopala a prodávala rašelinu a žila v chalupnické usedlosti, kde to vypadalo jako na hnojišti. Pak její muž, nyní zmizelý Frederik Ludwig, v závratné opici vyhrál ruční tiskařský stroj a začal vydávat poštovní noviny, jež jeho i jeho rodinu dovedly až do vytouženého snu o spoustách peněz, který se zdá nám všem.

Svým způsobem je Amálie obyčejné dítě, holčička ze zámožné zbohatlické rodiny, a má rodiče, dětství, dospívání a život, ke kterým se za chvíli vrátíme. Ale zároveň je něčím zvláštní. Je to člověk, který učinil objev - nebo aspoň má ten pocit -, že je něčím zvláštní. Tím v nás všech, přinejmenším ve mně, rozeznívá strunu, jejíž tón připomíná osamělost dítěte vyrůstajícího ve víře, že je úplně samo. Proto Amálie hleděla do všech lesklých ploch, do vyleštěného řemení, do výloh obchodů a fermeže školních lavic. Učitelky na ni volaly, ale ona je neslyšela, protože hledala hlubší pravdu v prodlouženém zrcadlovém obraze svého kalamáře. Ostatní dívky ji škádlily ve snaze proniknout do její přespříliš dospělé a nepochopitelné izolace a chtěly ji z ní vytrhnout. Nakonec z ní Amálie jednoho dne vyšla sama od sebe a na školním dvoře seřezala ty největší holky, ustřihla jim copy a spálila jim jejich světlé vlasy, a ukázala tak všem, i učitelům, že si její roztržitost pletli s mírností, a i když je to teprve devítileté dítě, má v sobě spousty vypočítavé brutality. Pak ji všichni nechali na pokoji, přinejmenším skoro všichni, dokonce i služebnictvo a její matka. Ta ji často musela hledat celé hodiny a nakonec ji našla v nějaké vzdálené části domu, jak sedí na židli, kterou si přitáhla před zrcadlo na chodbě, a s lokty opřenými o pozlacené konzoly zírá někam za svoje lokýnky a čerstvě vyžehlený bílý límeček. Těm, co ji chtěli odtáhnout, i matce, krátce a nestydatě odpovídala, drze i zasněně zároveň.

Je na tom cosi záhadného, že by dítě mohlo udržet tajemství tak dlouho. Možná se Amálie ve skutečnosti někomu svěřila, ale to není důležité, tady píšeme dějiny snů. Dětství a dospívání připadalo Amálii jako doba naprosté a úplné samoty až do dne, kdy našla spojence ve svém otci. Do té doby se mlčky a nepřítomně pohybovala po ulicích a ve škole mezi lidmi a v prostředí, kterých jako by si sotva všímala, což u dítěte není normální, a ani to pro něj není dobré. Dlouhá odpoledne trávila doma na nekonečných toulkách a koukala po oranžových zvířatech a jasně fialových lesích. Někdy zabloudila a musela chodit celé dny, dokud ji náhoda dřív či později nezavedla do písárny nebo na chodbu, kterou znala.

V těch letech udělá několik důležitých zkušeností a nasává do sebe náladu tohoto střapci ověšeného domova. V rozdílnosti nesčetných místností všude nachází tutéž převracející se tíhu jako u tropických palem vychýlených z rovnováhy a nepřemístitelné židle vznášející se v mracích třásní, i v knihovnách a pracovnách, kde se police a těžké psací stoly nepřevrhnou zřejmě jen díky váze knih. Všude panuje ticho, i zvuk plynových lamp je pohlcován třpytivými závěsy a naškrobenými portiérami, nepropouštějícími žádné světlo a příliš těžkými, než aby je Amálie mohla roztáhnout. Proto jí na jejích toulkách nikdy není jasné, jestli pokoje, které míjí, mají okna do ulice, do úzkého dvora bez ozvěny, nebo z nepochopitelných důvodů leží někde uprostřed toho nepřehledného stavebního díla.

Někdy Amálie potkala babičku, ale při těch příležitostech viděla stará paní vnučku jen zřídka. Pomalu slepla, ale přesto, vedená instinktivní prostorovou pamětí, spěchala pokoji bez obtíží, zabalená do vlny jako pumpa. Šla do kanceláře, o které věděli pouze ona a její tajemník. Tam navzdory všemu, navzdory postupující slepotě, zhoršenému sluchu a izolaci každý den vykřikovala slavný úvodník svých novin, který předvídal politický pohyb abonentů a řídil se podle nich. Noviny tak byly pokládány za nepodplatitelné a neměnné, zatímco ve skutečnosti byly zpočátku konzervativní, nacionalistické a loajální k Estrupově diktatuře, pak nejprve kritické a buřičské, potom radikální a revoluční a nakonec nenápadně sklouzly zpět k výchozímu bodu, zčásti sledujíce, zčásti předjímajíce pohyb čtenářů, kteří tak v novinách neustáli; nacházeli jen a pouze sebe sama.

Amálie přirozeně znala otce odjakživa. Přesto dává smysl, když se řekne, že se ho dohledala až asi v devíti letech. Právě tohoto výrazu, “dohledat se”, ona sama později při vysvětlování svých pocitů použila.

Jednou večer zaslechla někde v domě nějaký zvuk, šla za ním a zjistila, že to je jen vzdálený klapot služebnictva a Gumminy trojkolky. Šla dál a slyšela jiný zvuk. Zamířila za ním a poznala tuberkulózní kašel matky. Slyšela třetí zvuk a vydala se za ním, a pak se něco stalo. Vešla do velkého osvětleného pokoje, kde se ozývaly hlučné hlasy. V tom pokoji právě probíhalo něco jedinečného, tady babička, která se jinak až na nanejvýš nutné případy zcela vyhýbala veřejnosti, slavila jubileum svého podniku. V okamžiku, kdy Amálie vstoupila, její otec Christoffer Ludwig Teander Rabow vstal, aby promluvil. Amálie se na otce málokdy podívala přímo, ale teď se na něj zahleděla a všimla si lehké, ale hrůzné podobnosti mezi ním a portréty jeho otce, které jí Gumma jednou ukázala: i obrysy jejího otce Christoffera Ludwiga byly tak setřené a jeho tělo tak prchavé, že člověk v některých okamžicích přímo skrz něj tušil dědečkovy portréty na zdi za ním.

Amáliin otec Christoffer se narodil a vyrostl jako panenka v ochromující péči služek, jíž ho přenechali rodiče, pohlcení prací s psaním a redigováním a tisknutím a roznáškou novin a účetnictvím a investicemi a nakupováním a styky s občany. Ti si tehdy ještě pamatovali, že od Frederika Ludwiga kupovali rašelinu, a chovali se k nim s opovržením. To postupně vyprchávalo, jak se účetnictví firmy rozrůstalo a musela se zaměstnat výpomoc do kanceláře. Když byl Christofferovi jeden rok, vzhlédla jeho matka - pozdější stará paní - od svých čísel, jež ovládala s ekvilibrismem žongléra bez ohledu na to, že neuměla číst. Spatřila syna a její první myšlenkou bylo, jestli už třeba není dost starý na to, aby běhal s novinami. Dala z něj stáhnout dlouhou bílou košilku, ale zjistila jen, že jeho tlusté nožičky, přecitlivělé od polibků služek a vonící parfémovaným pudrem, neunesou ani jeho samotného, poněvadž mu je teprve jeden rok. Potom si na něj zase nevzpomněla, dokud mu nebyly čtyři. Když viděla, že už se udrží na nohou, dala mu ušít kompletní oblek, s vestou, sakem, vysokým límečkem a volnými manžetami, a služky ho každý den musely z dětského pokoje doprovázet chodbami do jeho soukromé kanceláře, ležící vedle kanceláře jeho otce. Tam ho na zvýšené židli ponechaly o samotě, přerušované jen nenadálou hudbou z krabice na doutníky se zabudovaným hracím strojkem, který měl spustit, když Christoffer nabídne obchodním přátelům jeden ze speciálně pro rodinu dovážených havanských doutníků. Těmi ho matka zásobila, a taky mu nezapomněla otevřít reprezentační konto, protože neměla ani za zlámanou grešli pochopení pro podstatu dětství. To se mimo jiné ukazovalo, když s mužem brali Christoffera do vznešených společností, kam je zvali, protože městský starosta a lékaři a kněží a advokáti a konzulové a továrníci a grosisté se báli těch dvou povýšenců, toho prapodivného páru, co ještě s sebou všude nosil zápach rašeliny a stáje, a k tomu syna, tu cvičenou opici, říkali lidi, toho dobře oblečenýho trpaslíka, to našminkovaný nemluvně. Proto se Christoffer Teander od nejranějšího dětství učil skrývat neklid za maskou zdánlivé lhostejnosti, až si ho už vůbec nikdo nevšímal. Jednoho dne jeho otec zvedl hlavu od mnohaleté tvrdé práce a pochopil, že se v něm asi mýlili, protože synův psací stůl byl plný ne účtů, článků nebo přehledů, nýbrž bájných zvířat vystříhaných z novinového papíru. Frederik Ludwig by jinak žádal po synovi vysvětlení, ale jeho obrysy tehdy už byly v rozkladu a hlas se mu třepotal, když se Christoffera zeptal, proč nepíše. Z váhavých odpovědí pochopil, že syn neumí číst ani psát a je analfabet jako on sám. Když oněmělý žalem ukázal po místnosti, kde se rozstříhané archy novin z Christofferova dětství válely metr vysoko, odpovědělo dítě: “Vždyť jdou tak lehko od sebe, tati, protože nemají slepený hřbet!”

Frederik Ludwig by býval manželku varoval, ale hlas mu vypověděl službu. Krátce poté německý rodinný lékař dr. Mahler na její pokyn poslal Christoffera do nejbližšího sanatoria, kde hoch prošel vodoléčbou dr. Kneippa. Při předepsaných podzimních ranních toulkách naboso po zrosených loukách si uhnal strašlivý oboustranný zápal plic, který mu v hubeném těle zůstal vězet v podobě ošklivé horečky. Ta se ho nechtěla pustit ani po návratu do rodného domu, kde jeho otec Frederik Ludwig už byl jen neurčitým stínem na gobelínech a vysokém deštění. Přestože tehdy ještě nebylo Christofferovi dvacet, vypadaly mu vlasy, což mu dodalo nápadné podobnosti s otcem. Snad proto si rozkladu Frederika Ludwiga sotva někdo povšiml, když se mu teď (christoffer do puntíku podobal.

jednou ráno se Christoffer probudil a cítil, že horečka ho opustila. I hnán popudem uskutečnit své sny jinak než vystřihovat je z papíru, rozhodl se odcestovat. Marně však hledal šaty. Nevěděl, kde jsou, protože kolem něj odjakživa byly ženy, které ho oblékaly. Našel jen kravatu, ale tu si nebyl schopen uvázat. Odešel z rodného domu v pantoflích a v pyžamu a starosti odehnal mávnutím ruky, vždyť co je kravata proti osobní svobodě. Vzdal to až pozdě odpoledne poté, co se ztratil a bloudil ulicemi za posměchu lidí. Ti si na něj ukazovali a věděli, že tamhle jde redaktorky syn, který si ani neumí zavázat tkaničky. Domů dorazil v noci, ale matka zamkla dveře. Když ho ráno pustili dovnitř, byl v jeho dřív tak horečných a nesoustavných pohybech jakýsi nový, zmrzlý klid, jako by venku v chladné noci, když seděl na schodech a pozoroval blikající hvězdy, zanechal svou netrpělivost. Druhý den si poprvé vzal švýcarské kapesní hodinky, co měl od konfirmace, aniž se; dokázal naučit hodiny, a jeho matka, jíž začali říkat “stará paní”, si byla jistá, že se podřídil. Když se ho následující týden zeptala, kolik je hodin, a on odpověděl správně, naplnily se jí oči triumfem podobným lomu, pod čím si my ostatní představujeme štěstí.

Když s manželem začali vydávat poštovní noviny, nechala se ona, která jinak znala jen roční doby a rozdíl mezi nocí a dnem, unést chodem času, neodvratným plynutím minut a vteřin, a snad díky své předvídavosti a od ní neoddělitelnému smyslu pro obchod dřív než ostatní pochopila význam času pro ekonomické kalkulace. Dala nakoupit přesné švýcarské chronometry a postavit je ve všech kancelářích, potom ve všech chodbách a průchozích pokojích a časem i v ložnicích, kabinetech a na splachovacích klozetech. Každé ráno byla vzhůru dřív než všichni ostatní a synchronizovala tu spoustu hodin, z nichž stovky měly bicí stroj. Ty každou čtvrthodinu rozechvívaly dům absolutně přesnými a naprosto současnými křehkými údery. Když se začala dělat neviditelnou, rozdělila svým zaměstnancům den. Všude v kancelářích, v tiskárně, v redakci a ve skladech zboží se jakoby samy od sebe objevily vzkazy, stanovující dobu příchodu, průběh pracovního dne, sotva dostačující odměřený čas na oběd a dobu ukončení práce.

Christoffer Ludwig vstoupil do těchto rovných ulic času s pílí a puntičkářstvím, jako kdyby jeho láska k bájným zvířatům z papíru ve skutečnosti vždy byla jen dychtěním po pořádku. Ten teď nacházel v přehledech účtárny, ve žlutých archivních skříních a v rostoucích hromadách objednávek. To všechno procházel jen proto, aby mohl vypracovávat ony nekonečné rozvrhy, které - aniž kdo mohl vysvětlit, odkud příkaz přišel - jako by byly jeho velkým závazkem a zodpovědností. Tyhle rozvrhy, to byly časové plány, kde si mohl nalistovat jakýkoli časový údaj a podívat se nejdřív, co on sám má na práci. První rozvrh byl přehled jeho vlastního času od chvíle, kdy ho ráno v ložnici oblékly panské, zprostředkovatelky ve věčném sváru mezi ním a kusy šatstva, se kterými nikdy neuzavřel mír, až do okamžiku, kdy mu večer v ložnici zase pomohly do postele po dni stráveném ve velké kanceláři a dlouhým putováním po chodbách. V těch se nikdy nevyznal, a cestu našel jen proto, že ho doprovázela jedna z panských. Ty se zase držely chodeb, které poznávaly s jistotou, a nikdy se po domě nepřestaly pohybovat bez svíravého strachu, že zabloudí.

Christoffer popsal svůj vlastní čas tak přesně, že se dala nalistovat každá půlvteřina dne i noci. (To byla namáhavá práce. Přestože do takové míry nesnášel ve své blízkosti ženy, bděly u jeho postele několik měsíců tři panské, aby mohl popsat, jak normálně probíhá je -

ho spánek.) Pak se zaměřil na ostatní zaměstnance kanceláře. Ne že by s výzkumem svého vlastního času byl hotov, ale matka na něj pospíchala.

jednoho dne pak stará paní zmizela. Ráno vidělo několik zaměstnanců, kteří přišli zvlášť brzy, aby si uklidili v kancelářích, jak zpovzdálí sleduje syna, když ho vedli domem. Ten teď byl jako jeden velký harmonický hodinový stroj. Christofferovy pohyby byly všude synchronizované s nesčetnými hodinami, které cestou do kanceláře míjel, a zaměstnanci cítili, jak se lhůty dodávek, konečné termíny a dala splatnosti směnek kolem nich zhustily v hmotnou atmosféru. Stará paní zůstala stát u dvojitých dveří do synovy kanceláře a soustředěně pozorovala jeho skloněná záda. Tehdy ji viděli naposled. Pak se stará paní otočí a zmizí v labyrintech a těch, co ji pozorují, se zmocní myšlenka, že pod těmi těsnými atlasovými šaty a korzetem, který jí dvě z nejsilnějších kuchyňských každé ráno stahovaly ojnicí, se její tučné tělo pohybuje se škádlivou mladistvostí, jež sama o sobě je strašlivým výsměchem času. Ale ta myšlenka jim připadá tak nezvyklá, že jeden před druhým sklopí zrak a odstrčí ji od sebe.

Prázdno, které po staré paní zůstalo, zaplnila automatika, s jakou podnik dál rostl. Zpočátku byli novináři otřesení, když se jim nezbytné, ale nenapsané články jakoby zhmotňovaly v pletených koších na psacích stolech. Tiskárenští dělníci ráno s údivem nacházeli nevysvětlitelné, samy od sebe došlé dodávky papíru a prokuristé skrývali svůj úžas nad stále mohutnějším proudem objednávek, které samy od sebe přicházely z celé země a časem i z dalekých kontinentů s nevyslovitelnými dodávacími adresami nebo s poštovními směrovými čísly napsanými exotickými znaky. Ale postupně se uklidnili pomyšlením, že stará paní se jako nějaký egyptský faraón jen stáhla do ústraní daleké hrobky nebo na některý ze svých luxusních záchodů a dohlíží na ně na všechny z pozlaceného sarkofágu, dostatečně prostorného pro její tělo, určitě i nadále mohutné a pohyblivé jako tělo nosorožce. Pochopili, že mohla takhle jednat, poněvadž vše bylo uvedeno do věčného pohybu, krátce řečeno, protože se jí podařilo uskutečnit sen zbohatlíka, povýšence, parvenu, tyrana a ředitele o úplném, stoprocentním a pevném ovládnutí času.

Taky jí, říkám si, určitě dopomohlo ke klidu, že Christoffer Teander seděl každý den skloněný nad svými sloupci čísel a narovnal se, jen aby si odcvrnknul zrnko prachu spadnuvší mu na výložky kabátu, bezvadné stejně jako jeho nadpřirozeně bílé límečky, nebo na náprsenku, tuhou jako brnění v rytířském sále, který stará paní dala v domě zařídit. Při těchto drobných gestech, jež by u jiných byla projevem živého zájmu o vlastní zevnějšek, se Christoffer podobal loutce a tajtrlíkovi víc než kdy předtím, víc než když jako malý mlčky doprovázel rodiče na návštěvách. Poněvadž na své zaměstnance nikdy nepromluvil, nikoho nenapadlo - dokonce ani panské, které každé ráno a každý večer bez zvědavosti pozorovaly jeho nahotu -, že za tou matnou lysou lebkou, vyhaslýma očima a třepotavými obrysy se skrývá živý člověk. Tenhle názor se nezměnil, ani když byly ohlášeny jeho zásnuby.

Jednou ráno obdrželi všichni známí a obchodní přátelé rodiny bílou kartičku oznamující radostné zasnoubení Christoffera Ludwiga Teandera Rabowa s proboštovou dcerou Kateřinou Corneliusovou Bakovou. Všichni si mysleli, že to je žert, protože se s jistotou vědělo, že Christoffer Ludwig a proboštova dcera se nikdy nesetkali. Zaprvé on v dětství a mládí vyšel ze své předimenzované kanceláře opravdu jen málokdy, zadruhé ho pak vždy patřičně doprovázeli sluhové nebo rodiče a zatřetí Kateřina v tu chvíli vždy byla pryč, v německých lázních, kde jí marně kurýrovali už tehdy ošklivý kašel. Přesto ta kartička ve většině lidí zanechala hlodavou nejistotu. I když nepodepsaná, byla vytištěná písmem Venus Extra Bold, které spolu s těžkou, hořkosladkou vůní sušených australských karafiátů většině z nich připomnělo Christofferovu matku a její vládu nad budoucností. I pastor Cornelius nejdřív užasl, potom se rozhněval, pak se rozzuřil a konečně došel klidu v mlčenlivém zamyšlení. Několik dní kroužil kolem dcery, jejíž mlčení přerušovaly jen záchvaty kašle, a nakonec vyhledal Christoffera Teandera. Najde ho v jeho kanceláři a beze slova před něj položí oznámení. Christoffer si ho důkladně prostuduje a pečlivě srovná uvedené datum zásnub se svými rozvrhy. Až pak se na probošta podívá a beze stopy úsměvu řekne: “Je docela vyloučené, že by se tyto zásnuby konaly, pokud netrvaly méně než půl vteřiny.”

Cornelius od něj odejde v přesvědčení, že to všechno je jen drsný žert, a o Christofferovi si pomyslí, že to je ale vůl, totální a neskutečnej vůl, amen.

Několik měsíců nato přišla pozvánka na svatbu. Roznesli ji v noci, aniž někdo viděl jak. Byla nevkusná a rozmařilá, tištěná zlatotiskem na archu tuhého ručního papíru, zdobeném monogramem staré paní: mitrou omotanou hedvábným šátkem, tištěnou reliéfním tiskem, a dekorovaném amorky s láhvemi šampaňského v baculatých ručkách a se znakem Rudk?bingu podél okraje kolem dokola. Pozvánka udávala průběh onoho velkého dne od sňatku, kdy pár sezdá sám probošt v půl šesté ráno, aby se služebnictvo a v neděli pracující prokuristé a tiskaři stihli vrátit do začátku pracovní doby, přes slavnostní recepci, připravenou v podlouhlém dvoře, až k večerní oslavě s časovým plánem stanoveným s přesností na vteřiny. Stálo tu, kdo z občanů města pronese jak dlouhý proslov, včetně krátkého referátu o obsahu a předpisu, jak dlouho bude trvat potlesk. Pak se mělo pokračovat v pojídání stanoveného menu, v němž se záliba staré paní v jídlech z chudého dětství a mládí nestvůrně pojila s jejím okouzlením z bohatství. Měla se podávat ječná kaše se šampaňským, špekový svítek se sirupem a créme de menthe, vinné želé z Château Margaux a marcipán prekonzervovaný v kachním sádle. Ke kávě a koňaku a čisté bramborové pálence, které stará paní nadále dávala přednost před likéry a dezertními víny, se ke štukovaným stropům měl odpalovat ohňostroj, osmnáctičlenný orchestr v hasičských uniformách měl hrát k tanci a mělo se podávat cukroví, celá kávová zrna, pšeničný chléb, hroudy másla, lívanečky s marmeládou z černého rybízu a sudové bavorské pivo. Na pozdní noc byli z jedné vzdálené vesnice objednaní čtyři silní a hrubí chlapi, čtyři opravdoví surovci, placení za to, že zůstanou střízliví do prvního úsvitu, kdy pomůžou ven posledním hostům. Ti tu byli uvedení jmenovitě, jak ti, co vyjdou do svítání dobrovolně a mezi sebou si ponesou poslední sud bavorského piva, tak ti, co se budou vzpírat a odmítnou jít domů, a budou tak bránit úklidu, díky kterému se mělo v pondělí začít včas. Proto jim ti pořezové vybourají spodní čelist, praští jim hlavou o bílou podlahu z bukových parket a vyhodí je na ulici. Oni zůstanou ležet ve strouze ve vlastní krvi a hlenu do blíže určené chvíle, kdy odtamtud odlezou. Velký dům v čele náměstí tak pozdraví paprsky ranního slunce s blyštivými okny a pílí, jako by se až na onu šťastnou událost nic nestalo, a už dost a s nejsrdečnějšími pozdravy, psala stará paní, obzvlášť těm, co jsou pozvaní k jídlu. Jejich seznam pak následoval, podepsaný jejím jménem.

Lidé ve městě přijali tuhle pozvánku se stejným rezignovaným údivem, s jakým by se dívali na zatmění Měsíce. Ti, co se ke svému překvapení našli na seznamu řečníků, se sklonili pod tíhou osudu a autoritou staré paní a začali si poznamenávat body podle referátů v pozvánce. A oni tři advokáti, kteří pochopili, že přijdou o zuby a z oslavy domů polezou po čtyřech, se objednali u zubaře a dali si na dveře kanceláře cedulku s oznámením, že den po svatbě bude zavřeno. Stará paní měla ve městě tak velký respekt, že se vzepřel jedině pastor Cornelius. Následující neděli vpletl do kázání pasáž, která všem připomněla, že běda vám, kdož se nyní smějete tomuto drsnému žertu, a běda vám, kdož jste bohatí, neboť vám se povede obzvlášť zle. Potom se oblékl do černého a šel na náměstí. Vrata domu našel zavřená. Když zatahal za šňůru zvonku, nikdo se neozval, ale připadalo mu, že všechna okna domu na něj prázdně zírají. Domů přišel plný energického hněvu a bojového ducha, a tam našel dceru, jak si zrovna zkouší svatební šaty došlé z Kodaně, aniž se vědělo, kdo je objednal. Padly jí dokonale a vzadu dokonce měly rafinovaný systém kostic, které jí narovnaly křivá záda a dodaly jejímu slabému tělu překvapující a hrdý postoj. V tuhém živůtku měly zasazený hadřík navlhčený kafrovými kapkami, a přišel s nimi i mátový olej na postříkání závoje, aby Kateřina nezkazila oddavky záchvatem kašle. Pastor Cornelius - jenž jinak vždy procházel životem důstojně - utíkal do kostela. Když tam doběhl, vztek se mu zhustil v pěnu kolem úst, která ještě lehce zmodrala poté, co se dověděl, že přišel vzkaz, v kolik hodin kočár a ostatní vozy přijedou. Taky se začaly vázat věnce, poněvadž stará paní si na rozdíl od jiných lidí nepřála výzdobu z čerstvých květin, nýbrž věnce ze sušených karafiátů a orchidejí, které už dávno dorazily z Madeiry. Varhaník dostal seznam hudby, kromě obvyklých duchovních písní se měla hrát i řada starých popěvků. Ale probošt stále ještě nebyl porazen, on měl na své straně Boha proti téhle ženské, téhle rohaté obludě, co se nikdy v kostele neukázala. Nikdy jí nevěřil, a každý věděl, že nemůže skrýt, jak je jednoduchá. Teď zašla tak daleko, že žádala, aby se v kostele hrály neslušné popěvky, ale to se s jeho dobrou vůlí nemělo stát. Vtom si všiml, že mezi dokumenty týkajícími se sňatku - kromě seznamu pro varhaníka a předpisů pro něj, probošta, se vsunutými místy v hranatých závorkách, kdy si při svém svatebním proslovu odkašle a kdy zvedne hlavu a rozhlédne se po farnících - je arch papíru vštěpující všem, že si nesmějí zapomenout deštník, poněvadž při odchodu z kostela se na svatební pár a hosty snese na znamení nebeského požehnání lehký deštík. V posledním panickém protestu sáhl probošt po matrice v představě, že když ji odstraní, mohl by sňatku zabránit. Ta se mu v rukou otevřela, a jak jeho hněv vyprchával a zůstávala po něm unavená skleslost, četl v ní o sňatku Kateřiny Corneliusové Bakové a Christoffera Ludwiga Teandera Rabowa, jako kdyby už byl skutečností. Když listoval dál za popsané archy do prázdných a nepředvídatelných stran, našel vlastní rukou zapsaná data narození a krtin tří dcer, které Kateřina k úžasu svému i okolního světa porodí. Tehdy pochopil, že vesmír je proti němu. Poprvé si připadal sedřený, starý a sešlý, poprvé pocítil svůj věk jako odstup mezi sebou a světem. Ten pocit ho neopustil, ani když později škrtal kritická slova ve svých kázáních. Ta se v době před svatbou dále zmírňovala, poté co nahlédl výhody z toho, že provdá svou krtičnatou a na plíce nemocnou dceru za korunního prince rodinné dynastie, i když tím princem je šašek, přitroublo a kýválek jako Christoffer Ludwig.

Sňatek proběhl podle směrnic vytyčených v pozvánce. V kostele probošt sám vedl svou dceru k oltáři, kde čekal Christoffer Ludwig. Jeho doprovázel dr. Mahler, protože Christoffer neměl žádné příbuzné, a jelikož vyrůstal jen mezi dospělými, nenašli se ani žádní přátelé. U oltáře na sebe oba mladí lidé pohlédnou beze známky poznání a těm, co stojí nejblíž, se zdá, jako by Kateřina, která přes závoj prosáklý mátovým olejem možná špatně viděla, sáhla po lékařově paži ve víře, že si má brát jeho. Nikdy se nezjistí, jestli se ti dva mladí předtím viděli. Pastor Cornelius se při oddávání přesně řídí svými písemnými směrnicemi a tváře obou jsou bez výrazu, až na záchvaty kašle, kterými se navzdory opatřením Kateřinino tělo několikrát roztřese, a roztržitý neklid, s nímž Christofferův pohled několikrát opuštěně zatěká po místnosti bez hodin. Déšť, jenž se při odchodu manželského páru spustí, vytrvá celou noc se záhadnou energií, která do rána promění strouhy v řeky. Ty bez odporu odplaví z pustého náměstí krvácející a těžce opilé advokáty, aby se všechno mohlo splnit tak, jak se to předpovědělo. Stará paní sama se během oslav ani na okamžik neukázala.

Amálie se narodila jako nejmladší ze tří dcer Kateřiny a Christoffera Ludwiga a jako dítě ani na okamžik nezapochybovala, že její otec je automat. Manželství přivodilo v Christofferově životním stylu jedinou změnu: každý večer po večeři ho jedna ze služebných od stolu odvedla do obývacího pokoje k rodině, zatímco dřív, ač nekouřil, sedával sám v kuřáckém salonu. Ve tváři se mu ale nezměnil onen výraz ničím nepoznamenané uctivosti, který měl od dětství, a očima pořád visel na některých hodinách v pokoji, jako kdyby sledoval pohyb ručiček, což taky pravděpodobně dělal. Naproti němu v pohovce seděla jeho žena, která kvůli své slabosti nemohla ani vyšívat, což bylo to jediné, o co se kdy zajímala. Jen opravdu málokdy během svého dětství a dospívání Amálie slyšela, že by rodiče spolu hovořili, a všechny tři sestry se už jako malé naučily být potichu a nehýbat se. Panské, dnem i nocí pracující na marném úkolu dostat z toho nekonečného domu prach a onen kompromitující zápach stáje, který mazlavé mýdlo i sušené fialky nikdy úplně nevytlačily, procházely pokojem s peroutkou a často tu nehybnou rodinnou skupinku přejely oprašovadlem ve vire, že stejně jako kopie řecké klasiky v životní velikosti patří k mobiliáři. Tuhle iluzi jen tu a tam narušil Kateřinin suchý kašel či stále znatelnější pohyb v Christofferových obrysech. Přesto se zde musíme vyhnout myšlence, že v domě rodiny Teanderových bylo mrtvo. Oni “e sice moc nehýbou a nepopiratelně se zdají mátožní, ale to možná Je tím, že život v téhle rodině - stejně jako u všeho dánského měšťanstva v té době - se posunul z vnějšku osob do jejich nitra nebo do jejich okolí, a obzvlášť pak do hodin. Tenhle jakoby voskový manželský pár a jejich tři děti tak ozřejmují sen o spojení nepředvídatelného života s mechanikou hodin a normálního času.

Amálie si odmalička zalidňovala ticho kolem sebe hlučnými sny, ve kterých si podmaňovala Zemi. Až když babička otevřela dům, aby se občané města mohli obdivovat jejímu splachovacímu klozetu, zjistila Amálie, že její sny jsou obrazy skutečnosti, existující v zrcadlech. Tehdy se začala po velkém domě toulat. Zpočátku se matka pokoušela ) l v tom bránit, ale byla příliš slabá. Tuberkulóza, ošklivá už když se vdávala, se jí ještě zhoršila v oněch třech případech, kdy Christoffer uslyšel hlas své matky. Stejně jako všichni ostatní už přestal na starou paní myslet, a byli tací, podle kterých už vůbec přestal myslet na vše kromě času, který zase je tak abstraktní, že se před myšlenkou rozplývá. Tudíž to pro něj musel být šok, když jednou v noci na něj matka promluvila a donutila ho vstát do tmy, ve které nic neviděl. Vedla ho nahého pustým domem a prázdnými pokoji osvětlenými měsícem, kde Christoffer viděl, že jedinou stopou po matce je ten poroučivý hlas, jemuž se nedalo odmlouvat. Vedl ho k bílým dveřím, které otevřel a až u postele viděl, že v ní leží jeho žena. Ucítil v týle dech staré paní a poslušně si na spící ženu lehl.

Když se to stalo potřetí, dopustila se Kateřina poprvé a naposled v životě zločinu. Při návštěvě v rodném domě ukradla otci ze skříně starý rezavý revolver, který si pamatovala z dětství, ale probošt na něj už dávno zapomněl. Po takovém vynaložení energie musela měsíce čekat, než bude mít dost síly, aby se přesvědčila, že je nabitý. Až bezprostředně předtím, než porodila Amálii, ho po probdělé noci odjistila a dala si ho pod polštář, do budoucna pevně odhodlaná střílet po všem, co otevře dveře ložnice poté, co půjde spát, i kdyby to byl přízrak její tchyně.

Tohle opatření se ukázalo zbytečným. Po narození Amálie slyšel Christoffer Teander matčin hlas už jen jednou, a to byl téměř k nepoznání.

Bylo to při podnikovém jubileu staré paní, které nebylo předem inzerováno, ale dvaapadesáti pozvaným, samým mužům, se zhmotnilo v podobě dvaapadesáti současných a totožných ujištění, že jsou pozvaní, v čem spočívají jejich závazky a že se prostě mají dostavit. Sešli se v určený čas u Rabowů ve velké oválné jídelně osvětlené pouze svíčkami a velký oválný stůl byl ozdobený černým sametovým ubrusem lemovaným valencienskými krajkami. Tohle střídání černé a bílé barvy se opakovalo na dvaapadesáti stejných fracích hostů. Když přišli, všem současně kmitlo hlavou, že nevědí, jaké jubileum se dnes slaví, protože data triumfů rodiny Rabowů byla zapomenutá a oválný pokoj s oněmi mnoha svíčkami jako by byl vyzdobený k pohřební slavnosti. Až tehdy všichni spatřili starou paní. Seděla v čele stolu, tělo, větší a neforemnější než si je pamatovali, vtlačené do tmavé vyřezávané dubové židle s opěradly, a dočista to vypadalo, jako by seděla ve vlastní, na výšku postavené rakvi a čekala na svůj pohřeb. Takový dojem potvrzovalo to, že u jedné stěny vystavila svůj náhrobní kámen: ke stropu vysokou, dohladka vyleštěnou, nadpřirozeně zářící a blyštící se desku že švédské žuly, na které ve vší skromnosti stálo už jen její jméno, obšírný seznam osobních i veřejných vítězství jejího života, veršovaný hold sepsaný jedním známým básníkem z Kodaně, tři kříže a holubice z vykládaného mramoru.

Ani slovo nepadlo při jídle, držícím se s neomylnou přesností přehledu, který všichni pozvaní tak či onak znali a jenž každé slovo činil zbytečným. Podávala se sladká, těžká, prastará madeira a malé kousky suchého pečiva.

Hovořilo se, až když se mělo rozhodnout o výsledku soutěže. I a by la jedinou zveřejněnou předzvěstí jubilea staré paní. Vyšla na první straně novin a spočívala ve dvou verších:

O tomto listě mnoho dobrého lze říci, ale když jeho vady člověk jmenovat má…a všichni pozvaní předem věděli, že musí s sebou mít návrh na dokončení veršů. Ty teď jeden za druhým předčítal Christofferův tchán a pokračoval, dokud nebylo přečteno všech dvaapadesát. Všichni současně věděli, že výtečný a nejlepší a vítězný je návrh dr. Mahlera, a sborem ty dva zlaté verše citovali:

Tak není, co dalo by se říci, a vůbec nic mě tady nenapadá.

A zmlkli, protože pokoj se třásl, jak všechny hodiny v domě bily současně. Pak se naposled servírovalo. Všech dvaapadesát hostů současně pohlédlo na starou paní - ta nepronesla jediné slovo, a podle plánu ani neměla - a všichni věděli, že tohle bude naposled, co ji vidí. Na předem stanovenou chvilku opustily jejich myšlenky sál a oni si připomněli, jak ji znali z titulu soudců a radů a lékařů a advokátů a zeměměřičů a městských radních a kněží a krajských hejtmanů a ředitelů a statkářů a kapitánů. Potom sáhli po sklenicích, aby připili té, jež jako nějaký velký hodinář uvedla do chodu stroj, který může jít pořád až navěky a nemusí se natahovat.

Tu se dvakrát stalo něco, před čím se člověk nikdy nemůže zcela ubránit. Zaprvé že Amálie otevřela dveře. A zadruhé že Christoffer vstal, a ostatních jednapadesát hostů se současně pustilo svých sklenic, poněvadž svým způsobem každý z nich věděl, že Christoffer poprvé od svého svatebního “ano” v kostele promluví před shromážděním a vůbec poprvé se slova ujme sám. To časový plán staré paní nepředvídal.

Dámy a pánové, povídá Christoffer, a oni si všichni všimnou, že hlas má překvapivě jasný, chtěl bych se zúčastnit s návrhem řešení mimo soutěž. Má báseň zní takto:

O tomto listě mnoho dobrého lze říci, ale když jeho vady člověk jmenovat má, tak po celé širé dánské říši takhle bezpáteřný list se neviděl, proto doneste sádry a lepidel.

Potom se posadí a časový plán oslavy zmizí v mlze řečí a mumlání a vyjadřovaných názorů. Zároveň znovu začnou bít hodiny v domě, moc brzy a navzájem trošku v posunu, jako kdyby se Christofferem porušený čas rozšířil z oválného pokoje po.celém domě, a všichni ve snaze přehlušit skřípavé disonance tolika strojů mluví ještě hlasitěji. Jen stará paní a Amálie v tom rámusu mlčely. Amálie si vůbec poprvé pomyslela, že tatínkovo nitro možná přece jen není architekturou závaží, kladek, pér a bezduché mechaniky jako ten mechanický šachista, kterého jako dítě viděla předvádět někde na trhu, a stará paní se bála, aby jí hněv neroztrhal vnitřnosti. Až mnohem později, když poslední madeira byla vypitá, hosté se zpěvem odtáhli (stará paní si byla průběhem večera tak jistá, že neobjednala vyhazovače), poslední svíčky ve svícnech dohořely a pokoj potemněl až na slabou zář z náhrobního kamene, již ona nevnímala, protože už dávno oslepla, tehdy stará paní řekla do prázdna, ve kterém byla už jen ona a Amálie:

“Ta sviňárna vypadala na Christoffera!”

Druhý den ráno ji služky našly v pokoji mrtvou. Její tělo bylo tuhé a studené, ale na rozpraskaných, avšak ještě plných rtech měla spokojený úsměv, nad kterým si služebnictvo pomyslelo, že v okamžiku smrti udělala obzvlášť výhodný obchod se samotným ďáblem. Ten úsměv nepomíjel díky mrtvolné ztuhlosti, kvůli níž taky nemohli vytáhnout tělo ze židle. Tak k ní dali zhotovit víko z dubového dřeva a pohřbili starou paní vsedě.

Rekonstruovat události následující bezprostředně po pohřbu staré paní jsem nemohl. Když skončily, lidé ve městě na ně zapomněli stejně jako na epidemie cholery v 19. století. Jedinými stopami, co po nich zůstaly, byla dvě neobvyklá vydání novin a řada vyhýbavých odpovědí, jasný je jen začátek a konec. Závěť staré paní přečetli Christofferovi, Kateřině, Amálii a jejím sestrám v pokoji, který se později používal jen jednou a potom zřejmě přestal existovat. Když advokát otevřel velkou hnědou manilovou obálku, která tři roky ležela v jeho trezoru, aniž věděl, jak se tam dostala, a s úžasem poznal svůj vlastní rukopis i netrpělivý diktát staré paní, v tom okamžiku všichni přítomní i zbytek města zahlédli věčnost. Závěť byla napsaná na tenkých, téměř průhledných arších rýžového papíru, a když advokát nahlas přečetl datum, věděli všichni, že tohle je poslední a definitivní seznam. Místo čísel v datu stálo advokátovým pečlivým písmem psáno: “Od tohoto dne a navždy.” Advokát četl třaslavým hlasem, poněvadž poznával své písmo a zároveň si byl jistý, že tenhle dokument nikdy nepsal, a on i příbuzní už od prvních slov závěti věděli, že tohle je ten nejbezohledněji sebejistý mistrovský kousek staré paní a navždy úplný soupis dějin rodu Teanderů Rabowů.’

Nejprve stará paní oznámila datum, přesný čas a místo, kde závěť jejímu mdlému synovi, jeho churavé manželce, jejím dvěma vnoučatům a neposlušné Amálii přečtou, a že lidé ve městě při předčítání v mžiku pochopí, jak právě tyto okamžiky jsou předurčené. Advokát vzhlédl, protože jeho posluchači seděli tak potichu, a najednou ho napadlo, že předčítá voskovým panenkám. Pouze spěšný pohled, který Amálie vrhla po otci, ho přiměl, aby pokračoval. Jen nepochopil, proč v závěti před ním, kde jinak byla chvíle předčítání formou poznámek popsaná do všech podrobností, právě tenhle pohled předpověděný není.

Následoval popis pohřbu staré paní, nedoslýchavý a ukřičenější, netrpělivější a detailnější než kdy jindy. Vše pak proběhlo, jak to předpověděla, včetně despotických a zpupných poukazů, kde při smutečním proslovu se probošt, Christofferův tchán, roztržitě odmlčí při vzpomínce na předchozí noc, když v kapli odšrouboval víko rakve v bláhové naději, že snad se ten nepříjemný úsměv z tváře mrtvoly vytratil a nebude se mu už zjevovat ve snách. Potom se tu líčila budoucnost novin, tiskáren, kanceláří, účetnictví, rozšiřování, nových akvizic a investic, obzvlášť s ohledem na slibnou novou světovou válku, prosím, tady byla závěť milostivá, jako kdyby ta válka byla darem pro zkormoucené pozůstalé. Pak přišlo pojednání o postavení front měsíc za měsícem, aby noviny v danou dobu vždy mohly přijít se zprávami první. Závěť opravdu byla katalogem věčnosti. Stará paní ani nepovažovala za nutné nabádat posluchače, aby si každé její slovo vzali k srdci, a to ani nutné nebylo. Ty úsečné věty si i při předčítání uchovaly její nestydatost. Svým příbuzným se tu v pokoji jevila jako mohutné strašidlo a všichni seděli ještě nepravděpodobněji potichu než jindy. Dokonce i Amálie se přestala koukat po otci, když závěť stanovovala soukromé poměry rodiny a vykazovala jim části domu, kde se můžou pohybovat, udávala časy, kdy budou chodit spát, i odchylky od nich, a kdy si smějí vzít kapky na spaní, kam pod postel si můžou postavit nočník, jak má Christoffer chodit oblečený a jak se mu budou třepit manžety, nekonečné množství detailů, opět blíže specifikovaných v poznámkách pod čarou. Pak předestřela průběh Kateřininy nemoci a přesně popsala poslední stadium tuberkulózy, kdy Christoffer dvanáctkrát za den bude muset nosit ženiny krvavé chrchle do veřejné kanalizace, aby se děti nenakazily. Tahle část závěti skončila předpovědí, že advokát přestane číst právě tady, protože Kateřina se zhroutí v uplakaném záchvatu kašle a předčítání zrovna tak dobře může pokračovat nějaký jiný den, vždyť stejně jde o soupis věčnosti a ta se nemění ze dne na den, takže dál, zavrčela stará paní z rýžového papíru, můžeme číst po jednadvacetidenním smutku, který proběhne, jak je popsáno výše, a bašta!

Zpočátku vše šlo, jak mělo. Týden vycházely noviny v podobě bílých archů bez textu, které spolu s širokým černým okrajem, jenž je lemoval, měly všem připomínat starou paní, což taky připomínaly.

Následující týden tiskl list ony mnohé nekrology, básně, požehnání a kondolence od významných lidí v Kodani. Až z těch bylo zřejmé,

jak velký vliv stará paní měla i na lidi, kteří se s ní nikdy nesetkali: přišly dopisy od biskupů a profesorů a statkářů a ředitelů a slavných chirurgů, dále houslová sonáta, kterou pro starou paní zkomponoval velký houslový virtuos a muzikus královského orchestru Fini Henriques, a báseň v hexametrech, jež vydala na čtyři hustě tištěné strany a oslavovala starou paní jako Odyssea neklidných politických vod. Napsal ji ministr spravedlnosti a advokát s přístupem k Nejvyššímu soudu Peter Alberti, jehož politickou kariéru stará paní v každé době podporovala.

Třetí týden přinesly noviny hold města. To byly rozšířené o dvě zvláštní přílohy a všichni, kdo uměli číst a psát, veřejně oplakávali ochránkyni města, naši drahou matku, babičku a tchyni, dobrodějku nemocnic, ochránkyni chudých, světici obchodnického sdružení, anděla mlékáren, dobrou vílu bank, milostivou paní hasičského sboru a žehnatelku popelářů. V těch spoustách slz byla vedle zármutku i vystrašená útěcha. Mnozí z těchto lidí si ještě pamatovali starou paní jako bábu kořenářku a bylo jim zatěžko uvěřit, že zemřela, obzvlášť když se vyprávělo, jak vřele a škádlivě se na návštěvníky usmívala z rakve.

Následující pondělí měly noviny vyjít normálně. V neděli novináři pracovali a netušili žádný neřád, ani si neuvědomovali elektřinu ve vzduchu. Napsali svoje články, stále ještě o tom, jak město nosí smutek po své ztracené dceři a matce a jen pomalu tu ztrátu bude překonávat, jak se předpovídalo v závěti, o níž se také zmínili. Pak šli domů, a od toho okamžiku bylo zle: tu noc měli plno těžkých snů, a takhle se prospali až do nekonečné noci, která pro ostatní ve městě byla ránem. Proto v dobu, jež pro některé byla dalším dnem, nepřišli novináři do práce.

Nežádejte po mně, abych věděl, co se tu noc a v době poté s Rudk?bingem dělo. Nedokážu to říct lépe než tak, že čas zřejmě ztratil význam. Možná Rudk?bing právě v tu chvíli čistě náhodou procházel jedním z míst ve vesmíru, kde čas stojí bez pohnutí. Možná taky ten zmatek pochází z toho, že se musím opírat o Amáliiny a Christofferovy vzpomínky na ony události. Oni samozřejmě byli v jistém smyslu poslušní, v jistém smyslu se jako syn a vnučka staré paní naučili poslouchat. Ale zároveň to byli vzbouřenci a je pravděpodobné, že jejich nejvroucnějším přáním bylo vidět, jak se s námahou udržovaný hodinový čas staré paní hroutí, takže časový chaos v Rudk?bingu ve skutečnosti byl jejich snem. V tom případě je to sen diskrétní a téměř skrytý, poněvadž nejprve čas přivodil Christofferovi vážný šok. On přišel do práce jako první a konstatoval, že něco není v pořádku. Viděl, že novináři nepřišli, a když listoval čerstvými novinami, zjistil, že na nich je celé věky staré datum a jsou plné článků o osobách ze zašlých časů, dávno zemřelých na už neexistujících místech. Vstal ze židle, že půjde do tiskárny, a v náhlém popudu odtáhl záclonu, aby se podíval, jak ranní slunce barví střechu bílého domu nad tmavým dvorem. Místo toho spatřil hvězdné nebe, a na cestě domem do tiskárny procházel pokoji s okny na náměstí, kde zrnka prachu tančila ve slunečním světle zimního rána. Ano, všichni jsme slyšeli správně: ve slunečním světle zimního rána, a jestliže tu noc a den jsou současně, tak opravdu není něco v pořádku a lidé méně vycvičení či méně prapodivní než Christoffer by to nechali být. Ale ne on, on šel dál do tiskárny a našel ji prázdnou, až na čtyři dělníky, které z toho šíleného souběhu dne a noci jen trochu bolela hlava.

Odstup mezi Christofferem a těmi čtyřmi muži byl hodně velký, téměř obrovský. Součástí životního díla staré paní bylo, že vytvořila propast, přes kterou teď její zaměstnanci a její syn Christoffer Ludwig na sebe hleděli. Kromě toho nikdy nebylo nutné, aby na sebe mluvili, poněvadž jim všem v uších duněly příkazy staré paní. Christoffer tudíž onoho rána obcházel mezi svými dělníky jako osamělý náměsíčník a zkoušel si vzpomenout, jestli ty nečekané obtíže matka nepředpověděla ve své závěti. Nakonec se opřel o velký tiskařský lis, pohlédl do vyčkávajících obličejů před sebou a řekl: “Pánové, budete muset napsat noviny.”

Stará paní se vždy starala, aby všichni její zaměstnanci uměli číst a psát, právě protože ona sama se tomuto umění nikdy nenaučila, ale tváří v tvář bílému papíru si tiskárenští dělníci vzpomněli jenom na útržkovité vědomosti z dávného dětství. Novináři se ze svého spánku probudili do světla, které nebylo dnem ani nocí, a městské kostely v něm odzváněly západ slunce, zvonily k bohoslužbě nebo k jitřní mši. V novinách bylo plno veršů z duchovních písní, citátů z Lutherova katechismu a letopočtů dánských vojenských vítězství, a oznámeni, že město navštíví velký houslový virtuos, fysikus královských orchidejí Fanda Henriksen, napsali dělníci v tiskárně. Novináři si chtěli tu záhadu vysvětlit a cestou na náměstí se potkávali v ulicích plných lidi, kteří si ospale mnuli oči, šli domů spát nebo zrovna byli po večeři. Před hostinci se kamarádi z mokré čtvrti prali o to, kolik je hodin,a na dlažbě jízdní dráhy museli novináři uskakovat, aby je nepřejely vozy s kočími, kteří se na kozlíku z toho zmatku zhroutili únavou, nebo aby je neudupali koně, které jezdci opustili a šli si hledat v životě nějaký záchytný bod. Všude je pronásledovala ozvěna kostelních zvonů, vyzvánějících ke všem svátkům v roce a církevním slavnostem najednou. Ten hluk je pronásledoval až na náměstí zalité měsíčním svitem, zatímco když odcházeli z domova, bylo ráno. Pod hvězdným nebem ve studeném bílém světle, v němž obchodníci prodávali zeleninu z nesprávných ročních dob, potkali Christoffera Ludwiga. Seděl na kozlíku velkého čtyřkolého vozu s novinami, unavené oči měl podlité krví a na šatech, které ze sebe nesundal po dobu stejně jako všechno ostatní neurčitou, měl vrstvu olověného prachu z tiskárny. Ale oči mu zářily. Nikdy se nenaučil jezdit s vozem, ale nechal koně jít a ten sám trefil od jednoho předplatitele k druhému s čerstvými novinami, co on napsal a zredigoval a vysázel a zlomil a vytiskl a složil a slepil a svázal do balíků docela sám, a oči mu zářily, protože si teď byl jistý, že právě tak to matčina závěť předpovídala. Na její přesné znění si vzpomněl, poté co tiskárenští dělníci usnuli u tiskařského lisu. Pracovali nepřetržitě celou noc, která vůbec nechtěla skončit, a když noviny napsali a vytiskli, museli by je taky rozvézt, protože kolportéři se až na jednoho přidali k hektickému ruchu v ulicích. Christoffer stál v tiskárně sám se spícími dělníky, připomínajícími oběti požáru, jak padli s rukama nataženýma jako šermíři při výpadu. Pokrýval je olověný prach a kousky papíru a byli samá skvrna od tiskařské černi. Pak jeho temnotu a pochybnosti rozptýlilo oslnivé světlo a on uslyšel matčin hlas, nahlas čtoucí ze závěti, v níž se psalo, že odpovědnost teď spočívá na jeho ramenou.

Chtěl se do závěti podívat, a když se mu povedlo ten pokoj najít, připadalo mu to jako ujištění, jako by mu matka podala ruku. Ozvěna advokátova hlasu ještě visela ve vzduchu a závěť ležela nedotčená na stole. Christoffer chtěl nejdřív spočítat, kolik archů rýžového papíru to je, ale to se mu nikdy nemělo podařit. Jak tu bílou hromadu zvedl, papíry se mu mezi prsty rozpadly na prach. Odešel z pokoje a nevěděl, že už ho nikdy znovu nenajde. Nevšiml si ani, že se zařízením je všechno špatně, protože gobelíny, nábytek ze surového dřeva, pochodně na zdi a šachovnicová mramorová podlaha patří do jiné doby než té jeho. Šel domem a poprvé se nedíval na hodiny, a tak si ani nevšiml, že se zastavily. Neslyšel ani hekot služebných, které běhaly z místnosti do místnosti a natahovaly ty drahocenné stroje, aby je udržely v chodu, a zároveň se jim v kuchyních připalovalo jídlo. Místnosti, okna a dveře se objevovaly na nesprávných místech a hned zase mizely.

Christoffer šel rovnou k sobě do kanceláře a tam docela sám opsal další vydání novin podle závěti, jak si ji uchoval ve své výtečné paměti. Nedal se ničím zastavit, ani výkřiky kuchařek, které míchaly v hrncích v začazených kuchyních, a když se otočily k sobě, zdálo se jim, že najednou děsně zestárly. Teď se s křikem řítily chodbami a srážely se se sluhy a panskými, jimž cvakaly zuby v puse, poněvadž ten neustále se proměňující dům už nepoznávali. Chodili do točitých schodů a procházeli pokoji, které nikdy předtím neviděli, vyzdobenými ve stylech, o jakých nikdy neslyšeli, a zjišťovali, že splachovací klozety, některé kanceláře i jejich vlastní pokoje zmizely.

Potom samozřejmě dům opustili. Táhli kabinety, pokoji a chodbami před Christofferovou kanceláří a brali vše, co se dalo strčit do kapes nebo do tašek, protože věděli, že z tohohle nemožného domu, kde řádí a hlomozí strašidla, nikdy svoje pohledávky nedostanou. S třesoucíma se rukama vyřezávali obrazy z rámů, smotávali koberce a odvlékali těžítka, ozdobné mísy a stříbrné nože na papír, poněvadž si říkali, že ten šílenec Christoffer Ludwig, co v tom všem brajglu s časem jen sedí a pořád píše, stejně nic z toho nikdy nebude potřebovat. Když (Christoffer se svým konceptem vstal, šel místnostmi pustými a prázdnými, zalitými světlem, jež nebylo takové ani onaké. V tiskárně sám noviny vytiskl a na náměstí je pak hodil novinářům. Ti se v paprscích vycházejícího slunce třásli zimním chladem a četli si noviny, ve kterých nechybělo nic z toho, co by si stará paní nikdy nenechala líbit: omluva za předchozí vydání a jeho oprava, pojednání o velkých zahraničních vynálezech a neklidných politických poměrech toho roku a článek, kde se oznamovalo, že ministr spravedlnosti, námi všemi milovaný Alberti, byl zatčen za podvody a že tento muž, psal Christoffer, tento pro moderní společnost typický štrébr si pro sebe vždy přál jen co možná nejvíc ve své prostorné kapse, co možná nejvíc na výložkách svého kabátu a co možná nejvíc pro svou osobu ve Dvorském a státním kalendáři. V chladně stručném jazyce novin nikdo z novinářů nepoznával Christoffera, toho beránka a tupého mladíka, který tady zřejmě poprvé na rovinu řekl, co si myslí, a to navíc o ministrovi a dobrém známém své matky, čímž se z tohoto činu stává náš i Christofferův sen o vzpouře proti těm, kteří diktují.

Když odjížděl, novináři za ním beznadějně zírali. Než se rozešli, potkali starostu, dr. Mahlera, advokáta a pastora Cornelia. Ti na náměstí stavěli sluneční hodiny, aby při záblesku světla mezi táhnoucími mraky zachytili čas. Všichni společně vykopli dveře od zavřeného poštovního úřadu, jako kdyby už nikdy neměl otevřít, vzbudili telegrafistu spícího na loži z formulářů rozprostřených po podlaze a donutili ho telegrafovat do Kodaně. Obdrželi odpověď, která jako by nebrala konce. Její smysl se ztratil v praskotu atmosférických poruch, až na závěr, kde se oznamovalo, že Christofferův poslední článek je lež n výmysl, protože ministr spravedlnosti, těše se důvěře lidu, soudnictví i vlády, se pohybuje po ministerstvu spravedlnosti, v dolní komoře parlamentu a sem a tam po četných správních radách, jichž je předsedou, a od smrti staré paní chodí v černém. S tím se museli spokojit. Cestou domů potkali Christoffera a koně, ale Christoffer nic neviděl. Byl myšlenkami daleko napřed před jejich časem, zaujatý uskutečňováním toho, co podle něj byla matčina poslední vůle. Zatímco novináři, starosta, doktor, advokát a dokonce i pastor Cornelius se později opíjeli do lhostejnosti v putyce plné plačících dospělých a mlčících dětí, které už přestaly žádat o vysvětlení, Christoffer vzbudil svoje dcery a bez ohledu na manželčiny chrčivé protesty je odvedl do tiskárny, dal jim číst korektury svých článků a svěřil jim obsluhu velkých tiskařských lisů. Mezitím psal ostatním rodinným tiskárnám a nařizoval jim v matčině závěti předpovídané rozšiřování a nové akvizice. Ty podle jeho názoru budou nezbytné pro uspokojení proudu zakázek, které se mu v tu chvíli, právě v těch šílených dnech, jen hrnuly: podivné objednávky na tisk knih od ještě nenarozených spisovatelů, ze zemí, které ještě nebyly národními státy, v jazycích, které ještě neměly abecedu, a o událostech patřících do věky vzdálené budoucnosti. Christoffer mimoto tiskárnám v dopisech líčil, kam mají postavit velké rotačky, které objednal v cizině, aby vyhověl poptávce po novinách pevně daného obsahu, popsaných v závěti. Zatímco Amálie s rozzářenýma očima načisto psala jeho dopisy, v nichž poznávala své vlastní sny o světě, kde ona a teď i její otec jsou oslavovanými středobody, vyzvedl Christoffer na nádraží chemigrafa, kterého povolal z Kodaně. Ten přijel s vagonem plným kapalin, nádrží a veškerého zařízení k leptání klišé, a tak už vydání novin z téhož dne - nebo jedno z následujících? - mohl Christoffer opatřit svými ilustracemi připomínajícími zvířata, co kdysi vystřihoval z papíru. Kromě Amálie, která četla korektury, tahle poslední vydání novin nikdy nikdo neviděl.

Když s nimi Christoffer vyjížděl, poprvé si s roztržitým údivem všiml té spousty lidí, co se kymáceli ve dveřích putyk, seděli na schodech a umrzali na chodnících, jako kdyby tam stáli, seděli a leželi odjakživa, a všichni se dívali, jak se jim město vlní před očima. Domy, u kterých kůň stavěl, aby tam Christoffer mohl dát do schránky noviny, se měnily v hliněné chatrče se slaměnou střechou a potom v dřevěné kůlny, pokud to nebyla spáleniště, jež se měnila v hřbitovy nebo zarostlé zahrady za budovami patřícími budoucnosti. Přihlížející se dívali, jak se Christofferův vůz proměňuje v jeden z automobilů staré paní, potom v ruční vozík a konečně ve svou původní podobu. Noviny, podle vyprávění sestávající z ilustrovaných frází a jím vymýšlených dětských rýmů, jak to matčina závěť předpovídala, Christoffer mezitím házel do schránek, ze kterých si je nikdy nikdo nevyzvedl. Lidé se opevnili uvnitř a okny se dívali, jak se okolí roztéká a z ulic jsou rozjezděné koleje, louže bláta a potom řeka, tlačící se jim po schodišti nahoru a přes práh. Ta zase zmizela a byla z ní pěšina lemovaná ostružiníky, hnědými jako v zimě. Ty jim rostly pod přetékajícími schránkami, ve kterých nechávali Christofferovy noviny ležet nedotčené. I zvuk kostelních zvonů začal doznívat, protože z kostelů brzy byly katedrály, ze kterých se zase staly dřevěné kůlny, jež se proměnily v nic. Pak padla noc, a když s výjimkou Christoffera a jeho dcer, kteří měli naspěch s dalším vydáním novin, všichni spali, začal se tiše a rovně k zemi snášet sníh. Jeho vločky byly ploché a tak velké, že se skládaly na sebe vrstva za vrstvou, ale zároveň tak lehké, že když Christoffer, kůň a všechny tři dívky vyjeli s novinami do spícího města, vznášely se kolem nich jako oblak. Ten sníh byl předzvěstí konce.

Nikdo neví, jak dlouho ta noc trvala nebo jestli vůbec byla nějak dlouhá, ale když se lidé probudili, bylo světlo. Ulicemi vřískaly signály rohů a prašan se v nich vznášel jako mračna jemného prachu, ve kterém se zachytával svit slunce nad armádou táhnoucí do města, přivolanou mlčením a nepodloženými zvěstmi. Tenkrát dánská kavalerie přijížděla hodně a ráda a často ve zcela správný okamžik. Těm mnoha plukům husarů a gardistů a elitní jízdy a ženistů a zásobovacích jednotek trvalo celý den a celou noc, než do města vtáhli. Jejich stany a výstroj a koně a lafety kanónů zaplnili všechny ulice a náměstí a volná zůstala jen úzká stezka. Tou šel přivolaný generál s obličejem tvrdým z nedostatku porozumění a kousek za ním pastor Cornelius, starosta, advokát a dr. Mahler, a jak těch pět mužů pomalu kráčí městem, najde si čas cestu zpátky. Projdou chudinskými čtvrtěmi a kolem poštovního úřadu a sejdou dolů do přístavu s loďmi schovanými pod bílým sněhem, na jehož pozadí tmavé tváře cizozemských námořníků vypadají jako černé díry. Lidé všude sklápějí oči a dávají vyhýbavé odpovědi, které zůstanou jednou z mála stop po katastrofě, až otisky ve sněhu roztají a vlhko rozmáčí Christofferovy noviny. Po těch lidé v otevřených schránkách najdou jen modrozelenou plíseň.

Přibližně tou dobou Christoffer ve své kanceláři s prázdným výrazem hledí před sebe, i jemu se oddělené části času skládají, a mně ta situace něčím připadá neúprosná. I já při zvuku blížících se kroků těch pěti mužů s prázdným výrazem hledím před sebe. I já mám sen o životě v chaotickém vesmíru bez přesného času, jako se to podařilo Christofferovi, a i já mám chuť to zkusit a času utéct, ale ten nás dohoní všechny, i mě. Ani já už totiž nemůžu déle prodlévat u vůle k životu v Christofferových frázích, poněvadž kroky se už blíží. Stihnu jen povědět, že na papír na stole před sebou napsal:

Die Juristen sind bose Christen.

Die Medizinen sind grosse Schwinen.

Die Theologen sind nejhorší ze všech.

V tu chvíli se Kateřina, Christofferova choť a matka jeho dětí, udusí dlouhým záchvatem kašle a někde ve městě tři auditoři zvednou svoje hmyzí hlavy od propočtů ukazujících, že Christoffer promrhal rodinné jmění, že tam či onde ve spirále času se mu povedlo všechno utratit, takže teď je v úpadku a vdovec se třemi nezletilými dcerami a nejasnou odpovědností za jedno temné období v dějinách Rudk?bingu. Zbývá už jen dusot generálových jezdeckých bot na mramorových dlaždicích a suchý šustot advokátových perek. Muži jdou prázdnými pokoji vypleněnými služebnictvem a někde v domě najdou Christoffera. Snad bych si od něj mohl přát repliku na rozloučenou, ale on před těmi pěti muži reprezentujícími čas a pravidelnost zůstane mlčky sedět. Amálie stojí vedle něj. Hledí na ně velkýma očima a je jí úplně jasné, že tohle je poprvé, co lidé do tohoto domu vešli bez vyzvání od té doby, co stará paní někdy v dávné minulosti otevřela dveře, aby předvedla první splachovací klozet v Rudk?bingu.

ANNA BAKOVÁ

O rybářské osadě Nízký mys - O Nové Matce Boží

1898 1918

Že by Anna Baková mohla být vyvolená, aby porodila nového Mesiáše, to lidi v rybářské osadě Nízký mys poprvé napadne u ševcova smrtelného lože. Švec je poslední duše, kterou v Nízkém mysu získali pro Pána, poté co Annin otec a místní farář Thorvald Bak pročekal ve vražedném mrazu noc za stromem, až švec, svíjející se opilostí, pojede z. Rudk?bingu. Pak z lesa zvolal:

“Slez z koně, ševče. Tvůj Pán chce k tobě promluvit!”

Vystřízlivělý hrůzou a stoje bos ve sněhu sypkém jako prášek a pálícím jako otrávené jehly, slyšel švec z černého lesa Boží hlas, při kterém zmrzlé větve praskaly jako sklo. Do Nízkého mysu se vrátil v sálající horečce plné náboženských vidin. Když týden nato umírá na zápal plic, stojí kněz a lidé z města u jeho alkovny a dostává se jim nádherných důkazů svatého života, který se v umírajícím probudil. Přesto jim jeho duše skoro proklouzne mezi prsty. Když z něj vyprchává život, tak zděšený pomyšlením na věčnost bez alkoholu zaváhá a požádá o kořalku.

A pak se to stane. Všichni přítomní vidí, jak se farářova dcera Anna, tehdy teprve sedmiletá, rozštěpí ve dvě osoby. V jednom okamžiku je lam jen jedna Anna, stojící vedle svého otce, a v příštím je tu kromě ní ještě druhá Anna a sedá si na okraj alkovny k umírajícímu ševci. V tu chvíli jako by všichni přítomní Annu opravdu viděli poprvé. Vídali ji samozřejmě už předtím a vědí, že to je farářova dcera. Ale teď si všimnou, že tohle dítě, které se právě rozdělilo ve dvě, je jedinečně krásné a přímo září nevinností. Oni pomyslí na Svatou Pannu a vzpomenou si s kovovou pachutí v ústech na svůj dřívější neřestný život, a všichni beze slova pochopí, že ta dívka je stvořena k něčemu velkému.

Anna zřejmě nevnímá, že na ni zírají. Položí ševci ruku na čelo a jeho touhu po alkoholu nahradí pocit bezpečí, který nepoznal od dětství. Pak švec umře.

Anninu otci Thorvaldu Bakovi bylo sděleno, že má být farářem v Nízkém mysu, ve zjevení přímo od Boha. Toho se mu dostalo, když ze zdi spadl portrét jeho matky. On zrovna stál, znechucený prázdnotou života, u lavoru ve svém kodaňském pokoji a natíral si úd pálivou mastí, která ho měla vykurýrovat ze syfilidy. Tehdy už to bylo tak dlouho, co přišel z Rudk?bingu na univerzitu studovat teologii, že dávno nemluvil svým dialektem a rodné město mu zmizelo z očí v mlze výstředností, kterým se oddával. Proto nepociťoval nic zvláštního, když poslouchal, jak dívka ležící na jeho posteli čte nahlas z dopisů z jeho rodného domu, které od jeho odjezdu chodily s nikdy neporušenou pravidelností dvakrát týdně. Neotevřené je cpal do slamníku, odkud je teď dívka vytahovala, flekaté od rozlitého kávového punče a vláhy lásky.

“Tvůj bratr se stal proboštem,” řekla a přitáhla si k tělu tenkou látku negližé.

“Čert se stará o své,” odpověděl Thorvald.

“Sestra se ti vdala,” dodala dívka a otvírala dlouhým našedlým nehtem další obálku.

“Ať ji rakovina sežere,” zamumlal Thorvald roztržitě.

“Zemřel ti otec,” řekla dívka a zvedla oči od papíru.

“Ať ho vezme čert,” řekl Thorvald, a vtom akvarel s rysy jeho matky, vybledlými z tabákového kouře v pokoji a těch mnoha nadávek, spadl do lavoru. A v okamžiku, kdy se barvy slily jako smazaný sen, se Thorvald Bak probudil do nového života.

Mně jsou tahle náhlá obrácení těžko pochopitelná. Tím, že jim jaksi nepředchází nic obvyklého, mi trošičku připomínají rodící panny, ale Thorvald Bak svoji spásu vnímal právě takhle, jako naprosto nečekaný úder blesku do jeho života v hlavním městě. Když se později spolu s velkým vůdcem lidu Vilhelmem Beckem stal jedním ze zakladatelů dánské Vnitřní misie, tak přesně pro taková obrácení agitoval. Teď ale ze sebe nevydal ani hlásku, upustil mast do lavoru a kolena se mu pomalu podlomila pod váhou oné směsi domýšlivosti a pokory z toho, že je Bohem pomazaný a vyvolený a zároveň ten nejbídnější mezi lidmi. Potom ve vidině spatřil rybářskou osadu Nízký mys, jejíž jméno ani neznal, přestože neležela nijak daleko od Rudk?bingu, a viděl shluk zemných domů na pomezí mezi půdou jalovou jako poušť a mořem šedivým pod věčným nečasem, obklopených smradem ze shnilých ryb.

Do té doby chodil Thorvald na univerzitu jen proto, aby se s kamarády z mokré čtvrti smál teologickým profesorům, kteří na vědeckém základě dokazovali prolhanost biblických textů a současně ujišťovali o jejich jedinečné hlubokomyslnosti. S tím teď byl konec a on se do toho pustil z jiného konce. Naplněn silou přesvědčení složil státní zkoušku na výbornou za jediný rok, během kterého navíc ve skrovném volném čase chodil po hostincích, kde předtím pil z jedovatého poháru hříchu, a pokoušel se tam obracet své známé.

Při svém závěrečném kázání po pastorálním semináři hovořil Thorvald o pekle před biskupem a povícero teologickými profesory, které přilákaly zvěsti o mladém kandidátovi, vystupujícím s neúprosností jezuity. Kázání na posluchače udělalo mocný dojem. Daleké kostelní zvony se z něj rozezněly, píšťaly varhan temně hučely a v kostele to páchlo žhavými železnými pilinami a spáleným lnem. Nikdo z přítomných pak nikdy nezapomněl, jak se Thorvald Bak v jednu chvíli vyškrábal na okraj kazatelny, seděl tam na bobku s hlavou nataženou dopředu jako velký dravý pták a potichoučku řekl, že peklo, to má být uhlí pod parními kotli víry!

Bezprostředně po kázání požádal Thorvald biskupa, aby mu sehnal úřad v Nízkém mysu. Starý muž tu farnost marně hledal v rejstřících a nakonec ji našel schovanou mezi případy, od kterých se upustilo a jejichž řešení se přenechalo Bohu. Zjistil, že už hodně let tam není žádný kněz a úřad byl za sto let obsazen třicetkrát. Chudoba, k smrti ponuré podnebí a umíněná bezbožnost vesnice stáhly každého nového kněze ke dnu v malstromu melancholie a alkoholu, takže zapomněl zasílat zprávy na ministerstvo a po krátké době nebyl ani schopen požádat o uvolnění z úřadu.

Když se biskup stran Thorvaldova přání ptal na radu probošta, ten odpověděl:

“Jestli se ho nezbavíme, bude z něj nový Ignác z Loyoly.”

Thorvald Bak vykonal u biskupa návštěvu na rozloučenou, aby poděkoval za úřad a za pérovaný vůz. Ten mu ministerstvo schválilo, aby si byli jistí, že do Nízkého mysu dojede. Od stavby silnice se tam upustilo, poněvadž by ji spláchly náhlé záplavy, zasypaly by ji strašlivé sněhové bouře, jež vesnici postihovaly i pozdě na jaře, nebo by ji uzavřely strže, co tam zůstávaly po biblických sesuvech půdy. Když se biskup zeptal, proč Thorvald požádal právě o tento úřad, odpověděl mladý kněz pyšně:

“Protože právě jejich duše jsem slyšel křičet v pekle.”

Biskup si vzpomněl na Thorvaldovo kázání a zavrtěl unaveně hlavou.

“Bůh stvořil nebe. Peklo je dílem člověka.”

Thorvald svému představenému nesmiřitelně stiskl ruku.

Před odjezdem z Kodaně se Thorvald Bak oženil. Svou choť poznal rok předtím na jednom z náboženských buditelských shromáždění, jež sám pořádal. Byla to tichá měšťanská dcera, o deset let starší než on a tak bledá, že jí pletí nazelenale prosvítaly cévy. V nejranějším mládí zvažovala, že se stane jeptiškou. Thorvald Bak se s ní zasnoubil, protože její hubenost a chronický kašel se dovolávaly soucitu s celým lidstvem, jež v něm víra probudila, a byl si jistý, že ona, která sestává z tolika duše a tak málo těla, ho nevyvede z duševní rovnováhy. Že to je omyl, zjistil bezprostředně po zásnubách. Nejdřív se mu ve snech začaly zjevovat její velké tmavé oči a pak mu do nocí vpadla celá její postava. Ty už tak byly krátké kvůli jeho studiím a náboženské práci, a teď je probděl úplně, protože ho trápilo svědomí. Nakonec našel klid v jistotě, že Pán ho vyvolil tím, že ho trestá, a v poslední době před svatbou ji dokázal - poté co se měsíce třásl zimnicí při pouhém vědomí, že je ve stejném městě jako on - vzít za ruku a neztratit nad sebou vládu. To už se smířil s představou, že se celý život bude trápit v bezkrevném manželství, ale o svatební noci zjistil, že objetí jeho choti jsou horká jako její požehnání. Když v posteli v jednu chvíli zastavil čas, přestal se pohybovat a vzepřel se na rukou, aby viděl žár v jejích očích, řekla laskavě a podrážděně zároveň, že sestup dolů ke mně a nechť se stane vůle Páně! Thorvald Bak cítil tu noc, že ho miluje jak proto, že je muž, tak i proto, že je vojákem Páně. Když týden poli” seděla na pérovaném voze a dívala se, jak se Nízký mys noří z vlhké mlhy, tak řekla, že to vypadá, jako kdybychom se blížili Říši mrtvých. Thorvald Bak pyšně odpověděl, že však my to zvládneme, moje milovaná, nebude to poprvé, co se válečník vítězně vrátí z pekla!

Když Thorvald Bak přijel do Nízkého mysu, tvořilo rybářskou osadu nějakých osmdesát domů s kamennými zdmi a střechami z metr tlusté vrstvy mořských řas. Tyhle materiály jediné dokázaly odolat bouřkovým přívalům, průtržím mračen, sněhovým bouřím a obdobím sucha, jež se tu nesmyslně a donekonečna střídaly bez ohledu na roční dobu. V tomhle svévolném podnebí, kde bylo těžké a riskantní rybařit a skoro nemožné něco pěstovat, lidé v mdlobách z podvýživy žili ze stravy ponejvíce sestávající z kořalky a brambor, vyčerpaní avitaminózou a urputnými epidemiemi, které se do vesnice znovu a znovu vracely i poté, co ze zbytku země zmizely. Průběh roku, izolovaný od okolního světa mlhami, větry, smradem rybiny a neuvěřitelnou bídou, se v Nízkém mysu proměnil v řadu oslav. V opojení, dochovaných útržcích písní a opotřebovaných vyprávěních, do kterých pořád víc pronikalo zuřící počasí, se všichni snažili uchovat si naději už dávno ztracenou ve zbídačení. Tomu zřejmě nikdy neměl být konec a obyvatelé je dokázali vydržet jen díky své umíněnosti a představě, že Nízký mys je obklopený hrozivými bájnými bytostmi. O jejich vzhledu měli jim nejasné tuchy, ale spojovali si je se vzdálenými věžemi na obzoru a s vysokou zdí, z níž byl vidět roh na kopci vysoko nad Nízkým mysem. Ve skutečnosti to byl zámek Temný vršek, ale to už si nikdo nepamatoval.

Když hrabě na Temném vršku dal zeď postavit, Nízký mys to prakticky izolovalo od okolního světa. Rybářská osada původně patřila k pozemkům panství, ale hrabě kvůli svým vědeckým studiím dávno ztratil chuť užívat svého práva první noci s každou čerstvě provdanou ženou v kraji. A poněvadž zápach rybiny i na dálku byl obtížný, vedli zeď panství mimo Nízký mys a okolní svět na něj zapomněl. Připomněl si ho jen v několika málo případech, například když si do vesnice našel cestu jeden ze státem pověřených výběrčích daní, přirozeně že výběrčí daní, kdo jiný?

Byl to.umíněný muž, bývalý důstojník, který pořád cítil a myslel jako voják. Viděl jméno Nízkého mysu v seznamech ministerstva, ale ve zprávách místního hejtmana se nevyskytovalo. Proto se na koni probil do vesnice bouřkou, při které se mu elektrickým napětím zlověstně rozezpíval jílec šavle. Bouřka proměnila ulice osady v neprůchodné bahniště, v němž plavaly nafouklé bílé mrtvoly hubeného dobytka uhynulého při záplavě, co bouřce předcházela. Vesnice byla ještě ochromená po pohřební hostině na památku obětí záplavy. Výběrčí daní si vyhlédl největší a nejudržovanější dům a vešel. Na podlaze z udupané hlíny, rozmáčené deštěm, seděl u otevřeného ohniště stařec a z řas ze střechy si vařil řídkou polévku. Výběrčí se rozhlížel po nábytku, který vypadal, jako by držel pohromadě jen díky zaryté umíněnosti domu. Pak se zeptal:

“Z čeho žijete?”

Stařec na něj nevyzpytatelně pohlédl očima uslzenýma od kouře z hořícího dobytčího hnoje. “Žereme po sobě sračky.”

Výběrčí daní se otočil na podpatku a ponechal Nízký mys chudobě.

Přestože Thorvald Bak nikdy předtím Nízký mys neviděl, našel ho přesně takový, jaký ho spatřil ve svém zjevení. Když pérovaný vůz dojel k prvním domům, rozptýlilo mlhy pálící slunce, a než na opačném konci z vesnice vyjeli, vysušilo slunce bahno na rozpraskanou kůru. Na té lidé seděli v bíložlutém písku před domy a hráli karty o mince, které už padesát let byly z oběhu. V rozpadlém kostele ležel na oltářním schodišti muž. Thorvald Bak do něj šťouchl nohou. Muž otevřel oči proti bolestivému světlu dopadajícímu dovnitř rozbitými okny a zeptal se:

“Kdo platil poslední rundu?”

Tohle byl bývalý kněz v Nízkém mysu.

První rok nechodil do kostela prostě nikdo, rok byla Thorvaldova žena - přestože těhotná a pořád těžší, a zároveň pořád hubenější -jedinou posluchačkou jeho pořád jásavějších, rozjařilejších a útěchy plných kázání, navzdory skučícímu nečasu a studenému prostoru, ve kterém oba kýchali z chronického nachlazení. Po tom roce porodila dceru - to byla samozřejmě Anna - a bezprostředně po porodu při prudkém záchvatu kašle vykašlala z těla duši. Dítě křičelo a Thorvald se díval, jak její duše stoupá vzhůru a jako velký bílý netopýr provlává netěsnostmi ve stropě. Když dceru křtil, přihlížely obřadu pouze jeho hospodyně a nástěnné malby v kostele.

Téhož podzimu dostal strašlivé boláky od slané vody, jež se kvůli větru od moře nehojily. Pak spadl prudký déšť na kousek půdy, kde se na něj usmálo zdánlivé štěstí a on tam s velkými obtížemi přiměl k růstu trochu řepy. Ta teď zmizela pod metrem vody a za týden shnila, a do kostela přišli první lidé, aby si vsadili, jak dlouho farář vydrží. V zimě zasáhl Nízký mys cyklon mrazivých větrů, který bleskově zase přešel, a v něm zmrzly hřebeny vln a jako malé ledovce rozdrtily několik lodí v přístavu. Tytéž větry odnesly jeden ze štítů fary a rozhodily po kraji životu nebezpečnou spršku kamení. Po nich napadlo tolik sněhu, že když týden nato v půlce listopadu v nepřirozeném letním teple sníh roztál, tak zaplavil faru a kostel a Thorvald Bak s maličkou dcerou a hospodyní musel bydlet v jednom z křídel fary na půdě.

První neděli po záplavě přesto, všemu navzdory, doplul do kostela v prámu s plochým dnem vlastní výroby. Stál na oltáři v námořnických botách, které mu sahaly až k rozkroku, a kázal k houfu lidí, co do kostela připluli taky. Sázkový systém se tak zhroutil, poněvadž nikdo si netroufl vsadit, že farář tu bude. To onu neděli některými z nich opravdu otřáslo, protože ty časté sázky byly projevem jejich pohledu na život coby řetězec náhod, v němž jen utrpení je jisté. Mnozí ve vesnici každé ráno hráli kostky, jestli vůbec mají vstát, nebo vyčkat každodenní míry bolesti vleže na svých matracích z řas. Ti, co se vydali do kostela, teď viděli, že Thorvald Bak je klidný, a poprvé na kůru nehráli karty ani nepili, a poslouchali kázání.

Slyšeli sebe samé. Znovu nalézali slova, jež sami říkávali, a písně, jež sami zpívávali. V Thorvaldových popisech pekla znovu nacházeli Nízký mys, a když jim maloval nebe, vzpomněli si na sny, ke kterým se utíkali při oslavách, vánočních sešlostech a jarních slavnostech. Chodilo jich do kostela pořád víc. Někteří žádali, aby je vzal k oltáři, už zase vyschlému, a tehdy se začali obracet. Ne že by Thorvald přinesl lidem v Nízkém mysu jinou skutečnost, ale byl ve svém klidu silnější než kdokoli jiný, koho poznali, a jeho extáze byla prudší a obrazotvornější než jejich vlastní. Obrátili se, poněvadž viděli, že Thorvald Bak je v rukou týchž sil jako oni, a stali se z nich svatí se stejnou energií a umíněností, s jakou hledávali schody do pekla. Vypěstovali si nepochopitelnou trpělivost. S povzneseným klidem dokázali ze svých domů pozorovat, jak se zvedají vlny, převracejí jim kůly na rybářské sítě a odnášejí je i se sítěmi na moře, a nic nepodnikli, protože byla neděle, a den odpočinku oni světili. Potom mohli Pánu s niternou radostí děkovat, že je vyvolil k utrpení, na rozdíl od lidí v okolních městech a na Temném vršku, jež si sto let představovali jako hrozivé okřídlené bájné bytosti, kvůli kterým je nebezpečné z Nízkého mysu vycházet. Thorvald Bak jim teď prozradil, že to jsou bídní hříšníci, utápějící své životy ve vyspekulovaných bezbožnostech a nadbytku. V extázi, jako při novém východu slunce po dlouhé noci, se scházeli ke čtení bible a doznáním, kde měli příležitost vzpomenout vrcholů své minulé hříšnosti a zároveň si vychutnat slast z odsuzování jiných.

Thorvald Bak byl dost chytrý, aby nezakročil, když se tahle shromáždění zvrhla v hrozné recidivy, při kterých si svatí začali dávat alkoholové klystýry a zpívat děsné písně, strhli misijní dům, servali si šaty z těla a nahatí a s řasami ze střechy ve vlasech se řítili vesnicí a hledali petrolej, protože už nebyla žádná kořalka. Když vypili i ten, potírali si dásně kolomazí, která je uvrhla do naprostého šílenství. Thorvald Bak počkal, až se vyzuří, poněvadž sám znal hřích a věděl, jak blízce je hřích spřízněný s kajícností a kajícnost s osamělostí a osamělost s touhou po společenství a společenství s náboženským zápalem. V něm se pak svatí ještě silněji semkli a on mohl kázat a vyhubovat jim, až pláčem křičeli a museli si zacpávat uši, protože kolem sebe slyšeli smích pekelný.

S lety takových recidiv ubývalo, poněvadž časem lidé v Nízkém mysu pocítili, že jsou vyvolení. Přestože jim ten pocit docházel pomaleji než Thorvaldu Bakovi (když portrét jeho matky spadl ze zdi), dostavil se se stejnou váhou. Pochopili, že jsou vyvolení, aby trpěli víc než všichni ostatní a byli zkoušeni ve své trpělivosti. Tehdy po staleté narůstající nečinnosti začali opět pracovat. Posedla je myšlenka, že i když žijí chudě, zemřou bohatí, a pletli sítě, stavěli lodi a sázeli brambory. Během několika let v sobě vypěstovali velkolepou lakotu. Znovu navázali po mnoho let přerušené obchodní styky s Rudk?bingem a na nákladních vozech tam posílali prakticky všechnu skrovnou úrodu a solené ryby, zatímco oni sami i jejich děti jedli polévku vařenou z řas, které brali ze střech svých domů. Pouze jejich dary kostelu a misijnímu domu byly štědré jako dřív, protože cítili, že ten patří jim všem a je bezpečným pojítkem jejich hodnot.

Zpočátku, když byl Thorvald Bak farářem v Nízkém mysu, byla celá vesnice řadu let posedlá zbožným hromaděním. Všechny zachvátilo přesvědčení, že svou tvrdou a neplodnou prací, jedinečnou trpělivostí a zbožnými rozhovory naspoří zúročovaný nebeský kapitál, který se jednou bude realizovat v prosluněných hájích ráje. Dokonce i podnebí jako by se v těchto letech změnilo, protože jejich nová vzájemná láska a mocná víra vrhaly zlaté sluneční světlo do mrazivých pouští zim a ochranný stín proti letním vedrům. Oni se plni nových sil zahleděli jeden na druhého, aby v sobě navzájem vymítali hřích, který cítili v podobě slabého chvění v podzemí a určitého pachu od moře. Zastavili ve městě veškerý prodej alkoholu a nebezpečné kolomazi, hudebníkům samozřejmě sebrali nástroje a zakázali taneční bály (oni věděli vše o tom, jak se z hudby rodí rozkoš). Když Anně bylo šest let, natřely si všechny věřící duše v Nízkém mysu domy na černo a shodly se na stejném oděvu z hrubého, na těle tvrdého lnu. Ten je měl upomínat na rozdíl mezi dobrem a zlem a jeho monotónní barva je spolu s barvou domů měla vést k tomu, aby jejich pohled i nadále směřoval do budoucna a nezbloudil v pozemských utrpeních. Pečlivě a s radostí počítali obrácené duše, a když Anně bylo sedm, nebyli probuzení už jen švec a bývalý kněz, kteří dál žili jako mrtvoly. Bezprostředně poté bývalý kněz zemřel.

Thorvald Bak ho vyhledal v jeho chýši u moře, kde starý muž ležel na ledovém loži. Z vlastních zmrzlých výkalů. Od chvíle, co mu před věky odebrali úřad, žil jen z kořalky. Na smrtelném loži nepromluvil až do poslední chvíle, kdy se Thorvald Bak v pohnutí nad tímto důkazem trestající Boží vůle předklonil a vtiskl umírajícímu polibek na čelo. Tu bývalý kněz otevřel oči, podíval se na Thorvalda tak, jako na něj kdysi pohlédl z podlahy kostela, a řekl:

“Teď chápu, že jsem Lazar, poněvadž mě olizují psi.”

Nejdřív lidé v Nízkém mysu pronásledovali hřích jeden u druhého, dokud nezmizel pach rybiny, jenž nad vesnicí odjakživa visel. Přičichli si tak k neznámé prázdnotě ve vesmíru a obrátili pohled do sebe a do svých hříšných srdcí, ve kterých pronásledovali každou touhu po přehánění. I ty poslední ženy, které si uchovaly slabost pro líčení obličeje nebo očí, pak docházely do kroužků na studium bible s vydrbanou tváří a kajícnýma očima. Zjistili, jak ledabyle zacházejí s jazykem, a ve společném nadšení přestali mluvit, s výjimkou schůzek nad biblí, modliteb a pokud to nebylo nutné z praktických důvodů. Na Nízký mys se sneslo očištěné ticho. Jako se dřív snažili nečas přehlušit, tak se mu nyní stavěli s vyčkávavým mlčením. Prohodili jen několik praktických poznámek, a i ty se snažili omezovat tak, že do modliteb u stolu a do večerních pobožností vplétali jen krátká sdělení typu: přijď království tvé, buď vůle tvá, aby Anders po jídle vykydal hnůj pod dobytkem, jako v nebi, tak i na zemi.

Z mlčení a víry a doznání a tmavých barev a vzájemné lásky a práce však nevzešlo štěstí, nýbrž prázdnota. Postrádali nějaké znamení, začali cítit, že by si přáli něco jako boží výpis z konta, který by je utvrdil v naději, že mají něco k dobru. Upírali zrak vstříc budoucnosti a tolik je to vyčerpalo, že po ní toužili stále vroucněji.

Téhle budoucnosti a onoho vytouženého nového se jim dostalo u ševcova smrtelného lože, když viděli farářovu dceru Annu Bakovou stát po otcově boku a zároveň sedět u hlavy umírajícího. Zavírali před lim zázračným zdvojením oči a vrtěli hlavou, protože si z časů před svým spasením pamatovali nespolehlivé kejklířské obrazy petrolejového opojení, a teď se báli, že se jim vrátily. Ale jak tam stáli se zavřenýma očima, vnímal každý z nich dívenčinu postavu vedle sebe v podobě zmnohonásobeného pocitu mateřského bezpečí a cítili onu prazvláštní kovovou pachuť v ústech. Když se jim světlo naprosté čistoty vycházející z dítěte propálilo očními víčky, věděli, že je vyvolená, aby v jejich středu odměnou za jejich sebeovládání porodila nového Mesiáše a Nízký mys se tak stal novým Betlémem a oni jeho novými učedníky.

Když ševcovo srdce dotlouklo, byli všichni tak naplnění svatým ohněm, že zvedli Annu na pérovaný vůz a posadili ji na improvizovaný trůn. Přes domy v Nízkém mysu, přes olověně šedé mraky, jež se nad vesnicí už týdny válely, a přes kopce viděli do dalekých krajů, kde skomírali pohané, a hnáni planoucí vírou, táhli vůz rozbahněnými ulicemi, neprůchodnými hromadami sypkého písku a vřesovišti, aby ty bezbožníky pokřtili. Vepředu tančil Thorvald Bak a kázal, uchvácen mocnými silami (jako onen den, kdy portrét jeho matky spadl ze zdi), a průvod ve zpěvném rytmu spontánně tloukl dřevěnými lžícemi do hrnců a kýblů. Svět nás očekává, volal Thorvald Bak, ale když pozdě v noci došli k nejbližším statkům, našli je prázdné. Lidé tam slyšeli ten temný hluk už dlouho dopředu. Nejdřív si mysleli, že to je zuřící bouře, ale pak se objevil průvod. Ta spousta tmavých kuten, světlo vyzařující z dítěte na tom prazvláštním vozidle a v šedé mlze se vznášející světlé skvrny bledých obličejů se strupy po bolácích od slané vody připomínaly průvod strašidel, a tak si sbalili nádobí a utekli do kopců.

Misionáři se vraceli do Nízkého mysu černou nocí, bičovanou do běla zpěněným deštěm, a cítili, jak se nečas před Annou sklání. Ta seděla na voze jako obklopená ochrannou blánou a na ty, co vůz táhli, se snášely lístky květů. Když se blížili k pobřeží, ustoupily husté mraky, ve kterých se jen s obtížemi dalo dýchat, a světlo z Anny dosáhlo až na moře. Tam uviděli velkou galeassu, která vzala na lehkou váhu tmavé skvrny na námořní mapě a zastihla ji tu bouře. Teď námořníci spatřili světlo a spletli si ho s majákem na kopci nad Rudk?bingem. Opojení představou už už se blížící spásy otočili loď a najeli na hrůzně čekající písčiny u Nízkého mysu, kde se loď roztříštila. Dlouhou dobu potom na břeh pravidelně vyplouvalo dříví a lanoví a občas i žluté kosti, ze kterých ještě tekly čiré, jako pryskyřice husté slzy, jak námořníci při nárazu na dno plakali radostí, a přestože i já mám pocit, že tohle už je trochu moc, a skoro bych řekl, že to hergot je lež, tak ti, co u toho byli, si to pamatují přesně takhle.

Při bohoslužbě za mrtvé námořníky Thorvald Bak řekl, že zahynu^ li s Božím světlem na očích, ale o poslání misionařit a šířit Boží slovo a zprávu o novém Mesiáši do všech koutů světa řekl, že svět ještě není připraven, ale my v tichosti vyčkáme své odplaty.

Anna si pravděpodobně svůj význam nikdy neuvědomila. Ve světě modliteb a mlčení mezi svými zázraky a očekáváním všech ostatních se pohybovala s přirozenou nevinností a zřejmě si nevšímala houfu lidí, co za ní pořád chodili, aby ji chránili, střežili každý její krok a věštili z toho, jak se škrábe na nose. Jenom se usmívala, když ji v nedělní škole posadili na vysoký trůn vedle katedry, a ostatní děti se od ní odtahovaly, oslněné světlem kolem ní a otřesené představou břemene, jež na ní spočívá. V kostele při Thorvaldových bohoslužbách upadali někteří věřící do křečí z jejího hlasu, linoucího se nad sborem obce jako rajská stříbrná flétna, a ona dobromyslně hleděla svýma lesknoucíma se očima na kazatelnu, když oběti vynášeli ven se zpěvníkem mezi zaťatými čelistmi, aby si neukousli svůj pobožný jazyk. Řekl bych to tak, že ona jako by byla nadpozemsky naivní. Když ji Thorvald osvobodil od tělesné práce, trávila nekonečné řady dnů za nečasu ve svém pokoji a hrála si sama. Zdálo se, že ji nezajímá přebytek darů a hraček, které jí každý den nosili. Věřící bratři a sestry kvůli nim museli obětovat to málo, co měli, a znovu museli tišit hlad polévkou z řas nebo ocucávat lastury vyvržené na břeh. Ona si místo toho hrála s jesličkami ze zápalek a syrových brambor, které jí udělala Thorvaldova hospodyně, a ty jí v její samotě očividně stačily. Po mnoho let pozoroval Thorvald Bak u své dcery jen jeden sklon, a to lásku k moři. Občas no stalo, že svou komůrku opustila, a pak ji většinou našel na břehu, kde na ni dohlížel houf věřících. Rozhlížela se po moři, hrála si s bledým vyplaveným dřívím z potopené galeassy nebo se hrabala v písku n hledala úlomky kostí utonulých námořníků.

Časem byl mezi ní a ostatními stále větší odstup a ona úplně přestala mluvit. Dřív zdravila lidi, když chodila dolů k moři, ale poté, co 16 zdvojila, kolem ní z uctivosti utvořili kruh prázdnoty. Procházela vesnicí mlčky, sledovaná lidmi, kteří se váleli po zemi tam, kam ona šlápla, snažili se přejít na závětrnou stranu, aby ucítili vůni, která se kolem ní rozprostírala, nebo na ni číhali, když kálela, a sbírali její stolici a nosili si ji domů jako relikvii. Jednu dobu pak Anna radši mluvila s racky, trávila dny na břehu a učila se napodobovat jejich křik, ale to ji zklamalo. Nakonec ji otrávilo řvát na šedivé moře, a tak mlčela a z ostychu před tou spoustou lidí, co za ní chodili, se zavírala ve svém pokoji. Thorvald Bak si nakonec myslel, že jeho dcera je na hlavu, a divil se, že Pán si ke svému velkému dobrodiní vyvolil tak skromný nástroj. Ale pak se utěšil, když si řekl, že právě chudí duchem zdědí a tak dál.

Když Anně bylo dvanáct let, poprvé ji při jednom misijním shromáždění zaslechli, jak se modlí. Pamatovali si, že do té doby od ní slyšeli jenom duchovní píseň, kterou Thorvald Bak musel zakázat, poněvadž mezi farníky vyvolávala přílišné chrlení krve a mdloby. Teď však při misijním shromáždění vstala a modlila se, a oni oněmělí překvapením slyšeli, jak jsou její modlitby dojemné a lehce plynou. Znovu si teď v/pomněli na dny s bezmračným nebem, co si už nepamatovali, a na dávno minulé pohřby a svatby, a vlasy na hlavě jim vstávaly. Od té chvíle ji Thorvald Bak s sebou bral na misijní cesty do nejbližších vesnic, aby se při bohoslužbách modlila. Stála vždy na vysokém, bíle natřeném taburetu, její slova plynula jako hudba a v slzách jejích mandlových očí viděli farníci perly blyštící se ve světle její tváře. V puse všem zakloktala pachuť kovu a pak se rozplakali. Tváří v tvář téhle dívce v bílém prohlédli a viděli svůj dřívější život jako bažinu neřesti. Upadali v křečovitý pláč, mlátili hlavou o podlahu kostela a předváděli scény masové hysterie, a já bych odmítal věřit, že k tomu mohlo docházet v Dánsku, v dánských venkovských kostelích na počátku dvacátého století, kdyby ovšem nebylo důkazů, svědectví očitých svědků, protokolů a fotografií, které mě nutí připustit, že přesně tak to probíhalo. Anna Baková celou dobu na ten virvál jen zírala a sotva podle mě chápala, že příčinou toho křiku a následných obrácení je její přítomnost.

V Nízkém mysu už ze svého pokoje nevycházela. Obec jí postavila kulatou věž, odkud bylo vidět moře. Věž měla vysoká okna a byla vidět z každého domu ve vesnici, aby všichni měli Annu stále na očích, a Thorvald Bak byl přesvědčený, že jeho dcera ve své věži čeká na Nebeské početí. I on si od ní držel odstup, když ji s sebou bral na misijní shromáždění. Zmáhala ho představa, co ji v budoucnu čeká, a byl nervózní, protože kvůli ní v posledních letech pořád častěji myslel na dobu, kdy byl v Kodani, a na duši své ženy vznášející se vzhůru ke stropu kostela.

Prvního varování se mu dostalo jednou večer při návratu z jednoho ze setkání s dalšími stejně smýšlejícími kněžími, která byla počátkem velkého lidového hnutí Vnitřní misie. Má Annu naproti sobě ve člunu, plujícím po koberci plamenů zapadajícího slunce, a jak ji pozoruje, všimne si najednou něčeho mimo člun. Otočí hlavu, a vidí Annu jít vedle člunu po úlomcích leštěného zlata, kterým slunce pokrylo hladinu. Zavolá na ni, ale ona se nevrátí, odchází za sluncem a jde dál a dál, a zdá se, že si ji tma odnáší na moře. Thorvald se roztřese děsem a musí popadnout dceru za ruce, aby se ujistil, že je pořád tu a přinejmenším jeden její exemplář mu zůstal.

Tenhle zázrak ho nepotěšil, nýbrž vyděsil. Dal Anně ukout kolem krku tenký zlatý řetízek, a když vycházela z věže, kterou dal zamykat, měl zlatý řetízek vždy kolem zápěstí. To by nám mohlo připadat barbarské, ale on to Anně vysvětlil slovy, že to je pro tvé dobro. Dosud ho dceřina zjemnělá mlčenlivost těšila, ale teď ho napadlo, jestli ta ve skutečnosti nepochází od zla, a snažil se ji při misijních shromážděních přimět, aby podala svědectví a vyznala se ze svých hříchů. To se však ukázalo nemožným. Anniny lesknoucí se oči zíraly na věřící přátelsky a bez viny a přes rty jí nepřešlo ani slovo. Thorvald Bak nakonec dospěl k názoru, že je tak čistá a nevinná, že o hříchu není schopná ani mluvit. Přesto se se zájmem účastnila svědectví ostatních. Thorvald Bak rozdělil věřící na muže a ženy, aby se doznávali zvlášť, a tak se nic neskrylo a vše vyšlo na světlo. On s Annou jediní poslouchali muže i ženy při vyprávění, jak se oddávali tomu či onomu. Při těchto shromážděních někdy mezi věřící sestoupil Duch Boží. Muži a ženy se spojili do hloučku, pod Thorvaldovým vedením se vyhrnuli z kostela ven do přírody a na okraji lesa shromáždění pokračovalo modlitbami, doznáními a zpěvem duchovních písní za stahujícího se nečasu, který většinou obyvatele Nízkého mysu pronásledoval. Pak se v přívalech deště donekonečna doznávali a snažili se přehlušit déšť i jeden druhého. Nakonec stáli do půli stehen v bahně a pořád zpívali, a přesto pokorně klesali na kolena, když se Thorvald Bak nebo Anna za ně modlili.

Když jednou po takovém shromáždění jásající houfy odešly a Thorvald s Annou zůstali sami, pohlédla Anna otci do obličeje zalitého proudy deště a zbrázděného bahnem a námahou a zeptala se:

“Proč se doznávají?”

Thorvald Bak se na dceru, která se téměř nikdy na nic neptala, zkoumavě podíval. “Aby se očistili ze svých hříchů.”

“Ale za každým hříchem se najde další,” řekla Anna, “to nikdy nepřestane.”

Na toto pomatené stanovisko Thorvald tak docela nenašel odpověď. Ale u jednoho zlatníka v Kodani - kde by jinak nikdy nenakupoval -dal vyrobit postříbřenou klec a do ní teď Annu zavíral, aby se vrtkavosti v její povaze dostal na kobylku. Anna se s novým stavem věcí bez komentářů smířila a absolvovala nyní dlouhé plavby podél pobřeží na palubě rybářských člunů ve své zářící kleci. Mřížemi se dívala ven, a nedá se s určitostí říct, co si sama myslela, jestli vůbec měla nějaký názor na to, že dánský farář v tomhle osvíceném věku zavírá vlastní dítě do klece.

Jednou v noci za Thorvaldem Bakem ve snu přišla jeho zemřelá choť, Annina matka, a to v podobě nikoho menšího než Anděla Páně, obklopená růžovou září ranních červánků. Vznášela se na bílých netopýřích křídlech, jejichž napnutou kůží prosvítaly její zelené cévy. Rozehnala mraky nečasu kolem Nízkého mysu i zápach rybiny, který se v jeho snu vrátil, a ukázala mu město vznášející se na obrovském, zářivě žlutém krystalu síry. Thorvald uviděl vývěsní štíty nad hostinci a anonymní dveře bordelů a s Annou po boku se do města vydal. Za nimi nad cinkotem lahví stoupal zpěv andělů, v jezerech piva na podlahách se zrcadlil kříž a nahotu žen zakrýval bílý mušelín.

Thorvald se ze snu probudil posedlý neklidem, který jen s námahou držel na uzdě do následující neděle, kdy o své vidině vyprávěl obci.

Svět je připraven, řekl takovým hlasem, až se ze stěn loupalo a sypalo vlhké vápno, a znovu vymalovával věřícím bezbožnost měst. S jistotou překvapující i jeho samého si vzpomínal na neuvěřitelné detaily ze svého mládí v Rudk?bingu a v Kodani a vyprávěl, jak lidé jeden druhého okrádají, ti nejvýše postavení v zemi se opíjejí ve vládních budovách a malují na stěny rouhačské obrázky prsty namočenými ve vlastních výkalech, a jak služebníci církve v kostelích a na hřbitovech chovají domácí zvířectvo a stále chodí v nízkých holínkách, do kterých si zasouvají zadní nohy ovcí a prasat a na bezbranných zvířatech ukájejí svou žádost. Po tomhle kázání si věřící šli pro hrábě, sekyry, kosy a ručnice svých předků, které byly tak rozežrané rzí, že se drolily, když je sundali ze zdi. Shromáždili se před kostelem a žádali Thorvalda Baka, aby s Annou po boku vytáhl v čele nové křížové výpravy na Rudk?bing. Téže noci vypluli z nechráněného přístavu Nízkého mysu, ale nejdřív se Thorvald na molu zamyslel, když viděl jejich nenávist a slyšel krvežíznivost v jejich hrubých hlasech, zvyklých jen na modlitby. Teď ve chvíli odjezdu však byli příšerně užvanění a řvali ve snaze přehlušit vítr, který se při západu slunce zvedl. I dovolával se jejich soucitu a vyprávěl jim o pohanských matkách, zneužívaných a skomírajících, a o jejich dětech bez otců, které si nemohou být jisté, že si je neuvaří s cibulí a nepozřou je, protože ve městech řádí démoni hladu. Nakonec se věřící rozplakali, odhodili zbraně a nastoupili všichni do člunů, na kterých i plachty byly černé. Na palubě Thorvaldovy malé bárky byla přivázaná Annina postříbřená klec. Když vyplouvali z přístavu, kvílel vítr pořád víc, jako kdyby dul rovnou z pekla. Moře se zvedalo v pohyblivé, jako inkoust černé hory vody, které se nad malými čluny vzdouvaly, lámaly a řítily dolů na bledé, vzhůru obrácené obličeje a smetly všechen nepřivázaný náklad přes palubu. Tehdy Thorvald Bak vzbudil Annu, která zázračně chráněná před masami studené vody spala a ani nehnula brvou. Když vstala, neklidné vody opadly, a daly tak snu o tom, že víra i hory přenáší, dojít naplnění. Po celou noc, dokud vzdálené město hříchu nevystoupilo z moře takové, jak ho viděl ve svých snech, nenechal Thorvald dceru usnout a prapodivná zář kolem její tváře osvětlovala malé čluny i tmavé kutny lidí, jejich neklidné oči a zarputilou umíněnost.

Tahle umíněnost se změnila ve strach, když vjeli do obrovského přístavu v Rudk?bingu a jeho chapadla se kolem nich sevřela a tlačila je vstříc zkáze, jakou si vůbec neuměli představit. Sestávala z přístavních krčem a kurvinců a pivnic postavených jako paláce se sloupovými kolonádami a nádhernými vstupními portály a věžemi a věžičkami a arkýři vznášejícími se na oblacích z lesknoucí se mědi. Vystoupili na břeh a ten brutální rámus se jim slil nad hlavami, roztrhal je od sebe a vcucnul je do proudu lidí oblečených s bezuzdnou marnotratností a do ulic, kde židovští kramáři prodávali hřeby podobné těm, jimiž byl ukřižován Spasitel, a předváděli velkou ukřižovanou panenku podobající se Synu člověka, do které lidé mohli ty hřeby zatnout. Krotitelé zvířat předváděli tvory z Noemovy archy: žirafy, hrochy, slony a unikátní zrůdu, dlouhonohého znetvořeného ptakopyska, všechny vycvičené, aby se divákům na očích pářili a dělali obscénní gesta, a tady já musím udělat vsuvku, že já sám jsem v tomhle popisu z análů Vnitřní misie spořádané provinční město Rudk?bing sotva poznával, no ale věřící si to později pamatovali právě takhle.

Toho večera táhli městem na bohoslužbu, kterou Thorvald Bak mocí svého nezvratného přesvědčení v kostele prosadil. Všichni se drželi těsně kolem postříbřené klece s Annou a tlačili ji na vozíku tmou, otřásající se celou dobu hlukem vinárenských rvaček, klokotavou hudbou varhan z budovy divadla, která připomínala milující se páry lapající po dechu, a výkřiky z bordelů, když se zákazníci nakazili vzácnými tropickými pohlavními chorobami, šířícími se po těle jako cválající sněť. Kamkoli došli, museli procházet načervenalou mlhou, jež nezastírala výhled, všechny obrysy v ní naopak vystupovaly ještě jasněji a táhl z ní smrad pomíjivosti. Lidé z Nízkého mysu v něm zadržovali dech, až jim zfialověly rty a oči jim vyskakovaly z jamek. Pak museli povolit a vdechnout mlhu do plic. Ta jim stoupala do hlavy s bouří vzpomínek na neřesti, kterým se jejich předkové oddávali v nějakém vzdáleném století, a oni se teď museli nechat vláčet za klecí a koukat po Annině obličeji.

Na jednom nároží míjejí nějakého kluka. Stojí opřený o kandelábr a prázdně zírá do mlhy, ztracený ve svých vidinách. V duchu vidí moře, přijel s kočovným divadlem jako vlnic a v nedostižně úspěšném představení Cesta kolem světa za 80 dní je zodpovědný za vytváření přesvědčivých vln v modré látce, na které pluje paroloď Mongolia. Cestou do divadla se zastavil a myslí na vzorce vln. Jak se opírá o kandelábr a tělo se mu lehce pohupuje do taktu s vlnami a jejich interferencí, hledí kluk do světa nepochopitelné modři, a z hlubiny měkkých, nekonečných, prostupných bloků křišťálu se vznese tvář, nejdřív jen jako bílý pohyb v modravé propasti, ale potom se přibližuje, dokud není jasná. Je to tvář Anny Bakové.

Anna toho ztraceného kluka spatří a v prvním vnuknutí se za něj chce pomodlit a potom mu chce zazpívat. Ale když vidí moře v jeho očích, tak cítí, že modlitba ani píseň by nestačily, a pak se její bytost zdvojí. Zatímco průvod bratrů a sester v kutnách a do sebe uzavřený Thorvald Bak, zpaměti se učící peklo, které chce svým kázáním vyvolat, se ztrácejí v pouliční hře světla a stínu s klecí, kde Anna sedí a pozoruje okolí, přecupitá Anna Baková - nebo jak to mám jinak říct?, v každém případě jiná Anna než ta, co sedí v kleci - na bosých nohou po dláždění a vydá se po boku vlnice směrem k divadelnímu sálu.

Náboženské misijní hnutí Vnitřní misie, jehož se Thorvald Bak stal spoluzakladatelem, později začalo slavit den kázání Thorvalda Baka v Rudk?bingském kostele jako jedno z důležitých dat svého založení. On sám pak vždy vzpomínal na svůj proslov jako na ten nejzázračněji inspirovaný, jaký kdy pronesl, a i ve stínu následujících katastrof mu ten proslov navždy v paměti zářil jako záhadné nebeské znamení. Ani Anna na svou noc v divadle nikdy nezapomněla. Seděla v kulisách a oči se jí (ona přece měla tak ráda moře) zalévaly slzami při pohledu na lehkovážné iluze divadla a do propasti sálu, kde bílé náprsenky a napudrovaná a koketně odhalená ňadra pluly jako malé ledovce po moři černých fraků a atlasových šatů. Thorvald Bak v tutéž chvíli zvedl hlavu v kazatelně a rozhlížel se po plném kostele. Pověst o plamenné víře rybářů v kutnách se roznesla a lidé se jen hrnuli, aby spatřili dětské oběti a mluvení jazyky a vzkládání rukou a svaté extáze, o kterých slyšeli, anebo taky prostě jen narazili na bázlivý průvod kolem Anniny klece a šli za ním. Jiné zlákal pohled na průvod herců a pověst o jedinečné inscenaci Cesty kolem světa za 80 dní, kde princezna Aonda vystupovala prakticky svlečená, o čemž se Anna v tu chvíli s rozkoší přesvědčila. Ona téměř nahá kráska byla nalíčená na hnědo jako Indka a zavinutá jen do svého nuzného rubáše. Chudí z ulic šli za Thorvaldem Bakem do kostela ve víře, že se účastní slavnostního procesí, a ke stále rostoucímu houfu se připojili i námořníci z cizích lodí kotvících v přístavu. Teď Thorvald před sebou viděl víc hříchu, než kolik ho potkal za celý život. Býval by se přestal ovládat, kdyby se Annina tvář po jeho boku nerozzářila bílým leskem, poněvadž ona zároveň v divadle sledovala karnevalové námořníky a vzpomněla si na kosti, které sbírala na břehu u Nízkého mysu. Bílé světlo z Anniny tváře v kostele zesílilo a Thorvald Bak začal mluvit. Zatímco Anna dala vlničovi ruku a představení Cesty kolem světa za 80 dní zvěstovalo vítězství civilizace a moderních dopravních prostředků nad časem, promlouval Thorvald Bak ke svým posluchačům, jak putují pouštěmi neřesti. Jeho slova byla tak naléhavá a jasná, že je nevnímali jako zvuky, ale proměňovala se jim v obrazy, které každému jednotlivci předváděly průvod právě jeho či jejích životních hříchů, zalévaných Anniným bílým světlem tak, že všichni museli zavřít oči. Ona zatím v divadle cítila ve své blízkosti vlnice a jeho vůni po čerstvě pečeném chlebu a vzhlédla do bílé látky, která se na ně spustila jako hvězdné nebe. Thorvald Bak mluvil v tu chvíli o vykoupení smrtí a všichni v kostele slyšeli zvonění zvonů a smuteční řeč na vlastním pohřbu. Když jim říkal, že je možné obrátit se k životu a spáse už na této straně předělu mezi životem a smrtí a šířit víru mezi ostatními, tak Anna se už naučila, jak si nechat tělem probíhat rozkošné pohyby vln, vytvářející neskutečný dojem rozbouřeného moře. Na tom se při výbuchu parolodi Henrietty zvedl ohnivý sloup, který rozmetal zbytky vraku po celé scéně. Herci v něm plavali a z provaziště na ně cákali vodu, takže se dostali na břeh zvlhlí jako tváře posluchačů Thorvalda Baka, křičících, aby jim pověděl pravdu o životě. On zvedl ruce, aby se uklidnili, a řekl, že svět na nás čeká, zatímco Anna se pod modrou látkou pošoupla blíž k vlničovi. V kostele nebyl jediný člověk, který by Thorvaldovým slovům nerozuměl. Dokonce i brazilští námořníci, kteří měli s sebou svoje kurvy, padli na kolena a mlátili kudrnatými hlavami o podlahu kostela a marně v lítosti vzpomínali, kolika vražd se dopustili. Později se stali kmenovými členy námořnické misie, jež se z města rozšířila až do nejvzdálenějších krajů zeměkoule a časem udělala z Vnitřní misie jeden z dánských snů, které obešly svět. Když Anna s tváří v blízkosti tváře chlapcovy a s prsty v jeho kučeravých vlasech podlehla neodolatelné zvědavosti nahlédnout pod povrch věcí a rozepnula mu kalhoty, v husté atmosféře v kostele se rozletěly skleněné mozaiky v oknech a vyřezávané dveře. Dav se vytlačil na ulici, kde lidé ve skupinkách po zbytek noci za jásavého zpěvu bloudili sem a tam a hledali Thorvalda Baka a onu božskou dívku, z níž si s jistotou pamatovali už jen pomalu se ztrácející trpkost v ústech.

Nenašli je, protože ti už odjeli. Thorvald Bak, zesláblý vyčerpáním, se pod ochranou těch věřících, kteří ještě byli zcela při smyslech, vypotácel z kostela. Anninu klec táhli s sebou a byli tak odhodlaní k lodi dojít, že si nepovšimli dvou dětí, které na jednom nároží stály zapletené do sebe. Když procházeli kolem, najednou se děti od sebe oddělily. Anna s výrazem, jako kdyby na něco zapomněla, docupitala ke kleci a splynula vjedno s dívkou, jež vyčerpaná po bohoslužbě odpočívala na jejím postříbřeném dně. Časně ráno vyplula jejich loď z přístavu.

Po návratu do Nízkého mysu se Anna vrátila ke svému zvyku a chodila n.i dlouhé procházky. Krátce nato si Thorvald Bak všiml, že je těhotná a naplňuje své určení. Nic neříkal a počkal, až na to lidé přijdou sami. Ti pak utvořili čestnou stráž, která se střídala čtyřikrát denně a provázela Annu celé léto trvajícími rozpálenými dny a ledovými nocemi.

Porodila jedné noci bez výstrahy a bez pomoci a Thorvald viděl díle jako první. Čestnou stráž shromážděnou kolem ohně před věží poslal pod nicotnou záminkou domů. Potom z domu odešel. Doprošoval se Boha a sebral veškerou svou duševní sílu. Jen když cestou ven potkal hospodyni s tváří zplesnivělou věkem, ztratil na chvilku rozvahu a řekl:

“Náš Spasitel je holčička.”

Byl pryč až do východu slunce. Když se vrátil do Annina pokoje, kde noční chlad už vystřídalo nesnesitelné vedro, byl opět při síle a znovu nabyl nekonečné trpělivosti své víry. Našel Anninu postel opuštěnou a později zjistil, že misijní pokladna je prázdná. Pochopil, že Annu ani dítě už nespatří a že to vše je trest za obludný omyl, kterého se asi dopustil, i když nevěděl, v čem ten omyl spočíval. Sehnul se k hluché hospodyni a zařval, že Pánbůh dal, Pánbůh vzal, jméno Páně budiž velebeno.

ADONIS JENSEN

O útěku - O životě mimo zákon

1838 1918

Život Ramsese Jensena bude jedním dlouhým útěkem, který ho jednou, kdy už bude hodně v letech, zavede do Rudk?bingu.

Jedné bezměsíčné noci odšroubuje závěsy obloukových dvířek v domě rodiny Teanderů Rabowů, zevnitř je pečlivě zavře a zcela neslyšně se po černých a bílých mramorových dlaždicích, do širokých schodišť a dlouhými chodbami bude plížit se zvláštní schopností nezanechávat po sobě stopy, která bude ztěžovat život soudcům a kancelářským radům a vrchním vyšetřovatelům ve vyšetřovacích komisích, ustavených v oněch několika málo případech, kdy ho zatknou.

Věci, co si chce vzít s sebou, si shromažďuje na podlaze v jednom velkém sále. Nachází, co hledá, s instinktivní jistotou a nenechá se ani na chvíli vyrušit domem, který v noci vzdychá a sténá, ani zvuky z ložnic, kde chrapot staré paní zní jako smích, Christoffer Ludwig si ve spánku memoruje sloupce čísel a Kateřina nespí a převrací se v posteli s rukou na otcově revolveru.

Ve vysokých šifonérech nacházejí jeho citlivé prsty ložní prádlo, v kuchyňských skříních zase kartáče a jinde prošlapané boty. Ty si vybírá místo vyšívaného prostírání, štůčků kambriku a stříbrného nádobí, stejně jako se vyhýbá tajným zásuvkám, kde v kožených krabičkách leží šperky a v sametem vykládaných dřevěných škatulkách spočívají drahocenné toaletní sady se zažloutlými čističi na nehty ze stříbra a slonoviny. Za tuhle zdánlivě zbytečnou skromnost může jeho celoživotní a hluboká nedůvěra k bohatství.

Tu a tam se při práci zastaví a zadumaně si prohlíží těžký blahobyt, co stará paní nahromadila, snad ze strachu, aby se její život nevznesl jako balon a neodletěl k severnímu pólu: vyřezávané dubové skříně, které předváděli na světové výstavě, soupravy pastýřek z míšeňského porcelánu, brnění podél stěn sálu a mramorové busty. V jejich pohledech je hloubavá vážnost, ve které Ramses Jensen poznává tu svou.

Zamyšlenost byla součástí jeho povahy od té doby, co před hodně dlouhou dobou, ještě jako mladý, seděl zavřený v nové státní věznici u Horsensu a jeden rok žil v naprosté izolaci. Věznice, postavená podle amerického filadelfského principu, tehdy ještě nebyla hotová a Ramsese tam přestěhovali z jednoho kodaňského nápravného zařízení, protože její ředitel toužil po tom, aby své zásady uvedl do skutečnosti.

Hvězdicovitý komplex budov ležel ve větrem bičovaném kraji a všechny, tehdy ještě prázdné cely měly zavedenou vodu a záchod. Tácy s bezbarvými bramborami a kovovými úlomky chleba jako by se strkaly do cely samy od sebe, bez lidského prostřednictví, a jediný člověk, jehož Ramses vídal, byl ředitel, doktor teologie, který pro něj každou neděli v ústřední hale věznice konal krátkou bohoslužbu. Ramses stál při kázání jako podle pravítka, uvázaný v dřevěné strážní budce a s obličejem zakrytým zvláštní čepicí. V té mu byly vidět jen oči, aby ředitele nevyrušoval obličej před ním a Ramsese jeho vlastní zrcadlový obraz v ocelových mřížích neuvrhl zpět do záhuby.

Ředitel, brutální a těžkomyslný polepšovatel lidí, byl přesvědčený, že jeho kázání, přísná izolace a vězeňská strava z mouky, vody a brambor obrátí vězňův pohled dovnitř k vlastní surovosti a ponížení a vyvolají v něm lítost, zoufalství a polepšení. Ve vší tajnosti se zajímal o okultismus a v kázáních vždy vycházel ze Zjevení sv. Jana, které považoval za magický text. Byl přesvědčený, že když mluví, proměňují se jeho slova v magnetické paprsky, které pronikají do mozkové kůry vězňů a způsobují chemické změny v jejich zločinecké fyziologii. Navykl si proto dokořán otvírat ústa, když při kázání říkal něco obzvlášť významného, aby tak zaměřil magnetismus na vězně.

Během toho roku si Ramses z cely vyhrabal tunel ke svobodě a opakoval si zločiny, co v životě spáchal. Aby vydržel opuštěnost toho velkého vězení, probíral se svými vloupáními a zbavoval je vrzajících dveří, převráceného nábytku, obtížných zámků, bdělých psů a všech ostatních chyb, jichž se dopustil. Objevil v sobě nečekanou schopnost paměti, a když zdokonalil svoje vlastní zločiny, probíral se do všech podrobností zločiny svého otce, dědečka a pradědečka. Přemýšlel o nich za dlouhých nocí, kdy slyšel, jak venku vítr rve vřes, i při kázáních, když ředitel mluvil o bytostech ve Zjevení jako o symbolech trestu a spravedlnosti. Nakonec si už Ramses nebyl jistý, co je skutečnější, jestli velká ústřední hala plná delirických vidin Apokalypsy a ředitel, otvírající a zavírající pusu jako ryba dusící se na souši, nebo zámky jeho snů a fantastické místnosti, kam vstupoval bez potíží jako tanečník a zase odcházel a nezanechal po sobě žádnou stopu kromě vlastní moči. Zachovával totiž zvyk svých předků a na místě činu se vyčural, což byl ten nejbezpečnější prostředek proti odhalení.

Po roce měl tunel hotový a na rozdíl od vězňů, kterým vězení později poskytlo přístřeší a oni se při odchodu potáceli, lezli nebo je opouštěli nohama napřed, vykračoval si Ramses Jensen na svobodu s rovnými zády, jako když přišel. Na jeho vzpřímeném čele byla znát jen bledost z toho, jak byl dlouho zavřený, hrdost na svou šikovnost, které při vloupáních ve vlastní fantazii nabyl, a vrásky na čele, protože strávil tolik času v zadumání.

Kromě toho se utvrdil v nedůvěře k okolnímu světu. Tu choval od té doby, co ho ve dvanácti letech zatkli v jednom mlýně nedaleko Kodaně, kam se vloupal spolu se svým otcem. Když ho odnášelo dvanáct policistů, kteří tam na něj čekali, a on krvácel jako prase, otec jen pasivně a netečně přihlížel. Potom ho Ramses slyšel, jak se směje svým nezměrným zločineckým smíchem, a jeho tichá dětská duše pochopila, že vlastní otec ho asi udal.

Ramsesův otec Caesar Jensen si za svůj život vydobyl čest za tolik zločinů a milosrdných skutků, že za těmi pětatřiceti trestnými činy proti králi a královské rodině, sedmnácti případy omezování osobní svobody, sto čtyřiačtyřiceti urážkami na cti, sedmnácti vraždami, pěti sty proviněními proti úřadům a veřejnému pořádku, jedním tisícem čtyřiačtyřiceti krádežemi, zlodějnami, loupežemi a vyhrožováními, za něž byl odsouzen, už ho ani není vidět. Odsoudili ho až ve vysokém věku. Nechal se chytit, když se naučil psát, aby stejně jako velký zloděj a vrah Ole Kollerad, s nímž jednou sdílel celu, mohl do stěn vězení vyrýt divoce přehnanou historii svého života. Ty stěny později sňali a předložili je u soudu jako doznání, což vlastně nebylo nutné, poněvadž Caesar Jensen se celý život chtěl k tomu neuvěřitelnému množství zločinů přiznat. Jeho poprava se odkládala pět let, tak dlouho si soud o jeho přiznaných přestupcích vůči zákonu dělal přehled, a jak řekl jeden ze soudců, za ty bychom ho mohli popravit pětsetkrát. Když mu při popravě, které bylo přítomno tisíc spoluvězňů, dali kolem krku železný řetěz, propukl v nezřízený smích, a jenom Ramses a možná i my jsme pochopili, že jestliže Caesar Jensen umíral s takovou arogancí, nebylo to odvahou, kterou mu svět přikládal, ale protože se mu podařilo všechny podvést.

Ramses neměl možnost, stejně jako my nemáme naději, zjistit pravdu za tím nezkrotným chvástáním, kterým Caesar Jensen obklopil dějiny svého rodu. Ty se - stejně jako jeho oděv sestávající z přiléhavých bílých kalhot, vysokých bot, sytě červené, kožišinou lemované a na tělo střižené bundy a klobouku se širokou střechou - zdály vypůjčené /. laciných tisků o velkých zločineckých postavách světových dějin. Po celý život vnímal Ramses propast mezi mužem, který mu kráčel vstříc z lehkonohé fantazie vypravěčů příběhů a měl být obrazem jeho otce, a Caesarem Jensenem, jak ho z dětství znal z drobných krádeží a impulsivních, panických vloupání do odlehlých statků obývaných starými lidmi.

V očích zbytku světa byla pravda taková, že Caesar Jensen byl romantickým snem o zločinci a v jeho postavě dosáhl vrcholu rod velkolepých přestupitelů zákona, kteří po generace plivali na kata a povzbuzovali těch šest koní, co stejně nestačili na to, aby jim uškubli údy od těla, a po pohřbu dál vyhazovali zem z vlastního hrobu, aby z nich nakonec mohla vzejít osobnost jako Caesar Jensen. Ramses se na svých nekonečných cestách po celý život setkával s otcem ve vyprávěních o ochránci chudých a nezastrašeném protivníkovi bohatých, o kosmopolitovi Caesaru Jensenovi, který znával Itala Meomartina a chrabrého Rószu. Jednou mu došlo, že dokonce i věcné seznamy k trestním rozsudkům v zemi vyneseným oslavují Caesara Jensena jako zlodějského a teatrálního Mesiáše a on, Ramses, za rozporuplnými příběhy o svůdci, o osamělém, přísně pobožném mstiteli, který si každou neděli v kostele umýval krvavé ruce v proudu vlastních zbožných slz a vyučoval v povícero nedělních školách, jako jediný vidí otce takového, jaký opravdu byl: jako cynického zlodějíčka, který se přiznal ke skutečným i vymyšleným vraždám všech ostatních, ale nikdy ke svým mravnostním deliktům, a jeho jediným velkolepým přestupkem zákona byla suma a kvalita případů, kdy u soudu lhal, aby mohl vejít do dějin jako nejhorší zločinec století.

Na sklonku života navštívil Ramses naposled Kodaň a jedné noci uviděl ve světle plynových lamp, kvůli kterým v jeho stáří byla vloupání pořád riskantnější, plakát s otcovým jménem, křičící na něj hned vedle zatykačů slibujících závratné sumy za informace vedoucí k jeho, Ramsesovu, polapení. Plakát se jménem Caesara Jensena inzeroval divadelní kus, a tak se Ramses poprvé a naposled v životě zúčastnil představení v Královském divadle, ve fraku, který několik hodin předtím při vloupání ukradl spolu s hůlkou a penězi na drožku. Ta ho dovezla do divadla, kde viděl otcův život inscenovaný jako baletní představení. I král s královnou byli přítomni tanci, v němž sedmnáct vylhaných vražd a sto čtyřiačtyřicet urážek na cti, o které se nezasloužil, a tisíc čtyřiačtyřicet falešných krádeží prošlo proměnou, po které znovu povstaly v podobě tragického příběhu o nemožné lásce a nešťastných nedorozuměních, majících za následek smrt na pozadí zrosených lesů a mohyl osvětlených divadelním měsícem. Pod ním tančil part Caesara Jensena zženštilý chlapec se zapadlýma očima. Přestože divadlo a dav Ramsese odpuzovaly, pochopil toho večera, že právě o tom jeho otec vždy snil, že dějiny se obrátily o 180 stupňů a zločiny, co si Caesar Jensen s tak velkou námahou přilhal, se proměnily v celonárodní proslulost. Ta letěla celou zemí od úst k ústům a hrála se před vyprodaným hledištěm v nejfajnovějším divadle v zemi, zalitá světlem, kterého se Ramses celý život štítil, a mezi dobře oblečenými lidmi, což Caesar Jensen vždycky měl rád.

A ještě něčeho si Ramses všiml, než před přestávkou zmizel ve tmě: ve zlatých tablo na scéně a v slzách plačících houslí poznával sentimentální útěchu, jíž si u otce všiml, když se viděli naposledy. To bylo až několik let po onom vloupání do mlýna, kdy Ramsese zatkli. U soudu ho tehdy Obžalovali z několika jeho vlastních a z nejednoho vloupání otcova, včetně těch, která si jeho otec tou dobou začal přivlastňovat, a z několika vloupání jeho zemřelých předků. Ramses nic neříkal, protože nikdy nechodil do školy a právnickému jazyku nerozuměl’. Jeho mlčení považovali za přiznání a odsoudili ho do nápravného zařízení na osm let nucených prací. Nikdo totiž nevěřil, že je mu teprve dvanáct let, když osm z policistů, co ho zatýkali, u soudu předvedlo zlomeniny lebky a polámané ruce a rozdrcené kolenní čéšky, co jim způsobil levou rukou, protože v pravé držel dvěstělibrový pytel mouky, který si odnášel.

V nápravném zařízení v Christianshavnu strávil dva roky rašplováním dřeva na barvení textilu a uskutečňoval naši představu o nevinném, ale zamyšleném dítěti. Civěl ze zamřížovaného okna a divil se svému osudu, dokud mu jedna vězeňkyně, kterou z ženského oddělení každou noc vytahovali nahoru dírou mezi volnými prkny v podlaze, neukázala svůj revolver. On se do té doby díval na ženy jen s letmou zvědavostí dítěte a zvuky vězeňské lásky ho nikdy předtím nerušily ze spaní, ale tu noc nespal a poprvé po dvou letech kradl. Druhý den v poledne položil rašpli na stůl, vstal, strčil hlaveň revolveru do úst službu konajícímu dozorci a z naší představy o nevinném dítěti se přehoupl do očekávání, jaká my i lidové pohádky máme vůči činorodému mladému muži. Donutil dozorce, aby mu odemkl dveře na dvorek za vězením, odkud krkolomně vylezl a ztratil se v pouličním shonu. Dva měsíce hledal Caesara Jensena, jehož pověst se už tehdy zmnohonásobila a neustále posílala Ramsese po falešné stopě. On ho přesto našel, protože z těchto přehánění šel vždy za tím nejskromnějším. Jednou v noci pak - všechny významné události ve vyprávění o Ramsesově životě se odehrávají v noci - v jedné hospodě nedaleko Holbaeku vykopl dveře od jeho pokoje.

Caesar Jensen syna poznal bez úžasu, a když Ramses na něj namířil revolver, hleděl do hlavně beze strachu. Ramses nikdy moc nemluvil a ve vězení téměř oněměl, ale otázku měl vepsanou ve tváři s rašícími vousy, které vynadaly jako stín temných vzpomínek.

To bylo proto, abych tě naučil nedůvěře, řekl jeho otec a otočil se unaveně ke stolu s paklíči, falešnými klíči a plíšky rozprostřenými na kusu látky. Vzal do ruky kradené kapesní hodinky a řekl, že to je jedinej způsob, jak přežít, nikomu nedůvěřuj, ani vlastnímu tátovi.

Ramses natáhl kohoutek. Jeho otec si narovnal nákrčník, aby zemřel upravený, a dodal, že mimochodem taky na tvou hlavu vypsali padesát říšskejch tolarů.

Ramses spustil revolver, tenhle argument ho porazil. Pochopil, že sám by býval jednal stejně, a rozčilila ho představa, že právě on by měl odexpedovat Caesara Jensena do jeho vysněné věčné slávy. Tehdy viděl otce naposled. Pak se otočil na podpatku a zmizel v jiné z našich představ, v té o osamělém uprchlíkovi, a ve světě, který od té chvíle považoval za vězení a v každém člověku viděl soudce, strážného, policistu nebo alespoň udavače. Byl pořád v pohybu, a přesto jako by v každém zvuku za sebou slyšel zabouchávající se dveře cely.

V následujících letech Ramses cestoval a pracoval sám a ve svém bezdomovectví se opíral o vlastní představy o svém rodu. Otce přeskočil jako jalový výhonek a sám se pečlivě vyhýbal veškeré nemíře. Kdyby právní protokoly sepsané v případech, kdy proti němu vedli proces, obsahovaly pravdu, byly by to nekonečně dlouhé, ale přesto skromné seznamy sýrů, levného plátna, použitých kartáčů, prostých pytlíků na tabák, bot v zástavě, starého železa, čerstvě nakladených vajec a krav podojených na poli, protože Ramses kradl jen takovéhle věci a nic jiného.

Někdy se v Kodani nebo ve větších provinčních městech vloupal do velké vily nebo rodového statku, ale nehledal tam stříbrné číše, západoindické kávové soupravy ani náušnice ve tvaru kapky, co některá mladá dívka v rodině kdysi dostala darem od některého z Napoleonových generálů ve vyhnanství. To všechno Ramses míjel. Místo toho zapálil svícen a v jeho světle na bobku snil před masivním sekretářem se sklopnou deskou. Na ní motiv z vykládaného dřeva představoval výhled dveřmi do zahrady vedoucí k domu zalitému měsíčním světlem, Jaké si Ramses podle svého přesvědčení pamatoval z dětství. Světlo skrz lehké záclony dopadalo do vily téměř průhledné domácím štěstím, které Ramses při těchto vloupáních hledal. Nic nesebral, jenom se přikradl a prodléval v blízkosti jiných lidí, žijících v jeho, v jejich vlastní i v naší představě o míru domova. Za takových nocí dokázal Ramses hodiny čekat v temném pokoji, naslouchal smíchu ve vedlejších místnostech a nebyl si o nic jistější než my, jestli slyší jen svoje vlastní touhy, nebo jestli to opravdu jsou ty mladé dívky, doprovázející se na malých klavírech při písních o osamělých mladých mužích na větrem bičovaných cestách. Ve světle svíčky či sirky mohl Ramses současně obdivovat obrazy na stěnách, na kterých jako by spatřoval sám sebe v plášti, jaký nikdy předtím neviděl, a s cylindrem, jaký nikdy nevlastnil. Upřeně se na nich rozhlížel po pláni, za kterou byl les otvírající se k jezeru, jehož protější břeh se ztrácel v oparu slibů. Tyhle malby zobrazovaly představu měšťanstva o právě takovém životě, jakým Ramses žil.

Rodinné idyly, do nichž se vloupává, Ramsese přitahují a zároveň ho i odpuzují. Nikdy se nestane mužem slova a neovládne tak docela jazyk, a proto nikdy nepodá souvislé vylíčení měšťanských domovů, které pozná. To vlastně je škoda, protože on toho zažije víc než většina ostatních. Když jeho rozptýlené poznámky poskládáme, tak přesto pochopíme, že asi cítil k Dánské měšťanské rodině určitou nedůvěru: jeho bystrý sluch zachytil hysterický podtón ve smíchu mladých dívek a jeho citlivé prsty poznaly, že nábytek, který měl vypadat jako pravý a masivní, je překližka navenek i zevnitř a že obrázky, které se měly tvářit, že jsou z vykládaného dřeva, a představovaly otce předčítajícího své choti a dětem, jsou jen nalepená průmyslová spekulace. A takhle by při bližším prozkoumání ne zcela obstálo hodně podrobností. On vždy pocítí tiché uspokojení, jako kdyby unikl nebezpečí a riziku, když se nakonec vymočí do žhavých uhlíků v krbu nebo do spícího spinetu a přes květinové koberce v zahradách vil pod bílým měsícem se vznese pryč do osamělosti, kterou vydrží, protože si nedokáže představit žádnou jinou možnost.

Ramses si v těch letech vypěstoval Dánskou řemeslnickou hrdost. Sám sobě ji vysvětloval tak, že provozuje staré řemeslo, za které jeho předky - on jim postupně vdechl život, s nímž by jeho otec byl spokojený - soudili podle spravedlnosti, spočívající ještě na deseti přikázáních Mojžíšova zákona, a popravovali je jako jakési mučedníky. A kromě toho, říkal si, jsem při výkonu svýho řemesla stejně umírněnej a křesťansky skromnej jako jiný lidi, až na otce. A i na Caesara Jensena by Ramses možná dokázal zapomenout, kdyby mu jeho křestní jméno - pocházející z knihy, co jeho otec kdysi někde sebral - neustále nepřipomínalo, jak Caesar Jensen kradl cokoli a komukoli.

Ramses si dokázal uchovat svůj počestný pohled na život jen proto, že byl hodně nedůvěřivý i hodně umíněný. Před ním totiž na jeho útěku cestovala jeho pověst, která zpočátku sílila díky pověsti jeho otce, ale potom začala růst sama od sebe. Zároveň už nestačil počítat svoje zločiny a od té doby je nacházel sečtené a vypočítané jen na zatykačích, smějících se mu vstříc v zaprášených kupeckých městech spolu s jeho portrétem. Ten nakreslili jeho kolegové z cely v nápravném zařízení, protože on navzdory své velké postavě byl neslyšný jako kočka a příliš hbitý na to, aby jeho tvář spatřil nějaký počestný člověk. Portrét si proto zachoval dětskost, jež byla v rozporu s loupežemi a časem i vraždami, pro které ho hledali a jichž, jak věděl, se nemohl dopustit. To ale vysvětlovalo výši odměny, která sváděla většinu lidí, co Ramses v životě potkal, a pokoušela dokonce i jeho, aby se sám udal. Neudělal to, jen protože věděl, že je tak vysoká jen vinou úřadů. Ty popletlo a zmátlo groteskní nafukování jeho zločinů i milosrdenství v kramářských písních, které slyšel zpívat na nárožích, když se zřídka vydal do některého většího města, a ty byly samá lež.

Jedinou lidskou společností, kterou Ramses vyhledával, byli tuláci, rasové a Cikáni, protože se mu zdálo, že v těch lidech poznává svůj vlastní neklid a nedůvěru. Oni se zase k němu vždy chovali ohleduplně. Byli přesvědčení, že je posedlý bohy, poněvadž vždy spal s otevřenýma očima a rukou na ústech. Za to ve skutečnosti mohla jeho silná nedůvěřivost. Časem nevěřil už ani sám sobě a bál se, aby se ve spánku někomu nesvěřil a nepřipravil se tak o svou neviditelnost danou tím, že je neznámý. Navzdory své hrdosti a mlčenlivosti měl sklon k vyhledávání společnosti, a jednoho dne se přidal ke třem koňmi taženým, uzavřeným dřevěným vozům. Jeli na nich muži tmavé pleti n oné rasy, jež pak jednou v budoucnu postavila splachovací klozety Staré paní. Pozdě odpoledne na střeše jednoho z vozů usnul. Ten průvod připomínal hadrářství, a proto se i s otevřenýma očima a rukou na puse mohl cítit v bezpečí a spát. Vozy se jako šneci ploužily jehličnatými lesy vonícími pryskyřicí a podezřívavými vesničkami, kde sundávali prádlo ze šňůr, když tahle pojízdná výstava bezbarvé nouze pocestných projížděla kolem.

Ramses se probudil do bláhové víry, že určitě přišel do ráje. Před ním do noci svítila Nebeská brána se třpytivými nápisy “Národní divadlo” a “Umělecká výstava”, což si nemohl přečíst, protože nikdy nechodil do školy. Když jako neviditelný proklouzl kolem německé biletářky oblečené jako římská bohyně Minerva, myslel, že vchází do prosluněných hájů Pisonu. Až potom pochopil, že se ocitl v našem a svém snu i snu své doby o cirkusu. Kolem něj bylo černé moře lidí, všichni otočení k manéži, kde koně předváděli cviky jako lidé, pasivní krávy se nechaly kroutit do nepřirozených postojů a osli chodící po dvou prodávali podepsané výstřižky s neslušně svlečenými ženami, vystupujícími jako polynéské královny.

Navzdory pokušením by Ramses býval od toho světla, hluku a davu utekl, ale ženská busta, visící z nekonečně vzdáleného stropu na tenkých ocelových drátech, na něj křičela, že právě tady na něj čeká štěstí. Proto Ramses v tomhle cirkusu někde na severu Jutska někdy v polovině devatenáctého století zůstane stát, uprostřed koncentrátu snů o Exotice a Erotice a Svobodě a Ráji, což se všechno muselo vyloupnout z oprýskané skromnosti oněch tří vozů.

V cirkuse jsou dva druhy sedadel pro dva různé druhy publika, jež v Dánsku v té době jsou: to prosté, které zaplatilo pevnou cenu, a příslušníci stavů, kteří zaplatili podle libosti. Všichni zaplatili dobře vědouce, že nevstoupili do světa neškodného, nýbrž takového, kde kromě toho, co jsem jmenoval, a hudby se člověk vystavoval nebezpečí takových nestydatostí, jaké teď ze sebe chrlil jakýsi umělec v převlékání. Nejdřív se zdálo, že ten muž na sobě má něco jako světlem manéže pozlacený frak. Řekl, že má tu čest přivítat všechny na tomto představení uměleckogymnastické pantomimy a menažérie, které se teď rozběhne, pokud to počasí dovolí, a v jeho rámci bude vypuštěna ve všech ohledech dokonalá vzdušná koule, 30 000 kubických stop velký aerostatický horkovzdušný balon, uvnitř prázdný jako hlavy veleváženého publika, který vystoupá nad rozum slovutné veřejnosti až pod strop. Pod tímto balonem bude za zuby, jakož i za jeden ze svých hezky tvarovaných prstů, viset jeho dcera, dvanáctiletá panna. On slibuje - a jak mluvil, převlékl se za mahárádžu a potom za harlekýna -, že ona z této polohy skočí trojnásobné salto mortale, a jestli lže, tak ať tu shnije spolu s veleváženým publikem, a pak jeho dcera přišla.

Dívčin zjev se vyhnul Ramsesově mlčenlivosti a hrdosti, proklouzl kolem jeho sklonu k zamyšlenosti a roztrhl zámek na jeho srdci. Když stála na scéně a začala tančit, rozpoznal u ní tutéž skepsi a pohrdání, jaké slyšel v cizokrajném dialektu a sykavých “s” jejího otce, umělce v převlékání. Když publikum netleskalo a jí se nedostalo nezbytné pochvaly, vstoupila mezi povykující muže, syčící ženské a řvoucí děti, vypálila ze dvou pistolí a začala mlátit hlava nehlava do těch nejbližších, dokud všichni pod vedením klakérů zděšeně netleskali. Pak musel Ramses zůstat, kvůli tomu, co viděl, a protože ho tam držel sen nás všech o cirkusové vášnivosti a lásce na visuté hrazdě, který se jeho doba snažila udržet v cirkusové manéži.

Čekal po zbytek večera, zatímco jeho milovaná stoupala vzhůru k balonu, osvětlená slavnostním ohňostrojem představujícím sopku.

Vosův, při jejímž výbuchu žhnoucí láva zapaluje královský monogram. Když dvanáctiletá dívka visela pod balonem a houpala se tak vysoko nad scénou, že sotva bylo vidět její tělo, ale přesto byly jasně vidět jeli umělecké kousky a bezbožně riskantní salta mortale, několik lidí v publiku se leknutím rozplakalo. Ale ne Ramses Jensen, který v tu chvíli pociťoval klid, potvrzující mýtus o náhlém zamilování se a o naprosté lásce a jejím pohrdání smrtí. To mu dokonce dodalo tolik klidu, že se odplížil ještě předtím, než slavnost vyvrcholila pantomimou, Kdy se všichni vystupující vystrojili, nalíčili se kakaem rozmíchaným v luku a podobali se tak představě Dánů o Jihoevropanech, jimiž vlastně byli. Skrývalo se v tom rafinované vědomí, že v manéži a vlastně ani v tomhle referátu o skutečných událostech se touhy nevyskytují vydrhnuté úplně dočista a v přirozené podobě. Potom ze scény odešli. Neodjížděli na oprýskaných vozech, ale vznášeli se na létajícím koberci, pronásledováni policisty oblečenými jako Cromwellovi pestrobarevní generálové a vyprovázeni triumfálním smíchem publika, jež ke své naprosté spokojenosti vidělo, že vše, co představení ten večer rozpoutalo, je opět zažehnáno.

V jedné ze sklapovacích prkenných kůlen na kolečkách, postavených kolem cirkusového stanu, čekal Ramses na pannu kejklířku mezi umělými květinami a roztrhanými trikoty, v zápachu kolínské vody 8 mezi mnoha dalšími věcmi, kterých si nevšímal, protože jeho srdci; se vzneslo vzhůru s jejím balonem. Když dívka otevřela dveře, viděl Ramses, že světlo její proporce překroutilo. Teď byla hodně malá a stejně tak široká jako vysoká.

“Já budu první a poslední muž tvého života,” řekl a nevěděl, proč najednou je tak výřečný.

Dívka na něj nebojácně pohlédla a klidně se zasmála, že stojí tváří v tvář takové naivitě.

“Je pozdě na to, abys byl první. A brzy na to, abys byl poslední.”

“Vždyť je ti teprve dvanáct.”

Dívka se na něj zamyšleně podívala.

“Je mi třicet.” Pak jí hlava obloukem sjela dozadu a tělo jí změklo jako kaučuk. Hlava jí vylezla mezi nohama, v puse měla zapálený doutník a v ruce na konci paže dvakrát obtočené kolem krku držela sklenici vína.

“Seš chlap,” zeptala se, “nebo motýl?”

Ramses vstal a jediným pohybem ze sebe setřásl letmou závrať, svou osamělost, zamyšlenost a pach pilin, sklonil se a políbil dívku na ústa. Když se zase rozmotala a objala ho svalnatými pažemi kolem krku a sesuli se spolu na postel s nebesy a baldachýnem vyšívaným jako vzdálená cirkusová kupole, pomyslel si, že tohle je možná to jediný v životě, co se nedá ukrást.

Strávili ve voze za zavřenými okenicemi tři dny a tři noci. Když třetí den otevřeli dveře, koukali, že jejich vůz stojí osamocený na kopci, odkud byl vidět vzdálený západ slunce nad velkými lesy. Na tomhle kopci, s naší a částečně i jejich touhou po neobydlené přírodě, rozkládající se jim u nohou, se Ramses cirkusové Princezny zeptal na její dosavadní život. Neodpověděla mu, při téhle příležitosti ani později, ale bylo jasné, že i ona poslouchá, jestli se ve zpěvu skřivánků a šustotu větru v obilí neozývá bouchání dveří, a že se na dálku bojí dokonce i okrajů lesů, protože vypadaly jako zdi. Už tehdy se Ramses smířil s tím, že ona bude oním zámkem jeho života, ke kterému neexistuje falešný klíč. Od té chvíle cestovali spolu, aniž se kdy dozvěděl její jméno.

Byla hbitá jako on. Zatkli je jenom jednou, když visela pod balkonem ve výši pátého patra nad seběhnuvšími se diváky a policisty a znenadání ji přemohla chuť cirkusu a jejího otce, umělce v převlékání, vysmát se s jednou nohou v hrobě svému publiku a slyšet je, jak lape po dechu. Byla už tehdy hodně v letech, ale mezi nebem a zemí znovuobjevila obraty a salta mortale svého mládí. Než těch padesát policistů vyběhlo nahoru, omotala se kolem mříže tolikrát, že museli mříž odříznout a vsadit do arestu spolu s ní i Ramsesem. Toho sebrali jako zralou hrušku, protože její životu nebezpečná vzdušná akrobacie ho pohltila stejně jako v mládí, když ji viděl poprvé. Rozpálila ho, ale nechala ho klidným. Cítil, že zrovna tak lehko jako žít dál by mohl padnout mrtvý k zemi, poněvadž v tom okamžiku mu nic nescházeli! Naplňovala ho Princezna, tehdy už dávno jeho žena. Kdysi ukradli oddávací formuláře a unesli kněze, aby je vyplnil a zapsal jejich jména do matriky.

Po zatčení je obžalovali z jedenácti set zločinů v deseti zemích. Za to mohli komoří a rychtáři z vyšetřovací komise, kteří za toho povyku po Caesaru Jensenovi a jeho přehánění a v tichu po Princezně a Ramsesovi naslouchali povídačkám a pověrám. Ale i tahle obžaloba ze zločinů, které Ramses a Princezna nespáchali, byla odrazem pravdy do té míry, že společně překonali velké vzdálenosti a překročili hranice víckrát, než do kolika uměli počítat. A to všechno proto, aby unikli své vlastní pověsti, která jim tak jako tak vždy předcházela, a aby udrželi krok se svou a teď i naší touhou po lásce volných ptáčků. Pro tu my ale nesmíme zapomenout, že byli stejně jako všichni zločinci z povolání celý život neustále v pohybu ze tří důvodů: kvůli strachu z hladu, nejasnému bezadresnému hněvu a touze, díky které my tu můžeme mu h život použít jako příklad.

Z přátelství k sympatickému správci arestu zůstali ve svých celách dva dny, a to byla nejdelší doba, co kdy byli od sebe. Třetího dne beze stopy zmizeli.

Ramses se nikdy nepokusil udělat si s konečnou platností přehled o svých dětech. Když Princezna porodila jedenáctého syna, přestal je počítat a rozlišovat. Nikdy neměl smysl pro čísla ani pro rozdíly mezi lidmi a z dětí si později pamatoval jen svou jedinou dceru, a pak Adonise.

Adonis byl vejškrabek. Narodil se hodně roků poté, co je poslední z dětí ponechalo jejich osudu po mnoha letech, která si Ramses pamatoval jako nekonečná a plná dětí, protože s Princeznou byli neustále v pohybu. Nejenže tak unikali ostatním lidem, ale utekli i souchotinám a tuberkulóze a choleře a anglické potivé nemoci a všem ostatním epidemiím, které v druhé polovině devatenáctého století Dánsko pustošily. Potřebovali proto myslet jen na jídlo a střídající se střechy nad hlavou, aby udrželi při životě děti a štěstí své velké lásky. Ta žhnula v kupkách sena, ve stodolách a v odlehlých hospodách s prudkým žárem, na rozdíl od jejich života, který jinak byl převelice skromný a vždycky z ruky do úst.

Když některému z dětí bylo dvanáct let, donutil Ramses nějakého kněze, aby ho konfirmoval, a nikdy si nedělal starosti s tím, že akt potom byl prohlášen za neplatný, protože k němu došlo pod nátlakem. Ani navzdory své zamyšlenosti nikdy nepomyslel na to, že on sám se otočil zády ke krokodýlí zbožnosti svého otce, nikdy se nepomodlil a skoro denně a často z pouhé zvědavosti překročil jedno z deseti přikázání, a teď přesto riskoval a vyhledal muže církve, aby dali jeho nepokřtěným dětem neplatné požehnání.

Ani své děti Ramses nikdy nepochopil. Pokoušel se je naučit svému řemeslu, ale ony o zámky a šperháky a falešné klíče vůbec nejevily zájem, stejně jako je marně učil své neslyšnosti. Potom na ně stejně jako na ostatní lidi hleděl se zdrženlivou ostražitostí, a budeme li mu to vytýkat, mineme se s pravdou a pohled nám zastřou sentimentální přání, aby rodiče své děti milovali. Ramses se nám tak ztratí z očí, poněvadž v jeho povaze - přestože je zamyšlený - žádná sentimentalita není. Proto mu ani nemůžeme vyčítat, když po mnoha letech znovu spatřil svého nejstaršího syna a neznal se k němu. On dokonce ani nevěděl, že to je jejich nejstarší syn, dokud mu to Princezna neřekla. Bylo to v Rudk?bingu, kde se později vloupal do domu rodiny Teanderů Rabowů a kde se kříží přemnohé z osudů, o jejichž dějinách tu referujeme. To vypovídá něco o skutečnosti a o tom, jak se v ní pojí chaos a řád, což taky Ramses poznal v mužových očích. Byl to jeho syn, ale strašlivě se podobal jeho otci, Caesaru Jensenovi. Všichni Ramsesovi synové (a dcera) už dávno za svou minulostí zametli stopy, změnili si jméno, přilhali si několik generací rodin dbalých zákona a dřív nebo později se jim všem podařilo zbohatnout či se alespoň proslavit, aniž by někomu kromě nás bylo jasné, že jsou to děti Princezny a Ramsese. Tenhle chlapec na náměstí v Rudk?bingu stál na nákladním voze a mluvil k velkému houfu lidí. Říkal si Pio, a přestože podle Princezny ještě několik let předtím nosil pleny, ke konci projevu Ramsesovi došlo, že mluví o socialistických idejích.

Ramses byl při projevu tak zaměstnaný vybíráním kapes posluchačů, že jen slabě pochytil, co syn říká: že nikdo už nechce látat staré hadry novými záplatami, a právě proto se on teď obrací na posluchače, nu vás, co povláváte jako rákosí ve větru, říkal, a jim se zatím z kapes vypařovaly cylindrovky, pouzdra na doutníky a náprsní láhve. Muž na korbě vozu popisoval obtížnou cestu, kterou budou putovat a jež zpočátku místo růží bude vystlaná trny a bodláčím. Ale brzy bude schůdnější, protože ze všech stran, říkal Pio, nám jako dunivý hukot moře pod bouří zní v ústrety hluk probouzejících se mas.

Něco v proudu jeho řeči se dotklo Ramsesova srdce a on si vzpomněl, jak v mládí hrál na klavír. Proto zůstal, i když začalo pršet, aby slyšel svého syna, jak křičí na naslouchající nádeníky, obchodníky, novináře ze Zpravodaje a na Christoffera Ludwiga. Ten byl ještě malé dítě, ale oblečený jako dospělý seděl ve své kanceláři u otevřených oken n poslouchal, že dělníci už nebudou pít z kalichu hořkosti a bohatí už nemůžou volat jako francouzský dvůr: “Po nás potopa”. Náboženství a mlhavým fantaziím je konec, volal Pio, teď na dveře společnosti klepe skutečnost. Ramses ty dveře sice vždycky otvíral paklíčem, ale přešlo ho ten projev dojal. Zatímco jeho syn v dešti řval na shromáždění, že dělník je prvorozený a silný syn přírody, vracel Ramses ukradené hřebeny, řetízky od hodinek a zavírací nože zpátky do správných kapes.

když déšť přestane a do shromáždění vjede policie, rozežene ho a nasadí jeho synovi želízka, odchází Ramses zamyšlený a proti vlastní vůli. Myslí na tolik věcí: viděl, že jeho syna uchvátilo něco, co on sám považuje za náboženské šílenství, a že mluví úplně stejně jako nějaký buditelský kazatel. Že jeho poselství je jiné, či alespoň zčásti jiné, to Ramses nechápe. Jeho vlastní život a nedůvěra ho učinily slepým k nouzi, ze které se rodí sny, jaké se jeho synům zdají už dlouho.

V jistém smyslu si všechny Ramsesovy děti osvojí stejný pohled na svět: přestože skončí v pyramidě společnosti na nejrůznějších místech, všichni vidí svět jako vosk, do kterého člověk může otisknout své razítko. Tuhle víru ve vlastní činorodost mají, protože vyrostli tak, jak vyrostli, jako synové dvou neobyčejně mazaných a skromných zlodějíčků. Odmala znají sílu a nuznost bezdomovectví a nevěří už, že něco bude navždy stát bez pohnutí. Proto každý svým způsobem budou všichni pracovat na tom, aby uvedli do pohybu to ze všeho nejtěžší, totiž společnost.

Taková práce je podle Ramsese pohoršlivá. On si navzdory svému nezákonnému životu uchoval skálopevnou víru, že společnost je a má zůstat ze všech pyramid tou nejlepší, a pro její stabilitu tedy nehraje žádnou roli, když si on tu a tam někde v jejích horních patrech otevře nějaké dveře paklíčem. Asi tak nějak přemýšlel onoho dne po agitačním shromáždění v Rudk?bingu, kde mluvil jeho syn. Potom se jako už tolikrát předtím vymočil do křoví a šel si po svých.

Po tomhle zážitku se Ramses vyhýbal městům, z nichž stejně měl pocit, že jim nerozumí. Občas v něm vyvolávala určitý sen, strašné přání, o němž nikdy nemluvil: že nějaká nestvůra nebo některá z bytostí, co Caesar Jensen potkal (jak se vytahoval), tyhle shluky domů vyhladí. Přesně tentýž sen měla Princezna, ale to si nikdy neuvědomili, protože právě sny byly tím jediným, co spolu nesdíleli. O tom samém se zdálo spisovatelům St. St. Blicherovi, tehdy už mrtvému, a H. Ch. Andersenovi, který zrovna umíral, a ještě dnes se o tom zdá mně. Je to beznadějný sen, který nemá žádnou budoucnost, ale přesto je nutné se o něm zmínit.

Z důvodu své izolace potkávali jen pohodné a Cikány a Ramses slyšel svůj mateřský jazyk, jen když se někam vloupal a hovořilo se jím v přilehlých místnostech. Ztratili tak s Princeznou kontakt s pověstmi, co o nich kolovaly, ty jako by se od nich odtrhly a nakonec zmizely. Vrátily se jednoho časného květnového rána. Jeden z Cikánů, ke kterým se přidali, uměl číst a poznal Ramsese na portrétu v novinách. Dostals milost, řekl Cikán a podržel mu noviny před obličejem. Ramses z Cikánovy tváře nespouštěl oči, když říkal, že tady stojí, že sis ve válce vydobyl nehynoucí pocty. Ramses ho prudce popadl za paži. Přečti mi to, rozkázal mu. V dlouhém článku v novinách staré paní z Rudk?bingu se oznamovalo, že on, Ramses Jensen, udatně bojoval ve válce a poté zmizel, že ve skutečnosti vždy bojoval za svobodu a sám král si; rozhodl ho omilostnit na základě výzvy z okruhu významných osob, jež veřejně protestovaly proti mylnému obrázku, který veřejnost o Ramsesovi má vinou zločinů Caesara Jensena.

Ramses nesledoval osudy svých synů, ale teď mu došlo, že to jsou významní muž kteří dokážou zařídit úplně všechno a dokonce i takhle.zfalšovat dějiny. Od té chvíle se až do Adonisova narození s Princeznou štítili veškeré lidské společnosti.

Adonis se narodil po řadě jakoby zamýšlených náhod, a možná to začalo tím, že se Ramses vloupal na Temný vršek.

Co ho k tomu přimělo, to nevím. Místu jako Temný vršek, na jeho vkus příliš pochmurnému a zároveň příliš rozmařilému, by se normálně vyhnul. Asi ho tedy pohánělo něco zvláštního. Snad že na zdi uviděl vybledlý zatykač na sebe sama. Možná to udělal ze zvědavosti, ze starého zvyku, nebo spatřoval výzvu v té zdi a její výšce. To už nikdo leví s jistotou. Víme jen tolik, že tehdy už Ramses byl podle měřítka svého století starý, ale železné ostny přelezl bez potíží. Přes ty se do té chvíle nedostal do panství ani čas, ale když se jich Ramses dotkl, m/letěly se na lupínky rzi. Přes tmavozelený trávník zámeckého parku přeběhl právě v jednom ze vzácných okamžiků, kdy se zlaté sluneční světlo filtrovalo v korunách dubů a splývalo se stínem v roušku, která ho kryla. On tak neviděn spatřil zpívající dělníky na polích, dobytek a světlé vlasy mladých komtes, tušené ve stínech stromů. To všechno ale patřilo k touze, jež nebyla jeho, a tudíž to na něj neudělalo žádný dojem.

O idylách panských dvorů Ramses nikdy nesnil. Proto by na něj ani nezapůsobilo, kdyby se dostal na doslech a zjistil, že píseň dělní ku se neskládá ze slov, nýbrž z nesmyslných hrdelních zvuků, či kdyby viděl, že červené krávy nejsou větší než jezevci, a pochopil, že dvousetleté horování komtes je prázdný rituál. Bezdomovec Ramses si vychutnával ticho a chládek v tajných chodbách, tři staletí zapomenutých, avšak on je našel bez potíží. Vedly ho pod zarostlým vodním příkopem a sklepními místnostmi, kde velký Paracelsus kdysi popíjel se svými kurvami, a nahoru úzkými schodišti v tlustých zdech hlavní budovy. Tam skrytými průhledy v plátnech zemřelých malířů viděl němé sluhy leštit stříbrné nádobí a nakoukl Jacobymu v bílé a pozlacené místnosti přes rameno do už tehdy zažloutlých listů z dějin zámku se schnoucím inkoustem. Odsud se taky dlouho díval na hraběte, pracujícího v laboratoři, a možná měl pocit, že zná tohoto muže, jenž za časů předcházejících těm, kterými se tu zabýváme, poslal na popravu jednoho z jeho předků a pak se jí na náměstí před kodaňskou katedrálou osobně zúčastnil. Mimochodem právě při té příležitosti, před katedrálou a tváří v tvář Ramsesovu předkovi, zločinci z nejnižší kategorie lidí, dospěl hrabě k některým svým myšlenkám o uspořádání vesmíru, které ho teď poutaly k práci v laboratoři, obklopeného křivulemi a baňkami. Jednu z nich si teď Ramses bere, jen tu a nic jiného, a pak zmizí stejně potichu, jako se v ne tak vzdálené budoucnosti vrátí Jacobyho přízrak.

Že Ramses sebere právě tuhle baňku, je jen další z oněch důležitých náhod. Ze stolu za pracujícím hrabětem ji vezme z popudu. Ale i tak, věrný své skromnosti, vezme baňku, ve které je pod zátkou jen vzduch. Později s Princeznou otevřou baňku v ložnici osamělého domu, kam se jen na tu noc vkradli. Že zrovna do toho domu, to je další náhoda, a teď tedy baňku otevírají. Vzduch v ní uzavřený je tak starý, že voní fialkami a kyselinou kyanovodíkovou, a z lahvičky stoupá jemná ozvěna osamělé hudby, hrané na cello posledním z vymírajícího rodu hudebníků na Temném vršku.

Tahle situace se skládá z prvků z přemnohá různých míst a znovu se tu setkává spousta snů: dům je velký, prázdný a daleko od všeho. Venku skučí vítr a připomíná Ramsesovi a Princezně, jak zlé je cestovat v noci a jak těžké je být pořád na útěku. Na stole před sebou mají zapálený svícen a zbytky skrovného pokrmu, snad kaši s nakrájeným bůčkem, ale v každém případě jistě teplé jídlo. Princezna vaření nikdy neodbývala, ona, Ramses a děti vždycky jedli jako pořádní lidé. A je tu baňka, vůně minulosti a vzdálená hudba. Při ní si oba vzpomenou na mazurky a maďarské lidové tance, které vypití belgičtí cirkusoví muzikanti tehdy hráli na kopci jejich mládí, a svezou se k sobě. Tak je Adonis - syn dvou lumpenproletářů - počat v téhle posteli, která byla na velké severské výstavě průmyslu a umění. Co se jinak v té posteli děje, do toho nikomu z nás nic není, a proto se místo toho zmíním, že její polstrování, růžice a těžké drapérie zvěstovaly novou dobu a v případě měšťanstva, jež se s Ramsesem a Princeznou nikdy nesetkalo, to byl poslední pokus, jak se skrýt. A postel i opuštěnou vilu se středověkými věžičkami a obloukovými výplněmi bronzových oken navrhoval jeden z jejich synů, architekt, který s pomocí jména Meldahl zapřel otce a matku a časem se stane ředitelem umělecké akademie i členem kodaňského městského zastupitelstva, což všechno poukazuje na to, že láska rodičů a skutky dětí spolu tak či onak souvisí.

Adonis působil otci a matce trápení svým soucitem s lidstvem. Ten u něj Ramses s Princeznou zřejmě objevili brzy, když jako malý visel Princezně na zádech a viděl tatínka odcházet s kusem plátna nebo s uzenkou, které mu nepatřily. Začal plakat nemluvněcím pláčem a přivolal tak psy a ozbrojené muže, jimž se Ramses celé věky vyhýbal. Teď před nimi musel utíkat jako v mládí, brodil se řekami s vodou po pás, aby zametl stopy, a přemýšlel, jak se děti můžou narodit tak nemožné a proč se mu nemůže poštěstit, aby měl aspoň jednoho syna, který by kráčel v jeho neviditelných šlépějích. V těch teď místo toho šli ovčáčtí psi a muži s loveckými puškami a on musel zůstat ve vodě lak dlouho, že si uhnal zápal plic, který ho ještě sužoval, když potkali Princeznina otce, umělce v převlékání.

Ramses poprvé po třech týdnech vyšel do ulic a na dobytčím trhu za ním z jednoho z loutkových divadel začaly křičet loutky. Za jeho pozlaceným proscéniem potkali starého ředitele cirkusu, který teď trávil život za loutkami. Sípavým hlasem, jak celý život vyřvával nestydatosti, pochválil Ramsese, že dobře vypadá, a s pohnutím vyprávěl, jak se v jiném kraji země setkal s příběhy o své dceři, o níž se říkalo, že je čarodějnice. Než se sklapnutým divadlem na zádech pěšky odtáhl, dal nemluvněti jméno Adonis. Ve vráskách plných sazí, které mu věk do obličeje vyryl, měl tolik autority, že se Ramses s tím jménem smířil, i když mu připomínalo Caesara Jensena. V jediném pokusu přimět tchána, aby si to rozmyslel, přesto za odcházejícím divadlem zavolal:

“Tohle jméno si bude pamatovat každej policajt!”

Ředitel divadla zamával kloboukem, ani se neotočil a odpověděl:

“To je umělecký jméno. Ženský ho nikdy nezapomenou!”

A s tím ponechal Ramsese a Princeznu naději a očekávání, udržovaným při životě tím, že malý Adonis byl snem všech rodičů o poslušném dítěti a naučil se být neslyšný jako Ramses a mrštný jako Princezna. S instinktem, jak upokojit vše živé, mluvil hezky na krávy na poli, když je Ramses dojil, a potom pomohl tatínkovi odnést mléko domů. Ramses si tudíž mohl uchovávat útlou naději a držel se jí tak, že nepodrobil Adonise žádné opravdové zkoušce. Jeho naděje proto přišla vniveč až oné noci, kdy se vloupal do domu rodiny Teanderú Rabowů, kde jsme tuhle kapitolu začali. Když totiž Ramses v domě staré paní v Rudk?bingu na Langelandu spustil oči z mramorových bust, viděl, že jeho pytel na podlaze se tak splaskl, že už v něm může být jen a pouze prázdnota. Vedle pytle stál v měsíčním světle Adonis. Bylo zřejmé a nepopiratelné, že chlapec, jeho vlastní syn, se sem vloupal za ním. Plížil se domem neslyšněji než on sám a tak mimořádně potichu, že svou přítomností přímo tlumil přirozené zvuky domu, a dokonce i Kateřina upadla do dřímoty, avšak prst ze spouště nesundala. Zatímco Ramses zíral na sochy, jež byly v jeho věku, a vzpomínal na minulost, kdy živil rodinu s tolika dětmi, že ani přesně nevěděl, kolik jich je, Adonis vrátil všechno zpátky. Okradl vlastního otce a dal bezcenné látky, kartáče a boty zpátky tam, odkud je starý muž vzal. Toho všechny jeho děti zradily tím, že se z nich stali významní a nestřídmí muži s cizími jmény a přehnanými touhami změnit svět. Jeho i Princeznu, anděla jeho života, ponechali jejich osudu a útlé naději, která se teď definitivně a bůhvípokolikáté zhroutila, protože Adonis opět zneužil sebe sama a zasadil otci ránu. Ramses, který od mládí při vloupání nepromluvil, i teď před prázdným pytlem ležícím na tmavé podlaze ve světle bílého měsíce mlčky sklonil hlavu. Mlčení přerušil Adonis.

“Ty věci ti přece nepatří, tati.”

Ramses zvedl ruku jako k úderu, ale zadrželo ho tušení existence vyšší spravedlnosti, ke kterému za svého života mimo zákony lidí došel. Pohoršení si z jeho srdce našlo cestu do jeho úst. Darebáku jeden, řekl zavile, ty bys radši viděl vlastní rodiče ležet na ulici vyzáblý jako kostry, než bys jim dopřál kousek chleba. Jeho hlas dolehl ke Kateřině, která se probudila a vystřelila z pistole na dveře v domnění, že se ji pokouší překvapit manžel, tchyně nebo možná spíš oba dva. Ramses a Adonis prchali pryč. Ramses byl tak otřesený, že narážel do stolů a židlí a taburetů a syn se mu ztratil. Motal se po tom velkém domě a nemohl znovu nalézt svůj netopýří smysl pro orientaci ve tmě. V jednu chvíli povolily nějaké dveře, o které se opřel, a přivedly ho do náruče policejního šéfa, který ho naháněl celý život. Ten ho zatkl, přestože se mu točila hlava ze zvěstí, že král chce Ramsesovi dát milost, a ze lživých historek o jeho šlechetnosti.

Za ty dva měsíce, co byl zavřený, nepromluvil Ramses ani slovo a byl mlčenlivý jako v mládí. Převezli ho do Kodaně a vsadili ho do stejné cely jako Princeznu, která se sama přihlásila, aby svému muži byla nablízku a dala najevo, jak pohrdá úřady. Ty se teď snažily oběma oslavovaným přestupitelům zákona pobyt ve vězení zpříjemnit h vyzdobily jim celu jako svatební komnatu, protože se bály jejich významných přímluvců, tedy jejich synů. Třikrát denně jim nosili jídlo t dobré restaurace a navštěvovali je kněží a novináři a advokáti, což Ramsesovi bylo bytostně odporné.

Do noblesní cely za nimi přišly i jejich děti. Ani Ramses už nemohl nevidět, jak dobře se jim vede. Byli z nich matematici a lékaři a právníci a prorokové soudného dne a vynálezci a snažili se zapomenout na své dětství a mládí tak, že podpírali svou rozkolísanou dobu morálkou, geniálními stroji nebo zákony, které Ramses nikdy nerespektoval ani jim neporozuměl. Nikdy ostatně tak docela nepochopil, jak a proč se jim to podařilo, že dostal milost, a vůbec měl pocit, že ty vysoké a sebejisté muže oděné do šatů a symbolů moci nepoznává. Že to jsou jeho synové, uznal jen proto, že to říkala Princezna, a ta celý život vždy měla pravdu. Jeden po druhém přicházeli za ním do cely, aby jim poděkoval za službu, o kterou je nikdy nežádal. On s údivem hleděl na ty tučňáky, kteří měli krok krátký, strnulý a odměřený pravidelnou docházkou do ministerstev a soudních budov, i na svou jedinou dceru, která si vypěstovala Princezninu odvahu a potřebu pohoršovat a zároveň jako její bratři chtěla změnit svět tím, že změní postavení ženy. Pyšně o tom vyprávěla Ramsesovi, který při jejích slovech vrtěl hlavou a přemýšlel, jestli přichází o rozum, který odmítal pochopit, že žena před ním, provokativně oděná do volných šatů, je odbornou poradkyní v rolnictví a mimoto koňskou handlířkou a členkou jockey klubu a kromě toho kouří doutníky nejen tady ve vězení před svými rodiči, ale i na ulici, aby pohoršovala lidi.

Ramses se před světem uzavřel (pokud tedy lze přijmout představu, že lze být ještě uzavřenější, než byl už předtím) a zakázal Princezně předčítat nahlas z novin, co jim nosili do cely v době, než dostali milost. Mohli si v nich přečíst svůj vlastní příběh, ilustrovaný mědiryty, na kterých byli na pozadí zamlžených polí a modrajících se fjordů zobrazení ve zjasněném mytologickém světle, odění jako královský pár z časů dávných pověstí na způsob Ragnara Lodbroka. K proudu návštěvníků promluvil jen jednou, když poznal svého nejstaršího syna, Meldahla, který teď byl dvorním architektem a komandérem. To on postavil onu odlehlou vilu, kde počali Adonise. Dokázal si stvořit dokonale vodotěsnou minulost a nikdo už nevěděl, že je synem Ramsese a Princezny. Ramses uviděl rytířský kříž na jeho výložkách a v jeho očích jako v zrcadle vytušil obrazy vil a kostelů a ústavů pro idioty a věznic a zámků, které projektoval a jejichž stavbu vedl, a s pomocí žuly, cihel, pískovce, omítky a štuku se pokusil ztvárnit svou touhu zapomenout na dětství. To teď stálo před ním v podobě vlastního otce, sedícího ve vězení s kamuflovanou fasádou, které on postavil jako švýcarskou alpskou chatu. Ramses se vztekle odvrátil a architekt rozhodil bezmocně rukama, neschopný situaci porozumět. Ty jsi stavěl zdi, řekl Ramses neslyšně, a Meldahl si šel po svých a nic neříkal. Viděli ho už jenom jednou, když přišel s Adonisem, protože úřady nevěděly, co s ním, poté co se sám přihlásil a zkusil vzít otcova vloupání na sebe.

leže noci Ramses a Princezna s tím beznadějným dítětem, tedy Adonisem, z vězení utekli, protože nechtěli vědět, jak žádost o milost dopadla. Nepodařilo se jim odejít z města bez povšimnutí. Když brzy ráno za rozbřesku odjížděli na sever, zpozorovala je skupina novinářů, čekajících v ulicích právě na tenhle zážitek, a následujícího dne ho vylíčili jako triumfální průvod, vznešený odchod proslaveného válečného hrdiny a prima chlapíka, zvěčněný na mědirytu. Bylo na něm vidci usmívající se a mávající rodinu odjíždějící z města přes Jezerní náměstí, navržené Meldahlem podle pařížského vzoru, a za ním se daly vytušit kostely a ministerstva a nemocnice, které také byly jeho dílem. Synové Ramsese a Princezny se po nich pohybovali coby opory společnosti, které pak krátce nato posílaly oslavné a kondolenční telegramy do Rudk?bingu u příležitosti úmrtí staré paní. Ta zemřela v okamžiku, kdy kočí práskl do koní a vůz projel novinářům kolem nosu, a dokud se Ramsesovi neztratili z dohledu, hrozil jim zaťatou pěstí.

V prvních měsících se Ramses s Princeznou pohybovali směrem na lili. Na cestě dolů Evropou nechávali za sebou jednu hranici za druhou ve snaze uniknout moderní době, kdy zločinci byli hrdinové a jim každou chvíli hrozilo, že jejich dlouhý život plný dřiny jim ve velkých městech bude křičet vstříc z kabaretů a vaudevillů. Ve výlohách knihkupců poznávala Princezna jména svých synů na knihách s vědeckými studiemi o zločinecké fyziognomii a vězeňství a zemědělství a vývoji strojů, jejichž randál byl Ramsesovi i jí odporný. I proto se definitivně rozhodli, že se budou držet venkovských oblastí. Jeli na jih, protože chtěli pryč a Princezna si z dětství matně vzpomínala na vyprávění o zemích plných stínu a přátelských jako zahrady. Namísto toho procházeli a v nepohodlných poštovních vozech projížděli kraji zalitými suchým a všeodhalujícím slunečním světlem, kde upovídanost a sklon k přehánění, před nimiž uprchli, jako by rostly jako tropická květina. V prachu ještě byly otisky šlépějí z dob, kdy jejich synové cestovali Evropou na vzdělávacích cestách placených státem, který později podporovali nebo se ho pokoušeli svrhnout, ale v každém případě změnit tím, že to, co na svých cestách viděli, přesazovali do dánských poměrů. Proto Ramsesovi připadalo, že všude vidí vězení: když Meldahl svoje věznice navrhoval, nechal se inspirovat italskými vilami a řeckými chrámy a tureckými mešitami ve městech, kterými teď jeho rodiče projížděli. Setkávali se tam i s odolnými revolucionáři, jejichž myšlenky padly na uhlíky žhnoucí v jejich synovi socialistovi a proměnily jeho hlodavou nespokojenost v petrolejovou vatru, která ho přivedla do vězení a do amerického vyhnanství. Odjížděl právě v době, kdy Ramses a Princezna na cestách míjeli nouzi, jakou nikdy předtím neviděli. A neviděli ji ani nyní, protože oni až do smrti žili ve víře, že svět kolem nich je ten ze všech nejlepší a každý má zůstat na přiděleném místě, až na ně samé, kteří kupodivu měli povinnost být věčně v pohybu.

Než se úplně vzdali naděje, že pochopí Adonise, poslední dítě, co jim zůstalo, pokoušel se ho Ramses v různých evropských hlavních městech vyučovat umění vybírat lidem kapsy a přivlastňovat si na nesnesitelných nádražích kožené kufry s mosaznými hranami. Adonis se učil vše nové tak rychle, že Ramses - ve snaze najít na synovi to či ono, aspoň něco málo, co by naznačovalo, že by z něj mohl být zločinec po otci - si říkal, že ten kluk pochopí všechno. Adonis jako by se dopouštěl jakési duševní krádeže, poněvadž si jedním hmatem osvojoval slovní zásobu a gramatiku cizích jazyků a získával si důvěru cizích lidí svýma modrýma očima, které dokázaly téměř zezelenat vstřícností. Tahle nadání spolu s jeho bezstarostností z něj v našich očích dělají jakéhosi Aladdina. To by býval byl i v očích svých rodičů, nebýt jeho čestnosti, která se projevovala až groteskním způsobem, dokud se Ramses ještě snažil ji překonat a přimět syna k pochopení, že člověk musí čelit světu se skepsí, nedůvěrou a permanentní pohotovostí. Poněvadž na tom Ramses trvá, dělá Adonis občas, jak si on přeje, třeba když na náměstí před Svatopetrskou katedrálou v Římě rozřízne kolemjdoucímu pánovi kapsu kabátu břitvou, chytí vypadávající tlustou peněženku a pyšně a radostně se usměje na otce, jenž skrytý v davu syna pozoruje. Ramses je samozřejmě hrdý, ale dlouho se radovat nebude. Když se vrátí do penzionu, ukáže se, že Adonis už kořist nevlastní. Ještě na tom velkém náměstí peněženku vrátil. Zatímco jeho Otec měl radost, pokyvoval hlavou a usmíval se, Adonis tak zručně, že ani Ramses to neviděl, volnou rukou rozřízl oběti druhou kapsu, peněženku vrátil a potom obě kapsy zašil, a to všechno, než muž kolem něj prošel. Když je to hotovo, jde za Ramsesem. Ten se těší, ale ve skutečnosti se může těšit jen z toho, že jeho syn alespoň po sobě nezanechal jiné stopy než ta dvě šití, jež majitel kabátu po několika měsících náhodou objeví a bude se jim podivovat. Ta jsou Adonisovým pokusem o nápravu vlastního mládí, kdy jako tolik jiných, jejichž příběh jsme vyprávěli, je rozpolcený mezi svou vlastní povahou a střídmou umírněností otce a matky.

Když Adonisovi bylo devět let, setkal se se svým dědečkem, umělcem v převlékání. Stalo se to v Turecku, na jednom z pestrobarevných bazarů, které jako by se vznášely na mračnech prachu a pro Ramsese byly noční můrou. Ženy tam plakaly nad Adonisovými světlými kadeřemi a obchodníci ho obdarovávali zákusky slazenými krví a medem jen proto, aby ho viděli žvýkat, a obchod se zastavil a všichni se tlačili, aby spatřili to božské dítě.

Toho dne Adonis od rodičů odešel. Někde mezi baldachýny a pytli s vodou a suchými sýry vystoupil z prachu a rámusu nějaký muž a střídavě se divákům vysmíval a lichotil jim v něčem, co ne tak docela byl jejich jazyk, ale podobalo se to. Za hlučného potlesku si muž serval z hlavy obličej a Adonis viděl, že to je maska a pod ní je další maska. Tak si byl jistý, že to je jeho dědeček, o němž slyšel, ale nikdy se s ním nesetkal, pokud tedy odhlédneme od oné příležitosti, kdy jako maličký dostal svoje jméno. Pro Adonise zprvu nebylo důležité, že stojí před vlastním dědečkem. Rozhodl účinek masek na publikum. Adonis se při tom nestydatém představení nedíval na dědečka, nýbrž na ně, a tam poprvé uviděl vláhu v ženských očích za závoji a třesoucí se ruce mužů.- snad můžu říct, že při téhle příležitosti Adonis, tehdy ještě malý chlapec, v mžiku porozumění pochopil, že jeho život je spjatý s maskami a s divadlem. Výrazu “mžik porozumění” používám schválně. Byl to jediný mžik porozumění v Adonisově životě, v němž rozhodující okamžiky byly vzácné a pozvolné přechody normální. Když starý muž za doprovodu potlesku zmizel v davu, šel Adonis za ním. V malém červenobíle pruhovaném stanu řekl dědečkovi, kdo je, a ten mu odpověděl v jazyce, kterému Adonis nerozuměl. I v klidu a chládku stanu měl umělec v převlékání tak zkroucený obličej, že Adonis přemýšlel, jestli některá z masek, do nichž celý život vklouzal a zase z nich vyklouzal, teď nad ním nezískala moc.

Ramses s Princeznou našli Adonise večer. Šli za smíchem ozývajícím se za vyvýšeninkou, kde on a dědeček předváděli improvizovanou komedii. Ramses a Princezna jí nerozuměli a syna v ní poznali jen proto, že Princezna ve světle olejových lamp na chvilku nad maskou spatřila jeho vlasy. Když syna ukázala Ramsesovi a on pochopil, že chlapec teď opravdu stojí na scéně, vzpomněl si najednou na okamžik, kdy v mládí po letech vězení stál před svým otcem. A i teď se sklonil před pocitem vlastní bezmoci a šel pryč.

Té noci odtáhli s Princeznou na východ, aby v jakémsi melancholickém vzdoru šli opačným směrem než velká souhvězdí, jež znali z nesčetných nocí, kdy bděli nad svými ztracenými syny a jedinou a nemožnou dcerou. Odjeli, aby už nikdy nemuseli spatřit svoje děti a hledět do očí světu, který teď opouštěli, a protože je hnala potřeba se toulat, jim samým pořád nepochopitelnější. Jak se postupně vzdalovali od Evropy, stávalo se z jejich cesty nekonečné putování pouští zasněžených hor a pařících se bažinných lesů s obyvateli tak chudými, že je nešlo okrást. Ti místo toho projevovali pohostinnost, kterou Ramses s Princeznou byli nuceni přijmout, i když je to trápilo. Po každém darovaném jídle z neznámých druhů zeleniny bylo stále zřejmější, co jsou: dva pořád zesláblejší pobudové, trápení úplavicí a malárií a havětí a nejvíc ze všeho osamělostí v cizině a snem o rodné zemi, jenž z Ramsesovy zamyšlenosti a Princeznina zármutku pomalu vyrůstal. Proto se radovali jako děti, když jednoho dne u moře narazili na obchodní stanici, na které vlála Dánská vlajka. Tam je přátelsky přijali Dánové a říkali, že Ramses aspoň není ňákej zapráskanej černoch nebo Arab a že i Princezna připomíná víc bělošku než domorodce z těchhle krajů, co svýma špinavýma rukama pěstovali koření nebo poráželi stromy dopravované domů do Dánska přes tuhle obchodní stanici. Ta patřila Východoasijské společnosti, která nanejvýš milostivě umožnila Ramsesovi a Princezně svézt se do Dánska za to, že budou oklepávat rez a splétat lana a dehtovat a drhnout a natírat suříkem. Společnost totiž neměla ráda povaleče a neplatiče a černé pasažéry, jak se Ramses s Princeznou dověděli od ředitele společnosti, H. N. Andersena, který jel domů stejnou lodí jako oni. Bavil se s těmi dvěma podivnými starochy, tedy s Ramsesem a Princeznou, protože alespoň mluvili mateřským jazykem, a mohl jim tak vysvětit, že Společnost se stala tím, čím je, poněvadž ctí Povinnost a Práci, což jsou ti jediní praví bozi a v těchhle hotentotských zemích by měli nahradit směšné sochy domorodců. Ramses a Princezna si do té doby mysleli, že svět je nekonečně veliký, ale on jim vyprávěl, že Společnost už obepíná celou Zemi a učinila ji tak přehlednou, že dokonce i Ramsesovy omezené duševní schopnosti ji mohou obsáhnout kolem dokola, a zaťukal starému lupiči na zpocené čelo pokryté rzí. Ramses by mu býval zlámal vaz, kdyby ho Princezna nezadržela. Jí už dávno došlo, ze ředitel je jeden z jejich synů, který se před mnoha lety vydal na moře a později dokázal zakamuflovat svůj původ a dětství a mládí tak důkladně, že všichni věřili jen tomu, že je synem lodního kapitána z Nakskova. I jemu samému se zčásti podařilo zapomenout, odkud pochází, mimo jiné i proto svoje rodiče vůbec nepoznal. Ale Princezna si ho pamatovala a pochopila taky, že jeho slaboduchý sen o světovládě je jen dalším z nešťastných projevů jejich rodinné slabosti. Po zbytek cesty držela Ramsese zpátky, když je ředitel vyhledal při práci a vyprávěl jim, jak vyrůstal v chudobě, a o svých rodičích v idyle mezi proskurníky a pod doškovou střechou v Nakskově. To patřilo ke lži o vlasti, kterou si smyslel, aby vydržel strašlivou samotu tropických nocí, kdy horký vítr syčel v lanoví jeho lodí a jemu se zdálo, že slyší nenávistné vrčení kurev na plovoucích bordelech, co posílal proti proudu siamských řek a založil na nich své jmění. Už dlouho byl pryč z Evropy a hlavně z Dánska, které mu teď ve zjasněném světle vzpomínek vyvstávalo z moře jako potopená Atlantida. Vyzýval Princeznu a Ramsese, aby nepřestávali pracovat, když on mluví, protože lenost je horší než smrt, horší než syfilis, horší než černoši, vysvětloval svým krajanům, svým rodičům. Taky se jim pochlubil, jak Společnost umí využít války k transportům vojsk a zbraní, a to všechno proto, aby přinesli slávu Staré vlasti. Tu popisoval obraty, ze kterých bylo jasné, že i tenhle jejich syn dávno ztratil kontakt se Zemí, o níž tvrdil, že se dá objet za daleko méně než osmdesát dní.

Adonis a umělec s maskami táhli na sever k Dánsku a poslední hranici přecházeli, když ředitel, Adonisův bratr, vyprávěl Princezně a Ramsesovi o kvákajících žábách a klidných beltech rodné země. Náhoda tedy chce, že v oněch týdnech jsou tři generace téže rodiny, aniž o tom vědí, na cestě k sobě a k Dánskému létu. To si H. N. Andersen představoval jako přátelskou a mateřskou ženu a ani na okamžik si ji nespojil s bytostí, jež seděla před ním a oklepávala rez, ale jeho skutečnou matkou tedy byla ona.

Adonis a umělec v převlékání se vrátili domů do tohoto léta a nepoznávali ho, stejně jako si jen matně vzpomínali na celou zemi, protože oba byli v zapomnětlivém věku. V dusivě horkých letních měsících táhli nahoru Jutskem, jež starému kejklíři připadalo tak hustě obydlené, až měl pocit, že nemůže dýchat, a tak sužované komáry, že něco podobného podle vlastního mínění naposled zažil na malarických pláních svého dětství. Z těch kdysi odešel, aby se nemusel trápit nespavostí, jaká ho postihla teď. Bodání komárů bylo jako studené jehličky a on z něj měl studenou a potivou horečku, ve které sebou neklidně házel na slamníku vedle Adonise.

Adonis se naproti tomu přizpůsobil rychle a brzy si znovu našel cestu k mateřskému jazyku. On taky pochopil, že od jednoho sentimentálního snu je nutné přejít k jinému: doposud, na cestě nahoru Evropou, byl Adonis dědečkovi něčím jako učněm. Jejich vztah se podobal naší tehdejší představě o starém muži, který pomáhá sirotkovi, a tímhle obrázkem přitahovali pozornost publika, kamkoli došli. Tuhle představu teď bylo nutné nahradit představou jinou, totiž - taky velice oblíbeným - obrázkem dítěte vedoucího vetchého stařečka. Na to došlo, když Adonis poprvé v životě poznal hlad a jeho dědeček se ve svém vysokém věku už nedokázal přizpůsobit očekáváním diváků. V téhle placaté zemi, tedy v Dánsku, už i v těch nejmenších vesnicích, kudy procházeli, lidé slyšeli o biografech a z ilustrovaných časopisů všichni znali umění jiné než umění starého ředitele cirkusu. Spočívalo v roztoužených divadelních kusech a obrázcích vkusně svlečených přítelkyň se zasněnýma očima, a ne v groteskních maskách starého kejklíře, které zmizely dokonce už i v jeho rodné zemi a tady pod cizím nebem před mlčícím a stále vzácněji platícím publikem byly pořád vyzývavější a zlomyslnější.

Nějakou dobu přežívali, protože Adonis si vymýšlel a hrál mazlivé romance a zpíval truchlivé nebo veselé písně. Ulamoval tak hrot posuňkům, jimiž si jeho dědeček zkoušel vynutit odpověď z diváků, kterých se začínal bát. Podezříval je, že to jsou jacísi studenokrevní, dvounozí, vzpřímení a mluvící, avšak málomluvní mloci, jakými mu jeho babička zalidňovala noci v dětství, a dokud teď nestál na těchhle náměstích a tržištích, tak nevěřil, že se s nimi někdy setká. Pořád častěji musel uprostřed vystoupení přestat, odložit masku a sáhnout na některého z kolemstojících a ujistit se, že tenhle muž v kožené vestě i mrtvýma očima není slizký obojživelník, nýbrž skutečný člověk, Toho léta v očích těch lidí poprvé viděl své stáří s odstupem a začal pochybovat, jestli vůbec někdy byl mladý. Zmocnila se ho nejistota, která dříve či později zasáhne nás všechny a obzvláště nás, co vyprávíme nepravděpodobnou část pravdy. Už si nebyl jistý, že kdysi opravdu cestoval po těchto krajích s vlastním cirkusem a předváděl zázraky oceánů a dravá zvířata dalekých kontinentů a nejkrásnější ženy světa těmhle selským chasníkům, které teď zkoušel nadchnout napodobováním řevu svých zmizelých lvů a vyprávěním o zářivé kráse svých zemřelých cirkusových princezen. Z těch kdysi jejich tátové sedláci měli sucho v puse, ale teď ani nemrkli, protože si mysleli, že v novinách a knihách a na velkých výstavách už viděli vše, či při nejmenším skoro vše.

Adonisův dědeček dával svoje poslední představení ve městě z červených cihel, ležícím na plochém kopci. Právě na něm stál jeho cirkusový stan, když Ramses poprvé uviděl Princeznu. To byla náhoda a shoda okolností, kterých si starý kejklíř sice všiml, ale nedivil se jim jako my. Nejspíš si na rozdíl od nás neuvědomoval, že v dánských dějinách rodiče často jedou zemřít tam, kde se zasnoubily jejich děti. Vystupoval na tržišti obklopen tolika diváky, že nebylo vidět do okolního kraje, a před stále větším publikem hrál svůj drobný jízlivý příběh o praseti, co se chce dostat na scénu a zpívat árie, a o spisovateli, který před svým synem zabloudí ve svých vlastních knihách.

Nikdo se nesmál.

Když Adonis viděl, jak slzy starému muži prosakují maskou, jež taky představovala starého muže, pokusil se zachytit jeho pohled, ale pod maskou žádný pohled nebyl. Zůstal bez pohnutí sedět a díval se na dědečka, který v tu chvíli před tím davem lidí byl nejosamělejším člověkem na světě. V téhle osamělosti hrál svoje představení o prvním řediteli cirkusu v zemi, jímž byl on sám. Představení normálně zahrnovalo i přihlížející diváky, ale starý muž v téhle nemožné zemi při grande finále svého života nenašel žádné lidi. Nacházel jen kamenné obličeje, připomínající mu obrazy antických bohů, jež viděl zpola pohřbené v písku, když ho rodiče kdysi na počátku devatenáctého století vzali k moři. Adonis se díval, jak dědeček schovaný za maskou harlekýna chodí trhavými kroky jako plachý pták mezi netečnými sedláky a opatrně jim nabízí představení, které hrál, když jejich rodiče byli malými dětmi. Potom si sundal klobouk a obešel diváky. Jeden sedlák ze soucitu hodil do klobouku minci. Starý muž ji sebral. Nepoznal ji, protože si pamatoval už jen mince, jakými mu platili v mládí, a stáhl si masku. Pod ní byla maska prasete, pod ní maska starého muže, pod ní červená obscénní opice, pod ní bezvýrazně hladká tvář mladého chlapce a pak Adonisův dědeček zmizel. Pod poslední maskou už byl jenom vzduch, který spolu s malým vyvýšením v tmavé látce byl tím jediným, co z umělce v převlékání zbylo.

Diváci se otočili a bez placení odcházeli. Byli natolik obeznámení se světem, kde vše mizí, že je mohla uspokojit jedině znovuzrození. Po zbytek dne a celou dlouhou noc zůstal Adonis sedět vedle opuštěných masek, a jak tam sedí a zbývají mu jen vzpomínky a jeho pružná přizpůsobivost, vypadá jako opuštěný nejmladší syn z pohádek, který na vlastni pěst musí vytáhnout do světa.

Ráno vstane, aby se nepletl do cesty slunečnímu světlu, a jde přes náměstí do městského divadla, samozřejmě že do divadla. Chce si najít zaměstnání, aby konečně nebyl jiným na obtíž. Rád by práci, kde ho nikdo neuvidí, například jako nápověda, jen kdyby uměl číst, nebo jako neviditelný statista, jenom aby znovu mohl zažít radostné, vzhůru obrácené obličeje publika a bodrou snášenlivost divadla. Prošel branou s okny z černého skla a chodbami tichými jako nemocnice, kde potící se muži v punčochách se kolem něj plížili a neviděli jeho ani jeho údiv nad pohřební náladou a zklamanými nadějemi kolem něj. V divadle totiž hostovalo jedno kodaňské představení na turné a jeho velká diva prohlásila, že je nemocná, a odmítla hrát. Adonis prošel kolem dveří od její šatny a protlačil se kolem ředitele, dirigenta, lékaře a jednoho spisovatele, kteří se přes zavřené dveře snažili přemluvit božskou divu, aby ještě jednou hrála, aby se ještě jedinkrát, kvůli publiku, poddala oné směsi slzami smáčeného úsměvu a šílenství, inu kterou byla milována a publikum znovu a znovu vypřahalo koně z jejího vozu a táhlo ji od Královského divadla samo. Zatímco ona zase křičela ne, a ne, a nechte mě v klidu umřít!, našel Adonis ve sklepě divadelní dělníky a řemeslníky, Italy a zpustlé herce, kteří se svými jizvami a vězeňskou bledostí vypadali jako statisté z nějakého představení, což taky čas od času byli. Zeptal se na práci, a když vycítil, že se jim zdá moc mladý, zbarvilo se mu čelo roky, které neprožil, ústa se mu stáhla zármutky, které byly jeho bezstarostné povaze vzdálené, a čelisti mu strnuly znechucením ze života, které nikdy neměl pocítit.

Řekl, že je mu osmnáct let, a v tu chvíli vypadal starší. Když se nezeptali, jestli umí pracovat, zkřivila se mu záda zátěžemi, jež nikdy nenesl, a tak ho zaměstnali. Po týdnu, kdy jen zametal, ho požádali, aby přenesl padesát velkých rolí modrého plátna, a tehdy ho odhalili, Popadl roli, a ta se ani nehnula. Cítil, že ho dělníci pozorují, a předklonil se, začal mávat rukama ve vzduchu, jako kdyby byl zvyklý na práci, a mluvil hlubším hlasem, ale oni stejně poznali, že je teprve chlapec.

Přesto si Adonise v divadle nechali. Kulisáci pociťovali vůči němu stejnou zvědavost, jež mě přiměla referovat o jeho osudu a nahlédnout za role, které Adonis celý život hrál ve snaze nezklamat nikoho živého a pokud možno ani mrtvé. Ve skutečnosti si od života přál jen málo, totiž podílet se na radosti obklopující herce, kterou poprvé spatřil kolem svého dědečka na onom dalekém tureckém bazaru, a zároveň byl skoro neviditelný a hlavně ne na obtíž. Když ho teď divadlo v onom velkém úspěšném představení zaměstnalo jako vlniče, domníval se, že dosáhl vytouženého cíle.

Představení se jmenovalo Sigurdova velká cesta kolem světa a v jednom ze svých nesčetných životních pokusů o to, aby uspokojil úplně všechny, ho sepsal velký spisovatel Holger Drachmann.

Ten kus byl jedinečným kompromisem. Děj Drachmann s malými změnami převzal z Cesty kolem světa za 80 dní, ale hlavní postavou byl Sigurd Jorsalsfar ze stejnojmenného velkého romantického dramatu. Dialogy pocházely z různých jeho vlastních nehotových dramatických děl a do přestávek vložil epizodky ze soudobých frivolních satir a ztlumil jejich výrazivo. Rovněž se postaral, aby se v kusu nevyskytovalo slovo “německý”, poněvadž v takovém případě by ho ministerstvo zahraničí z důvodu napjaté situace v Evropě nikdy nepovolilo. Aby si zajistil blahovůli královské rodiny, vyškrtl všechny hospodské scény a veškeré narážky na prostituci. Aby neurazil Vigilii, společnost pro morální zbrojení, která pozorně divadlo sledovala, sám do kusu vložil a napsal pět vzdělávacích popěvků na melodie novodobých duchovních písní. Musel taky vypustit manželství Philease Fogga s vdovou Aondou, kterou místo toho nechal zahynout na hranici spolu s jejím mužem. Potom divadelní intriky rozhodly, že kus bude režírovat jeden téměř úplně slepý profesor literatury, dekorace navrhne žák ředitele akademie (tím byl Adonisův tajný bratr Meldahl) a hlavní role cestovatele Sigurda se musí přepsat pro ženu, poněvadž divadlo dlužilo velkou roli své primadoně. Ten kus se pro divadlo stal triumfem. Při premiéře, kdy na příštích padesát představení a na turné po celé zemi už bylo vyprodáno, se ředitel k Drachmannovi otočil:

“Jste velký umělec.”

Básník si prohrábl vlasy bílé a hebké jako šlehačka a s šíleným úsměvem řekl:

“Ne, já jsem velká kurva.”

Úkolem Adonise a sedmi dalších chlapců bylo rozbalit každý večer modré plátno na prostěradla a pohybovat jím. Tak dělali moře ve scénách odehrávajících se na palubě parolodi Mongolia a on svou práci konával ke spokojenosti všech. Aniž ho to pokoušelo, díval se, jak jeho kamarádi přebírají zvyk herců pít alkohol a dávají se k dispozici starším mužům a ženám. Ti si chtěli prodloužit okouzlení z představení a ke krátkodobému volnému použití si kupovali tyhle chlapce, prodávající se stejnou měrou z chamtivosti a ze zvědavosti spatřit rub společenské morálky, obleků s frakem, vleček a dlouhých rukaviček. On sám se držel zpátky, aby nezklamal rodiče, které si časem stěží pamatoval, a protože si myslel, že divadelní scéna ve skutečnosti je velkým a důmyslným strojem na zušlechtění člověka. Každý večer se kochal magickou proměnou, ke které u aktérů a diváků docházelo: alkoholismus, hysterie, plánované i uskutečněné sebevraždy a brutální egoismus se proměnily a ze všeho dohromady se vydestilovaly slzy, radostné výkřiky, hudba a výstřely z kanónů, které jako jakási alchymie přiměly sál, aby plakal a křičel, nebo v tiché šlechetnosti zmlkl tak, že bylo slyšet jen plížící se divadelní sluhy, kteří na nosítkách odnášeli důstojníky omdlelé dojetím při replice:

“My jsme Dánové, a Dány zůstaneme.”

Když Adonis odehrál šedesát představení za šedesát dní, byl si jistý, že jeho život nikdy nebude jiný. Ředitel a divadelní dělníci díky jeho tiché ochotě zapomněli, kolik mu je let, a dávali mu stále více úkolů. Každý večer, když odehrál poslední ze svých stále přibývajících rolí statisty, ho posílali posledním vlakem nebo posledním poštovním vozem a občas na koni nebo na kole do dalšího města, aby se ubezpečil, že tamější rekvizitář vyřešil ten vždy beznadějný úkol, jak bez nákladů sehnat starožitné pohovky, královské židle a velké čestné brány, kterých si představení následujícího dne žádalo. Aby naplnili divadla, přilákali do nich i toho posledního občana a nikoho nezklamali, bylo nutné rozšířit repertoár. Holger Drachmann s úsměvem zkrátil původní představení na polovičku a udělal tak prostor hře Pod korouhví idey, pojednávající o postavení dělníků. Její trpké poselství se na závěr osladilo Korzetářovou dcerou, které by se měli umět zasmát všichni, a všichni se taky zasmáli, obzvlášť Adonis. Ten každý večer, bledý a se sulcem v kolenou, radostí z toho smíchu a potlesku plakal.

Ani na okamžik se nezazdálo, že by ho protiklady divadla urážely. Při každičkém představení se nechal pohltit iluzemi a nedal se rozptýlit prapodivným nábytkem na scéně ani na místě najímanými statisty, kteří vystupovali v dřevácích a padali do orchestřiště, ani prapodivnými divadelními prostory, což často byly tělocvičny nebo stodoly s pevně zavěšenými petrolejovými lampami. Ty se pohupovaly nad parolodí Mongolia a modrým mořem, kterým vlniči pohybovali tak přesvědčivě a věrohodně, že divačky v předních řadách si přidržovaly šaty a zvedaly knoflíčkové botky, aby se nenamočily. Pro Adonise byla vůně divadla pravdou, přestože to byla vůně pudru, neshořelého plynu, dehtovaného lanoví používaného na paruky, prachu z kulis a benzínu, kterým Adonis odstraňoval skvrny z rukaviček a krinolínových šatů. To mi připomíná, že Dánsko není, jak se říká, země bez vášní, ale naopak to nejpomatenější místo v dějinách světa. Poněvadž ve které jiné kultuře byl obsažený tak lživý rozpor jako ten mezi chováním hereček v kulisách, kde jim Adonis čistil skvrny z karnevalových úborů a ony na něj sahaly a šeptaly mu, kroutícímu se jako úhoř, že ho naučí něco o životě, a jejich rolemi na scéně, kde hrály křehké a tiše dojemné dívčí typy s jemnou a něžnou poezií, kvůli níž jejich obdivovatelé i spoluherci vzdorovali vůni benzínu a v šatnách jim házeli růžové lístky mezi částečně odhalená ňadra. Která jiná kultura, ptám se, se může pochlubit tak rozbředlou morálkou?

V jednom ze záblesků vzpomínek na dědečka, co si Adonis uchoval, starý muž říkal, že život, chlapče, to je putování po náměstích a tržištích, a to nejvyšší, v co člověk může doufat, je že na každém místě Bůh sestoupí v herce aspoň jednou. Adonis byl příliš opatrný, než aby věřil v božské, ale proti téhle moudrosti neprotestoval. Vyrůstal s paradoxním pohledem svých rodičů na poctivost a naučil se žít mezi zdánlivě neslučitelnými protiklady. Teď se zdálo, že dědeček bude mít pravdu. I jeho vlastní život se utvářel podle náměstí přecházejících v jeho vědomí neznatelně v divadelní prostory. Těch bylo pořád víc, poněvadž se řediteli podařilo prodloužit si povolení a protáhnout turné až k okamžiku, kdy měl Adonis potkat Annu.

V očích Anny a Adonise se jejich setkání podobalo zázraku, kolem kterého později neúnavně kroužili a vraceli se k němu ve vzpomínkách. Byli přesvědčeni, že v tom či onom smyslu bylo plánované, předurčené a připravené, a to je lákavé pomyšlení. Stejně jako Adonis a Anna máme i my potřebu věřit ve vyšší smysl či přinejmenším v možnost zcela neobvyklé shody okolností, ale to bohužel není možné. Při bližším pohledu se ukáže, že jejich stopy se zkřížily mnohokrát předtím, než se setkali, a že Adonis několikrát vystupoval ve stejném městě, v němž Annin otec kázal, s dcerou vedle kazatelny. Uvidíme jen ten zázrak, že se nepotkali už dřív. To snad lze vysvětlit tím, že Thorvald Bak se vyhýbal divadlu, protože ho pokládal za cirkus bezbožnosti. K tomuhle postoji ho vedly překroucené vzpomínky na vaudevilly, které v mládl zažil v Kodani. To byla jediná divadelní představení, jež kdy shlédl, a později si je pamatoval jako řadu tablo s pannami smáčenými ve víně a s rohatými nestvůrami. Pokud se ředitele divadla týče, ten se Bakovy Vnitřní misie bál. Proto se ti dva nikdy nesetkali a neuvědomili si to, co nám je zřejmé, totiž že oba dva, kněz i divadelní ředitel, chtěli každý svým způsobem totéž: i kněz chtěl své posluchače bavit a dovolával se jich slibovanými iluzemi, anekdotami a groteskními dialogy, a i ředitel byl misionář, který chtěl šířit Věčné umění i do toho nejmenšího zapadákova. Částí pravdy o řediteli a celém pocestném divadle, jež nějakou dobu Adonise pohlcovalo, byl sen, že otevřou svým divákům oči vůči ušlechtilejšímu a hodnotnějšímu obrazu světa, aby se na pozemcích po stodolách a hospodářských budovách, kde teď hráli, jednou mohla stavět divadla, jež se budou plnit literárně vzdělaným a osvíceným publikem se stejně dobrým vkusem jako v Kodani, a oni už nebudou muset hrát tahle příšerná smíšená představení, připomínající exotická zvířata se špatně namontovanými končetinami. Hnáni tímhle snem a věčnými ekonomickými potížemi, což je další část pravdy, cestovali divadlo a Adonis po celé zemi a hráli opravdu kdekoli, poněvadž umění nemá pohrdat pokornými místy. Na cestách pomalými železnicemi se jejich stopy, jež já teď s námahou vyhledávám, nesčetněkrát kříží se stopami Thorvalda Baka. Ten nejednou jel stejným vlakem, Annu vedle sebe a v ruce řetěz, který měla kolem krku, jen několik vagonů od Adonisova kupé. Ale až v Rudk?bingu nastaly podmínky, jež by se dostavily za všech okolností. Adonis se na chvíli vydal do ulic, aby byl sám, protože on, který jinak vždy cestoval po souši, pomyslel na moře. Annin život naplňovaly takové myšlenky už dlouho, poněvadž moře říká zavřenému, že věznění nemusí trvat navždy, a žádný Dán, tedy ani Adonis a Anna, ze sebe Moře kolem Dánska nemůže setřást. A tak jsme dospěli k tomu, že stojí jeden druhému tváří v tvář na ulici v Rudk?bingu.

Když stáli proti sobě a houf věřících šel dál ke kostelu, díval se Adonis chvíli za klecí, Thorvaldem Bakem a tmavě oděnými ženami a muži a pak se zeptal: Nebudou plakat, že nejsi s nimi? Anna ho vzala za ruku. Ti by radši měli plakat nad sebou, řekla, a šla s ním do divadla.

Nemůžu vědět, jestli to byla Láska na první pohled. To mě zajímá, poněvadž zrovna o té se říká, že je to něco zvláštního, i když mně připomíná iluzi stejného druhu, na jaké se Anna podílela, když později téhož večera pomáhala Adonisovi pohybovat modrým plátnem na prostěradla. To však není důležité, důležité je, že když se Adonis druhého dne chystal nastoupit do vlaku, co ho měl odvézt z Rudk?bingu, nechtěly se mu nohy odlepit od nástupiště. Právě v tom okamžiku otevřeli závěť Amáliiny babičky a ostatní herce a většinu ostatních ve městě zasáhl pocit, že jsou v rukou vyšších mocí, ale Adonis byl v tu chvíli přístupný jen jedinému dojmu: vědomí, že musí vidět Annu Bakovou znovu, a to brzy, nejradši hned, i přesto, že v tu chvíli ani nevěděl, jak se jmenuje.

DRUHÝ DÍL

ADONIS A ANNA

O obytném domě v Christianshavnu - O chudobě

1919 1939

V následujících měsících Adonis poprvé v životě pocítil onu rozšířenou dánskou touhu být jinde než tam, kde je. Bez radosti vykonával svoje stále těžší povinnosti a byl pořád hubenější. Ztratil chuť k jídlu z toho, že je každý večer svědkem divadelní lásky a nekalé morálky v těch dvou kusech se zpěvy, které ho dřív těšily, ale teď z nich zvracel. Onemocněl, ale pracoval dál, protože, jeho smysl pro povinnost vůči přítomnému byl jako u mnohých silnější než jeho touha. To je i u mě, poněvadž kdyby nebyl, neměl bych trpělivost sledovat divadlo na cestě dánským venkovem až k představení, při kterém by horečka Adonise možná zmohla, kdyby pod modrým plátnem bezprostředně po výbuchu parolodi Henrietta na moři před Liverpoolem neucítil na čele ruku a nespatřil ve tmě těsně vedle sebe Anninu tvář.

Je záhadou, jak Anna Adonise našla. Když spadla opona a rozsvítilo se, viděl, že je celá od žlutého prachu venkovských cest, boty má prošlapané a v šátku uvázaném kolem ramen má nemluvně. Vyčerpáním nemohla mluvit, a přesto mu její oči zářily vstříc kovovým leskem lásky a silné vůle, která nesnesla odmlouvání a přiměla ho, aby druhý den ráno požádal o svůj plat. Aby nevzbudil podezření, řekl, že by chtěl poslat mamince vyšívané ubrusy a lístek s pohledem na divadlo, ale všechny tyhle výmluvy vymyslela Anna. Bezprostředně poté odjeli prvním vlakem z města, a Adonis tak porušil smlouvu. On sám by k tomu nikdy neměl odvahu, ale Anna věděla, že musejí utéct, protože divadlo by ji nikdy nepřijalo a ona by nesměla Adonise doprovázet. Poslali by ji domů, protože byla ještě dítě, a hlavně byla neprovdanou matkou. To byl ten nejhorší stav, právě proti němu varoval nejeden z kusů, které se každý večer na scénách hrály.

Adonis celý neklidný a udivený udělal, jak si přála, aby ji uspokojil. Nikdy by ho nenapadlo, že by mohl mít právo rozhodovat o svém životě. To taky ve skutečnosti neměl, protože pryč z města, od divadla, z dětství a z dánského venkova do Kodaně je vlakem odvezla Annina vůle.

V jistém smyslu na ně velkoměsto čekalo, a že město čeká, to je nejen obraz, nýbrž i historická skutečnost. Určitým způsobem byla Kodaň pro Annu a Adonise osudovým městem, ale to v tu chvíli ještě nebylo jasné. Když tam přijeli poprvé, vůbec ji neviděli. Vjížděli do alpské krajiny z kamene a železných konstrukcí, ale obvyklý šok sedláků nezažili. Adonis viděl víceméně jen Annu a ta hleděla skrz všechno k tomu, co pro ni bylo vlastním cílem cesty, a k tomu Adonise z Hlavního nádraží vedla. Nikdy předtím tam nebyla, ale najde cestu do přístavu a k větrem bičovanému molu. Tady, na Dlouhém nábřeží, se oba mladí lidé zastaví a stojí vedle sebe, s malým dítětem a víceméně bez zavazadel. Tohle molo snů je důležité. Projektoval ho Adonisův bratr Meldahl a je zamýšlené jako obraz Dánska, přátelské a velkorysé zároveň, ozdobené pomníky připomínajícími minulost, postavené moderně a tak dlouhé, že sahá až do budoucnosti. U téhle kamenné hráze kotví Frederik VIII., loď do Ameriky.

Přišli tam hodinu před vyplutím a prohlíželi si obrovskou loď, jejíž bílý email pohlcoval sluneční světlo cizokrajných zeměpisných šířek. Hodinu jim dělaly společnost naděje na celý kontinent se sruby a zlatem a nekonečnými dálavami cest, jež přijaly tolik jiných, co stejně jako oni pochybili a prohřešili se. Anna sem došla, protože instinktivně věděla, že musí nechat přinejmenším celý oceán mezi sebou a mládím, které nikdy neměla. Přesto nikdy neodjeli. Když ta velká loď jako naleštěný a solidní příslib svobody vyplouvala, stáli na molu dál, protože Adonis ji zadržel.

V posledním okamžiku, zrovna když se Anna konečně rozhodla, si náhodou na něco vzpomněl a zůstal stát, místo aby ve shodě se svou povahou šel s ní. Nezadržela ho žádná myšlenka, ale zdánlivě bezvýznamný obraz z dětství z jednoho vloupání s otcem, který mu nepřestával probleskovat myslí: obraz starce, jehož zahlédl pootevřenými dveřmi od prádelny, co s Ramsesem míjeli, obtížení kotouči lan a biblí. Tu Ramses sebral, aby některému z jeho synů posloužila při přípravě ke konfirmaci. Přede dveřmi od prádelny se možná zastavili, proti Ramses chtěl Adonisovi ukázat, že právě čas může člověk brát s naprostým klidem i tady, mezi vězněním a svobodou. Ale Adonis si na větrem bičovaném molu před velkou parolodí najednou vzpomněl na středověký hrad z amerických stříbrných mincí, co si stařík na bílém prádelním stole postavil. Zíral na něj s výrazem tak neživým, že Adonis při té vzpomínce na Annu na molu tváří v tvář Cestě do Ameriky zadržel a rychle odešel, protože přístav ho pokoušel a zároveň ho naplňoval strachem z ciziny a z dlouhých cest. Ten znám i já, a mimo jiné i proto tu píšu co možná nejstručněji a jen o skutečnosti. Pak se Anna a Adonis setkali s Kodaní.

Nastěhovali se do jednoho domu v Christianshavnu. Jeho zadní strana měla okna směrem k úzkému kanálu a k průčelí se šlo labyrintem zadních traktů a dvorů a průchodů a vrat. Když dům viděli poprvé, nejvyšší patra ve velké výšce osvětlovalo večerní slunce a v modrém oparu stoupajícím z kanálu to vypadalo, jako kdyby to velké stavební dílo odplouvalo přes zamlžené moře.

“To je loď,” řekla Anna.

V tu chvíli měla silný pocit, že to tady jednou půjde ke dnu, ale mlčela, poněvadž jen aby tyhle dva pokoje dostali, museli se s Adonisem dostavit do malé zaprášené kanceláře ve vzdálené části města. Tam jim malý kontoárista dal podepsat, že nejsou socialisté a že jsou a navždy zůstanou bezdětní a poslušní zákona. Povídal jim, že má strach, aby se chudí nerozmnožili jako potkani, nevylezli z budov, které je jeho těžkou povinností spravovat, a nezpustošili město jako nějaká záhrobní strašidla.

Dům ležel v zapomenuté části Christianshavnu, kde policie dávno přestala hlídkovat. Jediným pouličním osvětlením byly lampy na rybí tuk z devatenáctého století, ale ty se tak jako tak nikdy nerozsvěcely, protože lampáři se těch úzkých ulic báli stejně jako policisté. Adonis poprvé v životě měl střechu nad hlavou, aniž se pod ni vloupal a druhý den musel dál. Byl omámený svou zamilovaností a šťastný. Odpoledne si mohl zamknout dveře klíčem, jenž nebyl falešný, a utápět se s Annou v lásce bez obav svého rodu z přerušení, prozrazení a bouchajících dveří.

Přestože to nikdy nedokázala vysvětlit ostatním, cítila Anna od počátku, že se nastěhovali do jakési Atlantidy. Že to pochopila právě oni to podle mě vrhá nové světlo na slumy a jejich svět zkázy, kupříkladu na tenhle dům. Já jsem si vždycky myslel, že to je činžák, spekulační stavba, studie velkoměstského smutku obydlená lidmi, jejichž život byl jako jeden dlouhý pošmourný den bez obrysů. Ale ve skutečnosti je tomu tak, jak to pochopila Anna, že celá tahle společnost byla v pohybu a všichni její obyvatelé, tyhle kurvy, proletáři, děti, hospodyně, příjemci chudinské podpory, drobní obchodníci, souchotináři, psi a potkani, ti všichni vycházeli z toho, že jejich dům, tahle nehybná budova, se kdykoli může utrhnout a přes moře s nimi odplout vstříc teplejším a šťastnějším krajům.

Poté, co se sem Anna a Adonis nastěhovali, žili nejprve z lásky a z peněz, co si Adonis vyzvedl v divadle. Ty se rychle utratily, protože z lásky byli rozežraní a kupovali si portské víno a ovoce a dorty, které jedli v těch krátkých chvílích, kdy vstali z postele, aby se podívali na slunce na žlutých domovních zdech nebo na měsíc nad kostelem Spasitele. Ten stál přímo naproti vězení, ze kterého Ramses Jensen svého času uprchl, aby vyhledal svého otce a pomstil se mu, což opět připomíná, jak blízko je od hříchů rodičů k láskám jejich dětí. Pak začal Adonis pracovat a Anna prozkoumávala okolí.

Když se poprvé pokusila obejít celý dům, zabloudila v labyrintech zadních dvorů a vedlejších ulic. Zjistila, že přízemí a suterény všude jsou zabrané vinárnami a putykami a tanečními lokály s názvy po cizích a exotických místech a na stěnách tam visí klece s papoušky a gekony, které si domů přivezli námořníci. Ti seděli na domovníci schodištích a bez výrazu si mladou dívku prohlíželi. Anna jim jejich pohledy nebojácně oplácela a říkala si, že i tihle muži, kteří jsou opálení na celý život a ostatně viděli celý svět, ve snu jsou někde pryč, v tom měla pravdu. V cizokrajných názvech vináren mohli znovu prožívat sametové počasí v Beckway, Paramaribu a Bahíi a v další ulici pak krátké bouře v Ohňové zemi a sunoucí se vodní stěny na čtyřicátém stupni jižní šířky, a pořád se ještě mohli nechat odnést nahoru do Indie a tam dál snít o cestě, aniž se vůbec hnuli z místa. S dítětem na ruce procházela Anna dlouhými chodbami, kde přebývaly kurvy.

Otevřenými dveřmi tam na stěnách viděla laciné barvotisky nerealistických tichomořských ostrovů, o nichž si prostitutky myslely, že si na ně vydělají prodáváním dánské lásky, a proto - jak zároveň věděly - nejspíš pojedou tak akorát do prdele, a stejný běh na místě se vzdáleným cílem na očích nacházela ve všech těch malých bytech, co navštívila. Pro boj s chudobou tam byla zařízená hráčská doupata nebo drobný domácí průmysl a rodiny tu vyráběly zapalovače či kolíčky na prádlo, nebo psaly dopisy Freuchenovi a Amundsenovi a nabízely jim svou účast na jejich příštích expedicích.

Anna téhle touze, s jejímž splněním se nepočítá, nejspíš porozuměla, protože jí připomínala její dětství a chudoba kolem ní se podobala chudobě v Nízkém mysu. Přes všechno svoje štěstí se někdy ráno probouzela s pocitem, že soucit s těmito lidmi a se sebou a Adonisem, protože ve skutečnosti byli ve stejné situaci, jí vysává morek z kostí. S tímhle soucitem musím být opatrný, poněvadž by nám mohl zastřít povědomí o našem příběhu, ale je důležité, abychom si stejně jako Anna všimli, že všichni obyvatelé toho velkého domu si mysleli, že směřují do všech čtyř světových stran najednou. Ten sen však nebyl nijak důsledný, jelikož chtěli pryč a zároveň věřili, že svět kolem nich se dřív či později zase promění v dánský sedlákov. Všichni si v sobě nesli vzpomínky svoje, svých rodičů nebo prarodičů na venkov, odkud všichni pocházeli. Časem vzpomínali radostněji. Plnili si malé byty květináči a věřili, že útlá stébla trávy vyrážející mezi dlažebními kostkami jsou předzvěstí, že do města přichází příroda. Zakládali zahrádkářské spolky na Amageru a na kouscích země pěstovali zeleninu, nosili si ji domů a považovali ji za znamení, že velkoměsto se už konečně scvrkává. Jen Anně a nám, co se ohlížíme zpět, je jasné, že ty cibule a brambory a jahody znamenaly pravý opak.

Anna taky jediná dokázala rozpoznat okamžik, kdy ona a Adonis s městem splynuli. Jednou ráno krátce poté, co se sem nastěhovali, se probudili a byli najisto přesvědčení, že se jim zdálo to samé nejen jako všem v domě, ale i všem v Kodani: sen o Vesnici, což je i sen náš. Jistě je sentimentální a pravděpodobně i lživý, ale přesto přitažlivý, i pro mě. Vzbudil i Adonisovy bratry, H. N. Andersena z Východoasijské společnosti a bývalého ministra spravedlnosti Albertiho a přízrak architekta Meldahla, který toho rána viděl své stavby takové, jaké jsou: jako těžké fasády na křehkých kostrách a chatrné sny o jistotě a důstojnosti, podobající se noční můře, za kterou chtěl vidět jen říčky, ostrovy nebo okraj příkopu, kde jako dítě jídával s Ramsesem a Princeznou. V tu chvíli v tichu, na jaké už zapomněli, všichni slyšeli vzdálený zvuk kostelních zvonů a setkali se, celá Kodaň a obzvlášť tihle rozptýlení bratři, kteří by se na ulici nepozdravili, ani kdyby se poznali. Jeden by se mohl divit, že navzdory všemu je možné spojit lidi, aby společně toužili po idyle, která nikdy neexistovala, ale já to vidím tak, že máme důvod být hrdí. Kde jinde na světě než v Dánsku by se lidé, kteří normálně proti sobě válčí, mohli spojit ve snu o snu, který se nezakládá na skutečnosti? Člověk by si možná myslel, že někteří ze všech těch snílků, víceméně tedy všech obyvatel Kodaně, se z téhle touhy po společenství a přírodě poučí, ale nevypadá to tak. Nikdo si zřejmě nic nezapamatoval, v každém případě ne Meldahl, který si ani nevzpomněl, co mu otec kdysi řekl ve vězení. Nedospěl ani k tomu, aby se podivil, jako se divíme my, že projektoval půlku Kodaně a celý život navrhoval pravidelné stavby, aby obešel nepravidelnost přírody, a zároveň fantazíroval o zahradách a zaháněl tak jeden sen druhým, a ten zase vyvažoval snem třetím. Nakonec se dostal skutečnosti na dohled nanejvýš jen zřídka, a tedy ani toho rána, kdy si krajkovaným límcem rubáše utřel pot z čela, sáhl si na rytířský kříž, který měl v rakvi s sebou, a pomyslel si, komu že ty hrany zvoní?

Nejdéle si tuhle událost pamatovala Anna, ale časem zapomněla i ona.

Adonisův život v Kodani se v těch letech na první pohled podobá tanci ve věčném slunečním světle a kaskádě šťastných shod okolností, a já přemýšlím, jestli snad štěstí stejně jako proud času není něco jako řeka. V tom případě by možným vysvětlením bylo, že Adonise v dětství popadla vlna, unášela ho s sebou a tady v Kodani mu sehnala zaměstnání v Dánských cukrovarech, právě když s Annou utratili poslední korunu. Když tam po čtyřech dnech skončil, protože cukrovar shořel, hned ho díky křišťálově čirému a nespravedlivému štěstí zaměstnali jinde. Tu noc, kdy požár vypukl, spal totiž v Annině náručí jako dudek a ten křik neslyšel. Nestál proto jako ostatní dělníci kolem cukrovaru a nedíval se celou noc na žhavé proudy cukru, vytékající jako láva do zmrzlého sněhu v ulicích. Když přišel do práce, všichni ostatní už v bezútěšnosti svítajícího dne odešli vstříc nezaměstnanosti, a tak právě jeho fotografovali novináři, co za denního světla dorazili, aby tu zkázu vyfotili. Cukrovar se mezitím proměnil ve vyhořelou krápníkovou jeskyni, protože zmrzlá voda z hadic, kterou požár hasili, stekla z očouzených zbytků a vytvořila obří stalagmity. Na těch Adonis seděl a oni ho fotografovali jako Aladdina v jeskyni. Jeho portrét vyšel na první stránce nad články, kde novináři víc než naznačovali, že vedl záchranné práce, zatímco pravda byla taková, že on ke všemu přišel pozdě a udělal jen to, že kradl úlomky karamelizovaného cukru, jež se mu povedlo ulámat od chodníku. Kvůli tomu snímku, a že se o něm mluvilo v novinách, poslal ředitel cukrovaru Adonisovi osobní děkovný dopis s peněžitým darem a nabídl mu zaměstnání v novém cukrovaru, který se stavěl u Dlouhého mostu v těsné blízkosti čtvrti, kde Anna a Adonis bydleli. Když mu ta práce ležela u nosu, tak ji přijal, aby nezklamal ředitele a protože ho přitahovala vůně na palubě tří lodí cukrovaru, co vozily cukr z Kuby ve dvěstělibrových pytlích, rozervaných vlnami severního Atlantiku. V těch se taky cukr rozpustil a zase uschl na jako mramor tvrdý hnědý škraloup, který se musel roztříštit krumpáči a vrtačkami,, znovu nasypat do dvěstělibrových pytlů a vynosit na břeh. To byla těžká fyzická práce, ale té se Adonisovi povedlo vyhnout. V tropickém vedru u velkých tavičích kotlů, kde všichni ostatní pracovali v úkolové mzdě, se stal něčím jako správcem, klidně se procházejícím kontrolorem, což se dá vysvětlit jen tak, že upocené čelo mu svým chládkem oválo štěstí. Díky stejnému štěstí po týdnu z náhlého popudu odešel z haly těsně předtím, než jedna měděná roura na stropě praskla a zalila všechno deštěm vařícího cukru, a cukrovar se na dlouho zavřel. Adonis ani nestačil dostat výpověď. V okamžiku, kdy vykročil do jarního slunce na ulici, projížděl kolem jeden z koňských povozů pivovaru Carlsberg. Jen Adonis za sebou zavřel dveře, kočí dostal srdeční mrtvici a zhroutil se. Adonis se otočil a opačným směrem pomalu odcházel, protože smrt mu byla odporná, ale štěstí stálo při něm a někteří kolemjdoucí na něj křičeli, že musí pomoct. Aby jim vyhověl, vyskočil na kozlík a chopil se opratí, a jak tam seděl, podobal se představě přihlížejících o mladém hrdinovi, krotícím splašené koně. Pak zůstal sedět, aby vyhověl koním, a ti žádné pokyny nepotřebovali, protože znali cestu sami. Jedině proto Adonis, který nikdy předtím s koňským povozem nejel, pozdě večer dorazil k pivovaru do Valby a znovu byl hrdinou a zachráncem. Na místě mu nabídli práci zemřelého a on nemohl než ji přijmout, protože se to od něj očekávalo.

Takhle já si Adonise v těch letech představuju: na krápníku, na můstku nebo na kozlíku na cestě Kodaní. Je vždy nahoře, je nápadné, že jako by se pořád vyskytoval na scéně. Tam, kde stojí, ho vidí ostatní, vždy obklopeného vzdušnou elegancí, kterou jeho okolí přijímá. I když pracuje v cukrovaru a jezdí pro Carlsberg nebo pro ledárnu, tak nikdy ani na chvíli nebude nosit uniformu. Je vždy v černém a bílém, s krajkovým nákrčníkem z časů, kdy byl na divadle. Když si člověk pomyslí, jak ve dvacátých letech vypadá Kodaň kolem něj, tak se jeho tehdejší život od okolí opravdu liší, jednoho by mohlo napadnout, jestli snad Adonis pořád není na divadle a v hlavní roli. V těch letech stávkují tesaři a kováři a pekaři a tam, kde Adonis bydlí, lidé umírají hlady, ale on jako by si jich vlastně ani nevšiml, jako kdyby všichni byli jen pozadím a statisty v představení, v němž Adonis hraje roli Šťastného dělníka.

Ale tahle myšlenka asi přece jen není spravedlivá, ani pro Adonise není život neustále jen divadlem. Je však zřejmé, že se mu daří lépe než jiným, i když se nedá říct proč. Já to přinejmenším vysvětlit nedokážu, ale vidím, že každé ráno projíždí kolem dlouhých řad nezaměstnaných, čekajících před loděnicemi na práci na haváriích - jen si pomyslete, čekají každé ráno, aby směli vypalovat nýty -; a míjí nekonečné protestní průvody dělníků, které postrkují Dánsko k naší době. V létě je v chládku a v zimě zabalený do vlny a z kozlíku zdraví muže, mává na děvčata, mluví ke koním a září spokojeností.

Adonis se nikdy nezamíchá do rvačky, nepřiplete se do dopravní nehody, nestane se členem odborů a mezi ním a Annou nikdy nedojde k hádce. Tak či onak stojí vždy mimo, není nadřízený ani podřízený a pokaždé, když se schyluje k potížím, stojí k nim zády a jde za sluncem. Jeho život je jako sen o jednotlivci vznášejícím se nad masami, a ten sen je zčásti pravdivý. Ale zároveň jsem si zcela jistý, že to nebylo zadarmo, vznášet se, to něco stojí. I když to nemůžu dokázat, jsem si jistý, že Adonis se k potížím otáčel zády schválně a utíkal, a pokračoval tak ve věčném útěku svých rodičů. Představuju si Adonise v těch letech jako člověka, který pořád musí hodně natahovat nohy, protože musí překračovat propast, ale nezdá se, že by ho takový způsob chůze obtěžoval. Bojím se, že většinou chodí s přivřenýma nebo úplně zavřenýma očima. Je to sice Aladdin, ale slepý, a to je znepokojivá kombinace: slepý Aladdin, co se neustále usmívá na svět a vlastně ho ani nevidí.

To ozřejmila jedna událost. Jednoho zářivého letního dne nějaká mladá dívka s mandlovýma modrýma očima hodila Adonisovi na kozlík velký pomeranč. Visel ve vzduchu jako velké oranžové slunce a on přirozeně po něm sáhl. Když se mu shnilý rozprskl mezi prsty jako mýdlová bublina, tak dívku poznal. Bydlela ve stejném domě jako on a byla provdaná za syndikalistu a politického agitátora. Přemlouvala Adonise, aby se přihlásil do odborů, a on se jí od té doby vyhýbal, protože nechtěl urazit své zaměstnavatele ani ji, a taky jím otřásly tři lebky, co doma měla přibité na zdi. Ty, jak mu pověděla, patřily třem posledním policistům, co do domu vnikli a chtěli zatknout jednu z kurev. Teď nachází její posměšné oči v davu, ale nerozhněvá se, nevstává a nekřičí za ní. Místo toho se pohne, zkroutí se, jako kdyby se pro něco shýbal nebo se chtěl protlačit úzkým otvorem, a vtom mu cukne v obličeji a vzpomínka je pryč. Dívka už je daleko za ním, koně mají čerstvě nadehtovaná kopyta, Adonis se zase usmívá a zůstává jen jeden drobný problém, takový drobný detail, a to smrad shnilého ovoce.

Adonis a Anna dali své dceři jméno Marie. První roky života trávilo dítě v pocitu bezpečí za střídajících se světlých dní a nocí, kdy byla tma jako v pytli. Plyn byl na příděl, a tak zhasínalo ono neskutečné noční světlo z pyšných obchodů velkoměsta, jak se nad touhle zatemněnou čtvrtí vždy odrážel jejich lesk. Že do takové tmy se narodila, věděla Marie v dospělosti díky Anně. Ta dceři taky vysvětlila, že přídělový systém je důsledkem světové války, o níž jako by věděla vše, i když nikdy neviděla noviny a ze čtvrti nevycházela. Na rozdíl od Adonise, který se zprávám vyhýbal, protože skoro vždy byly špatné nebo ho nutily se proti něčemu vyjadřovat, se za Anninou tichou rezervovaností skrývala velká zvědavost. Ta ji hnala na procházky po jejich velkém domě a ona - stejně jako Adonisova matka Princezna i Amálie v Rudk?bingu - bude jednou z žen, jež mají v povaze cosi toulavého. Proto je omylem si myslet, že v dánských dějinách jsou v pohybu pouze muži.

Pocit bezpečí se vytratil z Mariina života jednoho nedělního rána, když Anna v zamyšlení zalévala jakousi květinu vodou z vypité láhve od portského vína a zaslechla písničku, kterou, jak se jí zdálo, předtím neslyšela. První verš písně byl o Tahiti, ale až když slyšela druhý verš, došlo jí, že to zpívá ona sama. Pak si všimla, že květina na okenním parapetu před ní je orchidej. Otočila se, a poprvé doopravdy uviděla barvotisky sopečných krajin Azor na stěnách a Amundsenovy a Hoegovy cestopisy na skříni. Zůstala stát a ani se nepohnula. Marie se na to dívala z postele, a tohle bude její první vzpomínka na matku: obraz Anny, jak se něčím zasažená bezradně rozhlíží.

Do té chvíle byla Anna pozorovatelkou. Chodila po tom velkém domě a pociťovala jen a pouze zvědavost, jakou i já cítím před tímhle vesmírem, ve kterém člověk, když se pořádně podíval, našel úplně všechny stránky života. Anna se dokonce účastnila modlitebních shromáždění kurev, což byly výhonky Vnitřní misie, kterou Thorvald Bak spoluzakládal. Ta teď došla i sem a připomněla jí dětství. Anna poznávala onu směs rozkoše, bolesti a spletité morálky z Nízkého mysu, když jedna z kurev z řečnického pultu křičela, že dokud si troufám obejmout Spasitele a mám ruce a dokážu roztáhnout nohy, tak nebudu žebrat a nebudu nikomu na obtíž.

Anna to nikdy nikomu neřekla, ale věděla, že slovo “misie” je tu důležité. I deliranti, týrači manželek a obchodníci, prodávající naprosto vše, podle svého názoru měli poslání. V tom domě nebyl člověk, který by neusiloval o napravení společnosti. Dokonce i ti, co měli plachý odpor ke stálé práci a zasvětili život boji s policií a čekali v průjezdech s olověnými trubkami zabalenými v novinách, i ti byli přesvědčení, že je možné se promlátit do lepšího života, a jen na prostředcích se neshodli s odborářskými agitátory. Ti šli mírovou cestou spolu s třídičem doutníků, členem dolní komory parlamentu a ministrem kontroly Stauningem, jenž v tomhle domě bydlel taky. Šli tou cestou pěšky, zvlášť Stauning. Ten na ministerstvo chodil každé ráno šourem a na zahraničních cestách chodíval s kufříkem z nádraží do hotelu po svých, zatímco ostatní vládní politici se vezli kočárem, a to vše dohromady při bližším pohledu dokazuje, že z toho zapomenutého domu v Christianshavnu se naděje vznášely jako vypuštěné balony.

Do toho nedělního rána si Anna nemyslela, že i ona má nějaké poslání, avšak teď přišlo. Nejprve ji zasáhl pocit jistoty, že odchází. Když viděla tu tropickou květinu, knihy a barvotisky, napadlo ji, že i ona, Adonis a Marie jsou na odchodu, a tu se staly dvě věci. Nejprve se rozštěpila. Před Mariinýma očima se Anna rozplynula do různých směrů. Trvalo to jen krátce, ale tu chvilku byla u svého dítěte a současně u kurev na modlitebních shromážděních, ve vinárnách, u bud obchodníků, u žen peroucích na dvoře prádlo a ve vedlejším bytě, kde truhlářova manželka a jeho děti ozbrojené obušky číhaly, až on, otec těch dětí, přijde opilý domů. Annino srdce chvilku krvácelo nejen pro ně pro všechny, nýbrž pro všechny chudé v Christianshavnu, pro všechny děti světa i to podivně beznadějné a vybledlé nedělní slunce na oprýskaných zdech. V tu chvíli byla Anna symbolem a stejně jako u ševcova smrtelného lože v Nízkém mysu i ztělesněním touhy nás všech po příběhu o matce, jejíž soucit nezná mezí. Ale to bohužel je chatrná touha. Zatímco všichni ostatní v tu nedělní chvíli vnímali Anninu přítomnost, Marie cítila, že maminka zmizela a v pokoji po ní zůstala bezvládná figura, která ji, Marii, nechala samotnou. Já se bojím, že Marie měla pravdu, poněvadž jak by Anna mohla cítit s obyvateli celé Země, kdyby se nerozestoupila, zvlášť když je všude kolem tolik bídy, kolik se jí teď ozývalo okolo Marie? Žena a děti za tenkou zdí týraly truhláře, jinde v domě děti naříkaly hlady a zákazníci u prostitutek lkali nad cenou. Jak by se mohla udržet pohromadě a chránit dítě jako Marie, která už jako maličká byla záhadou, protože z kolébky střídavě Annu sledovala prosebnýma očima a skřípala na ni zuby? To samozřejmě nešlo, ale proto není důvodu Marii oplakávat. My se jen můžeme podivovat schopnosti chudých dětí, obzvlášť pak Marie, se přesto o sebe postarat a přežít. Jako toho nedělního rána, když to Annu odtáhlo z pokoje pryč a Marie poprvé v životě poznala samotu.

Anna se sice rozštěpila jen na chvilku, možná jen na několik málo minut, kdy si všechny čtyři světové strany žádaly její přítomnosti a jejího soucitu. Avšak pro Marii nebyl rozhodující čas, nýbrž zážitek sám o sobě, ono nenadálé přesvědčení a jistota dítěte, že je opuštěné. Postavila se té samotě mlčky, s upřeným výrazem, bez pláče, ale s umíněností, která měla daleko k Annině mírnosti a Adonisově poddajnosti. Ani jeden z rodičů ji vlastně nikdy nepochopil, a tím se Mariin osud bude podobat osudu několika dětí z tohoto příběhu. Ani těm rodiče nerozuměli, což nám možná říká něco o dvacátém století, které se mění tak rychle, že zkušenosti rodičů jsou v okamžiku, kdy je děti potřebují, naprosto a beznadějně zastaralé.

Časem Marii nejlépe porozuměl Adonis, protože se k ní choval se stejnou nepřítomnou veselostí jako ke všem ostatním. Dával jí najevo svou něhu při zvláštních, lehce komických rituálech, jako když ráno při holení napodoboval hlasy ptáků a potom řekl, hele, Marie, běž se dolů podívat, jestli mi psi nechčijou na kolo, a Marie po zadních schodech, kde si tou dobou bezdomovci začali na odpočívadlech stavět stany, sešla dolů k jeho černému pánskému kolu. Na dvoře většinou čekal na Adonise hlouček žen, které ho viděly sedět na kozlíku, obchodovaly s ním nebo jen ze vzdálenosti několika ulic přes hluk dopravy slyšely ozvěnu jeho smíchu a táhlo je to za ním, protože ve vzdušném víru za Adonisem bylo slyšet lákavé volání jakoby vzdáleného příslibu lásky, štěstí a smyslu života. Teď na něj čekaly, ospalé, úpěnlivě prosící a zoufalé, a proto musela Marie jít po otcově boku a vyprovázet ho, aby bylo vidět, že on živí rodinu a je nutné ho chránit, v neposlední řadě proti jeho vlastnímu sklonu se jejich bledým obličejům a červeným rtům podvolit. Když šla Marie s Adonisem za ruku, zdála se někdy tak malá a trpící, že je ženy mlčky nechaly projít a přestaly Adonise pronásledovat. Za takových rán bylo na jeho sortie cosi slavnostního, co připomínalo pohřeb, a tu a tam ho dokonce doprovázela zvonkohra na kostele Spasitele, která spouštěla v těch nejnečekanějších chvílích. Zněla i onoho rána, kdy Adonis sešel dolů a ženy byly pryč, protože Marie předtím šla rovnou k nim a řekla táhněte!, odchod!, padejte!, a ony šly, protože na té holčičce bylo něco surového a nebezpečného. To tehdy vycítil i Adonis, ale hned to ze sebe setřásl, protože proč si dělat starosti?

Právě toho rána ho štěstí poprvé zradilo. Nebylo to žádné vážné selhání a ani opravdový nezdar, nýbrž jen náznak, že přízeň osudu by ho mohla opustit nebo že v proudu jeho štěstí by přinejmenším mohly vzniknout víry. Přišel do práce a jeho místo bylo zrušené. Tehdy jezdil jako kočí pro jeden obchod s palivem, kde i mezi dělníky podobnými Afričanům, jak měli pleť pokrytou tenkou vrstvou uhelného prachu, byl jeho nákrčník úplně a dokonale bílý. Adonis vozil uhlí a koks do Tivoli, posledního zábavního zařízení nepodléhajícího přídělovému systému na palivo, protože právě v temných dobách je třeba, aby národní symboly svítily. Ale to ráno, kdy Adonis sotva stačil zapomenout na hrubost, jakou Marie dala najevo, byla okna obchodu zatlučená prkny, štít se jménem podniku už vybledl a k Adonisovi se přiblížila nezaměstnanost a všeobecná chudoba.

Vyptával se obyvatel v oné úzké ulici a zjistil, že zapomnětlivost velkoměsta už postihla i obchod s palivem. Pamatoval si ho jen málokdo, přestože ještě den předtím tam byl. Kdokoli jiný by propadl zoufalství, ale Adonise ta chvíle nesklíčila, on byl zvyklý, že se může o svůj osud opřít. Jenom ho zabolelo, když mu nějaký stařec pověděl, že i uhlí a plyn pro Tivoli už jsou na příděl, a ta začarovaná zahrada teď musí zavírat už v jedenáct hodin. Po téhle zprávě se Adonis opře o zamčené dveře obchodu a člověk by možná myslel, že přemýšlí, ale ne, on čeká na štěstí, čeká, že život přijde k němu, a mně v tu chvíli připomíná nějakého Trobrianďana, Aztéka nebo Kikuje čekajícího na déšť. To ráno - ale i dřív - je na Adonisově důvěře až něco cizokrajného.

Čeká možná hodinu, možná dvě, ale nic se nestane, a na chvíli se iluze zhroutí, sen o Aladdinovi splaskne a Adonis musí jet na svém černém pánském kole domů. Teď se nevznáší tak vysoko jako jindy, zrovna v tu chvíli je skoro až na zemi u nás ostatních, ale to netrvá tak dlouho. Pak ho zvedne nová vlna a už čtvrthodinu nato je ředitelem a spolumajitelem továrny na pečivo, kterou jeden jeho známý a obdivovatel otevřel v jednom zadním traktu na dvoře jejich domu. Tam teď s Adonisem vyrábějí pravé holandské sušenky Speculaas z Amsterdamu a objíždějí s koňským povozem trhy, kde je prodávají. Tak se Adonis hned zase dostane nahoru a ruce má pořád čisté, protože sušenky peče jeho partner. Adonis bude jezdit s vozem a posílat kupujícím svoje zlaté, štěstí přinášející úsměvy, stejné jako ten, co poslal Marii, když druhý den ráno ve svém novém voze vyjížděl ze vrat: úsměv, který zapomněl, a nic se nenaučil.

Krátce poté začala Anna uklízet. To je historická skutečnost, dějiny jsou takové, jaké jsou, a na tom já nemůžu nic změnit a nebudu se omlouvat za něco, na co nemám vliv. Budu ale muset varovat proti onomu “krátce poté”, poněvadž to mi připomíná, že čas - zároveň s tím, že díky němu je takovýhle referát souvislý - se zdá tak nespolehlivý, v neposlední řadě protože tehdy ho lidé vnímali docela jinak, a v neposlední řadě Anna, která by tvrdila, že takovou potřebu pořádku měla odjakživa. Máme tedy na mysli čas Mariin, dceřin, když řekneme, že krátce poté Annu popadla uklízeči mánie, a ani tenhle výraz není dobrý. Není důvodu si myslet, že Marie ho někdy o své matce použila či že ho vůbec znala, a možná ani není nijak zvlášť výmluvný. Žádný přesnější ale najít nedokážu, právě ten nejlépe vystihuje pocit, jaký pak Marie jako dítě řadu let z matky měla: jako z člověka stiženého mánií, která ho nutí fantasticky, do poslední skvrnky, naprosto do čistá uklízet.

Není pochyb, že Anna odjakživa byla pořádná, už v dětství v Nízkém mysu jí vadilo, že si ani nesměla uklidit ve své kleci. Ale její smysl pro pořádek nebyl neobvyklý, ona brala svět jako celek, včetně všech nečistot. Abychom tedy vysvětlili, jak se změnila, musíme se podívat na den, kdy se to stalo. To opět byla neděle a Adonis někde na severu Sjaellandu prodával svoje sušenky Speculaas. Vtom Anna ucítila těžký, kašovitý zápach, který se jako nůž prořezával zdmi a poschodími velkého domu do jejich bytu v prvním patře. Šla za zápachem do přízemí, kde byla tančírna, pak dolů sklepy obydlenými bezdomovci a dál ke sklepům pod sklepy, které byly tak hluboko, že ani kočky tam nechodily, a tady Anna narazila na hustou tmu a monotónní bublání. Ve světle zápalky viděla, že podlaha je pokrytá vrstvou světlého bahna, prosakujícího dovnitř, jak myslela, zvenku z kanálu. Pak ucítila pohyb v podlaze, který mohl zaznamenat jen člověk s její mimořádnou citlivostí, a pochopila, že se sesula podlaha a celý ten ohromný činžák se propadá do země, že tenhle dům se tedy nechystá odplout přes moře, ale pomalu zapadá rovnou do bláta.

Ještě tu neděli se pokusila obyvatele varovat. S vážnou a bledou tváří a s Marií na ruce chodila po domě, aby jim to všem řekla, kurvám, obchodníkům, ministrovi kontroly Stauningovi i všem těm, co neměli hlasovací právo, protože byli na chudinské podpoře. Ale nepomohlo to, nikdo jí nevěřil. Přátelsky téhle mamince s velkýma tmavýma očima naslouchali a mnohým se zdálo, že ji poznávají, snad z jejích zvědavých toulek, nebo z nějakého jiného bytu, ale nebrali ji vážně. Kdo by věřil mladé dívce, která povídá, že všichni bydlí v potápějící se Atlantidě, když každý ví, že jeho domovem je činžák, hrad nuzáků, chudobinec v Christianshavnu. S pochopením se Anna setkala jedině u námořníků ve vinárnách. Ti jí dali za pravdu, poněvadž sami bydleli hned u sklepů a toho osudného sladkovodního zápachu bahna si všimli. A protože měli za sebou dlouhý život s pověrami a prolhanými historkami o hodně hustšími než tahle povídačka, co tu vykládala tahle milá holka, byli zvyklí dávat všem, i téhle Madoně, za pravdu.

Pozdě té noci se Anna pokusila varovat Adonise. Nejdřív na svou starost zapomněla, poněvadž on přijel domů v radostném opojení, že díky prodávání sušenek může znovu vystupovat před publikem. Zvedl ji, položil ji do postele a zamával peřinou, aby si připomněl časy, kdy byl vlničem, a potom zapomněli úplně na vše, i na dítě. Měli oči jen jeden pro druhého a byli vzhůru až do svítání. To už Anna zase zvážněla a řekla Adonisovi, že dům se propadá, ale co jí měl odpovědět? Budoucnost, to nebyla doba pro Adonise, který se právě teď, v pondělním slunci, mohl radovat z vůně mandlí a koření Speculaas, z Anniny nahoty a z Marie, a její starosti odbyl svým veselím. Jen klid, slečinko, řekl jí, vždyť dnes je nebe modré.

To dopoledne začala Anna uklízet. Nejdřív umyla fermežovanou podlahu, jedno prkno po druhém, dokud všechna neměla hluboký lesk a nebyla jako zrcadla, a pak pomaloučku pokračovala. Nikdy nebyla horečná a její mánie nespočívala v uspěchanosti, nýbrž v umíněné důkladnosti. Ona ne a ne a ne přestat, dokud se okna neleskla tak, že holubi do nich vlétali a zabíjeli se ve víře, že tu skrz dům je díra, a kouty pokojů zářily takovou bělostí, jako kdyby se jí podařilo vyleštit i tmavé stíny světla. Přesto tiše a vytrvale dál šla po stopách špíny, které si dokázala všimnout jen ona, a vyprovodila ji z bytu a dolů se schodů. Tam mírně, ale rozhodně požádala bezdomovce, aby si odtáhli svoje lepenkové krabice a slamníky, a zametla pod nimi. Nutila Marii a Adonise, aby se v tom malém bytě pohybovali pořád opatrněji. Ty dva pokoje a komora se nepoužívaly, ty byly jako nemocnice slavnostně čekající na důležitou operaci, která vyžaduje právě takhle tvrdě se blyštící podlahy a přesně takový kovový lesk blýskajících se stěn v kuchyni. Adonis a Marie byli pořád mlčenlivější, protože se báli, aby se při přílišném hovoru nebo smíchu neodtrhly z vyleštěných povrchů nějaké částice. Anna jim nikdy nenadávala, její čistotnost nikdy nebyla agresivní, ale když uložila Marii do postele, smazala pečlivě každou stopu po jídle a každodenním životě a všechno zabalila. Adonis ji pozoroval a nechápal tu tichou horlivost, kvůli které mu jejich domov připomínal rodinnou hrobku.

Jenom Marie časem vytuší, co se to s matkou děje. Všichni ostatní vždy Annu obdivují, když se odpoledne na dvoře sklání nad velkým obezděným kotlem na prádlo a prostou a soustředěnou silou ždíme prostěradla tak, že by se mohla dávat přímo do prádelníku bez sušení, kdyby se ovšem nemusela bělit na slunci. Za těchto odpolední jsou obyvatelé domu vyložení v oknech a dívají se na Annu. Její na slunci pověšená prostěradla jsou symbolem: něco tak intimního jako bělící se ložní prádlo svědčí o tom, že se té hezké dívce podařilo uskutečnit sen o Dánské hospodyňce, ve které se vroucí láska pojí s pachem mazlavého mýdla. Její byt je navzdory jejímu mládí rámem obrazu představujícího poctivost, vášeň a spořádanost, přestože tenhle byt, tahle Rajská zahrada, leží v téhle čtvrti a v tomhle zamořeném domě hned nad tanečním lokálem, vedle chodeb plných kurev a s okny přímo sem do dvora.

Pouze Marie si všimla, že příčinou Anniny klidné umíněnosti není to, že našla své životní určení, ale že se naopak dala do pohybu. Řekla jí to jen jedenkrát, při oné dříve zmíněné příležitosti, kdy Anna lezla po čtyřech a lihem metodicky čistila deštění. Marii připomínala vědce, nějakého vášnivého zoologa, a i mně je zřejmé, že tahle žena nedošla smíření, ale stanovila si cíl: onen nešťastný maloměšťácký, předem k neúspěchu odsouzený sen, že lze dosáhnout až na dno a dostat se na kobylku i tomu úplně poslednímu mikrobovi. Marii tehdy bylo pět let, a přestože koktala, vládla už jazykem tak, jak to Anna ani Adonis nikdy nedokázali. Když se zeptala maminky na to s s sklo, Anna jí nicneříkajícím způsobem odpověděla a snažila se rozpomenout, co jí ta slovní výměna připomíná, ale nevzpomněla si. Víckrát už Marie to téma nenadnesla, protože cítila, že je to beznadějné, a asi měla pravdu. Od té chvíle byla Anna pořád vážnější, i když Adonisovi říkala, že teď na to jenom půjde úplně jinak a vyhrne si rukávy, aby měli pěkný domov a mohli říct, že sice jsme chudí, ale poctiví, a máme tu moc a moc čisto.

Znělo to sice podmanivě a přesvědčivě, ale byla to mánie. Teď si totiž půjčila od lékaře mikroskop a shlédla do nového pekla. Když se jednoho dne Marie šla ze dvora nahoru najíst, našla dveře zamčené a utěsněné papírovou lepenkou, protože Anna plynovala byt patronami proti škůdcům. Sotva byl byt vyvětraný, uzavřela ho znovu a na podlaze v kuchyni spálila na talíři žlutý prášek. Místnosti se naplnily kouřem, který vzdoroval všemu větrání a visel pod desinfikovanými stropy týdny. Rodina musela spát u bezdomovců na odpočívadlech na schodech, a i tam strašně škrábal v krku.

Po sedmnácti dnech se mohli nastěhovat zpátky, a právě číslo 17 Anna předpověděla, poněvadž začala věštit. Tím se boří mýtus, že ve velkoměstě Kodani v pokročilém a osvíceném dvacátém století jsou náboženství a pověra zažehnané do země a jediným chrámem je ten, co postavili pokroku. Anna totiž nebyla jediná pověrčivá. Současně s tím, kdy ona došla k číslu 17 pozorováním pohybu ptáků na pozadí modrého nebe nad dvorem, věštil státní rada H. N. Andersen z toho, jak dlouho se jeho zaměstnanci na chodbách Východoasijské společnosti otáčejí tváří ke zdi, když je potká. Věštil i Meldahl a v Christianshavnu Stauning zčásti určoval vládní politiku tak, že studoval cestu doutníkového kouře k začouzeným stropům. Anna tedy nebyla sama, ale cítila to tak. Proto mlčela a jen sama pro sebe si předpověděla těch sedmnáct dní, kdy bydleli na schodišti, i chudobu, která se k rodině blížila, protože Adonis nacházel pro sušenky odbyt pořád obtížněji.

Adonis si všiml, že Annina nová starost se projevuje zvýšenou pozorností vůči každodenním lhostejnostem. Zjistil, že se ráno brzy probouzí, leží bez pohnutí s vytřeštěnýma a ustaranýma očima a čeká, co se jako úplně první ozve z hrozícího dvora, a uprostřed vaření někdy strne a pozoruje prach, který navzdory uklízení tančil v pruzích slunečního světla pořád dál. Když se jí jednou zeptal, jestli se něčeho bojí, podívala se na něj očima soucitnýma, smutnýma i triumfujícíma zároveň. “Propadáme se do bláta.”

Adonis ji nechá být a nevyptává se jí. Udělal by cokoli, aby z jejích krásných očí zahnal chmury. Místo toho ji pohladí po tváři, po té části jejího milovaného těla, která se k tomuhle bytu hodí. Když hospodyňku pohladí po tváři, vypadá to všechno jen jako Annin vrtoch, jako fixní idea člověka zatíženého chudobou a prací.

Mně to připadá jako fotografie: Adonis hladí Annu po tváři. Ale v témže okamžiku ruku odtáhne a úsměv mu ztuhne. Možná to přísně vzato není v témže okamžiku, ale týden, měsíc nebo půl roku nato, avšak z mého pohledu to vypadá, jako kdyby odtáhl ruku v témže okamžiku a na chvilku zvážněl, protože zjišťuje, že dům, kde bydlí, domov jeho dítěte, rámec kolem jeho lásky a dlouhých odpolední nekonečného milování, se pomalu potápí.

Bylo mu to jasné ve chvíli, kdy zjistil, že tančírna pod jejich bytem zmizela. Jmenovala se Mys Horn a ten název vymyslel její majitel, dřívější mistr světa v zápase těžké váhy Soren M. Jensen, protože mu připomínal obrázky lagun ověnčených palmami, zdobící za jeho mládí stěny v šatně. Tam mu slavný Bech Olsen předpověděl, že si jednou otevře hospodu, jelikož zápas a hostince patří k sobě. Později slyšel pravdu od námořníků, kteří kolem skutečného Mysu Horn pluli a ještě celé věky poté si pamatovali jeho skalnaté pobřeží coby větrem bičovanou a jako železo šedou lebku uprostřed vřícího moře, ale přesto ten název nechal. Cítil, že už v jeho zvuku je obsažená trpká touha, která se k podniku dobře hodí. Ve všední dny to byl hostinec a vinárna, kde v temných zadních lokálech dobře ostříhaní muži ze vzdálených čtvrtí přijímali sázky a hrál se tam hazard. V pátek a v sobotu Soren M. Jensen uklidil a otevřel dveře spolkovým bálům. To byl podnik zdánlivě jako proměněný a místo drsných námořnických popěvků tu zněly housle, flétny a klavíry. I v téhle chudé čtvrti, a dokonce i v dělnických organizacích, existovala strohá morálka a rodiče své dcery do Mysu Horn doprovázeli a zase si pro ně chodili. Tušili totiž, co my z pozdější doby zřetelně vidíme: že ctnost těch mladých lidí byla něco jako skořápka, která na nich praskala a odlétala, takže Adonis po večerech, kdy se stále častěji vracel domů pozdě, div nepadal přes páry ležící na domovních schodištích nebo rovnou na zemi. Když se později tihle milenci vzali nebo si vzali někoho jiného nebo zůstali sami, u většiny z nich morálka zase ztuhla, skořápka se obnovila a mohla se předávat další generaci, což je mi takřka úplně nepochopitelné, ale zrovna teď, za letních nocí, kdy Marie chodí Adonisovi naproti, je v Mysu Horn nálada jako při římské orgii nebo na renesančním bálu. Adonis s Marií stojí před osvětleným palácem a radují se z lustrů, z červeného plyše a bezuzdného smíchu, na které Marie nikdy nezapomene, a z lísavé hudby, doléhající až do bytu nahoru k Anně. Ta se usmívá přátelsky, ale nepřítomně, protože tou dobou jí už není jasné, co že to má přímo pod nohama za podnik.

Ze dne na den podnik zmizel. Jednou dopoledne Adonis jako obvykle pozdravil zápasníka těžké váhy, sedícího na židličce na sluníčku, a to byly oblouková okna hostince, vybledlé markýzy, oprýskaná žlutá fasáda a vývěsní štít s palmami víceméně jako obvykle, snad s výjimkou vstupních dveří, které, jak si Adonis později vzpomněl, skutečně byly nápadně nízké. Druhý den po zápasníkovi těžké váhy, po tmavých lokálech, bookmakerech ani po palmách nezůstala ani stopa, všechno bylo docela pryč.

Adonis nejprve myslel, že fasádu přestavěli, že Mys Horn během noci.prodělal jednu z těch panických změn, za něž mohla chudoba a konkurence. Pak pochopil, že to není možné, poněvadž pryč byl nejen Mys Horn, ale i ostatní vinárny, Palermo a Mys Dobré naděje a Café Baronie. Zůstal jen vývěsní štít bordelu Batam Grande se žlutými písmeny na zeleném pozadí a elektrický mramorový mandl, který někdo zachránil z prádelny a postavil ho na chodník.

Adonis tam stojí a dívá se na to všechno, a já cítím, že od něj něco očekávám. Jako kdyby teď nastal čas, aby pochopil, že štěstí mu už pomalu dochází a že v Kodani 20. let nemůže člověk žít v přesvědčení, že vše přijde samo od sebe, poněvadž zcela jistá a automatická je jen šedivá bída. A zároveň dobře vím, proč takhle přemýšlím: unáší mě moje vlastní sentimentalita, a proto křičím přes tu nekonečnou řadu let a překážky, co mě od Adonise dělí, v neposlední řadě přes bariéru mezi životem a smrtí, že teď se do prdele musíš vzchopit a uvědomit si, že máš ženu, která propadá mánii a uklízí jako uklízečka někde na koupališti, a dceru, která je hrubá jako žádný jiný z přestupitelů zákona v tvé rodině, a teď můžeš Anniným věštbám klidně naslouchat, poněvadž tohle je poslední výzva k poslednímu jednání a tvůj domov se propadá rovnou do země!

Ale nejde to. Aniž bych ostatně věděl, jak navázat spojení s minulostí, tak budu muset pěkně v klidu, ale v žádném případě určitě ne pod vlivem citů, zmínit skutečné okolnosti, totiž že Adonis byl tím záhadným neštěstím otřesený tak, jako jsem ještě dnes já. Ten dům sice je spekulační stavba a jeden velký pomník honbě za ziskem, ale celý dům se nezačne jen tak zničehonic propadat do země. Něco takového se stávalo jen v cizině a zpravidla na jihu, například v Benátkách, kde se Adonis jako dítě, aby potěšil otce, nesměle pokusil vybrat kapsy turistům na gondole. Ale Benátky byly daleko a stály na kůlech a písku, zatímco Christianshavn spočíval na něčem pevnějším, totiž na sračkách a odpadu z časů Kristiána IV.

Taky se s Adonisem musíme podivit životní síle obyvatel, jejichž byty nedlouho předtím, během předchozích čtyřiadvaceti hodin, pohltila země, a už byli se svými věcmi nastěhovaní v zadních traktech nebo na zadních schodištích u bezdomovců. Navzdory všemu si ti lidé uchovali jedinečnou trpělivost a s faktem, že jsou teď bez domova, se smířili do té míry, že zřejmě už zapomínali, že to někdy bylo jinak. Zařídili se na odpočívadlech a vařili tam nad otevřenými ohni, takže každý den, kdy tahle ohnivá past v podobě domu ještě stála, byl zázrakem.

Rámusení bezdomovců na čas Annu přitáhlo zpět ke skutečnosti. Ze soucitu nechala uklízení, Adonise a bohužel i Marii a chodila s cizími muži, ženami a dětmi po Kodani na putování pouští a žebrotu do pokladen pro nezaměstnané a chudé a do Kodaňského podpůrného spolku. Jeho kontroloři jim do jednoho odmítli pomoct, poněvadž jim přišlo, že tihle zdánlivě chudí prosí o peníze s umíněností až děsivou, která spolu s jejich otrhanými šaty jako by tajila skrývanou rozmařilost a bohémské životní způsoby, zatímco pravdou bylo, že povícero jich umíralo hlady. Museli tedy jít dál ke Křížovému vojsku Církve a Ženám pomocnicím, které tenhle prapodivný houf, vedený nepřirozeně bledou dívkou, nakrmily kávou a pěti plněnými loupáky. Jedinou možností, kterou Anna nezkusila, byla Vnitřní misie, protože nesnesla pomyšlení, že by ji poznali. Přesto byla expedice bezvýsledná. Vrátili se domů jen a jen s napomenutími, a tu noc Anna dlouho a bezútěšně plakala Adonisovi v náručí. Proto mu nemohla odpovědět, když se jí zeptal na to, co ho udivovalo nejvíc. Napadlo ho to, když nastala noc. Vstal kvůli tomu z postele, šel k oknu a uviděl měsíc, zrcadlící se na hladině kanálu a vrhající neklidné reflexy na domovní zeď. Podle toho poznal, že on vidí správně, že jejich byt pořád je v prvním patře, přestože celý dům se o jedno poschodí propadl.

Adonis zůstal chvíli stát u okna, hleděl do noci a do měsíčního světla a za ním Anna tiše a zoufale plakala. Pak šel zpátky k posteli, lehl si k ní a na nic se neptal, a není ani jisté, jestli by mu dokázala odpovědět.

V následující době zůstal jejich malý byt Zázrakem viset ve výši prvního patra a Anna jako by se ani na okamžik nepodivila, že se horní patra sesouvají kolem ní dolů. Když ráno otvírala dveře, aby zametla pod rohožkou, nemohla nikdy vědět, jestli dveře povedou na schodiště, k bezdomovcům, do kvartýru ke kurvám nebo do chodby, kterou si o nepamatovala, že by ji někdy předtím viděla. Nikdy to nekomentovala, a i kdyby ano, asi by nemohla podat ani vysvětlení, jaké můžu nabídnout já: že díky jejímu smyslu pro pořádek a mocné a zoufalé touze udržet rodinu a domov pohromadě se jejich byt vznášel jako nadpozemsky čistá koule, zatímco všechno ostatní se propadalo, a to přece vlastně ani vysvětlení není, z toho nikdo o moc chytřejší nebude.

I tak se jí Adonis mohl zeptat, ale nezeptal se, mimo jiné protože jeho pozornost poutala jeho práce. Začal totiž znovu vystupovat. Donucen okolnostmi, kdy bylo stále těžší prodat cokoli, tedy i sušenky Speculaas, a hnán svou starou touhou odešel od svého společníka a od stánku se sušenkami a na stejných tržištích předstupoval před publikum, jako když v dětství cestoval s dědečkem. Zkonstruoval si sklapovací tribunku, která se dala převážet vzadu na kole, a zhotovil si nástroj sestávající jen z plechovky, přes kterou napnul strunu od klavíru. Na plechovce byly obrázky plachetnic na sametovém moři pod modrým měsícem, prazvláštně podobné Adonisovým písním. Aniž věděl jak, často si na ně vzpomínal, až když je zpíval. Vyprávělo se v nich o pouštních kočovnících, džunglích, korálových ostrovech a o nemožné, avšak přece jen snad uskutečnitelné lásce. Posluchači ze všech těch nálad plakali a občas toho hezkého tmavovlasého muže, tedy Adonise, museli požádat, jestli by nepřestal zpívat, poněvadž je to tak rmutné a krásné, říkali s pláčem. Adonis ty nálady doprovázel hrou na svůj nástroj, vyluzující jemný a chvějivě toužebný tón, a posluchači zůstávali na tržišti dlouho poté, co Adonis odjel, obzvlášť pak ženy. Hledaly ho, aby ho utěšily, protože myslely, že ho naplňuje stejná touha jako je, ale ten bol ve skutečnosti neměl ani tu nejvzdálenější podobnost s Adonisovým životem, jehož základním tónem byla spokojenost. Zpíval však bez pokrytectví, návrat na scénu mu působil velkou radost, a když někdy při vystoupení sám málem plakal, tak z vděčnosti k přítomnému publiku a dojatým slzám žen, a ne z tajného soukromého zármutku, přestože si to víceméně všichni mysleli. Adonis by nikdy nepřenesl přes srdce, kdyby někoho ošidil, on stejně jako jeho otec Ramses byl neúplatný a čestný. Díky smyslu pro to, co je správné a co nesprávné, se držel stranou špatné společnosti na tržištích, která se podle jeho názoru od časů jeho dětství změnila k nepoznání.

Před stále blazeovanějším publikem ztratili kejklíři víru, že je možné potěšit, a z pohádek umělce v převlékání zůstal jen šok, nyní jediná forma překvapení. Pěstovali ho taškáři, kteří u stolečků s kostkami, koženými poháry a hladkým zeleným filcem čekali na těch samých rozjezděných tržištích na publikum se stejnou nastudovanou dobrosrdečností jako v klecích zavření bengálští tygři v devatenáctém století. Přesto Adonis po návratu do minulosti netoužil. Zpáteční směr asi pro něj ani neexistoval, život, publikum a rodinu má člověk před sebou. Hlavou mu ale kmitlo, že rozdíl mezi tehdejší a nynější dobou je v tom, že z publika se stal nepřítel nejen pro taškáře, ale i pro kejklíře. Ti vydělávali ze všech nejvíc, protože pochopili, že největším šokem je čas a moderní technika. Jezdili na motocyklu po vnitřku velkého globusu z drátěné sítě, na němž byly zářivými barvami vytažené kontinenty a národní státy, pořád dokola předváděli looping a přemety a četli noviny, kouřili turecké cigarety nebo se posmívali divákům. Ti si víc než cokoli ostatní přáli jen jedno, totiž osvobozující pád, který by je pomstil, vyrušil napětí a zastavil pohyb v motodromu smrti, jenž tak povážlivě připomínal život tím, že jak člověk jednou začne, musí pořád stejným fofrem dál.

Adonis se vracel do Christianshavnu ve stále delších intervalech, ale ne z lhostejnosti. Nebyl nezodpovědný, ani nezhrubl, spíš ho upoutala radost z práce a on i přes svůj optimismus přece jen cítil, že něco není, jak by mělo být. Snad pociťoval neurčitou, plíživou nelibost při představě, že by ve svém sterilním bytě, kde ona teď definitivně zatloukla okna, vzdoroval gravitačnímu zákonu se svou ženou Annou, kterou kvůli její melancholii a boji proti úpadku občas těžko poznával.

Adonis je pryč a Anna pracuje, a když nepracuje, zírá do tančících zrnek prachu a věští budoucnost, od níž čeká to nejhorší. Mezi Adonisem, kterého to táhne od rodiny, poněvadž on se katastrofám vždy vyhýbá, a Annou, ztrácející se v tuhém boji přítomnosti a v neštěstích budoucnosti, tak vzniká prázdno, ve kterém Marie vyrůstá. Nejsem sentimentální, ale můžu říct, že jí chybí pocit bezpečí, a to do takové míry, až se divím, že to zvládla, přežila a zanechala po sobě dostatek otisků, abych já mohl její příběh vysledovat a ona se v téhle souvislosti stala důležitou osobou. Dokud je malá, nejsou žádné problémy, to se Adonis veze na šťastné vlně, má práci a každý den chodí domů, a Anna je v těch letech štěstí blíž než kdy jindy. Marie ji doprovází na toulkách po domě, je s ní při vaření a praní a jedinou předzvěstí nadcházejících zlých let, kterou jsem z té doby dokázal najít, je ona neděle, kdy se Anna z milosrdenství div neroztrhá na kousky. Až na tuhle jedinou neděli si všichni tři, Adonis, Anna a Marie, pamatují ta léta jako prozářená věčným sluncem a říkají, že slunce svítilo i tu ošklivou neděli. Stačí prolistovat noviny z těch let a uvidíme, že to není pravda a v jistém smyslu to nemůže souhlasit, tehdy jsou jedny z nejkrutějších zim vůbec, ale takhle si později všichni tři tu dobu pamatovali, a já to musím respektovat. Marie měla ze svého nejranějšího dětství pocit věčného léta, a to jediné se tu počítá. Po zrušení přídělového systému byly všechny noci světlé, i ty nejtemnější prosvětloval odlesk z vnitřní Kodaně, z Tivoli a tančíren a měsíc odrážející se na hladině kanálu. Tma přichází až později, když Anna začne uklízet, a z toho ona měla strach, aby se v koutech neusadila tma.

Nevím, jestli dřív Anna měla strach ze dvora, velkého, částečně zastavěného prostoru uvnitř činžáku. Nevím to jistě, ale myslím, že ne. Je však skutečností, že se snažila bránit Marii, aby si na dvoře hrála a vlastně aby tam vůbec chodila. Zní to jako bezvýznamný detail, ale je to důležité, poněvadž všichni ostatní na dvůr chodí, hlavně všechny ostatní děti, ale i většina dospělých. Anna, matka, chce Marii, svému dítěti, bránit v tom, co dělali všichni ostatní, a tím je Anna zvláštní nejen ve vlastních domněnkách, ale i v našich očích. To dokazuje, že ona není jako ostatní, a někdo možná řekne, že pak by se tu vůbec neměla vyskytovat, protože její život a sny nejsou typické, nýbrž zvláštní. Na to bych řekl, že průměr je reprezentativní jedině ve statistice, tady naopak musím hledat to, co činí obecné viditelným, a tím často je ono zvláštní, jako například Annin zákaz, aby Marie chodila dolů na dvůr, který byl neodolatelně lákavý a plný zvuků z bud nezaměstnaných, z malých manufaktur, od podomních zpěváků, prodejců a ostatních dětí. Annin zákaz nebyl účinný. Musel přijít v době, kdy Marie měla asi sedm let, a tehdy ji už Anna neviděla tak docela jasně.

Tou dobou už z její mateřské péče zůstala jen klišé a její dánský sen, že bude Marii chránit, aby se nepodobala ostatním dětem, už byl jen mlhavý. Jinak by si možná všimla dceřiny hrubosti, díky které Marie už tehdy byla svým způsobem horší než nejhorší z dětí, před nimiž se ji Anna snažila chránit. Snad by pak pochopila, že Mariina povaha má dvě stránky: sluneční stranu dívčí koketérie a přátelskosti, podobnou mému, Anninu a v neposlední řadě jistě i Adonisovu přání, jaká by taková úplně správná dcera měla být, a pak druhou stranu, černou jako kodaňské zimní ráno ve dvacátých letech, danou nadmíru inteligentní a otrlou hrubostí. Tu naplno předvedla toho rána, kdy jediným gestem vyhnala otcovy ctitelky ze dvora, kam ji Anna krátce poté už nechtěla pouštět. Tuhle stránku dceřiny povahy Anna neviděla a přidává se tak k řadě rodičů, kteří v tu či onu chvíli přestali svoje děti chápat. To jí nemůžeme vyčítat, my si jen můžeme všimnout, že tak to bylo a že v tomhle výřezu z dánských dějin ani jinde to není výjimka, nýbrž opakující se vzorec.

Nestalo se to jen tak, nic se nestane jen tak. V jednu chvíli si Anna všimla, že Marie už ji neposlouchá, a tehdy jí snad jen na zlomek zlomku vteřiny došlo, že se dívá na Marii jako na někoho cizího. Neztratila dceru bez odporu, existují známky, že to nebylo bez křečí a mnoha pokusů k ní proniknout. Ty ale ztroskotaly, jako například když Anna poslala Marii do školy.

Marii bylo mezi sedmi a devíti lety, tolik víme. V každé jiné čtvrti by si policie pro ni dávno přišla, aby Adonis a Anna umožnili výuku svého dítěte a splnili tak povinnost, o níž přinejmenším Adonis nikdy neslyšel a jež v téhle oblasti Christianshavnu ve skutečnosti neexistovala, protože policie sem nechodila a děti odmala musely vydělávat peníze. Anna tedy poslala Marii do školy pro její dobro a ve snaze postarat se o ni, i když to byla snaha nepochopená, protože Marie tam zůstala jen jeden den, slovem a písmem jeden den.

Škola stála na druhé straně kanálu a byly v ní chodby, malé místnosti a smradlavé klozety jako ve vojenských kasárnách a vysoké stropy, obloukové dveře a temné výklenky s latinskými nápisy jako v gotické katedrále. V tom chmurném prostředí vnímala Marie první ranní zpěv ve svém životě jako zasmušilý rituál, kdy vlastenecké písně zněly jako tlumená mše, protože nikdo ze žáků nezpíval, a učitelé sotva. Víceméně všichni jen mumlali, i ředitel, stojící za řečnickým pultem pod řadou posmrtných masek a pod inskripcí “Ve stínu mých křídel”. Ve třídě byla tma jako v noci, protože okna vedla do zadního dvora a světlo bylo na příděl. Marie tam seděla se žáky, kteří všichni byli ostříhaní dohola kvůli úporným útokům vší. Vypadali jako trestanci nebo klášterní novici, hrbící se pod vědomostmi, jež jim tu vštěpovali zaprášení muži a ženy, kteří dávno ztratili kontakt se životem venku a upadli do zastaralé tradice a jejího vysněného světa udatnosti a tělesné brutality severských bohů, prolhaných obrazů řeckého ideálu a nemnohých vítězství a nesčetných porážek dánských dějin. Ty se jim přesto podařilo pochopit novým způsobem, poněvadž díky klášternímu životu ve škole a nekonečnému opakování spatřili v té řadě vojenských a politických katastrof nové, niterné duchovní bohatství.

Marie hned objevila slabou stránku ve skutečnosti těchto duchovních vůdců a byla by ze školy odešla sama. Kdyby to bylo nutné, zvedla by se, šla si po svých a už se nevrátila, ale okolnosti ji předběhly. Uprostřed polední přestávky a nepoživatelné strouhané mrkve, kterou tu každý den podávala soukromá dobročinná instituce, co dodávala i prášek proti hmyzu na holá temena té spousty dětí, a v tom rámusu na školním dvoře, kde bylo slyšet hrozivé koktání, jak si Marie držela od těla zvědavost ostatních dětí, školu pomaličku potichoučku zabavili pro ubytování toho množství bezdomovců, co v Kodani rostlo každým dnem. Marie byla svědkem, jak žáci a potom učitelé museli v dlouhé řadě vypochodovat ze vrat a udělat místo lidem bez přístřeší. To je důležitý okamžik, kdy stát a obvodní úřad jsou nuceny zavřít tenhle chrám učenosti a proměnit ho v hotel a hlavní nádraží pro bezdomovce. To je historický okamžik, ale to už je jiný příběh než ten náš, a zmiňujeme se tu o něm jen proto, že k němu došlo v první školní den Marie Jensenové, který se tak uzavřel dřív, než by s ním Marie skoncovala sama. Jediným opravdu zajímavým poučením, jež si domů přinesla, byl pohled na tu dlouhou řadu holohlavých dětí vycházejících a vybíhajících ze zelených vrat se školními taškami nebo jen s knihami v řemenu a potom na učitele, pohybující se jakoby s obtížemi, protože stejně jako hmyz pod kamenem, který člověk obrátí, nebyli tak docela uzpůsobení na světlo a na ulici, kde chybí řečnické pulty, katedry a nápisy a nejsou tam skoro žádné stupínky.

Tady se budu muset zastavit, odsud vyvstává při dalším líčení Mariina příběhu několik potíží: Chtěl bych ji představit jako celistvou lidskou bytost, vždyť celiství asi jsme v tom či onom smyslu všichni, ale ukazuje se, že to není možné. To má co dělat s dějepisectvím, dějiny jsou vždy výmyslem, je to pohádka postavená na několika stopách. S těmi ani v Mariině případě žádné problémy nejsou. Skládají se z toho, co si pamatovali Anna a Adonis, co si pamatovala Marie sama, potom ze školního protokolu, z policejních zpráv a později ze žurnálů Péče o děti a ještě později z dalších informací, a k tomu všemu se ještě vrátíme. Tyhle stopy jsou jakžtakž pevně dané, většina se dá rovnou vyložit na stůl a každý si na ně může sáhnout, ale to bohužel nejsou dějiny. Dějiny vznikají jejich spojením, a právě s tím jsou problémy. Zvlášť když to jako tady jsou Dějiny snů, je to spojení neprůhledné. Nikdo, tedy ani já, do děr mezi stopami dějin nemůže cpát nic než sebe sama, a v případě Marie Jensenové to bude problém obzvlášť naléhavý, protože přinejmenším já nedokážu ty díry zacelit ani jakžtakž. Víme, že když ji Anna poslala do školy, bylo jí mezi sedmi a devíti lety, a teď některé stopy ukazují jedním směrem: Anna a Adonis si pamatovali jen tolik, že chodila do školy dál. Marie pro ně byla ta naše modrooká holčička se světlými vlásky, vyrůstající v záplavě mazlivých jmen. Utíká tatínkovi naproti a drží ho za ruku, když spolu stojí před Mysem Horn a dívají se do jeho osvětlených lokálů, a s maminkou je všude, kam ta se hne, nejdřív jako maličká jen očima a později na svých nožičkách. Po všech stránkách je to andílek a dá se jí vytknout jen to, že má období, kdy je trochu zamlklá. Ne mrzutá, ale mlčenlivá způsobem, ze kterého její rodiče občas mají pocit, že jí možná ne až tak docela a úplně rozumějí. Poněvadž je to vzorné dítě, je taky předvídatelná, a proto Anna dokáže předpovědět její osud, který se podobá snu dvacátých let o budoucnosti malých holčiček. Marie se bude životem vznášet, a kdyby snad v nějakém krátkém období musela pracovat, tak v obchodě s čokoládou ve vzdálené bělostné čtvrti, kde potká muže svého života. Toho si Anna kupodivu představovala na koni, jako jezdeckou sochu potaženou ctihodnou zelenou měděnkou zdvořilosti a počestných úmyslů. Tak daleko Anniny sny sahaly, hlavně v době předtím, než začala uklízet, a všimněte si toho dojmu, jaký Marie dělá. Ten pravděpodobně je naprosto správný, je to část pravdy, ale sotva to bude pravda celá. Tahle holčička, tedy Marie, vyrůstá v rodině, jež při uvážení poměrů je vzorná, a matka s otcem se dívají, jak se tichými a čistými pokoji vznáší jako malý génius, víla nebo hubený barokní anděl, ale zároveň s tím se píšou dopisy, z Mariiny školy na kodaňskou Radu poručníků a z Rady poručníků na Péči o děti, a vyplňuje se řada zajímavých policejních zpráv. Ke všem těmhle papírům se já dostanu, ty teď leží na stole přede mnou. Zdánlivě se Marie netýkají, mluví se v nich o skupině dětí ve věku deseti až osmnácti let, jež podle všeho mají bydliště v Christianshavnu, všechny ve stejném činžáku, a jsou v každém ohledu mimo kontrolu. Všichni jsou to záškoláci propadlí cigaretám a potulce, a kromě toho vypovídají policejní zprávy o četných přestupcích trestního zákona. Neměl jsem možnost mluvit s nikým z těch, kdo tenkrát k téhle skupině patřili. Dokázal jsem je vysledovat kousek cesty, až k poslednímu zatčení, odkud už je nepustí ven do mravní zkázy a dají je do péče státu, ale potom se jejich stopy rozcházejí. Někteří přišli do výchovných ústavů a jiní spadli pod paragraf 62 zákona o chudých, byli nuceně sterilizováni a skončili ve školách pro slabomyslné. Další se dostali do vězení, ale všichni zmizeli, jejich stopy se ztratily. Nemáme tedy žádné svědky, není možné navázat rozhovor, který by osvětlil Mariinu roli. Já můžu jen povědět, že v dopisech a zprávách tady přede mnou se mluví o dívče s přezdívkou Koktalka, jejíž pravé jméno a rodinné poměry nikdy nebyly objasněny, přestože ji několikrát zatkli a při jedné příležitosti ji přivedli na schůzku s Radou poručníků. O ní se v papírech uvádí, že ve skupině nevychovaných, zanedbaných a zpustlých dětí zřejmě měla vedoucí postavení a vedla bandu při taženích do jiných domů v Christianshavnu, při krádežích v obchodech a na trestných výpravách proti policii. V jednom dopise Radě poručníků píše policejní velitel Jespersen, že dívce zřejmě bude patnáct let, ale vypadá mladší, je malého vzrůstu a má modré oči. My si nemůžeme být jistí, že se tu mluví o Marii, víme jen tolik, že Marie nechodila do školy. Každé ráno si vzala svačinu a knihy, sešla po zadním schodišti, zmizela v denním světle a vrátila se až někdy odpoledne a občas i později. Víme, že nechodila do školy, je zcela jisté, že chodila za školu, ale kde byla, to se můžeme jen dohadovat, a těmto dohadům jsou zprávy a žurnály oporou.

Marie pravděpodobně vyrůstala na dvoře, a pak je pochopitelnější nejen hrubost v její povaze, kterou jsme zahlédli, ale i mnohé z toho, co se stalo později. Abychom tu skupinu dětí kolem Marie pochopili, musíme se vynasnažit, porozumění nepřijde samo od sebe. Částí pravdy o téhle lize nevychovaných dětí snad je soudržnost, kterou si Marie zapamatovala a jež je vylíčená v mnohých dětských knihách: úspěšné srocení se chudých dětí proti dospělým, veselé hry na christianshavnských valech a dobrodružné trestné výpravy do jiných čtvrtí. Tenhle sen, přestože romantický, je možná správný. Ale je tu i jiná pravda, pravda o útěku: Když se podíváme na život dospělých v onom christianshavnském domě, tak je to cesta, sice do mnoha různých směrů, ale v každém případě cesta. U dětí je to útěk. Když čtu policejní zprávy, jde v nich o pokusy o útěk. Jako například chlapec, který byl Mariinou pravou rukou. Utekl jednoho zimního dne ze soudní vazby, utíkal dál i v noci a dostal sněť, takže mu obě nohy museli amputovat. Následujícími zprávami se probelhává o berlích, proto na něj vždy přijdou a dostihnou ho. Nebo ti mnozí další, co utíkají z vězení, z výchovných ústavů či z nemocnice a s vynaložením veškeré fantazie unikají, něčemu se vyhýbají nebo se vytáčejí z něčeho, co je všechny bez výjimky dřív či později stejně dohoní.

Existuje fotografie těchto dětí, pořízená jednoho časného rána. Všechny stojí za nějakou kůlnou v šedém světle a většina jich je v tmavém. Je záhada, kdo tu fotografii pořídil. Vzal ji z nešikovného úhlu, možná ze střechy nějaké užitné budovy. Je na ní něco střízlivého, jakýsi chladně registrující zájem. Většina dětí má s sebou knihy a sáček se svačinou, sešli se tu, aby si rodiče mysleli, že jdou do školy. Na obrázku mají hodně bílé obličeje a nelze si nevšimnout, že jsou špatně živení a podvyživení, a je zřetelně vidět, že jsou v pohybu. Je to znát na postavení nohou a na pažích, ty děti se pomalu dávají do pohybu, ale nechystají se dobýt svět. Chtějí uniknout nějakému nátlaku či sevření, a i to lze z obrázku vycítit. Spočívá na nich jakýsi tlak, nejen Trestající prst Boží, Dlouhá ruka Zákona či Pevná ruka Školy, nýbrž i tlak života na děti v Kodani dvacátých let. Já z té fotografie ten tlak cítím ještě dnes a rád bych dokázal vysvětlit, o četu vypovídá. Ale to nejde, poněvadž kdykoli otevřu pusu, jsem hned sentimentální a v krku jako bych měl knedlík dějin. Proto bude lepší dát slovo tehdejší době: Krátce poté, co fotografie vznikla, předvedli Marii (Pokud to tedy byla ona) před Radu poručníků, protože ona i pro tu dobu byla reprezentativní a poučná a milovníci dětí v Radě docela jednoduše byli zvědaví a chtěli Koktalku vidět. Při té příležitosti přítomný lékař p. Dambmann řekl, že tyto děti, tato armáda nuzáků, fungují podle přírodního zákona, přesněji řečeno podle Boyleova -Marriotteova zákona, který říká, že součin tlaku a objemu je konstantní. To znamená, že z důvodu vnějšího tlaku si tyto děti vypěstovaly velkou a silnou odolnost a, ehm, ehm, nadměrný vnitřní tlak. Tahle věta od přírodovědně školeného přítele dětí je v mnoha ohledech zajímavá. Předpokládá, že společnost a člověk jsou jakési tlakové nádoby a mimoto fungují podle přírodních zákonů. Tohoto akademického snu je důvod si všimnout, mimo jiné protože jistě je zčásti správný. Z hloučku dětí na fotografii vyzařuje tvrdost a taky vnitřní, pro život nezbytná disciplína. Tu udržují v neposlední řadě vůdci, k nimž Marie patří. Stojí na okraji snímku a na hlavě má policejní přílbu, která jí zakrývá světlé vlasy To je drzé, co?, utíkat s policejní přílbou na hlavě, to vypovídá něco o tom, jak je ta skupina nebezpečná, a snad i o troufalosti, jež není bez humoru a hořkého smíchu.

Fotografie leží přede mnou a vedle ní je můj nepopsaný papír, jako kdyby se ty děti už hnuly, jako kdyby už zmizely a zůstala po nich mezera mezi fotografií z jednoho kodaňského zimního rána a pak oním březnovým dnem, kdy Marii zatkli a přivedli na kodaňský magistrát na schůzku s Radou poručníků. Vzdávám to a uvádím za to mezidobí jen informace z policejních zpráv, že přestupky trestního zákona spáchané těmito dětmi se týkají padesáti případů krádeže (včetně přechovávačství), pěti případů hrubé neslušnosti, deseti případů smilstva proti přirozenosti, čtyřiceti případů násilí, osmašedesáti případů poškozování cizího majetku, dvaačtyřiceti případů nedovoleného obchodování nezletilých, jedenácti případů rušení veřejného pořádku a dvaapadesáti případů, které byly nedostatečně objasněné nebo policistům nepochopitelné. Co Marie udělala, to nevíme, my přísně vzato nevíme, jestli vůbec něco udělala. Existuje jen jedna, slovem a písmem jedna zpráva, která nejenže se zmiňuje o Koktalce mimochodem, ale mluví o ní blíže. Ta však je nejasná a spadá do kategorie “nedostatečně objasněno”, zbytek jsou, co se týče té lehce koktající dívenky s vlasy schovanými pod policejní přílbou, jen fámy a náznaky.

Marii zatkli v březnu, téhož dne kdy později tak slavný kostelník Kofoed otevřel v Christianshavnu svou školu ručních prací. Podle zprávy k tomu došlo ve sklepích domu, kde bydlela. Člověku může být divné, jak je možné, že ji policie zatkla v tom uzavřeném teritoriu, ale pokud ano, tak se nakonec docela hodí, že to bylo zrovna ve sklepích. Marie samozřejmě chodila tam, kam nechodil nikdo jiný, a znala ty bublající šachty, jejichž nejspodnější prostory už byly plné světlého bahna. Ona a snad i ostatní děti věděly, že to všechno jednoho dne půjde ke dnu. Chytili ji ve sklepích, přivedli ji na policejní stanici a tam jí sebrali přílbu, která ji prozradila, že ona je Koktalka. Druhý den ji odvezli na kodaňský magistrát. Neexistují žádné informace, proč schůzka probíhala zrovna tam, ve stínu radnice. Je to divné, protože Rada poručníků byla skeptická vůči komunální byrokracii, která se stejně jako tehdy i dnes staví proti všemu, či proti téměř všemu, v každém případě pokud to obnáší změny. Možná se o té schůzce rozhodlo na poslední chvíli, poněvadž si mysleli, že chytili vůdkyni, průkopnici a obzvlášť zatvrzelý exemplář, a pak neměli, kde by se sešli jinde než v téhle veliké místnosti s vysokým stropem. Uprostřed ní teď Marie - pokud to ovšem byla ona - tedy stojí ve světle březnového slunce dopadajícího sem oknem. Kolem ní sedí členové Rady poručníků: starosta Drechsel, advokát s přístupem k Vrchnímu soudu Bayer, továrník a grosista P. Carl Petersen, kupec Marthin Hansen, lékař Dambmann, který se zakrátko zmíní o Boyleově-Marriotteově zákonu, nadučitel Knud Christensen, pastor O Wagner a paní hospodyně M. Hauerbachová. A kromě toho rada z magistrátu, jehož jméno nebylo v zápisu uvedeno a jenž během schůzky nepromluvil. Všichni zírají na dívku před nimi. Ta stojí ve slunci, ale vypadá to, jako kdyby ji něco osvětlovalo zevnitř. Vlasy má světlé a dlouhé, oči pozoruhodně modré a zdá se opravdu hodně mladá. To vidí všichni, všech devět dospělých, ale až na ty vlasy a její věk vidí každý své. Někteří si zapsali svoje dojmy na okraj poznámkového papíru, a proto víme, že pastor Wagner měl pocit, že stojí před ženskou variantou mladého Ježíše v chrámu, grosistovi P. Carlu Petersenovi přišla na mysl dcera jeho masérky, nadučitel myslel na Děvčátko se sirkami a hospodyně na jisté kramářské písně, a společná je jejich asociacím jen představa, že Marie je nevinná. V těch prvních minutách, kdy Marie před nimi jen stála a všichni mlčeli, se rozhodovalo, jak schůzka dopadne. V oněch minutách Rada poručníků podle svého názoru pochopila, že přirozeně nestojí tváří v tvář kriminálnici, nýbrž jakési Červené karkulce či zatoulanému jehněti. Situace je to podle mě symbolická a z určitého úhlu poukazuje na významné rysy podstaty dánské péče o děti ve dvacátých letech. Ti lidé v oné místnosti na magistrátu mají v tu chvíli různé úmysly, ekonomické, politické, erotické, náboženské a zcela jistě i dobročinné, ale od těch je k dívce uprostřed místnosti před nimi velice daleko. Je tu něco jako propast, kterou se snaží přemostit pojmem “nevinnosti”.

Zbytek byla formální záležitost. Položili Marii řadu otázek a ona jim jednoslabičně odpovídala: ne, nechápe, proč byla zatčena, jo, zná své rodiče, jo, dostává každý den najíst, jo, myje se aspoň jednou týdně, jo, chodí do školy. Zápis z výslechu je podivný. Nezeptali se Marie, jak se jmenuje, ani jak se jmenují její rodiče nebo do které školy chodí, a pokud se zeptali, tak v každém případě nezapsali její odpověď. To se snad dá vysvětlit dojmem, jaký Marie udělala, a ochromením, jež se místností rozšířilo, když pocítili, že nemají před sebou Koktalku, nýbrž bytost promlouvající jim, jako Marie, přímo k srdci. To právě je udivující, že Rada poručníků ji nepochopila. “Nevinnost” se pro popis dítěte moc nehodí, ale Marie jim porozuměla a s podivuhodnou pružností zaznamenala povahu těch lidí, vmyslela se do ní a dala jim přesně to, o čem odjakživa snili: Červenou karkulku bez vlka, Mařenku bez Jeníčka, sen o Nevinném dítěti.

Ta situace něco připomíná. Ve vzduchu viselo stejné pohnutí jako tehdy, když Anna někde u moře svědčila před věřícími nebo když Adonis na cestě Jutskem na sever zpíval sedlákům: záhadné spojení poctivosti s vypočítavostí a naivity s pochopením, z čehož dohromady vznikají pláči blízké žalostné vzdechy, chvějící se toho dne pod vysokými stropy kodaňského magistrátu.

Potom promluvilo několik členů Rady. To nebylo obvyklé, ale na té situaci bylo něco pozoruhodného, co asi po proslovech volalo. Hospodyně paní Hauerbachová litovala onoho chybného zatčení a že Marie není její dcera, P. Carl Petersen oznámil, že odkáže svůj velký dům na Pobřežní silnici č. 263 mladým lidem, kteří nemají kde bydlet, a lékař Dambmann povídal o Boyleově-Marriotteově zákonu a nadučitel to ukončil. Jeho proslov je důležitý, jde v něm o správnou osvětu o sexuálních vztazích, a co to má co dělat s Marií, může se člověk ptát, proč tu najednou do obrazu vstupuje mravnost, a odpovědí možná je, že ta tam byla celou dobu. Jestliže Marii, stejně jako před ní i po ní jiné děti, shledali nevinnou, má to co dělat s pohledem Rady poručníků na mravnost, který teď nadučitel upřesnil. O osvětě ve věci sexuálních vztahů řekl, že by ji měl poskytovat domov, ale tam to asi nezvládnou, a škola se drží zpátky a nic se nedělá. Já, řekl nadučitel, toto zdůrazňuji, protože je nanejvýš důležité, aby se poradenství v tomto bodě uskutečňovalo ve spojitosti s morálním působením a s apelem na osobnost, aby si nic nebrala napřed a počkala, až duše i tělo vyspějí a dozrají k trvalému soužití v manželství. Mládež by se neměla vést s pomocí spisů o těchto tématech, jež jsou na prodej v kioscích a obchodech s doutníky. Nemám na mysli, aby takové poradenství poskytovali sami členové Rady, ale ta by se pokud možno měla snažit je zprostředkovat způsobem na dotyčném místě nejlepším.

Zde proslov skončil, a abychom mu porozuměli, je nutné ho vidět nejen ve světle březnového slunce, pozlacujícím Marii, ale i ve světle jejích vlastních zkušeností s mravností v domě v Christianshavnu, kde ona ve sklepích vedla, když se hrála flaška, a chodila domů ke kurvám, jak se jí chtělo, a doma vídala bezostyšnou lásku rodičů. Ale hlavně bychom si měli všimnout, že nadučitel mluví o tom, jak se držet zpátky, nebrat si nic napřed a čekat, až tělo a duše budou připravené a hotové, a zrovna to se asi Marii zdálo trochu mimo mísu. Taková rada, aby to člověk bral naprosto v klidu a nechtěl jen pro sebe a aby počkal, až bla bla bla, to nadučiteli nezní stejně jako Marii, jež pochází z míst, kde pro mnohé, neřkuli pro všechny, je problémem se vůbec dosyta najíst a každý se už odmalička učí hrabat pro sebe.

S tím vědomím (a nejen s ním) poslouchá Marie nadučitelův proslov a potom jde domů. Za sebou nechává Radu poručníků, o jejíž členech se dá říct, že tehdy nic nepochopili. Předtím i potom ovšem byly jiné schůzky, i takové, kde se jednalo o Marii, a v jiných případech přirozeně porozuměli mnohem lépe, ale toho březnového odpoledne na konci kodaňských dvacátých let nepochopili víceméně nic.

Před katastrofou a koncem všeho pak tu je už jen jediná událost, a to Manino setkání s bohatstvím. Bylo to jednoho jarního odpoledne, kdy se poflakovala sama a došla tak do jednoho vzdáleného rohu dvora. Tam potkala povozníka Andreasena, shrbeného udřeného muže v modrém pracovním oděvu a majitele tohoto i několika dalších domů v Christianshavnu a poloviny Vesterbr?. Tehdy to byla pověstná postava a pro některé, co si pamatují, že o něm slyšeli, je jí pořád. Spatřil ho jen málokdo, ale Marie hned věděla, že to je on. Seděl na hnoji, který tu nechal založit, protože v téhle části domu v zadních traktech, jež ani on nedokázal pronajmout, měl kravín o třech podlažích, z nichž teď čněly nad zem už jen dvě. Když Marie muže na hnoji uviděla, zůstala stát a předlouho se na něj dívala a on zase hleděl na ni. Víc se o jejich setkání víceméně říct nedá. Já nevím dost na to, abych se dohadoval, co cítila Marie, a už vůbec, co pociťoval povozník. Není důvodu věřit, že si Marie všimla jeho nezměrné osamělosti, ve které později odkázal své jmění zednářské lóži, k níž nikdy nepatřil, aby přece jen alespoň na jediném místě vzbudil jiné pocity než nevoli. Marie podle všeho ani nevěděla, že mu není jasné, že dům se propadá a proto ve stáji zavřené krávy naříkají pořád častěji, i v noci. Ale jedna věc jí ve vědomí utkvěla: na hnoji kolem sedícího povozníka poskakovaly jeho volně pobíhající slepice a on jednu držel v rukou. Měla zlomenou nohu a kdokoli jiný, jak Marie věděla, by ji býval utratil. Ale ne povozník. Mrtvá slepice, to je ztráta. Ne velká, ale přesto ztráta. Proto na hnojišti v tu chvíli přivazoval slepici dřevěný klacík jako dlahu na znehybnění zlomené nohy, která se nikdy nezahojí. Zatímco se oba na sebe dívají, jeho ruce práci automaticky dokončí a slepici pustí, a těsně předtím, než se Marie otočí a odejde, slepice s klopýtáním a kdákáním proběhne kolem ní na slunce. Ten obrázek se Marii zafixuje ve vědomí: obrázek slepice s dřevěnou nohou, hrnoucí se na slunce, to si bude pamatovat.

A pak už zbývá jen závěr.

Ten přišel jednou na jaře v měsíci květnu. Obyvatelé začali z domu odcházet dlouho předtím, dokonce i tihle lidé, kteří neměli, kam jít jinam, opouštěli dům, z něhož teď vyčnívala nad zem už jen nejvyšší podlaží. Sotva odcházeli proto, že by někdo chápal, co se chystá, i nadále jen děti, námořníci a Anna věděli, jak to skončí. Ale něco asi viselo ve vzduchu, snad zápach bláta, sladkovodní zápach zániku, zpočátku jen vnášející do života neznámý neklid, který vedl k rostoucímu počtu sebevražd. Lidé skákali z oken nebo se věšeli na půdách a Marie na svých toulkách všude narážela na zápach plynu z bytů, kde si obyvatelé pustili troubu a nadýchali se z ní, celá rodina. Všichni hlavu do trouby sotva dostali, takže ty nejmenší musel táta podržet, a i pak to bylo jen tak tak. Plyn prosakoval ven na chodby, až někdo škrtl zápalkou a celý sektor bytů to odstřelilo. Oheň museli okolobydlící hasit sami, protože ani hasiči se do té čtvrti neodvážili. Později lidé začali dům opouštět, nejprve bezdomovci a po nich mladé a bezdětné manželské páry. Zpočátku jich ale odcházelo jen málo. Většina ještě věřila, že jednoho dne, snad některého z těch nejbližších, dům odpluje. Nechtěli si připustit, že se potápí, a mysleli si, že ulice a chodník se blíží jejich podlaží a oknům, protože pevná zem se vlní a povoluje, jak se dům odtrhává od chudoby, deprese a nezaměstnanosti. Toho měsíce spočíval nad Kodaní obzvláštní optimismus, pro zúročitelné cenné papíry to bylo klidné období a noviny přinášely obrázky ze slavnostně naladěné Evropy, kde Mussolini promlouval k tisícům mladých lidí v uniformě a všude se klenulo převysoko modré nebe. A jelikož svítilo slunce, nebylo snadné poznat, že něco možná není v pořádku. Když z domu odcházel Stauning, žluté sluneční světlo dopadalo na jeho solidní a záhadnou postavu jako třpytící se konfety nebo rozpuštěné máslo. Nevypadalo to jako útěk, v jedné ruce nesl kufr, nic víc. Šel přirozeně pěšky a bylo to ráno jako každé jiné, nikdo nemohl vědět, že on už se nevrátí. Po něm pak v noci šli potkani, jako široká a temná živá řeka, která na chvilku zalila vše, a byla pryč. Později téže noci se utrhly krávy a s řevem utekly a v příštích dnech a nocích se dům pomalu vyprazdňoval.

Nikomu z rodiny Jensenových, Marii, Adonisovi, ani Anně, tak docela nedocházelo, co se děje, protože všichni tak či onak byli pryč nebo roztěkaní. Marie tou dobou chodila domů už jen zřídka. Začala spát v železničních vagonech a v kůlnách na železničním pozemku, protože v dezinfikovaném bytě se cítila špatně a znejistila ji změna, která se udála s její matkou. Na Annu totiž sestoupilo zjevení. Pod tíhou a náporem uklízení, jež jako by ji vůbec nevedlo k základům, nýbrž jen pořád hlouběji a hlouběji do sebe sama jako labyrint, hledala útěchu na misijních shromážděních u kurev. Zpočátku jen přihlížela, ale později ji uchvátila starostlivost a ochota pomáhat a podílela se na založení africké misie, která měla posílat misionáře k černým dětem trpícím nouzí. Po shromážděních vybírala peníze s vyřezávanou a malovanou dřevěnou soškou černošského chlapce s obrovskou otevřenou červenou pusou, do níž věřící, a tedy i ona vkládali své mince. Zjevení na ni přišlo krátce po založení misie. Když nechala přesvědčování ostatních, že dům se propadá, i všeho ostatního kromě toho, že držela rodinu nad vodou, dostalo se jí na jednom misijním shromáždění vzkazu od Boha, po němž měla pocit, že je slyšena i pochopena. Anna spatřila ráj. Na okamžik ji to z místnosti vytrhlo a ona zahlédla Nízký mys i ty oblasti země, kam jako dítě jezdila. Neukázaly se jí skrz mříže klece, jak je vídala tehdy, nýbrž jako přátelské lučiny, kde uviděla zapomenuté obličeje svého dětství: Thorvalda Baka, obec věřících a mladé muže, upřeně hledící skrz mříže do klece s žalostným a vyhladovělým výrazem, jako kdyby po takovém zajetí toužili. Všechny ty obličeje viděla, a potom na misijní shromáždění docházela pořád. Nepřicházela se modlit, modlitby podle ní byly jen rouškou slov, za níž duněla prázdnota, která v ní vzbuzovala strach. Chodila tam, aby se jí vrátilo zjevení i obrázky mládí, které nikdy neměla, a to se jí splnilo. Poštěstilo se jí spatřit ty lučiny znovu, nejdřív jen jednou dlouho po onom prvním vidění a potom pořád častěji. Nikomu to neříkala. Jednak k tomu nebyla příležitost, poněvadž Adonis a Marie byli doma velice zřídka, jednak ty vidiny byly tak křehké, že slova by je mohla smazat. Zjistila, že se jí vracejí díky její práci v bytě, jako kdyby její nitro tvořily stejné hladké povrchy jako její stěny, podlahy, kuchyňské stoly a okna, a díky tomu neustálému čištění a leštění zmizely mlhy a z temnot vystoupily zlaté obrázky ztraceného času. V nich se objevovala i Marie, ne jak vypadala teď, s vědoucíma očima a vyčkávavým postojem, ale jaká bývala jako maličká nebo aspoň občas: jako krásný a bezmocný chomáček peří. Tak se objevovala v Anniných pořád častějších vidinách a Anna na ni tak mluvila, když ji občas viděla ve skutečnosti, a nevšimla si té policejní přílby, kterou se Marie už vůbec nenamáhala skrývat, a neviděla její škrábance ani líčidlo, co Marie tu a tam ukradla nebo si ho půjčovala od kamarádek.

Marie vycítila, že Annu její cesta odvádí pryč, zpátky do minulosti, i pryč od ní, Marie, a tak se od matky odtáhla. Děsilo ji, jak Anna mluví do vzduchu a se strašidly, která viděla jen ona sama, a z toho vznášejícího se bytu a z domu, kde bylo pořád méně dětí, protože i ty mizely, odcházela na noc na železniční pozemek, kde potkala Adonise. Bylo to na tržišti, jež tam vzniklo, poté co město Kodaň importovalo indickou vesnici, poněvadž bylo jaro a lid se zajímal o cizinu a ztracené kolonie. Mariin strýček H. N. Andersen si přál, aby Dánský národ zažil exotično, a financoval dovoz tohoto snu o cizích krajích, indické vesnice se vším všudy, se slony, krotiteli hadů, tkadlenami a muži okopávajícími půdu mezi zrušenými železničními kolejemi. Všichni se usmívali oněmi zlatem cinkajícími a dobře tvarovanými indickými úsměvy, které dokazovaly Dánům to, co už dopředu věděli: že ti podivní hotentoti žijí bezstarostným životem v slasti a blaženosti a v souladu s přírodou.

Na prostoru mezi hliněnými chýšemi, obchodníky, krotiteli hadů a ohni z hnoje od posvátných krav potkala Marie otce. Adonis stál na své scéně a zpíval a po jeho boku stála žena. Vlasy černé jako uhel měla spletené do copů, natřené olejem a uhlazené přes temeno hlavy dozadu jako lesklou přílbu obepínající cizokrajný obličej neurčitého věku, na rozdíl od starce sedícího dole pod tribunou, jemuž se ruce třásly pokročilým věkem. Ti dva byli Mariini prarodiče, Ramses Jensen a Princezna. Adonis je našel v železničním vagoně, přirozeně že zrovna v železničním vagoně, který stál v Jižním přístavu a patřil Nebeskému expresu. Tahle instituce sbírala sedlinu společnosti a teď tedy sebrala i Ramsese Jensena a Princeznu. Když je Adonis našel, choulili se v rohu jednoho a téhož lehátka a vypadali jako naděje dánské státní církve a dánského soudnictví, že spravedlnosti se činí zadost a za hřích je odplata.

Nám to možná přijde jako jistá ironie osudu, že tihle dva staří lidé, kteří celý život snili o Domácím štěstí u Rodinného krbu, a přesto strávili život na útěku, skončili v železničním vagonu sociální péče, dočasné kůlně na kolech, jež se kdykoli mohla začít koulet dál. Ale je samotné ta ironie pobavit nedokázala, a už vůbec ne Adonise, který se z toho shledání těšil s upřímnou radostí, nezesláblou těmi mnoha lety, kdy se neviděli. Ramses s Princeznou o nich nedokázali říct nic rozumného. Když se vrátili do Dánska, ty roky beze stopy zmizely, jako by zároveň s tím, jak oni s věkem byli pomalejší, se čas zrychloval, a jejich život pohlcoval roky jako temný tunel nicoty. Mimoto Adonis nebyl zvědavý, a když mu neodpovídali, přestal se ptát a soustředil se na to, co měl před sebou, totiž na skutečnost. To byl skvostný nápad. Chtěl předvádět rodiče na tržištích a obohatit tak svou tribunu a pěvecká čísla o tyhle žijící legendy a muzejní předměty, a tak se i stalo. Adonis vždycky uměl přemluvit všechny či přinejmenším skoro všechny k čemukoli a Princezna a Ramses byli staří. Nechápali, že jejich život se od neviditelných a neuvěřitelných vloupání pomalu stáčel pryč, až se nakonec otočil na hlavu, a nechali se vytáhnout na světlo, jemuž se po většinu života vyhýbali. Byli teď viditelní asi jako tehdy, kdy je nedobrovolná sláva donutila k útěku ze země, ale nikam už neutíkali a vycházeli na slunce a před vzhůru obrácené obličeje diváků s rezignovanou trpělivostí, jaká prý s věkem přichází.

Existuje plakát z té doby, čtyřbarevný tisk, který dal Adonis vyrobit. V pozadí stojí on sám, s rukama roztaženýma v objímajícím gestu a s otevřenými ústy. Zpívá, a vypadá jako velký tenor Caruso minus 80 kilo a s dlouhými vlasy. Pod ním jeho otec Ramses Jensen sedí u stolku a prodává lístky a na plakátu se jeho ruce zdají úplně klidné. Zcela v popředí, dvakrát tak velká jako ti dva dohromady, visí Princezna za levou ruku z něčeho, co by se mohlo podobat balkonu, a upírá na pozorovatele přísný pohled. V tom plakátu se obrážel sen, který se nikdy nestal skutečností, protože Adonisovi nedošlo, že jeho matka zestárla. Ramses byl starý, o tom nemohlo být pochyb. Schopnost jeho mladých let na místě strnout a zcela a stoprocentně znehybnět nyní vystřídal onen uspěchaný třesot. Vypadalo to, jako kdyby pospíchal nebo chtěl na sebe přitáhnout pozornost, přestože v úmyslu měl pravý opak. Ale Princezna byla klidná a vlasy i oči měla černé. Nezměnila se a vypadala jako v mládí, bylo na ní stejně jako na keramice něco nepomíjivého. Proto Adonis uvěřil, že by mohla vystupovat s lezeckým číslem, a chtěl postavit stojan, na kterém by visela a houpala se s pružností gibbona jako v mládí. V téhle naději plakát vytiskli, ale nikdy se z něj nestalo víc než pěkný obrázek jednoho nedorozumění. Princezna byla stará a nedokázala se přidržet vůbec ničeho, snad jen těch nejjednodušších stránek života, a i ty brala po malých porcích a vždy jen jeden den. Přesto Adonis plakát vylepil a publikum se necítilo ošizeno. Vše naznačuje, že všichni byli spokojeni s Adonisovým zpěvem, Ramsesovým třesotem i s Princeznou. Ta stála úplně vepředu a jen se tak rozhlížela po hlavách diváků černým pohledem, který prese všechno, ať dělala, co dělala, pořád byl nesmiřitelně nestydatý jako poprvé, když ji Ramses viděl hluboko v devatenáctém století.

Ukázalo se, že mnozí si oba staré lidi ještě pamatují. Vzpomínka na ně prošla makulátorem a měničem nového století, nového tisku a nové paměti, které všechny skutečnosti promění a vybělí a nafouknou je ušlechtilými plyny. Zvěsti o Ramsesovi a Princezně a jejich chamtivých a fantastických zločinech visely nad tržišti jako z velké dálky viditelné vzdouvající se hydrogenové balony a lákaly lidi, hlavně na venkově. Nijak dobrý obchod z toho všeho nikdy nebyl, protože Adonis nikdy ani jakžtakž neuměl vydělávat peníze, ale budilo to zájem, zájem a zvědavost s příměsí děsu.

To jen my si teď, po tolika letech, všimneme vzorce, jenž vede kroky téhle rodiny stejným směrem: k okraji scény, jako kdyby tam museli všichni. Ať chtějí nebo ne, skončí všichni jako umělci. Dokonce i Ramses Jensen nakonec prodává lístky u scény, která stejně jako umění je piedestalem a platformou k předvádění snů, a tak se i on poprvé v životě ocitne v hřejivém teple společnosti. Ale zároveň osud rodiny Jensenových ukazuje, že okraj scény je totožný s okrajem propasti, kde se dá těžko poznat, co je pevná půda a co prázdno. Pomyslete jen na to, že Ramsese a Princeznu jejich život, který byl jednou dlouhou řadou přestupků zákona a jednou dlouhou touhou po tmě, stejně nakonec přivedl na světlo, pomyslete jen na to!

Jednou večer stála Marie před tribunou a poslouchala otce, jak zpívá. Když si jí Adonis všiml, prokládal zpěv ptačím švitořením a dalšími drobnými narážkami na minulost. Marie ho pozorovala bez výrazu a i potom, když ji Adonis nechal, aby pozdravila prarodiče, byla nepřístupná. Téže noci Adonis scénu sbalil, naložil ji i s rodiči na nákladní vůz a vezl sebe sama, svoje rekvizity, Marii i oba staré do Christianshavnu.

Tu noc, když Adonis zpíval Marii a pak se balil, odešli z domu v Christianshavnu poslední obyvatelé: slepice, bezdomovci, nemocní, kurvy, povozník Andreasen a děti, které stejně jako 5424 dalších v Dánsku byly toho roku odňaty rodičům na základě soudního rozhodnutí. Doposledka se v domě skrývaly, aby se vyhnuly Péči o děti, soudnímu dohledu a pěstounským rodinám. Ted’ ale přesto musely odejít, protože i mimo Christianshavn vždycky je něco lepšího než smrt.

Byla jasná měsíčná noc a Anna zůstala v prázdném domě poslední. Samozřejmě uklízela, při měsíčním světle přetírala suchým hadrem deštění. Pracovala už nevím jak dlouho, ale hodně dlouho, a neúnavně pokračovala. Tu noc se její osamělost proměnila v energii a v pocit, že všechno spolu souvisí. Krátce po půlnoci byla hotová. Poslední zvuk zvenčí už odezněl, z bytu zmizela poslední nepravidelnost a Anna měla kolem sebe naprosto čisté, mikrobů prosté a harmonické prostory, po jakých toužila. Těžce, ale opatrně se narovnala a odložila hadr. Vše se podařilo, a my všichni, co jsme si mysleli, že nikdy nedosáhne až na dno, jsme se mýlili a musíme sklonit hlavu. V tom okamžiku se Anna v duchu soustředila a všechny hlasy, co na ni celý život volaly ze všech stran, zmlkly. Obezřetně obcházela pokoje a cítila, že život není bojem proti nečistotám, nýbrž křehkou rovnováhou v prázdném prostoru. Tu ona teď našla, a jak ji udržovala, přišlo jí, že byt se tak či onak neurčitě podobá postříbřené kleci z jejího dětství. Vtom se dům propadl o poslední kus a venku za oknem se mihl kanál. Anna vyšla mezi mřížemi ven a po cestě z roztaveného stříbra, tvořené měsíčním světlem, a kolem spících člunů odcházela s pocitem zvědavosti a lítosti po vodě ven na moře. Anna neodešla na smrt a není důvodu ke smutku. Nebyla to žádná sebevražda, Anna se jen vydala hledat mládí, které nikdy neměla.

Když Marie a Adonis dorazili, dům už docela zmizel. Byl úplně a dočista pryč, ani komín nikde nečněl. Měsíc už zašel, ale v křehkém ranním úsvitu šedavě svítilo bláto. Prostranství bylo pusté, prázdné a nepřehledně veliké a v prázdnu nad ním ještě visela beztížná vzpomínka na zmizelý dům, jako kdyby někde jinde žil dál, jako kdyby ho během noci nějaký obr zvedl a vhodil ho do jiného rozměru nacházejícího se tamtéž, avšak přesto posunutého vůči místu, kde Marie a Adonis stáli. Ti hleděli do šedivého a studeného ranního světla, do kodaňského zimního rána se světlem, jaké už neexistuje, ale je tím pravým k tomu, co se teď stane, totiž že Adonis se podívá směrem k Marii. Zcela jistě si přál, aby šla s ním, byl přece její otec. Seděla by vzadu na nákladním voze vedle prarodičů a sklapovací tribuny, možná by se pro ni vymyslelo nějaké číslo a vystupovali by spolu. Ona a Adonis, to by bylo hezké, sen o otci, dceři a prarodičích, choulících se k sobě na obranu proti Dánsku 30. let i poté, co matka zmizela. Bylo by to hezké, i já bych si to tak přál, ale pravda by to nebyla, a tady má pravda přednost před vším a tedy i před krásou. Marie se odvrátí. Sundá si policejní přílbu, přejede si rukou přes čelo mokré od vlhkého vzduchu a odvrátí se, jako kdyby ten příběh nebyl dál, ale on samozřejmě dál je, vždycky je nějaké pokračování a obzvlášť pak pokračování téhle chvíle. Část ho znám, tou je Mariin další život, ten následuje, ale bezprostřední pokračování neznám. Co se za toho ranního úsvitu stalo, je zapomenuto. Možná se Adonis a Marie rozběhli, hnali se úzkými spícími ulicemi a hledali člověka, Annu, matku a manželku, která, jak pravděpodobně věděli, definitivně a neodvolatelně zmizela. Snad šli dokonce na policii, není nemyslitelné, že přinejmenším Adonis tam šel. Ať udělali cokoli, nezapamatovali si to. V jejich pozdějších vzpomínkách to ráno sestávalo jen ze zimy, šedivého světla, prosté jistoty, že Anna se sebrala a odešla, a z Mariina pohybu. Utřela si čelo, odvrátila se od Adonise Jensena a tichých postav na nákladním voze a razila si cestu pryč pomalu rostoucím houfem zvědavců, nezaměstnaných, poslíčků, zástupců Péče o děti, pracovníků soudního dohledu a novinářů, kteří té události, zániku tohoto domu, stejně chtěli věnovat jen kratičkou noticku.

KAREL LAURIDS A AMÁLIE

O vile u Pobřežní silnice - O blahobytu

1919 1939

Karel Laurids a Amálie se poznali jednoho teplého dne v měsíci květnu roku 1919, kdy Karel Laurids za Kodaní na jedné travnaté louce vedle dostihové dráhy pořádal let balonem, samozřejmě že let balonem, nic menšího nemohlo být dost dobré. Balon byl konstruovaný v ateliéru hraběte Zeppelina ve Friedrichshafenu u Bodamského jezera a opatřený deskou s nápisem “Sportovec sportovci” a podpisem “Ferdinand”. To bezpochyby mělo vytvořit dojem, že tady máme co dělat se solidním materiálem, který navíc pochází ze země našich velkých sousedů, z Německa, s nímž teď po skončení světové války můžeme sdílet všechno, i ty nejnovější technické vymoženosti jako tenhle balon. Přesto povícero hostů stejně jako já pochybovalo, že to honosné vzdušné plavidlo opravdu je darem hraběte Ferdinanda von Zeppelina Karlu Lauridsovi, o kterém nikdy předtím neslyšeli. Byl jim ještě víc neznámý než nám. Stál mezi nimi v bílém fraku a kožené letecké přílbě a ochotně zodpovídal všechny otázky s výjimkou té podstatné, která stejně vůbec nepadla, totiž odkud pochází a kde na tuhle velkolepou akci vzal peníze.

Stoje na improvizovaném řečnickém pultu z beden od šampaňského potom Karel Laurids pronese proslov, který se uchoval v novinových referátech a nikdo z posluchačů na něj pak nikdy nezapomněl, proslov formálně dokonalý, výstižný a zároveň prostoupený osobitým klidem, poznamenávajícím vše, co Karel Laurids podniká, a o to nepochopitelnějším, že jemu tady na trávníku před dostihovou dráhou je pouhých devatenáct let. Na závěr řekl, že tento balon je symbolem pochopení nového století, protože čím lehčí všechno je, tím rychleji to stoupá vzhůru, a potom ho obklopily salvy potlesku, protože jeho proslov chytil všechny pozvané za srdce.

Ti sestávali ze spekulativních podnikatelů a červenajících se mladých dívek, kteří všichni za světové války vydělali jmění na různých druzích objímek, a ze spisovatelů a politiků a herců, kteří každý svým způsobem žili z toho, že opěvovali vývoj a moderní techniku. Teď si s nadšením prohlíželi balon plnící se hydrogenem, přičemž se ukázalo, že není kulatý, nýbrž podlouhlý, a nahoře je opatřený postříbřenou kopulí, od níž se ve vším svém lesku odráželo odpolední slunce. Jedna mladá herečka se otočila k muži stojícímu vedle ní, velkému spisovateli a pozdějšímu nositeli Nobelovy ceny Johannesi V. Jensenovi, a ukazujíc na velké těleso z hedvábné látky zdráhavě se zvedající nad zem s chichotem řekla:

“To se podobá tomu, co muži mají mezi nohama.”

Seshora dolů podél balonu velkými písmeny stálo “Karel Laurids Mahagon. Import - Export”. Tahle akce musela pro Karla Lauridse být velice riskantní investicí, ve skutečnosti možná vsadil vše na tenhle let, který mu měl zajistit goodwill, kontakty a místo na slunci. Proto je na něm toho odpoledne něco odpudivého, poněvadž před proslovem, během něj i po něm, při poplácávání po zádech a velkém máchání rukama mezi těmi významnými muži a usměvavými ženami, na nichž, jak určitě věděl, spočívá jeho budoucnost, se jeho úsměvy a na všechny strany troušená přátelskost zdály skrz naskrz promrzlé absolutní lhostejností člověka, který i uprostřed svých obdivovatelů v rozhodujícím okamžiku své existence je úplně sám.

Karel Laurids od počátku měl důvěru svých hostů. A možná ji měl už předtím, než se s nimi vůbec setkal. Je důvod věřit, že si ji získal už rozeslanými pozvánkami, nad kterými se nejprve chladně pousmáli, poněvadž jaký neznámý člověk s příjmením Mahagon má tu drzost je někam zvát. Pak přesto pozvání přijali, kvůli oněm ručně psaným pozvánkám a jménu Mahagon, jež si Karel Laurids nedlouho předtím pořídil, a kvůli slovům “Import - Export”, což vše dohromady prozrazovalo jen přesně tu sebejistou bezohlednost, jakou všichni hledali a teď ji našli u tohohle kluka v bílém fraku a letecké přílbě.

Nikdo z přítomných toho odpoledne Karlovi Lauridsovi nevěřil. Je vážně nezajímalo, jestli balon opravdu je darem od hraběte Zeppelina, odkud pochází jeho povětrné jmění nebo jak to vlastně je s jeho rodinou. Zajímalo je něco jiného: právě ta bezohlednost a nemístná víra v sebe sama, a ze všeho nejvíc možná chlad, co všichni v Karlu Lauridsovi vycítili. Ten v nich vyvolal naději, že onen člověk tady na těch bednách od šampaňského by je mohl ochránit před strachem, který k příběhu o tomhle jarním dni patří. A nezklamali se, poněvadž jeho klid se na ně z řečnického stolku snášel jako deštík. On je zřejmě chápal a věděl, koho pozval a kdo přišel: všichni ti z Kodaně a okolí, co se nebáli riskovat. Jejich bohatství bylo stejně jako jeho - pokud vůbec existovalo - založené na štěstí a lásce nebo na stavebních spekulacích a na všem možném jiném než na solidní rodině, zdravém podniku či dobrém vzdělání, a i ti v davu, kteří možná jedno z toho měli, se přesto báli.

Popsat úzkost těch lidí není pro mě lehké. Nemá určitou podobu jako například balon Karla Lauridse, je rozptýlená a zároveň složitá, a k tomu maskovaná pod hojnou růží žen, vysokými černými klobouky z krtčí kůže a pod pohledem spisovatele Johannese V. Jensena na světové dějiny, který on právě předestírá oné mladé herečce. Jeho hlavním rysem je, že když přes Skandinávii přešla poslední doba ledová, tak malí a černí lidé šli na jih a stali se z nich bez obalu řečeno černoši, a ti vysocí s širokými rameny, modroocí a s chlupatou hrudí, šli na sever a stali se našimi praotci. Nás, a to nepřeháním, lze nazvat panskou rasou a my se nebojíme riskovat.

Některými z příčin neklidu toho odpoledne bylo, že to vypadalo hodně zle v zahraničí, obzvlášť v Sovětském svazu, a Německo ještě nepodepsalo mírový traktát, jímž by se zajistil dánský export. To by je všechny alespoň trošku ukonejšilo a mohli by si na chvíli vydechnout, poté co vydělali svá jmění za vzdáleného hudebního doprovodu dopadajících granátů a se zápachem krve ze zákopů v nose. Na to všechno i na svou chudou minulost prostě chtěli zapomenout, a právě tohle zapomenutí jim Karel Laurids toho dne daroval. Ve dvojité gondole o tvaru varlat dal připravit hojné pohoštění komponované dvěma francouzskými kuchaři, mezinárodními celebritami, na které mluvil rychlou a přikazovačnou francouzštinou. Menu se skládalo z exotických pokrmů z nejvzdálenějších kolonií, z míst, kde byly války a nepokoje, kde to hořelo a odkud přicházely hrozby. Základem pokrmů byla velká nebezpečná zvířata, na důkaz toho, že všichni můžou být v klidu, a přesně to Karel Laurids říkal, když se vyhazovaly poslední kotvy. Vyzval je, aby to brali s klidem a jídlo si užili, jelikož heslem tohoto letu je požitek. Situace ve světě vypadá sice hrozivě, to by on připustil jako první, ale do značné míry máme důvod být spokojení a spustit se, řekl, poněvadž jsme zkrotili techniku a přírodní síly, proto tu můžu podávat obří kraby z Madagaskaru a sloní consommé a medvědí filety maskované humří omáčkou a celého nadívaného hroznýše připraveného ve vlastní kůži i s černošským vojákem v tlamě, kterého polykal v okamžiku smrti, ve vteřině, kdy podlehl kulce z pušky, dobře mířené střele, která zabila i toho černocha, a taková střela vždy padne a daný okamžik vykoupí, řekl Karel Laurids, a víno k tomu je šampaňské, dámy a pánové, od začátku až do konce pořád jenom šampaňské.

Nakonec řekl: jezte, pijte a buďte veselé mysli, a oni se nenechali dvakrát pobízet. Nad jeho slovy se nezarazil nikdo, až na nás a jednu z prostitutek, která vyrostla v pobožném domově. Ale ona i my musíme považovat tuhle poznámku jen za další chladnou a osamělou zlomyslnost z jeho strany, poněvadž když to říkal, tak věděl, že cituje Ježíšovo podobenství o bohatém člověku, který si řekl: Jez, pij, buď veselé mysli, a Bůh mu řekl: Ještě této noci si vyžádají tvůj život.

Balon byl opatřený velkými plynovými lampami, jež měly vytopit otevřenou gondolu na pokojovou teplotu, obklopit hosty zvonem přátelského světla a navodit pocit, že se vznášejí prostorem v bublině v každém ohledu soběstačné, ale v posledních okamžicích, než Karel Laurids lampy rozsvítil, jasně viděli Kodaň. V tu chvíli bylo město zalité paprsky zapadajícího slunce a podobalo se zlatému dolu, což taky pro většinu přítomných teď i dřív bylo. Přesto se jim v tu chvíli všem zdálo, že jim město hrozí, že se podobá i hrobu, maelstr?mu nebo nějakému velkému, strnulému, vyčkávajícímu a nebezpečnému zvířeti.

Pak Karel Laurids rozsvítil a vyzval je, aby si nabrali z pokrmů. Oni se s úlevou otočili k sobě a cítili, že není důvodu si dělat starosti, protože na světě i v Dánsku jsou Karel Laurids a muži jeho ražení, kteří umějí zamaskovat divou zvěř humří omáčkou, zakrýt ji šlehačkou či cokoli zvýraznit na korpusu z lístkového těsta, říkali si, dokonce i ten odpudivý fakt, který všichni dosud měli v hlavě, že přístavní dělníci stávkují, navzdory osmihodinové pracovní době, navzdory snížení věkové hranice pro účast ve volbách, a dokonce i navzdory tomu, že stávku prohlásil za nezákonnou stálý rozhodčí soud. Z něj byl v gondole jeden představitel svazu zaměstnavatelů, útlý muž s nervózními pohyby, jenž se později během večera okolosedícím svěřil, že se považuje za vymítače ďábla a tentokrát strašidlo komunismu a syndikalismu vypudí a dá přístavním dělníkům pokutu 800 000, slovem a písmem osm set tisíc, mnohokrát víc, než kolik stál tenhle let balonem, ale v tu chvíli ho už nikdo neposlouchal. Vznášeli se mezi nebem a zemí a starosti hodili přes palubu balonu spolu s prvními pytli písku.

V posledním okamžiku, než velké schody nahoru ke gondole odvezou, doráží poslední host. Je to žena a přichází k nim přes louku v bílých šatech povlávajícími a nejistými pohyby, jako list unášený větrem, a přesně tak to i je: unáší ji vítr. Když přijde blíž, je zřejmé proč: je příšerně hubená, úplně vychrtlá, a proto nic neváží a je bezmocnou kořistí jarní brízy, která ji nese vstříc pátravému pohledu Karla Lauridse. Podaří se jí zachytit schodů a tam chvilku stojí. Vtom asi zahlédla zkoumavý pohled mezi leteckou přílbou a bílým motýlkem a Karel Laurids spatřil postavu jako z pověsti o Bílé paní z jeho dětství na Temném vršku. Ale kromě toho asi oba uviděli i něco jiného, poněvadž Karel Laurids najednou vystupuje z gondoly, jde ze schodů, bere ji do náruče a nese ji nahoru a ona se nebrání. Když jsou nahoře, schody se odvalí a balon stoupá vzhůru. Dívka v náruči Karla Lauridse byla Amálie Teanderová, která teď ve svém hledání dospěla zrovna k němu.

Pro Amálii se cesta jejího dětství z Rudk?bingu do Kodaně stala triumfem. Zaplatil ji pastor Cornelius, další členové rodiny a ještě několik významných lidí z města. Oficiálním důvodem samozřejmě bylo, že chtějí zachránit čest rodiny a dát Christofferu Ludwigovi příležitost uplatnit svou přičinlivost někde jinde, a aby děti změnily vzduch a bla bla bla, ale tolik lidí - i věřitelé rodiny, kteří byli tak lakomí, že by si pro krejcar nechali vrtat koleno - ve skutečnosti sáhlo do kapsy z důvodu Christofferovy přítomnosti, jež je naplňovala lezavou hrůzou. Pořád jim odírala oprýskané skvrny na svědomí, připomínala jim ono hektické vydávání novin v době po pohřbu staré paní a vyvolávala v nich pochyby o sobě navzájem, o společnosti, o velké a malé ručičce i o jejich vlastních smyslech. Dokud neměli Christoffera úplně z očí, tak se báli, a bez důvěry ve svoje vlastní plány mu sehnali peníze a byt v Kodani a sbalili těch pár věcí, co rodina měla, včetně tiskařského lisu, který Frederik Teander vyhrál v kartách a jenž položil základy Bílého domu, splachovacích klozetů a závěti staré paní. Naložili to všechno na korbu nákladního auta, jednoho z prvních v Dánsku, a ještě když Christofferovi, po něm jeho třem dcerám a nakonec Gummě s trojkolkou pomáhali nahoru, čekali pořád, že se ta akce nějakým strašným způsobem zvrtne a ukáže se, že Christoffer má ještě pár nožů v rukávě.

Amálie to cítila a usmívala se, jejich strach pozlatil její už tak výtečné sortie z Rudk?bingu, protože u toho bylo hodně diváků stejně jako tehdy, když stará paní dovolila lidu, aby se podíval na nový splachovací klozet. Ten odchod přišel ve vhodnou chvíli, poněvadž Amálie pochopila, že oni jí nikdy neporozumí. Říkala si toho chladného podzimního rána na korbě náklaďáku, že se u nich nechala porodit, sestoupila na zem, ve vší skromnosti chodila mezi nimi a dovolila svému portrétu, svým lokýnkám a daňčím očím, aby se obrážely v jejich zrcadlech a oknech. Ale oni neuměli využít příležitosti, nepospíšili si, a teď je konec, odjezd, ujel jim vlak a ona odešla, spolu s Christofferem, zářícím klidem a spokojeností, a s Gummou a oběma sestrami, které tu na vítězném voze mrzly a upadaly v zoufalství. Den předtím si poprvé v životě musely samy nakoupit a s pláčem přišly na faru k pastoru Corneliovi, kde rodina ty dny bydlela, zatímco podnik, jejich ekonomické poměry a potažmo celý jejich život se likvidovaly, a se vzlykotem se ptaly Christoffera, proč musíme tak trpět a kde je maminka a kde je ten bílý dům a kde je služebnictvo? Christoffer rozhodil rukama, na jeho pohybech teď bylo cosi cukavého a třepotavého, a pak odpověděl, že lehko nabyl, lehko pozbyl! Po téhle poznámce se jejich pláč neutišil, a i mně přijde nepatřičná, poněvadž jak může člověk říct něco takového, když zrovna přišel o svou ženu a zbankrotoval s rodinným podnikem, budovaným po dvě generace? Ale Amálii ta poznámka udělala radost. Vzala ji na vědomí a hřálo ji pomyšlení na to, jak s Christofferem společně pracovali na posledních číslech novin, Když nákladní auto odjíždělo z města a obě její sestry a Gumma se svinuly jako zvířata a usnuly, povídala Amálie o svých snech o budoucnosti otci.

Nedošla u něj sluchu. Když Christoffer ucítil, jak se mu matčina závěť rozprášila mezi prsty, a on přesto slyšel její hlas, jak dál tvoří prognózy, tehdy pořádně poslouchal naposled v životě. Ten zážitek, když se zhroutil hodinový čas a stará paní se marně snažila určovat budoucnost, ho naplnil nedůvěrou k plánům i vzpomínkám. Proto hleděl na svou nejmladší dceru s láskou, ale vlastně ji neposlouchal.

Amálie se snažila podělit s Christofferem o svou představu o velkoměstě. Vysvětlovala mu, že čeká, jak se v Kodani setká s pravou, hrdinskou chudobou. Představovala si ji v podobě řad lidí pomalu jdoucích vpřed za tónů smutečních pochodů, které slýchala hrát v domech v Rudk?bingu.. Vpředu kráčejí hubení mladí muži s dlouhými vlajícími vlasy a upřeně hledí k obzoru, jako kdyby tam zřeli vítězství nad svými utlačovateli, které si Amálie představovala jako lékaře a kněží a advokáty. Za nimi jdou plačící matky a hladové děti s planoucími pohledy a nad celou scenérií visí lehká kouřová clona z ohňů revoluce. Ta nějakou dobu skrývá poslední skupinu lidí, nesoucích mladou ženu ve zlatém křesle. Rysy má zastřené, ale očividně je to královna revoluce, dánská Johanka z Arku, a teď přichází blíž, dostatečně blízko, abychom my a dokonce i Christoffer poznali, kdo to je: někdo, koho on i my známe, hádejte kdo, samozřejmě že Amálie, která tady sedí na nákladním voze a vykládá svému otci, jak počítá s tím, že kráčí vstříc nově nabyté důstojnosti královny.

Na tomto místě mohl Christoffer dceru usměrnit nebo mohl protestovat, ale on to neudělal. Vše kromě jeho vlastního klidu a tepla pro něj ztratilo význam, a proto jenom my můžeme kroutit hlavou nad absurdní pýchou téhle holčičky, která si už teď v jedenácti či dvanácti letech myslí, že svět a tedy i bída jsou tu kvůli ní.

Své fixní ideje, že je vyvolená, si Amálie mohla hýčkat, protože vyrůstala v pohodlné vzdálenosti od skutečnosti, ve skleníku, kde nebylo důvodu pochybovat o fantazii, že ona je orchidej ve světě žabáků, kteří se ne a ne proměnit v prince. Její babička vždy byla toho názoru, že chudoba je choroba způsobená vlastním zaviněním, a proto se Amálie postavila na stranu chudých. Od Gummy slýchala zběsile přehnané historky o Pařížské komuně a bouřích ve velkých městech a časem svou fantazii dál přikrmovala francouzskými romány. To vše dohromady jí pomohlo směrem, jímž vede tolik snů (ale opačným, než je směr můj): pryč od skutečnosti a k beznadějné důvěře v Lid a chudobu, které nikdy nespatřila zblízka.

V Kodani se setkala s každodenním životem. Ten na ni čekal mezi vysokými domy v ulici Dánské vlajky, úzké uličce, na jejímž dně spočíval věčný chlad a šero bez ročních dob. Tady byl byt, který Christofferovi sehnali, a on si tu otevřel malou tiskárnu.

Jen jeden den a noc strávila Amálie hledáním, čtyřiadvacet hodin bloudila po městě s očima dokořán a hledala ostnatý drát, gilotinu, barikády, Komunu nebo ty hubené mladé muže, a poté pochopila. “Pochopila”, to možná není to pravé slovo, snad by bylo správnější říct, že Amálie Teanderová si ujasnila, že Kodaň nemůže dostát jejím nárokům a tihle lidé, co ji míjejí na ulici, nemůžou splnit její očekávání, protože nemají na sobě cáry, nýbrž tlusté šedivé svrchníky. Nemohla se zhlížet v zrcadlech jejich očí ani v nich zahlédnout odlesk ohňů revoluce, poněvadž se všichni dívali do země na dohladka vyšlapané stezky v chodnících, kudy kráčeli stejně jako před nimi jejich otcové a otcové jejich otců. Nic nenasvědčovalo tomu, že by ji chtěli zvednout a nosit ve zlatém křesle, oni sotva utáhli svoje vlastní starosti o každodenní živobytí. Amálie čekala, že bude žít mezi továrními otroky, nakládači uhlí, kominíčky, sběrači dříví a děvčátky se sirkami. Potkávala ale holiče, kramáře, zastavárníky a řemeslníky, a tyhle vyhaslé duše mířily do bednářských dílen, obchodů s doutníky, kanceláří a obchodů s pokojovými ptáky, co převzali po svých rodičích, jejichž příběhy se stejně jako dlažební kostky a šedivé budovy ztrácely v devatenáctém století.

Tou dobou je Amálie v zajímavém postavení. Je jí dvanáct let, ale má před sebou stejnou bolestnou vyhlídku jako tolik Dánů předtím i potom, kteří jako ona vyrostli v prazvláštní víře, že nás Bůh neuhnětl všechny ze stejného těsta. Je to vyhlídka na jiné lidi než ty, s nimiž se jako dítě ve své slonovinové věži setkávala v přesvědčení, že ona je vyvolená. Nikdo jí nikdy nepověděl, že lásku a uznání může člověk začít hledat hned tady, přesně tady kolem, kde stojíme, a tudíž ji to nenapadlo. V otcově tiskárně, zařízené v pokoji bez oken a denního světla, a na svých toulkách kodaňskými ulicemi dospěla Amálie k rozhodnutí, na kterém pak předlouho a neúprosně setrvávala. Tak to alespoň připadá mně, ale možná se mýlím a Amálie se neměla mezi čím rozhodovat, a my si jen díky mému a našemu snu o úloze svobodné vůle v dějinách myslíme, že se Amálie uzavřela ve svém pohrdání na základě rozhodnutí. S bolestnou vyhlídkou na obyčejné lidi se totiž tahle holčička rozhodne setrvat na víře svého dětství, že je vyvolená, i navzdory tomu, že její okolí jí nerozumí.

Její sestry a Gumma se se svým novým životem smířily se zapomnětlivostí, jež Amálii připadala zvířecká. Po třech dnech přestaly plakat, po týdnu se utišil jejich nářek a po měsíci si Amálie všimla, že jejich večerní modlitba začíná být plná upřímné spokojenosti se životem. Zaslechla ji náhodou. Ona si představu ráje odmalička v duchu nahrazovala svými vlastními snovými obrazy, a kromě toho nikdy nedůvěřovala matčiným bezkrevným vyprávěním o blaženosti. Kateřina Teanderová se snažila probudit ve svých dcerách víru, ale jednak se její snahy dusily v záchvatech kašle, a jednak Amálie zjistila, že i když matka mluví o nebi, tak jako kdyby zírala do vlastního hrobu. Rozhodla se, že bude důvěřovat jenom svým vlastním vizím, a zvykla si vzdorovat všem protestům a z dětského pokoje odcházet, když se sestry a Gumma modlily, děvčata vkleče s lokty na posteli a Gumma s rukama sepjatýma na řídítkách trojkolky.

Tu noc, kdy slyšela jejich modlitbu, Amálie neusnula. Naprosto bdělá a s jasnou myslí ležela ve tmě mezi svými dvěma zhluboka a spokojeně oddychujícími sestrami a po těle se jí šířil pocit promarněného života. Časně ráno ztratila trpělivost, neslyšně vstala, oblékla se a vyšla na ulici. Nad střechami bylo vidět několik ojedinělých hvězd. Tu v dáli uslyšela rámus, těžký šramot, a ze tmy vyjelo vozidlo, zavřený dřevěný nákladní vůz tažený čtyřmi hubenými koňmi. Jeli s ním čtyři muži, čtyři starci, a kolem celého toho výstupu čpěl jakýsi prehistorický smrad. Vůz zastavil před vraty domu, a aniž Amálii uznali za hodnu pohledu, zmizeli tři z mužů ve dvoře. Když zase vycházeli ven, nesli něco, co Amálii připadalo jako tmavé rance. Uhodilo v ní, že by to mohli být lupiči, ale přesto hned věděla, že to je omyl. V okamžiku, kdy přistoupila k jednomu z mužů blíž, viděla, jak mu z břemene něco vypadlo na chodník, a řekla nahlas, že něco vám upadlo. Muž se sklonil tváří k ní a řekl, že to si můžeš nechat, a Amálie pochopila, že to je její pradědeček, otec staré paní, vyklízeč záchodů, s nímž se nikdy nesetkala, a že ti tři muži tahají z domu kýble z latrín, které tohle strašidlo a její příbuzný vyváží, poněvadž tahle bohem zapomenutá čtvrť, jíž se vývoj vyhnul, je jednou z mála v Kodani, kde ještě nezavedli kanalizaci.

Po tomhle zážitku Amálie vyhledala Christoffera. V posteli nebyl, ale našla ho v tiskárně. Seděl u kulatého stolu v úzkém kruhu světla z elektrické žárovky se stínítkem z lakovaného papíru. Kolem něj byla hustá tma, ve které se ztrácel zbytek místnosti. Jednoho z prvních dnů poté, co se sem nastěhovali, Amálie do té tmy šla, dokud z lampy nebyla jen vzdálená skvrna světla, a vrátila se, protože místo stěn našla jen nekonečný prostor plný hromad knih a ozvěn Christofferových anekdot, prosáklý suchou a hořkou vůní papíru. Amálie zachytila jeho pohled. Nejsme všichni uhnětení ze stejného těsta, začala, a potom otci, který, jak si byla jistá, je na její straně, podporuje ji a dá jí za pravdu, předestřela svůj názor, že rodina, to znamená přinejmenším oni dva, je tu obklopená nickami a nulami. Ty jim jako mříže vězení brání v rozvoji jejich skvostných osobností a oni kvůli nim nevidí ty pravé lidi, planoucí, nespoutané, drsné duše, kterým by oni dva, Amálie a Christoffer, porozuměli a oni by zase porozuměli jim, jen kdyby se v téhle poušti průměrnosti, kde ani není kanalizace, dokázali najít.

Tady si znovu myslím, že Christoffer měl proti dceřiným přebujelým myšlenkám zakročit, ale on to neudělal, navzdory tomu, že pomyšlení, aby si stěžoval, mu přišlo zcela absurdní, poněvadž on tady v kruhu světla vedle svého malého tiskařského lisu byl převelice spokojený a nikdy předtím se necítil spokojenější. Jen zavrtěl hlavou, aby Amálii ujistil svou láskou, a ona povídala jemu, tatínkovi, jak to všechno ve skutečnosti je. To z jejího pohledu znamenalo, že ona, stvořená k tomu, aby se vznášela, je uzavřená mezi domy, které se každý den scukávají těsněji k sobě kolem ulic obývaných lidmi tak obyčejnými, že by člověk - tady ta holčička zaklela poprvé - sakra měl zvážit, jestli by se neměli popravit. Ti lidé myslí jen na to, aby se dosyta najedli a nacpali si pupek zbožím z řeznických obchodů, kvůli kterým celá čtvrť smrdí pečeným bůčkem. Ti lidé si - tady ta holčička zaklela podruhé - sakra myslí, že se prožerou do ráje nebo do pekla, jsou tak lakomí, že si myslí, že se tam můžou prospořit, nebo že se odsud probijí ven a vzhůru, když budou jiným lidem prát prádlo za okny tak zaprášenými a špinavými, že ona, Amálie, se v nich ani nevidí. Sotva vědí, co to je splachovací klozet, ale mají - tady zaklela potřetí - sakra jen kýbl, kýbl, kýbl, který musí její pradědeček vynášet.

Christoffer se na dceru díval prázdným pohledem. Nikdy nepochopil ženy a nikdy ho nenapadlo, že by jeho děti mohly mít nějaká skrytá očekávání, a když mu teď nejmladší dcera předkládala ta svoje, tak zíral a nechápal. Že by se někdo mohl cítit povznesený nad své okolí, to bylo na jeho rozum moc. On si celý život připadal nepatrnější než všichni ostatní. Tenhle pocit přestal mít až v posledních hektických měsících, kdy redigoval Langelandského zpravodaje, a nabyl jistého přesvědčení, že našel své místo. Pochopil jen tolik, že dcera v noci potkala popeláře a ti ji vyděsili. Na zastřenou mysl - protože celou dlouhou noc pracoval a nevnímal čas - mu přišla jen písnička, kterou jí zazpíval mírným, nakřáplým hlasem jako dospělý, když kolébá dítě:

Hodiny nám už deset odbily

a v dáli slyšet je randál,

jak kdybychom ve válce byli

a po zádech nám mráz běhal.

Už je to tu, už se to blíží,

tichem noci se to sem plíží.

Avšak hleď! - nic ti neublíží,

vždyť to jsou přátelé popeláři.

Amálie chvíli na otce zírala, a tehdy se s konečnou platností rozhodla, kontakty se přerušily a ona učinila na svůj věk tak nepatřičné rozhodnutí, že lesy, zvířata a obdiv světa si člověk musí najít zcela a úplně sám.

Druhý den přestala Amálie přijímat potravu. Svačinu do školy zahodila a u večeře seděla pozorně, ale pasivně, a přihlížela, jak Christoffer, Gumma a sestry jedí pečený bůček s petrželovou omáčkou. Ani další dny nic nejedla. Každé ráno si udělala svačinu, ve škole ji rozdala a se zájmem pozorovala spolužáky, jak ji do sebe ládují, a večer, když rodina večeřela, seděla u stolu mlčky a nečinně.

Zpočátku její okolí zneklidnělo, Gumma se jí dívala do očí a hluboko do hltanu, jestli neobjeví známky nemoci, a ve škole chodily učitelky k jejímu pultu a dávaly jí ruku na čelo, ale po nějaké době ji nechaly na pokoji. Ona sice pořád hubla, ale byla svědomitá jako dřív a mírnější a přátelštější než kdy jindy, a představa, že by držela půst, byla jejímu okolí vzdálená. Ve škole se ujišťovali, že jí doma, zatímco Gumma se uklidňovala tím, že Amálie přinejmenším svačí ve škole.

Ve skutečnosti se Amálie rozhodla svoje mládí prohladovět, a přestože si připadá úplně sama, přidá se tak ke skupině Dánů tvořené hlavně ženami, a docela obzvlášť mladými dívkami, které sní o tom, že nejlépe se osobní zvláštnosti demonstrují předváděním vlastní kostry. Ten nápad se na první pohled může zdát šílený, poněvadž jestli něco máme všichni společného, tak jsou to kosti, a jestli si nějaké dvě věci jsou podobné, tak dvě chodící kostry. Ale při bližším pohledu snáze pochopíme, co je na hladu přitažlivé: hladovějící je totiž odměňován jakýmsi novým naplněním ve svém nitru, které pocítila i Amálie. Po několika dnech na ni přišla jakási mdlobná beztíže, jež byla jako opojení, zostřující sluch a zesilující onu vzdálenou hudbu, co jí zněla v uších od dětství. Časem, jak týdny plynuly, jí byl okolní svět trošku nezřetelný, zato však stále jasněji viděla krajiny ve vlastním nitru, až nakonec, když šla jednoho dne do školy, byly po třech měsících naprostého půstu úplně jasné. Zastavila se před nějakým, nevím jakým obchodem v okamžiku, kdy mraky prorazilo slunce. V kterou roční dobu to bylo, mi není jasné, protože ty byly v téhle čtvrti nezřetelné a Amálie ztratila ponětí o počasí. Jen cítila, jak jí slunce proniká zavřenými očními víčky a ruší její snové vidiny. Zvedla tedy ruku, aby si zastínila oči. Sluneční světlo jí proniklo dlaní skrz naskrz a kosti jí v něm vystoupily jako ostré siluety na moderním rentgenovém snímku, a jí došlo, že umírá.

Stojí tu na hraně před prázdnem, a pak mechanicky jde po okraji propasti dál směrem ke škole a nemůže se rozhodnout. Pokouší ji ona lákavá hudba, teď silnější než kdy jindy, ale zároveň ji těší, jak si tu vykračuje ve svých počínajících exkluzivních mdlobách. Po několika minutách onen krok udělá a vykročí zpátky k životu. Je to jen drobný, půvabný krůček, díky pahýlu lékořicového oddenku, který milostivě přijme od dívky sedící vedle ní, jejíž jméno nikdy neměla zájem si zapamatovat. Ta provozuje malý podnik sestávající z talíře s cukrovou vodou, ve kterém za menší obnos znovu navrací někdejší sílu a nádheru vyžvýkaným lékořicovým oddenkům. Ta trošička cukrové šťávy s chutí lékořice na nějakou dobu přivede Amálii Teanderovou zpátky do třídy, na slunce a k životu mezi nás ostatní.

V následujících letech z ní pak vyroste umělkyně v hladovění. Když jí svět, Gumma nebo sestry něco nabídnou, obzvlášť pak něco k jídlu, ona zpravidla s definitivní platností řekne ne, ne, díky, já nemám chuť, dejte to pryč. Ale občas řekne ano, takové maličké ano, a tímhle střídáním mnoha odmítnutí a několika maličko svolení se naučí hrát na svoje tělo jako hudebník hraje na svůj nástroj, nebo abych podal její velikášství věrně: jako dirigent hraje na svůj symfonický orchestr. Stane se umělkyní, která drobnými skoky přihopsá k smrti hladem a v posledním okamžiku s bonbonem, kouskem ovoce či jen šálkem čaje s citronem ustoupí zpátky k životu.

Dvakrát za ta léta navštívil školu úřední lékař, aby dívky vyšetřil. Amálie šla jako první, protože je volali dovnitř podle stejného pořádku, jak seděly ve třídě, totiž podle schopností. Její pozice jedničky nebyla nikdy ohrožena. Jednak se rychle učila, jednak si učitelky vykládaly její mdlobnou roztěkanost jako známku mlčenlivě inteligence. Ony i její spolužačky se k ní proto chovaly s respektem a pozorností, ne prostými strachu, které Amálie dokázala vycítit a skvěle se jí hodily. Když jí lékař přiložil na prsa stetoskop a slyšel, jak jí kosti dřou v kloubech, dal ji hospitalizovat. V bílém nemocničním pokoji se Amáliiny halucinace smísily se skutečností a ona myslela, že ta místnost, postel a dvě zdravotní sestry patří k jejímu vlastnímu, skutečnému ráji. V odměnu za jejich píli se nechala přemluvit, aby jedla víc než obvykle, než se jí zvýšila váha a ony o ni ztratily zájem. Pak z nemocnice odešla. Několik let nato ji lékař chtěl dát hospitalizovat znovu, ale ona docela prostě a jednoduše řekla ne, se stejnou autoritou, s jakou odmítala jídlo. Lékař si netroufal jí odmlouvat, ale v dlouhém dopise Christofferovi Ludwigovi vysvětlil, že z odborného hlediska je jeho dcera prakticky mrtvá. Dopustil se té chyby, že dal dopis domů s sebou samotné Amálii. Ta ho týž den odpoledne zahodila, protože se nechtěla nechat rušit uprostřed zajímavého výzkumného experimentu, zdali je možné přežít o půlce šálku silné kávy denně, a poněvadž jí dopis předpovídal, že pocítí růstové vady a vývojové poruchy. Spolu s Amálií jsme tedy jediní, kdo se s obsahem dopisu seznámil.

Lékař neměl pravdu. Jakkoli to zní nepatřičně, probíhal Amáliin tělesný vývoj normálně. Normálně rostla, a podle pozdějších událostí soudě máme důvod věřit, že kdyby nebyla tak příšerně vychrtlá a hubená, až z toho člověku vstávaly vlasy na hlavě, vypadala by i jako dívka. Místo toho vypadala jako chodící strašák do zelí, oči jí hluboko v důlcích svítily jako uhlíkové obloukovky a ve škole pořád poposedávala, protože na rozdíl od ostatních na židli neseděla na svalech a tuku, nýbrž rovnou na vyčnívajících kostech. Přesto v růstu držela krok se svými vrstevnicemi a nikdy, ani jedinkrát, ji nestihl zápal plic, tuberkulóza ani další z věrných průvodců podvýživy na počátku 20. století v Kodani. Navzdory veškerému rozumu i odbornému hledisku úředního lékaře se i její první menstruace dostavila s takovou hojností krve, že ji to div nepřipravilo o život. Amálie ji ve své hře s vlastním zdravím nepředvídala a tou dobou sotva mohla snést, aby ze sebe něco vydávala, natožpak tu nenadále a nečekaně zurčící krev. Nikomu o tom nepověděla, zastavila ji bavlněným hadrem a vysvětlila si to jako obdobu Ježíšova krvavého pláče v zahradě getsemanské.

Pokud se člověk - jako tolikrát já - sám sebe ptá, proč se jí rodina tak či onak nepokusila přiblížit, nedokážu odpovědět lépe, než že trpěli oním dánským rodinným syndromem, jehož se všichni bojíme, totiž že k sobě měli tak blízko a zároveň tak daleko, že jí nijak pomoct nemohli. Od Gummy a sester - o jejichž zprvu oplácaná a později téměř dospělá těla si jinak svou zábnoucí hubenost každou noc ohřívala - se definitivně distancovala a s otcem to v jistém smyslu vzdala. Aby přemohla to nesmírné zklamání, že z ní neudělal Kleopatru, královnu revoluce nebo aspoň něco úspěšného, co by budilo pozornost, a nedovedl ji do chrámu, na zámek, k barikádám či alespoň do nějaké velké bílé vily u Pobřežní silnice, strčila ho do zásuvky do onoho podivného sekretáře, kde si přemnozí z nás schovávají své sny. V jemu určené zásuvce se jí nahromadily představy o ztroskotaném měšťanovi, který je fiaskem, poněvadž to není pořádný obchodník, pořádný otec ani pořádný muž, nýbrž jakýsi ňouma a bačkora, o kterém se nedá říct nic hezčího, než že je hodný na zvířátka a teple se obléká.

Vnímat takhle jiného člověka je riskantní, pocity ze zásuvky jsou riskantní vždy a v případě Christoffera Ludwiga byly zcela nedostatečné, protože Amálie přehlížela otcovu bujnou fantazii, jeho vládu nad časem a velkou lásku ke světu. Na tyhle jeho vlastnosti ve svém ukřivdění zapomněla a už si jich nedokázala povšimnout. Někdy za probdělých nocí znovu prožívala jejich krátké společenství v Rudk?bingu a viděla ho skloněného nad jeho články nebo nad tiskařským lisem, či jak stojí u velkého stolu a předčítá staré paní svůj návrh na dokončení básně. Tehdy Amálie občas vstala a po studených podlahách se na něj šla do jeho ložnice podívat. Ale vždycky se vrátila hluboce zklamaná a přesvědčená, že si to pamatuje špatně, protože Christoffer nevypadal k ničemu, jak tam v matném světle z ulice ležel ve své bílé noční košili a na prsou mu spal jeho kocour Musovský. Ve spánku měl rysy tak povadlé, že Amálii připadal jako plešaté dítě, v němž viděla jen a jen důvod svého vlastního zklamání.

A tak jsme dospěli k oné příležitosti, kdy ho - v každém případě nadlouho - viděla naposled.

Bylo to v tiskárně a Amálie vlastně ani nevěděla, proč tam jde. No ale šla, úzkou chodbou z nahromaděných knih, i když se nedalo říct, kde se tam berou. Ztěžovaly přístup do pokoje bez stěn, kde Christoffer jako vždy seděl u kulatého stolu s deskou schovanou pod tlustou vrstvou objednávek, na něž nikdy neodpověděl, formulářů, jež nikdy nevyplnil, upomínek, jež nikdy nečetl, a bájných zvířat z papíru, která nedlouho předtím znovu začal vystřihovat. Jediným časoměrem v místnosti u tohoto muže, jenž se kdysi snažil rozplánovat si život s tolerancí menší než půl vteřiny, byl trhací kalendář ukazující dva roky staré datum. Amálie tehdy na otce nepromluvila, jen zůstala stát a její předsudky se jí potvrdily samy. Pak se otočila a odešla.

Vyšla z tiskárny a z úzké chodby a vkročila rovnou do svého posledního školního dne. To není prakticky možné, protože škola byla od jejího domova kus cesty, ale i když to pravděpodobně je halucinace způsobená jejím hladem, musíme ji respektovat, protože my sledujeme Amáliino vědomí, nikoli Krakovu mapu Kodaně. Amálie tedy z otcovy tiskárny vkročila rovnou do přednáškového sálu školy.

Nejednou v Amáliině životě se stane, že ona, vždy nepatrně opožděná, náhodou vejde do shromáždění, kde se něco slaví. Tak i teď vstoupí do přednáškového sálu a tiše si v tom množství lidí najde místo. Zpočátku ničemu nerozumí. Už dvaasedmdesát hodin nejedla, a proto vždy jen na kratičký mžik pochopí, co se kolem ní odehrává. V těch mžicích se jí zdá, že vidí to, co obvykle: hovořící ředitelku, zpívající žákyně a učitelku, která pozorně chodí podél řad a ty, co nezpívají zřetelně, tahá za vlasy, ale jí se samozřejmě vyhne, Amálii za vlasy netahají. Tu jí začne něco docházet, vidí, že venku je vztyčená vlajka, a dojde jí, že je jaro. Pak se vpraví do situace a pochopí, že je poslední školní den, že všechny ty dívenky před ní tu čekají na vysvědčení a na to, až kolem půjde jejich předvídatelná budoucnost. Amálie ví, jak si ji představují. Ví, že si ty dívky vykonstruovaly chatrné a rozporuplné sny na základě kioskové literatury, která nechává otevřenou jen jednu otázku: jestli muž, který si pro ně přijde, je lékař, nebo advokát. Při tom vědomí se Amálie s převahou usměje a uprostřed shromáždění bíle oděných vrstevnic s červenými tvářemi a lesklýma očima si libuje, protože ona suverénně pochopila, že tyhle buranky čeká škola pro služky, zaměstnání v továrnách, učňovská místa v obchodech s doutníky a život ve věčné šedi.

Pak slyší z úst ředitelky svoje jméno. Po chvíli zazní její jméno znovu a ona trochu s obtížemi zaostří na tělnatou představenou školy a komtesu, stojící před velkým obrazem Dellinga, jenž otvírá brány rána. Amálii dojde, že to se mluví o ní a že ihned bude muset napochodovat k řečnickému pultu a něco převzít. Nikdy si neujasní co. Možná to je prémie za píli, odměna za to, že byla zticha, že se jeden rok za druhým dobře chovala, nebo za reálnou zkoušku, kterou složila na výbornou. To Amálie nestačí zaslechnout, poněvadž v tu chvíli spatří sebe samu a svoje pohrdání z odstupu. V jediném okamžiku se jí rozsype představa o sobě, že ona je něco éterického a exkluzivního, člověk s jednou nohou v hrobě, prozářený svým niterným životem. Místo toho vidí nepříjemně hubenou dívku, která se uprostřed rozjařeného shromáždění chichotá a posmívá se světu kolem sebe se šklebem idiotickým, blahosklonným a zároveň plným sprostého přesvědčení, že ona je něco úplně zvláštního, protože hladověla a myslí si, že prohlédla banalitu života.

To prozření trvalo jen chvíli, ale za tu chvíli přemohla Amálii nechuť ze sebe samé. Když ji volali k řečnickému stolku, byla už pryč. Zmizela tak rychle a diskrétně, že si toho nikdo nevšiml, dokonce ani dívka vedle ní. Ta nad židlí, ze které se Amálie zvedla, několikrát mávla rukou, aby se přesvědčila, jestli ji jenom nepřehlédli, protože je ještě tenčí a průhlednější než dřív. Ale bylo to vážně tak, Amálie ze sálu odešla. V okamžiku, kdy v duchu uviděla sebe samu jako šaška, vyšla ze sálu a vstoupila do představy, že poslední školní den je cosi zvláštního, památný den či chvíle vzpoury, vyjasnění nebo rozhodnutí jako to, ke kterému teď Amálie dospěje: že chce zemřít.

Aniž bych věcný obraz Amálie, který se tu snažím podat, nějak přibarvoval, můžu se asi znovu divit, že něco tak prchavého jako nenaplněné snobské ambice mohlo dohnat člověka jako ji do takové beznaděje, že se jen poddala větru a nechala se jím unášet. Teď bylo ze všech možných důvodů nutné brát její zoufalství vážně. Dřív Amálie předváděla něco jako tragédii, snažila se vytvořit si v životě nějakou pozici a vylákat ze světa obdiv a soucit. Teď to vzdala. Opustila ji víra, že to všechno někam vede. Za svého letu městem se tu a tam chytala sloupků na zastávkách nebo mříží, které míjela, a zastavovala se ne proto, aby se udržela na nohou, chtěla si jenom být úplně jistá, že si stihne zcela jasně uvědomit, jaké to je, umřít.

Měla pocit, že město je opuštěné. Jak z ní vyprchával život a špičky bot se jí šouraly o chodník a občas se od něj odlepily, tak viděla, že Kodaň je bez života. Ulice byly bez provozu, domy a obchody opuštěné, nejživější byly sochy. Vítr ji unášel dělnickými čtvrtěmi a ven z města a ona intuitivně pochopila ten krutý humor v tom, že ona, která si odmalička představovala, jak bude žít v něčem jako pěnové koupeli obdivu jiných lidí, teď v sedmnácti letech má zemřít bez diváků.

Že by snad město bylo prázdné, to určitě není pravda, ten dojem musíme připsat halucinacím vyvolaným Amáliiným zesláblým stavem, z jiného než jejího pohledu byla Kodaň narvaná auty, koly, chodci a koňskými povozy. Hodně jich brzdilo a muselo se jí vyhýbat, když jako zvadlý list povlávala ulicemi a blokovala cestu průvodu dívek v jejím věku, demonstrujících za právo žen obsazovat kněžské úřady, a drožce řízené Adonisem Jensenem, což se tu uvádí jen a pouze jako zajímavá náhoda. Pasažéři v drožce, všichni v redingotech a s cylindrem, se právě vraceli domů z Paříže, kde zastupovali Dánsko na velkém mírovém kongresu. Kupodivu mezi nimi byl státní rada H. N. Andersen, Adonisův tajný bratr, a ani při té příležitosti se bratři nepoznali.

Tou dobou už Amálie ztratila vědomí, a co následovalo potom, to prováděla jako ve spánku.

Když se probudila, tak ležela, a skláněl se k ní Karel Laurids. Vnutil jí mezi bezkrevné rty několik kapek koňaku a alkohol teď proudil jejími cévami jako řeka roztaveného kovu. Pozorně se na něj podívala, odmítavě otočila hlavu, zavřela oči a znovu omdlela. Když jí koňak začal rozežírat ústní dutinu znovu, opět otevřela oči a tentokrát se rozhlédla. Gondolu zalévala zlatá záře. Moře bylo v posledním světle zapadajícího slunce tmavě červené a mlhavé obrysy Kodaně se jí na pozadí zářícího obzoru zdály jako daleké modré hory. Ve tmě nad obličejem Karla Lauridse tušila obří těleso balonu, jímž mírně pohupoval noční vítr, a celé vzdušné plavidlo jako by plulo éterem. Na nějaké plošině stálo šest bíle oděných hudebníků a hráli valčíky. Amálii bylo jasné, že je určitě mrtvá. Spíš náhodou než z rozhodnutí konečně udělala krok na druhou stranu, kterou do té doby jen pozorovala, a zdálo se jí, že poznává hudbu kolem sebe, vůni jídla pečeného na másle, blyštící se šperky žen, uklidňující doteky Karla Lauridse i chuť koňaku. Konečně byla mrtvá a přišla do ráje, který po celý život úporně vyhlížela a na sto procent si ho zasloužila.

Karel Laurids seděl u ní jen krátce. Měl na práci jiné věci. Že ji přinesl na palubu, to byl jen spontánní nápad. Člověk jako on si mohl dovolit spoléhat na svou intuici a poddávat se škádlivým impulsům, poněvadž v jeho životě, který on podle svého přesvědčení řídil na základě propočtů a s rozumem, náhoda nikdy ani na okamžik nenabyla vrchu. Proto dal Amálii koňak, díval se, jak koketně zavírá oči a omdlévá, znovu ji přivolal k životu, s úsměvem zíral, jak je hubená, a na půl ucha poslouchal její nesouvislé povídání o splachovacích klozetech a vzácných zvířatech a dlouhé cestě a dalekých lila lesích. Pak požádal jednoho z číšníků, aby na ni dohlédl, a vrátil se ke svým hostům.

Když se od Amálie otočil, myslel, že na ni zapomněl. Bez nejmenšího podezření, co ho čeká, vešel s pozdravy mezi své hosty a nechal se pohltit teplem a veselím mezi obchodníky tančícími nebo konverzujícími s prostitutkami, představitelem svazu zaměstnavatelů, prozrazujícím jména vůdčích syndikalistů, jejichž zatčení bylo na spadnutí, a spisovatelem Johannesem V. Jensenem, který varoval onu mladou herečku před hrozbou ze strany homosexuálů, zatímco jeho pravá ruka se snažila bránit levé, aby nešátrala po přiléhavých trikotových kalhotách mladých číšníků. Karel Laurids zdravil napravo i nalevo a vystoupil na tribunu před hudebníky, ne aby slavnost přerušil, nýbrž ji naopak ještě více oživil a dokázal, že stále má vše pod kontrolou a všichni se můžou oddávat sobě navzájem, jídlu, šampaňskému, hudbě a pocitu, že se vznášejí. Tu náhle pocítil ostrou bolest na levé straně prsou. Nejdřív si byl jistý, že ho zasáhl výstřel, a jak se potácel a snažil se znovu nabýt rovnováhy, šmátral pod frakem po malém revolveru s krátkou hlavní, co u sebe pořád nosil. Přejel si rukou přes náprsenku a cítil, že je suchá, bílá a tuhá, jako když si ji oblékal, a došlo mu, že bolest a třesot nepocházejí zvenku, ale že mu tak buší srdce. Vytratil se z tribuny, aniž si někdo doopravdy povšiml něčeho neobvyklého. Na jednom stole našel sklenici šampaňského, a jak pil, chladnokrevně zaznamenal, že se mu neovladatelně třesou ruce a víno chutná jako voda. Od té doby, co v dětství prodělal spálu a spalničky, nebyl Karel Laurids nemocný, a ve svém přesvědčení, že síla vůle a sebedůvěra ho obklopují jako neproniknutelný pancéř, došel k závěru, že někomu z hostů se podařilo ho otrávit a jed se mu už dostal do srdce. S rukou na pažbě revolveru začal pomalu obcházet od skupinky ke skupince a hledal pár přelétavých očí prozrazujících pocit viny, aby se mohl teď na poslední chvíli pomstít, než ho jed zevnitř rozežere a on uprostřed své popularity zkolabuje jako vyvařená zelenina.

V těch chvílích, kdy ho jímá smrtelná úzkost, se Karel Laurids podobá zvířeti. Svíjí se a nijak se nesnaží skrýt revolver, který stejně jako každé jiné i to ráno čistil, mazal a nabíjel malými záludnými olověnými projektily. Přechází od skupinky ke skupince a hledá svého vraha, ale setkává se jen s hektickou slavnostní náladou, rozvíjející se jako květina. V tuhle chvíli mě to pokouší říct, že tady to vidíte, teď ukazuje Karel Laurids své opravdové já, jeho tenká slupka lidskosti popraskala a pod ní jsou jen instinkty, teď ten cynik ukazuje svou pravou povahu, sestávající stejným dílem z úzkosti a nenávisti, a přesně tak přemýšlí i spisovatel Johannes V. Jensen. Ten jediný je v gondole dostatečně střízlivý, aby pochopil, že s Karlem Lauridsem něco není v pořádku, a kromě toho má z té spousty barvitých románů, co psal v mládí, značný cvik v tom, jak chápat svět s pomocí několika málo vulgárních pojmů. S jejich pomocí oné mladé herečce vysvětluje, že teď se hergot něco děje, neboť zde máme zvíře, krvežíznivého proletáře s instinkty a pořádnou bouchačkou v ruce, a tihle paraziti a kramáři budou vygumováni z mapy světa, neboť někdo, a to Karel Laurids, se chce pomstít.

Takové chápání oné chvíle a Karla Lauridse obzvlášť vychází vstříc snu nás všech o tom, abychom o jistých lidech mohli říct, že jsou nelidští. Ale přinejmenším v tomhle případě je to špatné vysvětlení. Tady v gondole vysoko nad Kodaní se Karlu Lauridsovi nepřiblížíme tvrzením, že je zvíře. Jestliže se v těch minutách třese, na dlaních má studený pot a zkoumavě se dívá do červeně skvrnitých, napudrovaných a nedočkavých obličejů, které jeho vážnost ani jeho revolver neberou vážně, to ve skutečnosti není pomstychtivostí, nýbrž strachem, že něco ztratí. To pomaličku dochází dokonce i jemu, poté co hledal mezi všemi svými hosty a nacházel jen to, čeho chtěl dosáhnout a zatopil kvůli tomu pod kotli: rozjařenost, chtíč, radost z jídla, sebezapomnění, vděčnost a krátkodobý křehký pocit bezpečí pod tímhle velkým balonem. Když mine poslední Romey a Julie, kteří si pověsili kožichy a fraky přes plynové lampy a sesuli se ve tmě na lavičky, a poslední barony, co v opici ze šampaňského zapomněli na svoje nedávno nakoupené šlechtické tituly, znovu našli svou identitu handlířů s dobytkem od venkovských silnic a klejí, zkouší navzájem sílu v páce, přetahují se a věší se za jednu ruku přes okraj gondoly, dojde Karel Laurids k chaise longue z pletené slámy, kde leží Amálie. Tady se zastaví, a protože ty příznaky zmizí, srdce mu deakceleruje, dlaně mu uschnou a on pocítí hlad, tak zatlačí revolver zpátky do pouzdra u kapsičky u vesty a povídá si, že to byla jen nevysvětlitelná nevolnost, která už zcela a bezezbytku přešla.

Ve skutečnosti to byl jen začátek. Jakkoli divně to možná zní, byl Karel Laurids v tu chvíli prodaný. Přestože chovám tu nejhlubší nedůvěru k Osudu, řekl bych, že Karlu Lauridsovi v tu chvíli udeřila jeho hodina a čekala ho láska. Ne rozporuplný sen z přelomu století o roztoužených a věrných manželkách a ohnivých a stálých mužích s pevnou vůlí, ani náš ideál dvou svobodných dospělých lidí zpříma jdoucích bok po boku vstříc světle zelené budoucnosti. Karla Lauridse Mahagona a Amálii Teanderovou čekala bažinatá láska a pařící se marast citů, které se nikdy ani na okamžik nedokázaly vyjasnit.

Kdyby to někdo pověděl Karlu Lauridsovi teď, v tomhle triumfálním okamžiku, kdy znovu nabyl rovnováhy; tak by přátelsky a odmítavě mávl rukou. Nálada se mu vrátila a měl pevnou půdu pod nohama. Vesele na Amálii zamrkal a slíbil si, že jestli si tu bledou dívčinu ještě bude pamatovat, až přistanou, tak ji dá vykrmit, aby ji na vzpomínku na vydařený let mohl ošukat bez rizika, že jí z toho útlého tělíčka vymlátí i tu poslední jiskru života. Pak kapitánovi nařídil, aby se s balonem citlivě snesl zpátky na zem, a sám zatím chodil mezi hosty a ujišťoval se, že rámus řídicích vrtulí ani popudlivý sykot vypouštěného hydrogenu nikoho neobtěžují. Věděl totiž, že pro tyhle lidi, v podstatě nervózní a trpící zácpou a různými druhy záhadných tyfů, je hladké a měkké přistání stejně důležité jako vzlet. Spokojeně konstatoval, že slavnost se vydařila natolik, že přistání ani nezaznamenali, protože v těch výkřicích, popěvcích, volání hurá! a rámusu orchestru, který teď začal hrát něco jako první jazz, co se v Kodani hrál, se hluk motorů, žuchnutí při dosedu a sykot ventilů úplně ztratily.

Když Karel Laurids odvážel Amálii v drožce, v osvětlené gondole za nimi, nyní přivázané na travnaté louce, slavnost pokračovala a krásnou nocí bylo na Pobřežní silnici ještě zdálky slyšet rozjařenou hudbu.

Karel Laurids nechal drožku jet k noblesnímu a drahému Hotelu d’Angleterre (ten samozřejmě navrhoval Meldahl), kde najal Amálii novomanželské apartmá. Že jel zrovna sem, to zdánlivě bylo neopatrné, poněvadž pouhý rok předtím odsud utekl bez zaplacení největšího hotelového účtu, jaký kdy kdo v Dánsku nechal, a až nedlouho předtím ho po delším soudním procesu přinutili zaplatit. Účet na tu astronomickou částku ještě visel zarámovaný ve skle nad přepážkou recepce ve vstupní hale jako varování pro všechny a snad i jako extravagantní vtip, který se k tomu honosnému hotelu dobře hodil. Za jiných okolností by podle mě Karla Lauridse na místě vyhodili. Přinejmenším si nelze představit, že by ho hotel přijal s otevřenou náručí po onom choulostivém soudním procesu, kdy nejdřív ho policie skoro nemohla vypátrat a pro exekuční soud pak bylo ještě těžší rozhodnout, jestli je solventní a zdali se opravdu dají najít nějaké peníze za těmi mnoha názvy firem a za společnostmi, skrývajícími jeho obchody ty dva roky poté, co z Temného vršku přišel do Kodaně. Nicméně se Karel Laurids setkává jen s otevřenými náručemi a zdvořilostí, což podle mě je onou korónou sebedůvěry, co kolem sebe má. Během hodin uplynulých od chvíle, kdy poznal Amálii, mu stoupla nálada a je nezvladatelný. Aniž ví proč, zmocnila se ho nervózní rozjařenost a řekl si, že ona přirozeně bude bydlet v d’Angleterre, samozřejmě že ji budou vykrmovat tam. Že to jde tak dobře, jak to jde, na to nedokážu nabídnout žádné jiné vysvětlení než jeho sebejistotu. A takové vysvětlení je třeba, poněvadž Karel Laurids prese všechno nenaráží na žádný odpor. Všichni mu naopak spěchají na pomoc, vrátní drží dveře, portýři se přitrouble a srozuměle usmívají a hoteloví sluhové div nepadají jeden přes druhého, jak hledají zavazadla, která nemá. V jednom okamžiku lze v tom zmateném obraze zahlédnout i zdvořile zdravícího vedoucího restaurace a šéfkuchaře, který slibuje něco, co se pozdějším generacím nedochovalo. V jednu chvíli je tu možná i ředitel, jen tak jako aby Karla Lauridse ujistil, že zde nechovají zášť a on se klidně může cítit vítán, i když neuteklo mnoho vody od chvíle, co se naposled pokusil hotel vydrancovat.

Tímhle tableau Karel Laurids kráčí, a svým způsobem lze tu scénu pokládat za symbol toho, jak se v těch letech pohybuje životem. Kulisami je tenhle hotel, d’Angleterre, snažící se vystavovat na odiv hluboce zakořeněnou noblesu, ale ve skutečnosti to jsou jen fasády, co nedlouho předtím poskládal proletářský synek Meldahl a vytvořil prostředí, kde se kodaňští zbohatlíci mohli stýkat se starými rádoby fajnovými měšťanskými rodinami a zchudlými šlechtickými rody a najít tak aspoň trošičku onoho pocitu bezpečí, který všichni hledají. Ten jim Karel Laurids přináší, a proto asi té noci má do těch kulis přístup a číšník a vedoucí a ředitel a portýři se klaní tomuhle člověku, který ani nemá zavazadla. Je to sen o sebejistotě, sen počátku 20. století o tom, smět se poklonit osobnosti, jen když je dost silná.

I pro nás je dnes na té scéně něco pokoušivého, na příjezdu Karla Lauridse je cosi moderního a romantického zároveň, pomyslete jen, že si zjedná přístup do nejdražšího hotelu v Kodani a dostane pokoj pozdě v noci po letu balonem, a přijede jen se svou milovanou a svým proslulým chlapeckým šarmem, podle všeho bez vyhlídky, že bude moct zaplatit účet! Ale jestliže je řečeno tolik, pak je nutné i něco dodat. Je třeba říct, že pokud ten obraz má být úplný, tak je na tom všem i cosi komického: na Amálii, jež občas otevře oči a zase je roztouženě zaklapne, když se přesvědčí, že pořád je v ráji, a nejvíc na Karlu Lauridsovi, bujarém mládenci s koženou přílbou a leteckými brýlemi, který s manickou rozjařeností mrká na portýra, pošle hubičku svému starému účtu, mává na ředitele a neřekne ani slovo, ale dává najevo, že se sem vrátil, protože má chuť si vyzkoušet svou vlastní nesmrtelnost, a tahleta nesmělá drobná fialka, co má s sebou, určitě ještě nikdy nezažila takovouhle špeluňku, a bude to - ha ha ha - sranda, šukat ji zrovna v novomanželském apartmá, kde s sebou měl už tolik jiných pěkných květinek před ní. A nejlegračnější ze všeho je, že ve skutečnosti se Karel Laurids v tu chvíli jen třepe v síti. Všechny jeho manýry jsou jen křeče. Hned poprvé, když na něj v balonu Amálie pohlédla a zase odvrátila tvář, se s ním něco stalo. Právě to se pokouší skrývat, když časně ráno nad Kastelem a Královským divadlem (v tom samozřejmě Meldahl taky měl prsty) vstává jarní slunce a on požaduje lékaře, primáře, profesora, který Amálii vykrmí a přivede tu kůstku do takového stavu, aby se k taťkovi šikla. Samozřejmě že Karel Laurids toho lékaře dostane, i zdravotní sestru a noční ošetřovatelku, a taky kuchaře, který bude mít na práci jen to, že bude pro Amálii vařit podle lékařem předepsané kúry. Karel Laurids sám přichází jednou za den a potom dvakrát a potom třikrát a potom čtyřikrát a potom pětkrát a potom tak často, jak může. Ne že by to dobrodružstvíčko pro něj znamenalo něco zvláštního, ne, ne, to ne, ale tahle pygmalionská historka dráždí jeho zvědavost a on se jen tak třikrát pětkrát sedmkrát desetkrát patnáctkrát potřebuje podívat, jak to vypadá s jeho ptáčátkem a spontánní milou, ke které chová city, jež jsou jen a pouze čeřením na hladině onoho moře vůle a ambicí, schovávajícího se v hlubinách jeho duše.

A protože ona pro něj neznamená nic jiného a nic víc než malé povyražení, aby mu osladila jeho úsilí plný život, může Karel Laurids zinscenovat její svedení jako slavnostní představení. Dá novomanželské apartmá osvětlit dvěma sty svíček a k posteli nechá přinést dva stříbrné kbelíky s ledem a v nich Dom Pérignon spolu s mísami ústřic. On je sice nikdy neměl rád, ale naplňují ložnici zajímavou vůní hodící se k tomu, co se má stát, totiž že on, Karel Laurids Mahagon, sebere perličku a zase ji upustí, poněvadž pro něj je svět perel plný a tahleta neznamená vůbec nic zvláštního.

Z postele se na něj usmívá růžolící Amálie s vlahýma očima. Přibrala a má plné tvary. On jí dal obléknout žlutý kankánový trikot, z jakého udělala módu velká diva Dagmar Andersenova, a Amálie v něm vypadá kouzelně. Podobá se tomu, co je: plod, který teď Karel Laurids utrhne. On je ve vědomě nonšalantním obleku a pod tímhle nenuceným povrchem se skrývají pečlivé přípravy. Umyl se, potřel se v podpaží kolínskou vodou, namazal si zuby zubním práškem a dal si namanikúrovat nehty a oholit vousy, které ve vší své útlosti bohužel stále připomínají, že ještě nepřestál pubertu. Vůbec se na tuhle soulož nachystal, jako se chirurg připravuje na obtížnou operaci, a ani na okamžik mu nesvitlo, že všechny ty přípravy jsou jen jedním velkým pokusem, jak mezi sebou a dívkou, usmívající se na něj z postele, vytvořit odstup.

Je 15. června. V ten den se někdy před sedmi sty lety z nebe snesla Dánská vlajka a nic by se nemělo pokazit. Přesto Karel Laurids cítí, když jde k posteli, že zájem o tuhle holku mu pořád vězí jen v očích a nechce se rozšířit do zbytku těla, že poprvé v životě je zcela a úplně impotentní.

Té jarní noci mezi dvěma sty svíčkami, kbelíky s ledem na šampaňské, vůní ústřic a ostatními symboly neodolatelné maskulinní potence zasáhla Karla Lauridse láska. Bylo to hotové ve chvíli, kdy vynesl Amálii do gondoly, položil ji na chaise longue a sklonil se k ní. Vtom ona otevřela oči a poznala v něm jednoho z mladých mužů, kteří na ni celý život volali z ráje v jejím nitru. Pak odmítavě otočila hlavu a zavřela oči a bezprostředně po prvním pocitu štěstí, než ztratila vědomí, si na okamžik stačila pomyslet asi tolik, že no, tak konečně je tu, ale dal si opravdu na čas a já teď vlastně nevím, jestli se mi chce s ním mluvit, snad až někdy jindy, a omdlela. Ale Karel Laurids pochytil všechno, obdiv, na který byl zvyklý, i koketérii, s jakou se nikdy předtím nesetkal. Ta jím otřásla o to víc, že ji tu našel u lidské bytosti, jež byla jednou nohou v hrobě. Jak se jí snažil probudit k životu ještě několika kapkami koňaku a balon pořád stoupal k zapadajícímu slunci, spadl Karel Laurids do propasti mezi jejím zbožňováním a odmítáním.

Když Amálie nejprve otevřela oči a poznala muže svého života, a potom se zase vrátila do svých mdlob, jen tak jako aby řekla, že já vlastně nemám čas, teď zrovna to nejde, v té chvilce se Karel Laurids poprvé setkal u ženy s odporem. Na Temném vršku a později v Kodani se naučil, že ženy se stejně jako ostatní lidé dají používat jako nástroje, poněvadž se řídí hodnotami, jež žádnou hodnotu nemají, a tudíž hledají člověka, kterému nic není svaté. Takovým člověkem on vždy byl, dokud teď neviděl Amálii, jak odmítavě vrtí hlavou. Dalším vysvětlením, proč se zamiloval, je to, že se v Amálii poprvé setkal s člověkem stejně tak bezohledně egoistickým jako on sám, a třetím vysvětlením je, že ona mu od chvíle, kdy si poprvé pohlédli do očí, dávala najevo lásku, ve které byla i zloba. Existuje i čtvrté a páté a šesté vysvětlení, ale žádné z nich to neobjasní tak jako skutečná posloupnost událostí. Karel Laurids docházel do novomanželského apartmá každý den a Amálie byla pořád zdravější. Už nedával rozsvěcet svíčky a po nějaké době už ani nenechával přinášet šampaňské, jelikož zjistil, že alkohol nemá na jeho potenci vůbec žádný vliv. Škádlivě a blahosklonně s Amálií konverzoval o její minulosti, ale nikdy neposlouchal její odpovědi, protože upíral pozornost do svého vlastního nitra. Poslal zdravotní sestru a noční ošetřovatelku ven, hodil svoje žluté rukavice a španělku na židli, díval se na Amáliiny pohybující se rty a číhal jako tygr na svou touhu. Ale ta se nikdy nedostavila. Každý den odcházel z hotelu s nepořízenou a s předstíraným veselím. Pohupoval hůlkou, snažil se užívat si léta, zdravil kolemjdoucí známé, pískal si melodii z varieté nebo myslel na své obchody, cokoli, prostě něco, aby se vyhnul tomu, na co stejně vždycky došlo, totiž že upadl do nekonečných monologů určených Amálii Teanderové. Jeho fantazie se pokaždé řídily nějakým určitým vzorcem. Představoval si, jak ji posílá pryč, jak jí povídá: tak padej, ty moje malá pičko, taťka všechno zaplatil a teď máš deset minut, slovem a písmem deset minut, abys odsud odešla, a co se mě osobně týče, tak já mizím, protože mám fofr, svět čeká a já musím dál, já nemám kdy marnit čas s takovou malou jeptiškou jako ty, která mě nikdy nerajcovala, pro mě je svět plnej žen, a potom si Karel Laurids představoval, jak rázně odchází a ani se neohlédne. Ale tenhle monolog se vždy převrstvil dalším, kdy dodal, že kdybys někdy byla bez peněz, poklade, kdybys neměla na tramvaj nebos dostala chuť na kousek sportovního dortu v La Glace, tak přijď za taťkou do kanceláře, poněvadž peníze my máme, jen se klidně zastav, a Karel Laurids si představoval, jak jí i její rodině pomáhá a jak spolu jdou vedle sebe lesem, a najednou zůstanou stát a ona se na něj podívá se slzami v očích, a tady, přesně na tomhle místě se jeho fantazie vždycky zastavila, protože si nedokázal představit, jaké by to bylo ji políbit. Pokaždé zjistil, že jde a nevnímá kam, a je na cestě k Amageru, jde po Dlouhém nábřeží nebo se ocitl ve Frederiksbergu, daleko od své kanceláře v Růžovém dvoře, kde ho čekají, a že po krk vězí ve svém zoufalém a arciromantickém blouznění, které bylo jako opojení, dokud trvalo, ale potom měl strašnou kocovinu z toho, jak byl sám ze sebe znechucený.

Jednou ráno ho Amálie přijala kompletně oblečená. Kuchaře, profesora, noční ošetřovatelku a zdravotní sestru poslala pryč a jemu řekla, že to bylo zajímavé a ráda ho poznala, ale že už musí jít. Řekla to s výrazem královny a chladně dodala, že si není jistá, zdali si jako opravdová dáma může dovolit být s ním sama v cizím hotelovém pokoji. Karel Laurids se oknem za ní podíval ven. Záclony byly roztažené a francouzskými dveřmi dovnitř dopadalo bílé a horké sluneční světlo a naplňovalo místnost dusivým teplem a falešným pocitem, že je neděle. Z ulice sem doléhal vzdálený rámus koňských kopyt a okovaných kol na dlažebních kostkách a auta startovaného klikou, a on v náhlé nezkrotné radosti z odstupu, který ona mezi nimi vytvořila, udělal první krok směrem k ní. Setkali se napůl cesty. Jemu se napoprvé povedlo stáhnout z ní kabát. Napodruhé z ní strhnul šaty, sukni a spodničku, ale pak přišlo nedobrovolné komické pozastavení. Neměla sice žádný korzet, ale kankánový trikot, který jí sám koupil v Magasin du Nord. Stál menší jmění, byl z hedvábné látky, na dotyk tenké jako pavučina, ale nemohl ho roztrhnout. Setkal se s jejím pohledem. Tmavé kadeře jí ve slunci svítily a zpod přivřených očních víček se na něj dívala tak posměšně, že ze strachu, aby nepřestali, mu mozkem prošlehl rudý záblesk šílenství, a rozerval jí trikot odshora dolů. Ona ho prudce kousla do ramene, aby se nerozběsnil, a potom jeden druhého stáhli do postele a sykali na sebe drobné zlomyslnosti. Ona ho dráždila a v těch pravých okamžicích říkala ne a jo, aby nepolevoval.

Zpátky do skutečnosti se vrátili, až když někdo zaplakal, a jim došlo, že to pořád vzlykají oni sami. Karel Laurids zůstal ležet jen chvíli. Pak ze sebe otupělost a prázdnotu setřásl. Plný triumfálního klidu vstal, oblékl se, uvázal si motýlka, učesal se, vzal si klobouk a rukavice, vyšel z pokoje a ani jednou se na Amálii nepodíval. V recepci zaplatil účet - jakými penězi, k tomu se ještě vrátíme - a vyšel ven na ulici. Pískal si, odcházel od hotelu a v zaprášeném letním teple pochopil a vysvětloval si narušení svého života v posledních týdnech jako důsledek mírného biologického neklidu, jako následek chemických změn, jako výsledek, řekl sám sobě na rovinu, zadržovaného chtíče. Ve své posedlosti tou divnou Popelkou, tím kouskem libového masa, zanedbával svůj milostný život. Proto byl neposedný, ztratil svůj bystrý úsudek a v krvi se mu nahromadily sexuální látky - tady si nejasně vzpomněl na jakýsi článek, co o tom tématu četl - a tím trpěla jeho myšlenková činnost. Teď si však od těch zlých šťáv ulevil a je zase sám sebou, volný, nezávislý a potentní, minulost je za ním a před ním čeká budoucnost, teď od té pěnkavičky odešel naposled, ani jí nedal sbohem, a nedal jí ani pusu. Dostala co proto, dostala kolik potřebovala toho na čtyři písmena, co začíná na “p”, měli spolu takovou nevyřešenou záležitost a teď je konec, on musí dál, a vesele a drze se usmál na dvě kolemjdoucí služky. Je přirozeně vždy vítaná, kdyby neměla peníze, říkal si pro sebe, to nebude žádný problém, vždycky za ním může s tou správnou pokorou přijít do kanceláře a dostane trochu prašulí, on není z těch, kdo by nechali na holičkách starou vášeň, do prdele, vždyť on dá jí i její rodině. Rozhodí velkoryse rukama, až bude před ním stát s těma tmavýma očima plnýma slz, na, tumáš, dítě, řekl Karel Laurids a rozhodil rukama, a až tehdy si uvědomil, že jde ven z města po Vesterbroské ulici, mluví nahlas sám se sebou a rozhazuje rukama, lidé postávají ve skupinkách a dívají se za ním a on sešel z cesty a neví, kudy jde, a jeho vědomí je plné obrazů Amálie a on se touhou po ní dusí. Opravdu se zkoušel ovládnout, celou cestu k městu přesvědčoval sám sebe, že zahne k Růžovému dvoru a za žádných okolností nepůjde dál k Novému královskému náměstí, a zároveň věděl, že se na sebe nemůže spolehnout. Na téhle procházce, která trvala možná tři čtvrti hodiny, poznal Karel Laurids, že podstata lásky ve stejně vysoké míře jako v přítomnosti milované spočívá i v její nepřítomnosti, a svoje marné pokusy opanovat se vnímal jako fyzickou bolest, jež mu vhání slzy do očí, a on přemýšlí, jestli nezačíná šílet.

Poslední kus cesty přemýšlel o vraždě. Šel hlavní třídou prostovlasý, protože si ani nevšiml, že ztratil klobouk, a představoval si, jak Amálii dá ruce kolem krku a vymáčkne z ní život, aby měl pokoj. Ale tuhle fantazii hned vystřídala jiná, v níž ji ujišťoval svou láskou, a tu zase vystřídal obraz třetí, v němž jí předčítal z francouzského románu ve scenérii, která se mu z hlavy vytratila, poněvadž se snažil vzpomenout, jaké to bylo milovat se s ní. Když v d’Angleterre utíkal do schodů, uvědomil si, že si nepamatuje, jak vypadá nahá.

Předvídal všechny možné výsledky jejich znovushledání, a proto nebyl tak docela hned schopen pochopit, že pokoj je prázdný. V uších mu ještě zněly nesčetné vymyšlené rozhovory, co ve své fantazii dávno dokončil, a musel metodicky prohledat pokoje a skříně v celém apartmá, než mu došlo, že je pryč. Zůstala po ní jen cedulka, tuhá bílá kartička, kterou položila pod polštář. To si dovolila, protože věděla, že on nejenže se vrátí, ale bude po ní všude hledat stopy. Písmo na kartičce bylo naivní a nafoukané zároveň. Jedním z ocelových per hotelu tam napsala: “Už Vás nikdy nechci vidět. Nehledejte mě, zvlášť ne v ulici Dánské vlajky číslo 17.”

Týden nato se vzali.

Organizace svatby nesla pečeť Karla Lauridse, který se se vší svou pružnou efektivitou postaral, že přinejmenším rámec byl navzdory krátké době příprav v pořádku. Jestliže přesto hrozilo, že se to celé každým okamžikem zvrtne, tak ne proto, že by se neudělalo vše, co se prakticky udělat dalo. Karel Laurids sehnal všechny papíry včetně nutného svolení od Christoffera Ludwiga, protože Amálie byla tak mladá, jak byla, dal rozeslat pozvánky všem letmým známostem ze svého letu balonem, uvědomil deníky, aby sňatek zafungoval i jako reklamní ofenzíva jeho obchodní činnosti, objednal svatební obřad, pozval Christoffera Ludwiga, Amáliiny sestry a Gummu a sehnal drožku, do které se vešla její trojkolka, domluvil květinová aranžmá v kostele a do nejmenšího detailu zorganizoval i následující oslavu. I tak to div nedopadlo špatně, a mně to připadá jako náhoda, že z té svatby vůbec něco bylo, protože Amálie dopoledne před obřadem několikrát změnila rozhodnutí a poslala jednu ze sester, jež jí pomáhaly s převlékáním, ke Karlu Lauridsovi s lístkem, že tohle já vážně nemůžu, to je moc důležitá věc na to, abych se rozhodla tak rychle, a co ty vlastně seš jinýho než zvíře, Karle, s tou svou minulostí, o kterýs mi nikdy nic nepověděl, ne, to já fakt nemůžu, Myšáku, musíme to odložit!

Ze svého pokoje v Hotelu Royal, kam se přestěhoval, aby se zbavil vzpomínek na svou slabost, vázajících se k d’Angleterre, jel Karel Laurids to dopoledne šestkrát do ulice Dánské vlajky. Pokaždé, když tam dorazil, si Amálie broukala a byla spokojená. Sotva se ale vrátil do hotelu, přišel další lístek a on zase jel zpátky, a Amálie mu řekla, že samozřejmě se nic neděje, Šmudlo, Lauridsku, ty Amáliin medoušku, to víš, že tě miluju, a Karlu Lauridsovi se začaly třást ruce jako v balonu, když ho jeho zamilovanost zasáhla jako srdeční záchvat.

Hádat se nepřestali ani v kostele. U oltáře Amálie řekla “ano” jen váhavě, a když měli procházet kostelem, porafali se tak, že bylo nutné obřad na chvíli přerušit. Novomanželé odešli do pokojíku za sakristií. Tam Amálie řekla, že se rozhodla, že se chce rozvést. Nato krátce a brutálně souložili vestoje, opření o nabílenou zeď. Pak kráčeli kostelem při dvojsmyslném svatebním pochodu, červenali se a byli šťastní jako veselé děti.

Oslava se konala o svatojanské noci s výhledem na Tivoli, v Restaurantu Nimb a jeho záplavě zrcadel a falešného pozlátka, která svým bezmezným nevkusem přesně odpovídala snům parvenuů 20. let o tom, jak se ukazuje klasa. Mezi sto šedesáti hosty tak byly i dvě profesionální učitelky zvyků a mravů horních vrstev, jež Karel Laurids najal v rámci řady svých pokusů najít formu styků pro něj co možná nejziskovější. S výjimkou těchhle dvou dam - ty jediné po celý večer zachovávaly dobrý tón, a proto nakonec hovořily jen spolu - šlo o akci veskrze frivolní. O zábavu se starali tři zpěvačky a pianista z podniku Nad stájí v Charlottenlundu. Tohle kvarteto bavilo hosty před jídlem i po něm a jejich písně a tance vnesly do lokálů restaurantu zápach stájí, jaký se hodil většině hostů, pro něž rádoby duchaplná konverzace á la Emma Gadová byla obtížná či nemožná. Menu o dvanácti chodech sestavili francouzští kuchaři Karla Lauridse z balonu. Skládalo se z proslulých pokrmů z devatenáctého století, komponovaných ve stejné době jako nezapomenutelné pařížské vaudevilly, jimž se taky podobaly tím, že sestávaly z tenké appetitlich vrstvy nahoře a vlahé sprostoty vespod. Jako předkrm bylo Afroditino pyré a po něm následovala Sirénina ramínka a Casanovovy ledvinky a celý telecí hřbet á la Eros a Probodnutá srdce a Cul de Canard Reine de Saba a mnohé další chody, které jsem zapomněl, až na poslední kousky sladkého, což byly Venušiny bradavky á la Maxim. K tomu bylo jako obvykle šampaňské, od začátku do konce pořád jenom šampaňské, a potom hojnost sauterne tak sladkého, že samo od sebe lezlo ze sklenky ven.

Zábavu a menu sestavil Karel Laurids pro své hosty. Rozmařilost ho zajímala pouze jako nástroj, on sám nebyl frivolní. Ve společnosti nikdy nevyprávěl sprosťačinky a nikdy se nesmál sprosťačinkám ostatních, pro něj byla erotika něco soukromého a tichého. Společensky jí jako teď využíval, protože věděl, že tak vychází vstříc potřebám svých hostů. Jednou z pravd o povaze Karla Lauridse i v jeho svatební den je, že má v sobě jakýsi mentální teploměr, kterým střízlivě a neustále měří teplotu svého okolí. Kromě toho se téměř veškeré jeho soustředění sbíhalo do neviditelné struny, pojící ho s Amálií. Zdánlivě byli uvolnění a hosté o nich později mluvili jako o dokonalém hostitelském páru. Amálie se smála a všechny okouzlila a Karel Laurids jim tak imponoval a šířil kolem sebe pocit bezpečí, že si nikdo nevzpomněl, že mu pořád je teprve devatenáct let. Ale pod povrchem té bezstarostné pohody střežili jeden druhého jako dva dravci, prostorem mezi nimi se táhl provaz, napnutý jako struna v klavíru, a držel je pohromadě. Když se Amálie zasmála jako stříbrný zvonek, předklonila se a položila ruku na nějaké oprýmkované rameno, nebo když si Karel Laurids zapálil cigaretu zasazenou do dlouhé a provokativní špičky, bylo to jen drobné a brutální cukání za neviditelný ocelový drát, který je poutal k sobě.

Oslava se vydařila skvostně. Odvíjela se přibližně stejně jako svatojanský oheň na trávníku v Tivoli, na který hosté měli výhled: hned se rozhořela, prudce vzplála, dosáhla rudého vyvrcholení a potom dohořívala a žhnula, dokud nezhasla v proudech šampaňského. Za sebou pak měla průběh, jaký si Karel Laurids přál a částečně ho plánoval, a tudíž odpovídá našemu i dobovému snu o nadbytku v Kodani 20. let. Rada proslovů byla nekonečná a pokračovala po celou dobu, i když už nikdo neposlouchal a všichni tančili, zhusta pili nebo na sebe křičeli ve snaze přehlušit jazzový orchestr. Ten vystřídal kvarteto z podniku Nad stájí, rozpadnuvší se poté, co všechny tři zpěvačky zmizely se třemi hosty v postranních budoárech restaurantu. Ty Karel Laurids najal taky, a moc dobře se hodily. V jednu chvíli jakási mladá herečka shodila korzet a tančila bosá na stole a ještě později nejprve ony dvě učitelky dobrého vkusu a pak spisovatel Johannes V. Jensen v pohoršení odešli, protože toho prasáctví nechtěli být účastni. Tím přinejmenším onen velký spisovatel měl na mysli to, že nešťastnou náhodou zaslechl, jak se stájový pianista nahlas chlubí, kolika prdelí on si za takový běžný den užije: víc než záchodový sedátko v tyhle restauraci za průměrnou sobotu. To Jensena tak znechutilo, že musel odejít, avšak nejdřív se ze svého zhnusení vykřičel na to, co z oslavy zbývalo. Tou dobou už jen Amálie a Karel Laurids byli dost střízliví, aby ho slyšeli, a ti mysleli, že si dělá legraci.

Ti dva skoro nic nepili, a i kdyby pili, asi by se stejně neopili. Navzdory doutníkovému kouři, hudbě a hlučné konverzaci viděli všechno neobvykle ostře a jasně. Amálie tak jasně vnímala mimo jiné proto, že si stále ještě myslela, že je mrtvá. Říct to takhle, to možná je přehnané, ale nebylo by ani správné tvrdit, že věděla, že je naživu. Nejvíc se možná přiblížím pravdě, když řeknu, že byla přesvědčená, že bídnou skutečnost teď konečně nahradily sny, co se jí odmalička zdály. Proto byla tak bezstarostná. Nedotčeně se smála neohrabanému tlachání mužů a s roztržitou veselostí unikala zvědavosti, obdivu a závisti žen, poněvadž vlastně ani nevěřila, že existují. Měla pocit, jako by se jí zhmotňovaly v zorném poli tak krátce, že si ani nestačí zapamatovat, jak se jmenují. Potom se rozplynuly v oblaku mlhy, za kterým se jí jako jediná realita neustále zjevoval Karel Laurids, a dokonce i on, Karel Laurids Mahagon, jí připadal trošičku neskutečný.

Amáliina lehká roztržitost brala Karlu Lauridsovi chuť k jídlu, zužovala mu svět, takže viděl jen ji, a naplňovala ho nezkrotným, dětinským, bezohledným zoufalstvím, ve kterém se v jednu chvíli během večera, kdy stáli proti sobě v jednom ze širokých okenních výklenků, k ní předklonil, a úsečně, jako kdyby vydával rozkaz, řekl: miluju tě. Tehdy Karel Laurids vyřkl tahle slova poprvé v životě a nepochybně by si i on, i cynik Karel Laurids Mahagon, býval přál vhodnou odpověď. Ale Amálii monumentální charakter okamžiku nedošel. S našpulenou pusou a blazeované spuštěnými víčky řekla: přines mi sklenici šampusu, Myšáku.

Z restaurace odešli časně za svítání, kdy už oslava dohořela. U dveří zůstali chvíli stát a rozhlíželi se po té spoustě postav, co se válely po lokále, ležely na stolech nebo se o sebe opíraly v rozích. Karel Laurids spokojeně konstatoval, že nikdo by tu nebyl schopen házet za jejich drožkou rýži. Pak zhasnul velké stropní lustry a kolem hostů, kteří už nebyli s to je poznat, spolu sešli po schodech ven k čekajícímu vozu a odjeli.

Dům, kam se nastěhovali, patřil ke konkursní podstatě, kterou Karel Laurids převzal rok předtím. Byla to velká bílá vila se střechou z černě lakovaných cihel. Stála nad rybářskou vesnicí Skovshoved, přibližně napůl cesty mezi velkým domem královny vdovy Louisy a zámkem velkoobchodníka s kávou P. Carla Petersena.

Byl to velký dům a i v okolí nad Skovshoved vypadal mohutně, s balkony, umývárnami nádobí, garáží, bytem šoféra a šik asymetrickou zahradou. Navrhoval ho samozřejmě Meldahl, kdo jiný?

O zařízení rozhodoval Karel Laurids. Velký obývací pokoj s velkými arkýřovými okny a výhledem na ?resund, zvaný “Hellas”, byl holdem antickému Řecku, s dvěma velkými sloupy zdobenými hrozny a vinnými listy, vše z imitovaného mramoru, a s překypujícím štukovaným stropem, kde rostly řecké květiny z bílé sádry. Dalekou Čínu připomínala knihovna s černými policemi, s blanc de Chine, lakovanými skládacími dveřmi a jemným porcelánem, co si Karel Laurids tak či onak opatřil díky stykům s H. N. Andersenem a Východoasijskou společností. Jídelna, pořád ještě v přízemí, byla v maurském stylu, se zakřivenými oblouky malovanými na stěnách a mramorovou podlahou se stejným vzorem jako ve Lvím dvoře v Alhambře. V biliárovém salonu s dřevěnými obklady a mědiryty s loveckými motivy visely na stěnách pušky, ze kterých se nikdy nestřílelo, což všechno mělo připomínat anglické panské sídlo, a kuřácký salon se vázal ke starému Egyptu. Tyhle místnosti se předváděly a plnily se hosty při četných večírcích, jež Karel Laurids a Amálie pořádali. Jelikož existují fotografie, můžeme dnes rekonstruovat umístění každé drobné ozdůbečky. Dále vídali hosté ještě část prvního patra, ale to taky bylo všechno, víc nikdo nespatřil, dál než tam se nesmělo.

Dům se tedy stroze dělil na část viditelnou, o níž jsme se zmínili, a neviditelnou, což byly záchody, koupelny, kuchyně, pokojíky služebnictva, dlouhé chodby, prázdné dětské pokoje a to ze všeho nejneviditelnější: pracovny Karla Lauridse ve druhém patře. Sám si v nich i uklízel, protože tam nechtěl pustit ani pokojské.

Karel Laurids se takhle zařídil, aby vyšel vstříc vkusu horních vrstev, mezi nimiž se pohyboval. Ty tvořili lidé, kteří potřebovali velké místnosti zamýšlené k předvádění, kde byli obklopení drahocennostmi ze solidních kultur, jež jim připomínaly, že jejich život opravdu má náplň a dějiny jsou na jejich straně. Zároveň potřebovali, aby někdo, jako teď Karel Laurids, zavíral dveře před vším tím, co má co dělat s vařením, vyměšováním, hygienou, služebnictvem a úklidem. Všichni sice moc dobře věděli, že to tu je, protože jejich domovy byly zařízené stejně, ale nemluvili o tom, poněvadž uzavřeli onu nikdy nevyslovenou konvenci evropských horních vrstev o životě ve světě rozděleném na to, co viděli, a na to, co jako by neviděli.

Stejně jako dům sám měly viditelnou a neviditelnou část i ony přemnohé společenské akce, jejichž rámcem domov Amálie a Karla Lauridse byl. Ta viditelná se odehrávala v jídelně, obývacím pokoji, biliárovém salonu a kuřáckých pokojích a sestávala z čeho? Přemýšlel o tom někdo z čtenářů? Co bylo náplní slavností u všech těch šlechticů, důstojníků, vysoko postavených úředníků, zbohatlíků a známých umělců? Ne obchod, jak by možná člověk myslel, u těchhle lidí jsou práce a soukromý život od sebe ostře oddělené, poněvadž jak říkali: když jsme spolu, nebudeme mluvit o obchodu a uděláme si pohodu. Přesně o to taky ve viditelné části společností u Karla Lauridse šlo: o pohodu, o to navzájem se oťukat. Nad zelenou plstí karetních stolků, u koňaku a likérů a nad velkým Steinwayem se ti muži a ženy navzájem oťukávají a přehrávají labyrintické rituály měšťanské kultury, při nichž se jim nervy mají až do konečků rozechvět pocitem sounáležitosti a pochopení, že my tady, co jsme za vodou, my v každém případě stojíme při sobě. Venku, tam blikají světla Kodaně, a letos už stávkovali přístavní dělníci, zedničtí přidavači, dělnické odbory a námořníci, a to jen od června, kdy se Karel Laurids a Amálie brali, teď do konce července, kdy pořádají první večírek. A dál na severovýchodě, za mořem na druhé straně Švédska, kam oni přece taky odsud vidí, bolševici páchají krutosti a je tu právě přestálá válka a domácí politické poměry, kdy sociální demokracie je druhou největší stranou, a to všechno je strašné, no ale to je tam venku.

Kromě toho tu byla neviditelná součást večírků v neviditelné části domu, i když “neviditelný” možná není to pravé slovo, poněvadž všichni přece stejně vidí, co se tam děje: pánové i dámy se válejí na klozetech a blijí, protože žrali a chlastali jako prasata, muži ve fraku pronásledují služebné po chodbách, manželské páry, ve kterých se zpřeházeli manželé a manželky, se vytrácejí do prázdných dětských pokojů a v parku u altánu někdo zoufale pláče. Nic z toho není v Kodani žádná zvláštní podívaná, jejich společnosti nejsou zkažené a nemají nijak špatnou pověst. Naopak, stejně jako předtím i potom má Karel Laurids i teď kolem sebe auru solidnosti, tyhle společnosti jsou jen a pouze dobově typickým projevem snů některých částí dánských horních vrstev těsně po první světové válce. Pokud nás zajímá, co je na těch večírcích zvláštního, musíme se kouknout někam jinam. Chceme li vědět, proč byly jiné než tolik jiných společností podél Pobřežní silnice, musíme se podívat na řadu detailů, jež si tehdy uvědomuje nanejvýš jen málokdo. My jsme je mohli rekonstruovat, protože máme tolik popisů jejich domova, a já znám Karla Lauridse tak dobře, že vím, co hledat: jde samozřejmě opět o cynismus, o onu příšernou směs, kdy Karel Laurids dodržuje normy, konvence a pravidla hry, které zároveň jsou pro něj vzduch. On jako by nikdy nic nedělal, že by to skutečně vážně potřeboval, ale jen protože by se to mohlo vyplatit. Jako například řada drobných dráždivých prohřešků proti etiketě, jichž si je vědom jen on sám a my, ale v mysli jeho hostů zanechávají nejasný pocit trýzně a přispívají k vybudování mýtu kolem Karla Lauridse, který pořád poroste jako jeho balon až do onoho dne roku 1929, kdy najednou zmizí. Tyhle prohřešky proti stylu jsou opravdu drobounké, téměř neviditelné, například ta směs kultur v domě, i na tehdejší poměry asi hojná, jako kdyby Karel Laurids chtěl říct, že vy byste rádi kulturu, tak tady ji hergot máte: Helladu a Etrusky a Dálný východ a islám a starý Egypt, abyste si tu mohli připadat opravdu v bezpečí. A splachovací klozety jsou umístěné až moc těsně vedle pokojů. Kdykoli se otevřou dveře, nemůže člověk nevidět klozetové mísy, jež Karel Laurids dal pomalovat růžovými listy a namontovat na stupínek. To vše proto, aby vyšel vstříc některým nejasným Amáliiným přáním, jimž nikdy neporozumí, ale přesto se jimi řídí, poněvadž jeho city k Amálii jsou takové, jaké jsou. I Amáliina ložnice leží na opravdu hodně exponovaném místě a její dvojité dveře jsou zřídka zavřené. Zařízená je asi tak jako v Tisíci a jedné noci a stěny má vyzdobené indickými erotickými miniaturami, které se těžce tlučou s Raffaelovými anděly a sixtinskými madonami v přízemí, a to vše hosté vidí. Nebýt toho, že to jsou jen detaily v celku a že Karel Laurids je skvostný hostitel a Amálie skvostná hostitelka, museli by hosté spolknout nejedno hodně trpké sousto, nejen to, co jsem tu zmínil, ale i spoustu dalších maličkostí. No ale za daného stavu si nikdo kromě nás nic neuvědomí a nikoho ze zvaných, ani z těch, již k nim chodí často, nenapadne, že Karel Laurids je tu a tam jako hudebník, který zcela vědomě a se zájmem ohmatává nástroje jejich duší.

Láska k Amálii zaslepovala Karla Lauridse jen v jistých vymezených oblastech. Co se týče víceméně všech praktických okolností, tak viděl jasně, a proto od začátku věděl, že Amálie nebude schopná vést domácnost. Už týden poté, co se nastěhovali, zaměstnal ženu do domácnosti. Vybral si Afričanku, jež si říkala Gladys. Měla lesklou a hladkou pleť a pohybovala se tak lehce, že jen její oči prozrazovaly, že jí asi bude víc než půl století. Byla z Keni a sloužívala v domě lorda Delamerea a pak u baronky Blixenové, než s touhle později tak slavnou spisovatelkou přijela v roce 1915 do Dánska. Tady zůstala (a neptejte se mě proč, já mám starostí dost i bez toho, abych zkoumal, jak Gladys skončila u Pobřežní silnice) a teď ji Karel Laurids zaměstnal jako hospodyni. Jeho šedé oči si vůbec nevšímaly varování lidí, s nimiž se stýkal, ani řečí, kolik otravování člověk pořád se služebnictvem má a jak jsou černoši nespolehliví a čeho všeho se člověk nedočká. Nekoukal na Gladysinu směs dánštiny, angličtiny a jejího mateřského jazyka a viděl za ní jen její silnou vůli a neochvějnou autoritu. V den, kdy poprvé přišla do práce, svolal všechno služebnictvo v domě - tři zahradníky, šoféra, pokojské, komorné, dva číšníky, masérku, kuchaře a kuchyňské - do haly k velkému krbu. Bohaté známé Karla Lauridse by překvapilo, kdyby ho viděli a slyšeli při téhle příležitosti. Ono přívětivé, šarmantní a důvěru budící bylo pryč, to Karel Laurids v klidu a tichosti sbalil a odložil na polici. Pro obyvatele neviditelné části domu měl jiný tón, otcovský a nebezpečný zároveň, jakým kdysi mluvil na zaměstnance na Temném vršku. Řekl, že zaměstnal jsem tadyhle Gladys jako hospodyni. Víte, že mě máte ctít jako Pánaboha a moji choť máte milovat jako Matku Boží. A teď vám povím, že Gladys se budete bát jako generála. A jestli někdo má nějaké komentáře k tomu, že je černoška, tak může jít hned teď dolů k sobě do pokoje, přednést je svýmu prádelníku a pak si ho vynést ven ke vjezdu, a já dám zavolat drožku a ta ho odveze do prdele, poněvadž má padáka a potáhne odsud pryč.

Tehdy ani později nikdo žádné komentáře neměl.

Musím všechny varovat, aby si nemysleli, že snad na vystupování Karla Lauridse při té příležitosti bylo něco velkomyslného. Nic nenaznačuje, že měl nějaké zvláštní sympatie k cizincům, nějakou zvláštní potěchu z exotiky nebo že chtěl jít proti vládnoucímu názoru, že čím dál na jih od Alp člověk přijde, tím méně vyvinuté bytosti potká. On vystupoval bez předsudků z jednoho jediného a obvyklého důvodu: že by se to mohlo vyplatit. Se svým jistým čichem na své bližní vycítil u Gladys vlastnosti potřebné k tomu, aby dům jako ten jeho u Pobřežní silnice řídila rozhodně, efektivně, ekonomicky a diskrétně.

A tak se i stalo. Zakrátko se zdálo, jako by se dům a park udržovaly samy od sebe. Jen protože Karel Laurids trval na tom, že každých čtrnáct dní bude služebnictvu vyplácet mzdu osobně, si byl jistý, že je uvidí. Gladys uměla totiž tak efektivně respektovat a využívat předěl mezi viditelnými a neviditelnými částmi domu, že někdy i Amálie, která trávila hodně času doma, několik dní v řadě vídala ze služebnictva jen svou komornou, šoféra a číšníka, jenž jí podával jídlo.

Chtěl bych upozornit, že Amálie je první žena z okruhu osob, s nimiž jsme se tu setkali, která ve vlastním domově nepotřebuje naprosto nic dělat a nemusí v životě ani vůbec nic jiného. Pokouší nás to, abychom řekli, že to je poprvé, co narážíme na pojem volného času. Přesto by možná bylo těžké s určitostí říct, jestli Amáliin čas skutečně je volný, ale můžu povědět, co podnikala: to samé co její přítelkyně z Ordrupu a Charlottenlundu, co stejně jako ona bydlely v domech, které se uklízely samy a jídlo se tam zjevovalo samo od sebe, aniž bylo nutné na ně pomyslet. Chodily na hodiny kreslení a hudby a učily se, jak se nejkrásněji aranžují květiny do vázy. V létě jezdily na koni u Mattsona v Oboře a v zimě v jízdárně v Christiansborgu a pořád byly spolu. Když se nad tím zamyslíme blíž, nemůžeme podle mě říct, že jejich čas byl naplněn zaměstnáními pro volný čas. Sice nás to pokouší, abychom se rozčilovali, že co ony jsou jiného než snůška nóbl a rozmazlených cukrových panenek zabalených do vaty a bavlnky, když tou dobou v Kodani pořád ještě lidé umírají hladem na ulicích nebo v činžáku, kde Anna a Adonis několik let bydleli, ale to by nebylo spravedlivé. Všechny ty hodiny jezdectví, čajové dýchánky, květinové dekorace a výlety na dostihovou dráhu a k Fonnesbechovi bezpochyby sloužily několika důležitým cílům, z nichž ten nejdůležitější má co dělat s tím, že tyhle ženy měly určitý životní úkol: ukazovat okolnímu světu i sobě samým, co to vlastně je ženskost. V salonech, halách a síních, udržovaných v čistotě jinými, a ve světě, ve kterém se představa o ženskosti měnila prakticky každý den, bylo heroickým úkolem těchto měšťanek chodit do jakési celoživotní školy a učit se být opravdovými ženami. Vyhledáváním stejných jezdeckých škol a stejných obchodů jako dřívější generace majetných a vázáním stejných kytic, jaké vázal H. Ch. Andersen, se snažily zapřísahat novinové noticky o stále exorbitantnějších koupacích módách a fakt, že pořád víc žen kouřilo cigarety.

Amálie splynula s okruhem svých přítelkyň zdánlivě bez rozporů. Přijala tuhle podobu života, jako kdyby odjakživa byla její, a odlišovala se jedině lehkostí, s jakou všechno brala. Její přítelkyně byly ambiciózní. Přestože jmění jejich otců a manželů je povznesla nad jakýkoli normální všední život a jakoukoli ekonomickou nutnost, sotva jedna z nich nevláčela s sebou něco jako neviditelný cestovní kufr plný sžíravých, všestravujících ambic. Byly vychované s tím, že dělat kariéru v povolání není ženské, a tak všechny ty milostivé paní z velkých bílých domů ohnivě plály zaujetím pro rozvoj vlastní osobnosti, aby z nich něco bylo, aby po nich ve světě zůstala pečeť jejich i jejich rodiny. To většina z nás zná od sebe samých, já alespoň ano, ale u těchto žen z okolí Pobřežní silnice v Kodani 20. let má tenhle sen tragický rozměr. Nezřídka je dohnal za hranici normálního chování a ohledů na vlastní bezpečí a ony kvůli němu jely do Afriky a provozovaly předem zkrachovalé kávové farmy, přihlásily se do Súdánské misie nebo opustily muže a děti a jely do Paříže stát se spisovatelkami nebo sochařkami, a přece přes to všechno nedokázaly své nároky vůči sobě samým uspokojit.

Ale ne Amálie. Tomu se může člověk trošičku divit, jako v každém případě já, poněvadž jestli někdo má k takovým ambicím dispozice, tak Amálie, která trpěla po celé své mládí, aby dokázala svou jedinečnou cenu. Ale z toho či onoho důvodu byla v těch letech převelice spokojená. Cokoli podnikala, dělala to s úsměvem, vstřícností a laskavostí, avšak zároveň s onou lehkou roztržitostí, jež ji provázela od svatby a opouštěla ji jen v jistých a určitých souvislostech, ke kterým se vrátíme. Na fotografiích z těch let je nápadné, jak moc se podobá obrazům na stěnách svého domova. Má volné bílé šaty a rozevláté vlasy jako Raffaelovi andělé a její ruce se zdají chabé, trochu zakřiknuté, vůbec ne jako by dokázaly popadnout něco silou, a nejméně ze všeho onen drsný kus skutečnosti, jakým Karel Laurids asi byl. Fotografie jsou skoro vždy brané z profilu, jako kdyby se nikomu nechtěla postavit čelem. Vždy se snivýma očima hledí něčemu vstříc, jako anemické ženy na dobových dánských obrazech, malovaných na jihoevropských hřbitovech na pozadí pinií a náhrobních kamenů za odpolední, kdy dokonce i světlo jako by toužilo po něčem nedosažitelném.

Amálie v těch letech často byla duchem nepřítomná, ty fotografie nelžou, zasněná roztržitost byla obecným rysem její povahy. Za dlouhých odpolední, kdy dům byl jako opuštěný, dokázala sedět celé hodiny v zahradě. Za takových dní se jí vracely obrázky z dětství v Rudk?bingu a splývaly jí s jejím současným prostředím ve chvějivé potvrzení, že ona vždy byla vyvolenou a nakonec dostala za pravdu.

Když Karel Laurids přišel z práce, byla Amálie většinou doma. Nikdy ji ale nenašel hned. Musel chodit z pokoje do pokoje a hledat v bílém světle, které bez ohledu na roční dobu vždy v těch místnostech bylo díky velkým oknům, lehkým záclonám a blízkému moři. Normálně byl tak netrpělivý, jak ji chtěl vidět, že ze sebe serval svrchník, upustil hůl a pořád ještě v klobouku a střevících ji začal hledat a volal na ni a křičel taťkův pokládečku a kde je moje ženuška a kuk kuk hlasem ochraptělým netrpělivostí a navíc udýchaným, protože každičký den, když odcházel z kanceláře v Růžovém dvoře, se vždycky začal bát, že ho opustila. Na Pobřežní silnici z limuzíny ždímal, co se dalo, hnal se do schodů a až v domě se donutil zpomalit.

Vždycky ji nacházel na nečekaných místech, na podestě na schodech, někde ve výklenku, v pokoji, který býval uzavřený, nebo na lavičce ve vzdáleném koutě zahrady. Ona se na něj pokaždé podívala s lehkým úžasem, jako kdyby chtěla říct, že tak ty seš vážně tady, Karle, no to je ale legrační. Tohle přijetí se nikdy neminulo účinkem. Přestože to byl rituál, který se v tomhle období jejich manželství vracel jako bílé denní světlo a čas k jídlu, ani jedinkrát se nestalo, že by se Amálii nepodařilo ho svou zdánlivou lhostejností přibodnout k zemi. On zbrzděný zklamáním zůstal chvíli stát a nedokázal ji ani políbit na čelo, a když se znovu opanoval, ona už od něj odcházela a jen jakoby pro sebe si šeptala, že já jsem fakt trochu unavená, měla jsem hrozně dlouhej den. Karel Laurids šel za ní, ale netroufal si běžet, snad protože řekla, že mě fakt strašně bolí hlava, no ale vyprávěj mi, cos dneska zažil. On nemůže odpovědět, má sucho v puse z citů, které se na něj valí, a jde pomalu za ní. Ona je najednou pryč a pak se objeví za sloupem nebo v kuchyňském okénku, nebo volá z horního patra a pořád si mezi sebou a jím drží nějakou stěnu, květinové aranžmá nebo balustrádu. Za takových odpolední se podobají osamělým hercům při zkoušce scény s dostaveníčkem a tenhle obraz možná je část pravdy. Během toho krutého “kuk kuk” a “baf!” je Amálie najednou bdělá jako panter a na Karla Lauridse jde pořád větší zoufalství, dokud ji někde nedostihne. Pak zpravidla dojde k boji a jím pokaždé otřese zjištění, že manželčino křehké zdraví a neohrabané ruce jsou jen manýry, za nimiž se skrývá síla stejně velká jako jeho. Nějakou dobu, která Karlu Lauridsovi připadá nekonečně dlouhá, se potácejí po velkých pokojích, kde zrcadla zmnohonásobují jejich zápasnické chvaty a posílají je i do ostatních místností a poschodí v sérii odrážených obrazů. Ty jako by pohltily celý dům a jasně dokazují, že Karel Laurids nakonec Amálii roztrhá černé hedvábné spodní prádlo jedině proto, že ona v téhle fázi najednou je na jeho straně, sama ze sebe látku serve, pevně se do něj zakousne a oba se sesunou na podlahu a odkutálí se mimo zorný úhel zrcadel.

Úleva, kterou láska Karlu Lauridsovi poskytla, byla kratičká. Než přišel k sobě, Amálie vstala a urovnala si šaty nebo už zmizela. Musel ji hledat, a když ji našel, byla její tvář zase uzavřená, vzdálená a křehká. To ho naplnilo doběla žhnoucí, ale bezmocnou zuřivostí. Musel za ní nesměle chodit mezi záhony růží nebo s ní pít čaj a v duchu na sebe křičel, že před chvílí se hergot váleli po podlaze, před chvílí se neovládla a strhla ho k sobě, a teď, kde to do prdele všechno je, co zbylo z její nenasytnosti tady v zimní zahradě, když zase vypadá jako jeptiška a školačka a nechává ho samotného se vzpomínkami, a on se musí namáhat, aby jim vůbec věřil. Ty ho druhý den a další den znovu nutily tyhle scény svádění opakovat a připadal si při nich jako ve snu. Probouzel se z nich sám, roztažený na parketové podlaze s kalhotami kolem kotníků a okradený o pocit vlády nad životem, který si od rána až do toho choulostivého okamžiku uchovával.

Amálie mu nijak nepomohla. Zpočátku se ji nějakou dobu snažil přimět, aby se přiznala k vášni. To se mu nepodařilo. Nepřestala se ovládat, mluvila kolem dokola, vyhýbala se odpovědi a udělalo se jí špatně a řekla, že podle mě o něčem takovým fakt nemůžem mluvit, Karle, buď prosimtě tak hodnej a už s tim nezačínej. Něco jako odpověď se mu z ní povedlo dostat jen jedinkrát. To odpoledne se milovali na velkém odpočívadle na schodišti do prvního patra a Karel Laurids se probudil osamělejší než kdy jindy. Našel Amálii na pohovce, jak se mazlí se svým žlutohnědým chrtem Dodem s takovou něhou, že z toho žárlivostí začal vidět rudě. Neschopen se ovládnout odkopnul psa, vytáhl ji z pohovky a zařval na ni, že je ti jasný, že hekáš jako prase, když to děláme? Ona se nerozmýšlela ani na okamžik a vrazila mu pohlavek, který mu roztrhl levý bubínek a mrštil jím na křídlo. Pak z pokoje odešla a Karel Laurids zůstal stát a přiblble se usmíval, poněvadž ty slzy bolesti byly důkazem, že má pravdu.

Ale jeho triumf netrval dlouho, protože víckrát už se Amálie nezapomněla. Do budoucna byla vyzbrojená proti jeho přímým požadavkům i skrytým a nenadálým sprostotám, kterými se ji snažil přimět, aby mluvila o erotice.

V manželství s Amálií byl Karel Laurids poprvé doopravdy nucen k odkladům. Dřív zjišťoval, že vždycky může být po jeho, a to tady a teď a rovnou a hned. Protože svět byl moc pomalý a samá vyhýbavá námitka a moc se ovíjel flórem, mohl to mladý člověk jako on rozetnout, jít k věci a dostat přesně to, co chtěl. Tenhle poznatek u něj vedl k nebezpečné a impulzivní netrpělivosti. Když dostal hlad jindy než v době Gladysiných přesně na čas podávaných jídel, což se stávalo často, tak chtěl jíst, a to hned. Podle něj nemělo být nutné víc než lusknout prsty, aby přišel někdo, komu by řekl, že já bych si dal humra v majonéze, chřest na másle, jahody se smetanou nebo tu kaši s krájeným bůčkem, co jsem jídával jako dítě, přineste mi to, a musí to chutnat úplně stejně, jako když to dělala moje máma. Nebo najednou dostal chuť projet se na koni a chtěl, aby kůň stál osedlaný přede dveřmi za pět minut. Za pět minut, volal, i když koně byli ustájení u Mattsona, takže by trvalo nejméně dvě hodiny, než s nimi přijedou. Nebo si chtěl vyjet na jachtě, vytáhněte ji z kůlny a vystrojte ji, a já tam budu za čtvrt hodiny, říkal, přestože věděl, že to bude trvat mnohem déle. Po dvaceti minutách si to rozmyslel a úplně na to zapomněl, anebo přišel dolů na malé molo, co dal postavit u soukromé pláže u domu, a křičel co do prdele děláte, máte tu bolševickou schůzi, vod čeho si hergot myslíte, že tu ste zaměstnaný? Nedokázal čekat, jeho velkým objevem na Temném vršku bylo, že není žádný důvod nenatáhnout ruku a nevzít si hned, co člověk chce. A Amálie ho teď donutila k odříkání.

Některé dny ho vůbec nechtěla vidět a lehla si, že je nemocná. Dveře od ložnice měla zamčené, ani nesešla dolů na jídlo a nechala ho sedět samotného, nejdřív pěnícího zuřivostí a pak střídavě ustaraného o její zdraví a němého ponížením, až ho nakonec jakýsi vlčí neklid vypudil z domu. Po nějaké době se většinou ukázala, ale to se nezřídka tvářila jako rekonvalescentka s pytlíky ledu, slabým hlasem a umrlci bledostí, z jejíhož původu Karel Laurids podezříval pudrovátko. V takových obdobích se jí netroufal dotknout. Bál se, aby mu v rukou neumřela slabostí, které vlastně nevěřil, a zároveň se bál její síly, co v ní pořád cítil, i když ho skoro přiváděla k pláči, jak mu popisovala svoje utrpení a tvrdila, že umírá.

Ke konci těchto období erotického vyhladovění se Karlu Lauridsovi /.dálo, že kolem sebe vidí jen obrazy madon, náboženství, komorní hudbu, bezpohlavního chrta Doda, Amáliin bledý obličej a její odmítavé tělo pod zdravotním korzetem, který jindy než při těchto příležitostech nenosila. Tehdy míval pocit, že se svět kolem něj svírá jako souprava bezkrevných kulis.

V podobných chvílích si občas přál, aby mohl jít do bordelu, hledat útěchu v opojení nebo se obrátit na některou z dřívějších žen svého života. Ale to nebylo možné, ta cesta byla pro Karla Lauridse uzavřená. Od oné chvíle v balonu, kdy Amálie od něj odvrátila tvář, neměl pokoj dokonce ani ve snech. Každá erotická fantazie se mu hned převrstvila Amáliiným obrazem, a nejhorší to bylo v obdobích, kdy si ho nepustila k tělu.

V takových okamžicích na něj přicházela žárlivost a jemu i nám v krátkých ohavných záblescích dokazovala, že v životě i v jeho mysli jsou detaily, které nemáme pod kontrolou. Bál se, že si ho drží od těla, protože si našla milence, a týdny ji dával sledovat čtyřmi dobře oděnými a diskrétními pány, jinak zaměstnanými u něj v podniku, kde měli na starost obtížné inkasní záležitosti. Jejich zprávy prozradily jen to, že jediným mužem v Amáliině životě je on, což svým způsobem bylo to nejhorší, poněvadž teď neexistoval žádný milenec, kterého by mohl zabít, a zaměřil svou chorobnou podezřívavost na Amáliin duševní život. Sní o jiných než o mně, žije ve fantaskním světě bezejmenných výstředností, říkal si, a vrtal potajmu dírky do její ložnice, aby mohl špehovat její obličej, když spala, a pokud možno zachytit útržky toho, co řekne ze spaní. Viděl jen její hladký obličej madony a slyšel jen její pravidelný pomalý dech, a zlostí a touhou skřípal zuby, když si vzpomněl, jak rychle a žádostivě dýchala, když byli spolu.

Když vyvrtal dírku do dveří od její koupelny a mohl ji šmírovat nahou, nikdy neměl k šílenství blíž. Věděl, že podle tehdejšího veřejného názoru v horních vrstvách ženy víceméně neměly pohlavní pud. On si tuhle vědeckou pravdu do té doby katalogizoval jen jako další příklad z onoho hnoje mylných smyšlenek a žvástů, na kterém spočívá společnost, a on si díky němu tak snadno prorazil cestu vpřed. S okem na dírce teď o tom tvrzení začal znovu uvažovat. S očima přilepenýma na Amálii, jak si po nahém těle přejíždí velkou mycí houbou, začal pochybovat o své minulosti. Zoufale přehodnocoval erotické zkušenosti svého života od zakázaných souloží s Miss Clarizzou na bílém křídle až po osamělá probuzení na parketových podlahách a říkal si, že třeba se těm ženskejm nikdy nechtělo, možná to dělaly kvůli mně a líbilo se jim to mnohem míň než mně a teďka se meje mezi nohama, a to už na něj bylo moc a musel se otočit.

Pak se k němu Amálie bez varování vrátila. Přišlo to jako nenadálý žhavý výbuch, a potom mohli skončit kdekoli. Karel Laurids jí odpustil, na vše zapomněl a byl plný bouřlivého štěstí, jež většinou vystřídala jistá povýšenost a pocit, že zase je nezávislý a nad věcí. Někdy v tomhle stavu stejně jako v době před svatbou fantazíroval, že ji opustí, a tyhle fantazie mu vydržely několik dní, dokud ho zase neodmítla a on se znovu nesesypal do své bezedné závislosti na ní.

Je důležité, abychom Karla Lauridse vylíčili nejenom jako soukromou osobu, ale taky jako obchodníka. To však je obtížné, poněvadž když přišla řeč na obchody, byl celý život převelice skoupý na slovo. A když konečně něco řekl, přirozeně se na to vzpomínalo jako na důvtipnost a bonmot, který se vyprávěl dál, ale mně tyhle průpovídky připadají mlhavé jako odpovědi v orákulu. Jako například tenkrát, kdy ministr zemědělství Madsen Mygdahl a spisovatel Johannes V. Jensen, oba častí hosté u Karla Lauridse, jako už tolikrát předtím vychvalovali volnou soutěž a Staré dobré časy současně. Navzájem se ujišťovali, že dánskému zemědělství se vede tak dobře, jak se mu vede, protože mu nikdy nepomáhal stát, a muselo se naučit bojovat, mlátit kolem sebe na všechny strany a stát na vlastních nohou pevně usazených ve Starých dobrých časech, které už pomalu jsou pryč. Tady v rozhovoru nastala krátká odmlka, protože oběma nalévali do sklenice šampaňské, a tu je Karel Laurids vezme kolem ramen a povídá pánové, o Staré dobré časy si nemusíte dělat starosti, ty začneme vyrábět znovu, jen co bude dost velká poptávka. Na tuhle větu se vzpomínalo stejně jako na spoustu dalších jeho poznámek. Pak se několikrát objevila ve spisovatelském díle Johannese V. Jensena spolu s dalšími zlatými pravdami o vědě a ekonomii, ale jasná není, na to myslím budu muset upozornit. O pohledu Karla Lauridse na obchody se z ní nedá vyvodit nic.

V kancelářích v Růžovém dvoře, kde otevřel svůj první podnik, byly ve dveřích zasazené tabule z matovaného skla. Ty stíraly všechny obrysy a znemožňovaly nezasvěceným, aby se podívali, co se tam děje, a brání v tom i nám. Já ale přesto dokážu tu roušku poodhrnout, aby něco prosáklo a prosvitlo ven. To jistě je mou umíněností, o čemž bych se tu možná neměl zmiňovat, poněvadž ta se tohoto líčení týká jen do té míry, že následující bych nemohl psát, kdybych neměl pocit, že ty kouřové clony nesmějí zadusit mou touhu po pravdě a Karlu Lauridsovi se nesmí podařit zůstat nepochopitelným. Ve světle dějin jsme všichni lidmi, přinejmenším většina z nás. Proto jsem se nespokojil s anekdotami ze soukromého života, ale pospojoval jsem i skoro smazané a důkladně skryté stopy po Karlu Lauridsovi Mahagonoví a jeho obchodech.

Ty, pokud já do toho vidím, spolu nijak nesouvisí. Zdá se, že Karel Laurids vždy pracoval nějakou dobu v jednom oboru, načež z něj naprosto, úplně a beze stopy odešel a po nějaké době se objevil v jiném odvětví. Nejsem si zcela jistý, ale myslím si, že jeho prvním podnikem bylo něco jako poradenská firma. Té, stejně jako tolikému jinému v jeho životě, nic nepředchází. Zničehonic a bez nějakého viditelného počátku si otevřel prostory v Růžovém dvoře. Na ceduli z matovaného skla stálo: “Karel Laurids Mahagon. Import - Export”. V předkanceláři seděla sekretářka a v další kanceláři Adolf Hanemann. Byl to dánský právník, což znamená, že neměl státní zkoušku, ale jen přezkoušením ukončené kratší vzdělání. Jeho přítomnost byla dalším příkladem, že formality pro Karla Lauridse nikdy neměly význam. Hned pochopil, že Hanemann je právnická vychytralost sama a zároveň není zatížený obecnými představami o právu a neprávu. Vše, co vím o tom, co se v prvních letech v kancelářích v Růžovém dvoře dělo, mám od Hanemanna, a ten byl ochotný mluvit díky tomu, jak se to všechno skončilo.

Po dvou letech Hanemann znenadání jednou ráno našel kancelář zavřenou. Karel Laurids nesnesl, když se na něj někdo obracel soukromě, a tak šel Hanemann domů. Druhý den ráno přišel znovu a dveře zase byly zamčené. Poslal tedy Karlu Lauridsovi dopis, v němž žádal svou pohledávku plus kompenzaci. Žádná odpověď nepřišla, a tak poslal další dopis. Na ten obdržel stručnou odpověď. Na zadní stranu jedné ze svých vizitek Karel Laurids napsal, že já pokládám naše styky za zcela ukončené. Potom ho Hanemann vyhledal. Jel tramvají do Charlottenlundu, došel pěšky k domu a zazvonil. Otevřel sám Karel Laurids, a Hanemann stojící na bílém mramorovém schodišti šel rovnou k věci. S přátelským úsměvem mu řekl, že si schoval nemálo papírů, o kterých je nutno říct, že podle něj jako právníka jsou hodně kompromitující. V tom, že je předá policii, mu může zabránit jedině to, že mu Karel Laurids podá vysvětlení a vyplatí mu jeho pohledávku a navíc kompenzaci, a to okamžitě a hned teď. Karel Laurids měl ruce za zády, pohupoval se na špičkách a nepřítomně pozoroval zlaté rybičky v jezírku. Pak řekl, že ty mi vyhrožuješ?, a když Hanemann začal odpovídat, vrazil mu Karel Laurids do otevřené pusy velký mosazný boxer. Hanemann sletěl ze schodů a upadl do celoživotního strachu z Karla Lauridse. Ten strach mu nedovolil na policii jít. Když jsem s ním dělal rozhovor a on seděl naproti mně a vyprávěl o Karlu Lauridsovi, zdálo se, že ten strach nezeslábl ani těmi padesáti roky, co uběhly od onoho odpoledne, kdy u Pobřežní silnice viděl svého zaměstnavatele naposled. Ale jako v případě tolika dalších, kteří Karla Lauridse znali, se jeho strach mísil s obdivem. Skoro s úctou v hlase mi vyprávěl, jak se Karel Laurids díval do očí svým klientům, jimiž byli vynálezci. Ukazuje se totiž, že jeho podnik zprostředkovával styky mezi vynálezci a investory. Podle Hanemanna žilo tou dobou v Kodani hodně planoucích duší, uchvácených myšlenkou technického rozvoje. Karel Laurids je spojoval se zámožnými státními úředníky a grosisty, kteří chtěli investovat do budoucnosti, a v Růžovém dvoře se pro takové kontakty sepisovaly vhodné smlouvy. V kancelářích Karla Lauridse se v těch letech potkávaly ty nejnezkrotnější naděje v budoucnost a lze se domnívat, že právě tím se on zabýval. Člověka sotva může nenapadnout, že asi pociťoval jisté uspokojení, když denně sedával proti lidem, jejichž evangeliem bylo, že to, co přijde, bude mnohem lepší a v každém případě ziskovější než to, co bylo dřív.

Pokud takhle cítil, tak to nicméně skrýval. Hanemann si alespoň nepamatuje, že by Karel Laurids projevil na svou práci nějaký názor. Podle Hanemanna dával jeho zaměstnavatel najevo jen prazvláštně vášnivé soustředění a ze všeho nejlépe si Hanemann pamatuje, že Karel Laurids vždy hleděl svým klientům do očí. Nikdy se proboha nepodíval na předmět samotný, řekl mi Hanemann, na ty vynálezy se nikdy nekoukal.

Je důvod se domnívat, že Karel Laurids neměl ani ty nejmenší vědomosti o technice, jež by člověk pokládal za nezbytný předpoklad k řízení takového podniku. Nesčetněkrát seděl proti nervózním a hrdým podivínům, předvádějícím mu svoje životní dílo, a jen opravdu málokdy během rozhovoru sklopil oči k virváru pér, kuličkových ložisek, oceli, ebonitu, dřeva, cívek a vedení na rozložených novinách na psacím stole. On zatím studoval člověka před sebou, a proto byly ty rozhovory krátké. Stačilo mu několik minut, a věděl dost, aby buď poslal vynálezce pryč, nebo ho spojil s investory, kteří se na něj obraceli stále častěji a ve větším počtu, a sepsal s nimi jednu ze smluv, na nichž tehdy jeho finanční poměry zřejmě stály.

Jeho kancelářemi tehdy procházely mnohé ze snů raného 20. století o všemohoucí technice. Chodili sem mdlobní fantaste, kteří tu prezentovali plány na vznášející se města, na bomby využívající údajně touhy všech atomů osvobodit se od minulosti a na tiskařský stroj tak citlivý, že prý vytiskne otčenáš na žloutek na volském oku. Takové nápady Karel Laurids odmítal. Ne nezbytně proto, že by neměly budoucnost, ale on měl pocit, že taková budoucnost je moc daleko. On se svým jistým smyslem pro to, co přítomnost a nejbližší budoucnost unesou, podporoval plány vynálezců, u kterých vytušil tu správnou směs šílenství a realismu. Proto se v Růžovém dvoře sepsal velký počet smluv o projektech na vylepšení a výrobu rychlopalných samopalů, ledniček na uhelný pohon, umělého hnojiva, benzinových motorů, dalších samopalů, gramofonů, jízdních kol, tlakových hrnců, kosmetiky a dalších samopalů. Zdálo se, že právě zbrojní výroba bude průmyslem pro Karla Lauridse, avšak jednoho dne Hanemann našel dveře podniku zavřené.

V následujících letech byl Karel Laurids majitelem a ředitelem továren. Víme, že levně nakoupil pozemky v Christianshavnu, přímo naproti domu, kde bydleli Anna a Adonis Jensenovi, a postavil tu továrny na výrobu náhražkových látek. Tak či onak si sehnal vzorce, vynálezy a práva na výrobu chemikálií k náhradě nejprve tabáku a gramofonových jehel, a víme to pouze proto, že to vše vyšlo najevo během vyšetřování poté, co ve v každém ohledu studeném měsíci lednu roku 1922 zkrachovala Diskontní a revizní banka. Proti Karlu Lauridsovi nebylo vzneseno obvinění a nic se přirozeně nedalo dokázat, tou dobou už továrny byly odprodané a on si umyl ruce. Potom rozjel velkolepě zamýšlenou výrobu umělé kávy na bázi rašelinné drti, což jsem dokázal vysledovat jen proto, že to vyšlo najevo po krachu Rolnické banky. Jeho jméno tehdy padlo, jelikož byl osobním přítelem ředitele banky, finančního génia Emila Glückstadta. Velice krátce poté byl už jen bývalým přítelem ředitele banky, poněvadž ten byl zatčen a udal Karla Lauridse jako spoluviníka v řadě podvodných okolností. Ukázalo se však, že ten dávno předtím z branže kávových náhražek odešel a že ostatně chybějí důkazy. To bude platit i v následujících letech, kdy padne řada peněžních ústavů a ukáže se, že Karel Laurids vyráběl syntetický olej na jízdní kola a aromatické látky a měl po celé zemi působící sňatkovou kancelář. Celou dobu se pohyboval v oblasti šedých odstínů mezi povážlivým a přímo nezákonným, až ho nakonec odsoudili. Byl to rozsudek mírný a soudní výrok tak opatrný, že ho nejspíš lze nazvat přátelským varováním. Byl odsouzen za to, že ve své staré budově v Christianshavnu, kterou znovu získal, vyrobil velkou partii vlasového šamponu na bázi hydroxidu sodného a prodával ho levně a podle mínění soudu ve víře tak dobré, že vyvázl jen se skromnou pokutou, přestože v Kodani a hlavně v chudinských čtvrtích byli k vidění lidé, skrývající pod klobouky a kulichy to, že po jeho šamponu -“Vše pro vlasy” - úplně oplešatěli.

Potom Karel Laurids továrenské výroby zanechal a vstoupil do zábavní branže. Týden po vynesení rozsudku zaslal sdružení stánkařů na Kopci v Oboře dopis s návrhem, aby pod jeho vedením zřídili podnik na předvádění trpaslíků. Asi na tom nápadu už nějakou dobu pracoval, protože k dopisu byly přiložené podrobné výkresy dvoupodlažní dřevěné budovy, kde ona originální zábava měla probíhat. V přízemí byla scéna, kde by trpaslíci tančili a zpívali, a v prvním patře menší pokoje, které by se vybavily nábytkem ve zmenšené velikosti, a postavil by se tam i menší boxerský ring. Není jisté, kde na to přišel, ale načasoval to přesně. Zatímco jeho nápad budil rozruch, objevoval se v novinách, dostával se k úřadům a rozrůstal se ve veřejnou otázku, podepsal Karel Laurids smlouvu se čtyřiceti trpaslíky. V těch měsících hodně cestoval a nacházel trpaslíky v Dánsku a v severním Německu. V jedné ze svých velkých limuzín je pak odvážel k Pobřežní silnici a ubytovával je ve volných pokojích v bytech zahradníků a šoféra a v pavilonech v parku, kde je Amálie denně vídala, jak se procházejí po válcovaných trávnících.

Karel Laurids si vybíral zaměstnance pečlivě. Někteří z trpaslíků byly zrůdy s malým tělem, krátkýma nohama a hlavou velkou jako balon, jiní měli v každém ohledu dobré proporce až na to, že byli jen jeden metr vysocí, a další zase vypadali jako experimenty pomatených vědců. Ale všichni to byli nadaní a vybraně zdvořilí lidé, kteří trávili dny tím, že jeden ke druhému docházeli na formálně dokonalé návštěvy, četli Euklidovy Základy nebo se učili tančit a hrát komorní hudbu na miniaturní nástroje, co jim Karel Laurids koupil, aby se připravili na vstup do showbusinessu.

Podle všeho do něj vstoupili úspěšně. Když se úřady, sdružení stánkařů, noviny a ostatní dánská veřejnost nakonec postavily proti jeho projektu, stačil už upoutat mezinárodní pozornost a obrázky trpaslíků s kavalírskými způsoby proběhly tiskem po celém světě. Krátce poté, co kodaňský magistrát definitivně projekt zamítl, vyhledali Karla Lauridse dva muži zastupující velkou filmovou společnost. Přijeli z Hollywoodu a dementovali všechny ve 20. letech velice rozšířené předsudky o Americe a jejích západních cestách ke zhrubnutí. Byli dobře odění, i v letním horku měli sako a vestu a mluvili tiše a kultivovaně. Strávili celý den na verandě a pozorovali trpaslíky dalekohledem a zase odjeli. Je nade vši pochybnost, že s Karlem Lauridsem uzavřeli dohodu, protože ten už týden nato odeslal trpaslíky lodí Frederik VIII. do Ameriky Sám svůj náklad k lodi doprovodil. Černé limuzíny a trpaslíci vzbudili na molu nemalý rozruch a mnozí zvědavě pokukovali po vysoké postavě v tmavém kabátě, stojící o samotě a hledící za lodí. To je Karel Laurids a stojí přesně tam, kde kdysi stáli Anna a Adonis a ve snu se nechali unášet do cizích zemí, ale jestli i on snil, to se nedá říct. Možná přijel k molu jen proto, aby se přesvědčil o hladkém průběhu nakládky, a zřejmě už tehdy se zaobíral plány na další zásilku.

K té došlo dva měsíce nato a sestávala nejen z trpaslíků, ale i ze zrůd mnoha různých druhů. Možná Karel Laurids uzavřel s oněmi dvěma zástupci americké kultury předběžnou dohodu. A možná taky jednal zcela z vlastní iniciativy a spoléhal pouze na svůj bezpečný cit pro budoucnost, díky němuž tentokrát předjal poptávku Hollywoodu po obludách pro vlnu hrůzostrašných gotických filmů, která přišla právě v době, kdy Karel Laurids poslal do země zaslíbené svůj třetí a čtvrtý náklad. Tyhle lidi - někteří pak po několika měsících či letech z plátna zírali dánskému publiku vstříc jako ještěři, malomocní, nestvůry ze zkumavky nebo zvoník od Matky Boží - nacházel Karel Laurids pravděpodobně na selském venkově, v německých a v některých případech snad i dánských nemocnicích, ve Východodánských diecézních ústavech pro slabomyslné a v Jutských ústavech pro choromyslné. Asi byl hodně rychlý a diskrétní, protože po něm nezůstaly prakticky žádné stopy. Několik málo představených těchto institucí si ho pamatovalo jako lidumila vřelého srdce, který chtěl adoptovat nějakého postiženého chudáka, a jiní ho zase měli za náhle se objevivšího příbuzného, ale nikde nikdo tak docela nezachytil jeho jméno. Proto si ony nemnohé stížnosti a dotazy, jež se později objevily, vlastně nikdy nenašly cestu k sobě a působily dojmem rozptýlených a náhodně vyjádřených názorů, a ve vzorec se skládají jen nám.

Podle střízlivého odhadu sepsal Karel Laurids smlouvu s přibližně dvěma sty osob, včetně trpaslíků. Aby ty neobvyklé herce sehnal, musel se napodruhé a napotřetí vzdát požadavků na inteligenci a dobré způsoby. Ve snaze zvýšit jejich cenu sice nechával své nálezy vyučovat tomu, co bylo pro jejich budoucí kariéru nejnutnější, totiž aby mluvili anglicky a jedli nožem a vidličkou, ale rychle jakýchkoli snah v tomhle směru zanechal. Ubytoval je ve čtyřech velkých vojenských stanech, co dal postavit před vilou, a zaměstnal skupinu pečovatelů s pevnou rukou, aby je udrželi pohromadě.

Dokonce i pro Amálii bylo v té době obtížné zůstat v obvyklém bezstarostném snivém stavu. Jedinci, kterých se Karel Laurids dohledal, nebyli průměrní invalidé, nýbrž lidé s vodou v hlavě, se vzácnými a nevyléčitelnými růstovými chorobami nebo stižení různými šílenými rozmary osudu. Ve dne se pohybovali po zahradě a v noci pronikali do Amáliiných snů. Ta se proto vzdala svých obvyklých výhrad a spala s Karlem Lauridsem, aby z jeho blízkosti načerpala sílu a přesvědčila samu sebe, že ta trpící stvoření jsou jen přeludem. Brzy se musela vzdát svých čajových dýchánků v pokojích s okny do zahrady a pak se jich musela vzdát vůbec, poněvadž ti invalidé se navzdory svým omezením dokázali na ortopedických podrážkách, o berlích, na válečcích a na pahýlech rukou a nohou pohybovat s překvapivou hbitostí, díky které unikali svým pečovatelům. Kdykoli se proto mohli objevit před kterýmkoli oknem a dokonce i v domě, kde na shromážděné ženy působili odpuzujícím a zároveň neodolatelně přitažlivým dojmem. Jednou si Amálie Karlu Lauridsovi stěžovala. On se na ni chvíli díval a pak odpověděl, že právě proto je dostanu k filmu, drahoušku, diváci je chtěj vidět pořád znova, aby si byli jistý, že už je nikdy neuviděj.

Že vůbec bral Amáliinu otázku natolik vážně, aby jí - i když tedy jen touhle mlhavou poznámkou - odpověděl, za to mohla změna, jež se s jejich vztahem udála poté, co se narodil Karsten. Ten přišel na svět v měsíci květnu po zimě, kdy zkrachovala řada peněžních ústavů, se kterými měl Karel Laurids styky. On během řady horečných finančních záchran v oněch zimních měsících registroval Amáliin stav jen tak, že si ho držela dál od těla než jindy, a snad ani nic víc a nic jiného vidět nechtěl. Sám často opakoval jeden výrok, že svět vidí jen to, co na pohled snese, a možná sám tušil, co se blíží.

Co přijít mělo, to v květnu s Karstenovým narozením přišlo a uvrhlo ho to do takového pekla žárlivosti, že se znovu utvrzujeme v pozorování, že v lásce, a zde tedy ve vztahu k Amálii, se každý a dokonce i Karel Laurids stane lidským. Nejprve na synovi uviděl onu všem novorozeňatům společnou spastickou ošklivost, která ho nechala chladným. Pak ale u chlapečka spatřil bezohlednou touhu nemluvněte po matce, a v té poznal sám sebe. Přestože to bylo neslýchané, navzdory varováním svých přítelkyň a naprosto bez ohledu na snahy Karla Lauridse to zakázat trvala Amálie na tom, že bude dítě kojit. Byla hluchá k varováním lékařů, že si zničí postavu. Otevřela v sobě stavidla té příšerné silné vůle, kterou jinak znali jen její příbuzní a on, a přikládala si dítě k prsu, kdykoli a kdekoli to bylo nutné. Když to Karel Laurids viděl poprvé, z nevole dostal mořskou nemoc. V tom, jak jeho syn sahal po Amáliiných napjatých prsech, viděl svou vlastní bezmocnou závislost, a když si Amálie přitáhla dítě k sobě, viděl tu bezvýhradnou něhu, jíž se jemu vždy dostávalo jen ve skrovně odměřovaných dávkách. V té době chtěl od Amálie odejít a zároveň ho to k ní táhlo silněji než kdy jindy. Bez vůle se podřizoval jejím přáním, aby všichni tři spolu mlčky seděli v zahradě, mlč, Karle, říkala mu, když se pokusil vypovídat ze svého utrpení. Stejně tak s nimi musel chodit na dlouhé procházky po pobřežní promenádě nebo po vnitřní Kodani, na které Amálie s sebou nebrala chůvu a trvala na tom, že bude kočárek tlačit sama. Na těchto procházkách, kdy z určité vzdálenosti vypadali jako sen nás všech šťastném a zámožném manželském páru, došel Karel Laurids k jednomu ze svých velice nepříjemných životních poznatků. S obvyklou jasnozřivostí prokoukl iluzi své doby o nevinnosti malého dítěte a nahlédl pravdu, že tohle malé stvoření, jež bylo jeho synem a podle něj se pořád ještě podobalo žížale nebo holému hmyzu, ze svého kočárku odkudkoli odjinud Amálii vypočítavým způsobem ovládá. Bezmocně zjišťoval, že hrdelní zvuky, neartikulované vzlyky, hlad a vyměšování, to všechno je součástí polního tažení, kterým si dítě vynucuje nad jeho manželkou moc a jeho izoluje. Za takových dní s Karstenem a Amálií, kdy mu navzdory jarnímu slunci byla v jeho opuštěnosti zima, viděl Karel Laurids, že dítě přivádí Amálii zpátky ke skutečnosti, což jinak dokázal pouze on. S výjimkou jeho samého se Amálie od onoho letu balonem ke všemu a všem chovala se snílkovskou roztržitostí, a neviditelné služebnictvo a dokonce i její hosté a přítelkyně proto občas zapochybovali, jestli si jejich přítomnost vůbec uvědomuje. Karel Laurids zjistil, že když je Amálie s dítětem, tak překypuje duchapřítomností, jakou on u ní zažíval jen v kratičkých okamžicích. Když se starala o dítě a převlékala ho a myla - opět navzdory chůvě, kterou zaměstnal víceméně zbytečně -, projevovala záhadnou a děsivou efektivitu, a on měl pocit, že Amálie je propast, do které nikdy nenahlédl.

Tehdy Karel Laurids začal vyprávět Amálii o svém životě. Toho jara a léta někde v jeho povaze něco prasklo a ze vzniklé štěrbiny vytékala přiznání do té doby nemyslitelná. Říct, že mluvil, aby ulevil svému srdci, to by možná bylo příliš, poněvadž ho žádná břemena netížila. Blíž pravdě asi bude domněnka, že Karel Laurids, diskrétní a vždy tajuplný, se snažil o totéž, o co jsme se kromě spousty dalších málomluvných mužů tehdy i později pokoušeli i my ostatní: dosáhnout milované ženy s pomocí dosud nevídané upřímnosti.

Na Amálii ta upřímnost nijak nezapůsobila. Nikdy nebude tak docela jasné, proč si držela Karla Lauridse od těla, ale jeho důvěrnost mu neoplácela. Možná si ji neuvědomovala, možná věděla, že láska v něm plane díky odstupu mezi nimi, a ne navzdory němu, možná obojí. Zkrátka a dobře ho nepustila dál než na okraj svého vztahu ke Karstenovi. Proto si později vzpomínala jen na útržky toho; co jí povídal, a nedokázala toho říct moc. Přesto jsou tahle z poloviny či ze tří čtvrtin zaznamenaná upřímná doznání, jež jsem pak znovu slyšel vyprávět ze třetí a někdy i ze čtvrté ruky, důležitým výchozím materiálem mého referátu o dětství a mládí Karla Lauridse na Temném vršku a o jeho obchodech poté, co počtvrté naložil invalidy na loď, což byl jeho definitivně poslední příspěvek do zábavní branže.

Toho léta otevřel dvě umělecké galerie ve vnitřním městě a díky jeho upřímnosti vůči Amálii taky víme, kde svoje obrazy bral. V jistém smyslu v těch letech znovu byl ředitelem továrny. Ve velké garáži dal zařídit ateliér, kde každý den pracovalo šest malířů. Není jisté, odkud tihle muži pocházeli, ani jak se jmenovali. Signatury na jejich obrazech, to byla umělecká jména, a já jsem nenašel nic, co by nasvědčovalo, že se s nimi Karel Laurids setkal už někdy předtím. Ale tenhle nedostatek dějin už skoro nemůže nikoho udivovat, ten je pečetí Karla Lauridse a setkáváme se s ním pokaždé, stejně jako s odbornými kvalitami oněch šesti mužů, což podle našeho zjištění platilo pro všechny jeho zaměstnance. Během krátké doby a jistě bez váhání udeřil na šest mužů, specialistů ztracených v době, do níž nepatřili. Všichni to byli malíři s nevyléčitelnou a beznadějnou láskou k 19. století. Než je Karel Laurids zaměstnal, byli to bledí a podvyživení mladíci v obnošených kabátech, kteří mysleli, malovali a hladověli jako romantici Zlatého věku. On zavedl do jejich života řád. Sehnal jim barvy a plátna, dával jim třikrát denně najíst a k tomu stálý plat, a oni ve velké garáži, ještě páchnoucí mazacím olejem a koženými potahy, pro něj malovali akty. Jeho garáží v těch letech procházel nepřetržitý proud dobře rostlých mladých mužů a žen, kteří se pak objevovali na velkých plátnech. Tihle malíři uspokojovali potřebu umění, jakou měli tehdejší zbohatlíci. Ti z obrazů znali jen laciné nábožné tisky, jež v dětství vídali zespodu na víku truhel s věnem a výbavou svých rodičů, a měli iracionální strach z velkých holých stěn ve svých velkých bytech na Jezerním náměstí nebo ve vilách v Charlottenlundu. Karel Laurids chápal, co těm lidem chybí. Oni chtějí to. obvyklé, říkal Amálii, především pocit bezpečí a ujištění, že existuje něco, prostě to či ono, co trvá věčně. To jim ty obrazy dají, vysvětloval, jen když nebudou moderní a nebude na nich rozstřílená mozková hmota a svět v rozkladu. Jeho malíři malovali vřelou a kyprou skutečnost a dobře známé motivy: svlečené ženy v budoárech, v tureckých lázních, u jezírek nebo ve scénách z mytologie. Od devatenáctého století se ty obrazy lišily jen tím, že fyzické detaily, například chlupy mezi nohama, byly vyvedené s malichernou věrností. Za to v neposlední řadě mohl Karel Laurids, který přesně na tomhle detailu trval. Sháněl modely a sám komponoval oblíbená natures mortes ve starém stylu s čerstvě sestřelenými bažanty a zajíci s pukajícíma očima, naaranžovanými na stolech vedle drahého porcelánu a nedbale pohozených mauserovek nejnovějšího modelu. Tyhle kompozice virtuózně spojovaly nadčasovou náladu panských dvorů, v níž Karel Laurids vyrostl, s nejmodernější technikou.

Nelze přirozeně zjistit, kolik obrazů prodal, ale Amálie si pamatovala, že prý opravdu hodně. Sotva tedy existuje důvod pochybovat, že stejně jako ve všech ostatních případech znovu narazil na zlatou žílu. Přesto s tím jednoho dne byl konec. Amálie se podívala z okna a zjistila, že vrata od garáže jsou otevřená a velký ateliér, po řadu let stále plný pláten, je docela prázdný. Pochybuju, že si Amálie pomyslela něco zvláštního, ona se nacházela ve středu událostí a dost možná jí to připadalo, jak to popisovala svým přítelkyním, když odpovídala na jejich otázky: že Karel má spoustu nápadů a pořád se děje něco nového. Na to nemyslete, říkala, Karlovy obchody jsou tak nudné, jeho je třeba zažít ve společnosti a pokud možno u dobře prostřeného stolu. Ale nám ostatním se to s odstupem jeví jinak. Já mám závazky vůči pravdě a musím teď upozornit, že důvody jeho jednání se hledají velice obtížně. Dosud bylo možné si myslet, že ho ženou - jak se oni domnívali - stejné motivy jako všechny ostatní kolem něj, totiž touha nahromadit dostatečný blahobyt a mít dostatečně zdravý obchod, aby s důvěrou mohli jít vstříc budoucnosti. Ale na takovém názoru lze setrvávat už jen těžko a existuje důvod k podezření, že jsme opět odkryli jen příliš omezenou část pravdy, poněvadž proč by se jinak Karel Laurids přesouval pořád dál? On si téměř s určitostí mohl zajistit živobytí a zabezpečit domov a rodinu v kterékoli z branží, kterými ve spěchu prošel. Mohl se stát milionářem kdekoli a po většinu času zřejmě i milionářem byl, pokud odhlédneme od ekonomicky nejasných začátků v období kolem onoho letu balonem. Přesto všude zůstane jen nějakou dobu. Pak si uklidí stůl a jde dál k něčemu jinému, odtud k něčemu třetímu a potom k něčemu čtvrtému. To vše naznačuje, že hledá něco určitého a jeho životními ambicemi nejsou peníze, nýbrž něco úplně jiného a prozatím neznámého.

Tou dobou prodal svoje auta a nechal si jen jedno, limuzínu kabriolet s krémovou střechou a velkým zavazadlovým prostorem. Zároveň s tímhle prapodivným jednáním se vzdal svých kanceláří v Nové východní ulici, odkud spravoval svoje obchody po časech v Růžovém dvoře. Z oněch šesti malířů si ponechal jen jednoho, mlčenlivého mužíka, který se dopodrobna vyznal v grafických technikách. S ním coby jediným zaměstnancem pak provozoval podnik, o kterém víme velice málo, a já bych se o něm nerad vyslovoval. Zmíním se jen o jedné z Amáliiných vzpomínek. Ta má pocit, že si vzpomíná, jak jí Karel Laurids jednou rozespalý povídal, že tiskne bankovky. A pamatuje si, že - taky rozespalá - měla radost, poněvadž si to představovala tak, že ho asi zaměstnala Národní banka. Tomu však nic nenasvědčuje, naopak je zcela jisté, že on nadále byl svým vlastním pánem. Kromě toho ale nevíme nic, ani kde ten podnik sídlil.

Existuje nemálo jeho fotografií z té doby, dokonce i obraz, který vyvedl jeden z jeho malířů, a zrovna tak si ho dodnes jasně pamatují lidé, co se s ním tehdy setkávali. Byl vysoký a štíhlý, měl široká ramena, hladký a svěží obličej a čočkám fotoaparátů hledí vstříc nadmíru duchapřítomně. Ti, kdož ho znali od jeho příchodu do Kodaně, říkali, že čas na něm nezanechával stopy, že když se na něj podívali, viděli zároveň mládence v bílém fraku a letecké přílbě na bednách od šampaňského, jak pronáší svůj nezapomenutelný proslov. Já teď mám ty fotografie před sebou a připadá mi, že je to trochu jinak. Podle mě je zcela jasné, že roky, co má za sebou, jsou v jeho tváři znát. Jeho bezohledná sebejistota jako by byla ještě větší a obličej je tudíž klidnější. Ale současně se mu ve tváři zvýšilo ono drobné napětí, pocházející z časů na Temném vršku, a navzdory kníru je teď viditelné. To pomalu rostlo a spodní část obličeje se mu občas tu a tam zničehonic rozechvěla tikem. Ale jinak je podle mě pravda, že rysy Karla Lauridse jsou nápadně mladistvé či snad spíš nadčasové. On jako by stál mimo dosah či stranou procesů, jejichž působením jeho současníci stárnou a my je z nedostatku lepšího nazýváme plynutím času. Zatímco lidé jeho stavu se v těch letech snaží hromadit, on jako by rozmělňoval. Obchodníci, v jistém smyslu jeho kolegové a v každém případě jeho hosté, sousedé a obdivovatelé, sbírají většinu věcí v životě, přinejmenším auta, obrazy, domy, tituly, místa ve správních radách, milenky, ročníkové víno i méně uchopitelné věci jako pocit bezpečí, klid v duši a především samozřejmě kapitál, ale Karel Laurids se toho všeho v oněch letech buď zbavuje nebo se o to zřejmě nestará. K chování z historického pohledu normálnímu ho tedy můžeme přimět jen v jeho vztahu k Amálii, a ani ten už není tak pevný jako dřív, poněvadž v letech po Karstenově narození je Karel Laurids z domova pořád častěji a v delších obdobích.

Ve skutečnosti měl Karsten vyrůstat jinak. Kdyby tahle rodina nebyla taková, jaká byla, vyrůstal by jako jiné děti u Pobřežní silnice, v Široké ulici nebo na Jezerním náměstí, to znamená v ovzduší prosáklém zamlčováním, jež tu lidé mezi sebou a hlavně vůči dětem provozovali. Chtěli tak chránit křehkost a nevinnost, kvůli kterým se několik let nato Péče o děti a s ní i soused Karla Lauridse a Amálie, grosista P. Carl Petersen, tak důkladně spletli v malé Marii. To však pro Karstena nikdy neplatilo. Z důvodu Karlovy nepřítomnosti či lhostejnosti a Amáliiny prudké lásky k synovi a jejího snově bezstarostného pohledu na svět se tehdy před malým Karstenem neskrývalo téměř nic. Amálie zcela ignorovala názor svých přítelkyň, psychiatrů a veřejnosti, že pro děti je nejlepší, když je člověk někam schová, nepustí si je k tělu a drží je při zemi - tedy s výjimkou chvil, kdy je vytáhne, aby byly tím nejdůležitějším na světě a budoucí generací -, a vodila Karstena s sebou všude. Kategoricky odmítala dávat ho chůvám, a tak viděl Karsten všechno. Vídal její přítelkyně, byl s ní na kursech kreslení a aranžování květin, ve Fonnesbechově magazínu, na dostihové dráze, v Tivoli a na hodinách jezdectví u Mattsona, kde si Gladys sedla a držela ho tak, aby ho Amálie celou dobu viděla. Tehdy v domě u Pobřežní silnice společenských událostí přibývalo. Nálada oněch let je hektická, jako by - můžeme teď s odstupem doby říct my - Karel Laurids a snad i jeho hosté cítili, že on je postavou, jež je spojuje a oni se o něj opírají, a dokonce se ho pokusí nominovat jako volebního kandidáta do dolní komory parlamentu, a zároveň je pomalu opouští. Ty večírky patří ke Karstenovým raným vzpomínkám. Pamatoval si jídlo, muže s monoklem, staré ženy vonící naftalínem a karafiáty, mladé milostivé paní, které byly jako žhnoucí květiny s ženskými obličeji, a uniformované důstojníky s šavlí, přirozeně, šavle nemůže chybět na žádném večírku. Kromě toho si všímal služebnictva, tajných manželských hádek v neviditelných chodbách, hektických souloží na válcovaných trávnících a krutě zpitých hostů, a že to viděl a pamatoval si to, je jen další indicií faktu, na který jsme v téhle souvislosti narazili už tolikrát, totiž že děti chápou mnohem víc, než by člověk věřil. Všechny ženy samozřejmě chlapečka v námořnickém oblečku, s krajkovými límečky a plátěným kloboučkem líbaly a muži mu podávali ruku. Ale bylo to dítě a nikdo si ho vlastně nevšímal. Ti, kterým vůbec utkvěl v paměti, si pamatovali bledého chlapce s velkýma přemýšlivýma očima. Víc už se o těch letech Karstenova života nedovíme: je bledý, má velké přemýšlivé oči, pořád je s Amálií a vidí prakticky všechno, s výjimkou otce, Karla Lauridse. Toho skoro není vidět, poněvadž má strašný fofr, a když tu je, tak zrovna vychází z domu či do něj vchází, jde ke křídlu se sklenkou šampaňského pro operní divu, jež právě zpívala, nebo je odpoledne a on nakopne chrta Doda, aby se rychleji dostal k Amálii. Ale nevšimne si Karstena a jeho velkých tázavých očí, jež okamžik nato vidí, jak se vždy přítomná a chvějící se vášeň jeho rodičů vzněcuje a vybuchuje přímo tady před ním na podlaze za bílého dne, a kromě neviditelného služebnictva a jeho samého je celý ten velký dům prázdný. A přesně teď se Karel Laurids začne vytrácet.

Tehdy přestane platit nájem za prostory, o nichž nevíme, kde ležely. Tam asi zavřel svůj poslední podnik, o němž nevíme, co to bylo, až na onen spánkem opilý náznak, že snad tiskárna bankovek. Brzy bude Karel Laurids neodvolatelně pryč a já tu zůstanu sedět ještě osamělejší než předtím. I když mě opustí jen zpola smazané stopy dávno zemřelé historické postavy, cítím se už teď sám, protože jsem mu nikdy neporozuměl, a pustit, co jsem nepochopil, to nesnáším. Chci li ho naposledy zahlédnout, můžu jen otevřít oči dokořán a dívat se do mizejícího světla. Tam jsou vidět jen jeho nevyzpytatelné fotografie a pak informace, že se v poslední době pravidelně scházel s kodaňským policejním ředitelem, který ho navštěvoval u něj doma, a přicházeli i jistí cizinci, s nimiž mluvil anglicky a německy.

Mnohé naznačuje, že jeho obchody v té době už nezávisely na zboží, nýbrž na jeho mnoha a velice různých kontaktech, až na ty bedny, co občas v dlouhých intervalech do vily docházely. Obsahovaly zbraně a on z nich den předtím, než zmizel, vyndal součástky kulometu, který mu’ Karsten pomáhal složit. Pravděpodobně byl něco jako poradce a organizátor při prodeji skandinávských zbraní těm silám v Evropě, jež tehdy připravovaly ozbrojené řešení problému s budoucností, a zároveň snad i důležitým spojovacím článkem mezi dánskými a evropskými policejními silami a zpravodajskými službami. Teď to člověka pokouší říct aha, tohle tedy bylo jeho cílem a určením, on svým proslovům stejně věřil a nakonec teď nosí dříví k ohni, z jehož popela má povstat nová Evropa. Ale to by byl omyl, neexistují žádné indicie, že Karel Laurids jednal politicky. Už na Temném vršku pochopil, že každý pták fénix vzlétá jen proto, aby okamžik nato zuhelnatěl, a proměněný v popel je kterýkoli pták stejně dobrý jako každý jiný. Ani ve snu by ho nenapadlo zaujímat stanovisko. Vůči policejnímu řediteli a cizincům s planoucíma očima, kteří samým očekáváním vůči budoucnosti huhňali, byl jako obvykle vstřícný, málomluvný a naprosto bez vášní.

Večer před svým zmizením, když s Karstenem složili ten velký kulomet, se Karel Laurids šel projít. Nebylo to na rozloučenou, na tuhle procházku on chodíval. Všichni ostatní, asi i já, by bývali šli právě rozpučelými bukovými lesy směrem do vnitrozemí, ale on se vydal dolů ke studenému a jako olovo šedému ?resundu. Rychle kráčel kolem soukromých pláží, bílých šaten a kamenných zídek, pohyboval se volně a bezstarostně a je zřejmé, že chvíle rozloučení, kdy většina ostatních alespoň nepatrně budoucnost oddaluje, nepředstavovala pro Karla Lauridse problém. Po návratu do vily si jako obvykle pověsil hůl a slamák ve vchodu, šel do obýváku a popřál Amálii dobrou noc, a nezvyklé bylo jen to, že nezůstal chvíli sedět na pohovce či stát ve dveřích a nečinil obvyklé vysilující, ale nepostradatelné pokusy, aby mu dovolila doprovodit ji do postele. Jen popřál dobrou noc, otočil se zády a chodbou z tohoto vyprávění odešel.

Amálie se podivila jeho stručnosti jen letmo, a když později ve vzpomínkách zoufale převracela události posledních dnů a hledala motiv jeho zmizení, ani tehdy nepochopila, že tohle jeho poslední gesto zřejmě bylo známkou, že uskutečnil svůj největší a nejdůležitější záměr: že se od ní, od jediného člověka, kterého kdy miloval, zcela osvobodí.

A tak je Karel Laurids pryč. Trvalo přirozeně nějaký čas, než se konstatovalo, že v maximální míře zastavil dům, prodal všechny cenné papíry, vybral všechna konta a vzal si auto. Ale to vše byla jen formální potvrzení toho, co svět věděl už následujícího večera, kdy se ta zvěst šířila neviditelnými kanály a zůstávalo po ní tupé ochromení, které pak jen pomaličku a po mnoho let přerůstalo v bolest, stesk, údiv a triumf v myslích všech, pro něž byl Karel Laurids důležitou osobou.

Amálie to pochopila už brzy odpoledne, kdy byla s Karstenem v Kodani pro princovský šat. Donutila Karla Lauridse, aby ho dal ušít, protože začala synovi říkat “můj malý princi”. Když si ho Karsten zkoušel, Amálie z obchodu viděla, jak teplé jarní slunce bělá a chladne. Zachvácená náhlým neklidem okamžitě s Karstenem odešla. Našli vilu prázdnou a ona se posadila a čekala. Po hodině se ozvaly venkovní dveře. Tehdy pohlédla na Karstena, který seděl naproti ní ve velké pohovce, ztracený v bílých sametových kalhotách, bílém sametovém kabátku, modrém přehozu, bílých bavlněných punčochách a lakovkách s velkými přezkami, s malým kordem a s plechovou korunou na hlavě. “Buď jde teď, anebo už nepřijde nikdy.”

Několik minut seděli bez pohnutí, dokud nemohlo být pochyb, že to dveřmi bouchl vítr. Pak Amálie řekla: “On mě opustil.”

Zatímco stíny v parku se dloužily, zvěst o zmizení Karla Lauridse se šířila Kodaní a Karsten vstal a chodil tiše po prázdných pokojích s rukávy přes ruce, protože v krejčovství na to neměli potřebný čas, seděla Amálie ve velkém křesle a hleděla před sebe. Zůstala tak sedět i při západu slunce a celou noc, a dům, neviditelné služebnictvo a svět zadržovaly dech stejně jako my, protože je tolik zřejmé, jak málo jí toho Karel Laurids nechal. Odjel nejen s limuzínou, bankovními konty a její vážeností vdané ženy a matky, ale odvezl si ještě mnohem víc: její milostné štěstí. Amálie s ním zacházela s roztržitou domýšlivostí, hrála si s ním, držela si ho od těla a nechávala ho vřít bolestivou a neovladatelnou touhou jedině proto, že byla přesvědčená, že se spolu v bublině vznášejí vesmírem věčnosti. Byla si jistá, že nikdy nepřijde chvíle jako tahle, kdy vše kolem ní jako by tálo, i dům, poněvadž už tu noc s telepatickou jasnozřivostí vytušila manželovy poslední bezcitné zástavy.

Jen málokdo z těch, kdo znají Amálii a znali Karla Lauridse, tu noc pochybuje o tom, jak to dopadne. Podle nich je Amálie samozřejmě vyřízená, nejenže to teď je chudá osamělá žena s dítětem a s ostudou, nejhorší ze všeho je, že ji nechal Karel Laurids Mahagon, a to je opravdu zlé. On vždycky uměl odejít včas, a kdo se odvažoval sebrat, co on upustil? Nikde kolem u Pobřežní silnice, v Gentofte a v Široké ulici tu noc nedávají Amálii šanci, a přestože tihle lidé milují hazard, neuzavře se jediná sázka, jestli si Amálie poradí, nebo ne, poněvadž je přirozeně vyřízená. Zbude jí heroická sebevražda nebo rychlý společenský pád, kdy sejde z očí, a pak si dají hlavu na polštář a zhasnou noční lampu.

Přesto se všem o Amálii zdálo, ale byly to sny rozporné a zmatené, jež se dějinám zachovaly jen v nemnoha případech, a já tu na ně nebudu plýtvat časem, tím spíš, když máme očitá svědectví od neviditelného služebnictva, jež váhalo s odchodem z domu, a od Karstena, který celou noc proseděl v pohovce naproti matce. Během té noci neřekla Amálie ani slovo a v prvních hodinách, kdy zapadalo slunce, stmívalo se a ona znovu prožívala svou šílenou lásku ke Karlu Lauridsovi a touhu po něm, vypadala jako to, co podle všech ostatních byla: jako křehká mladá žena, která připomíná obrazy orosených madon na stěnách a kdykoli se může rozsypat a rozpustit v louži slz a přiznat sobě i světu, že žena v Dánsku 20. let není bez manžela nic, obzvlášť pak podivná snilka jako Amálie, jejíž otec promrhal prakticky vše a ona tedy ani nemůže své zneuctění kompenzovat jměním.

Pak jedny z drahocenných a zastavených hodin odbily půlnoc a onen první, zoufalý dánský sen o opuštěné manželce vystřídal sen nový. Amálie měla pocit, že její život je promrhaný, její mládí pomýlené, její manželství marné a že Karel Laurids je ďábel, a tvář se jí změnila v bílou masku hořkosti. V tomhle stavu by okamžitě dokázala zabít, a kdyby v té zuřivosti ustrnula, mohl se její život stát příběhem o mstící se manželce a matce, což by taky mohlo být zajímavé. No ale to se nestalo, my se musíme držet pravdy, že jak noc plynula, měla Amálie ve tváři stále klidnější a odhodlanější výraz. Za prvního slabého ranního úsvitu si všimla Karstena, jenž na pohovce naproti ní usnul. Stáhla si nohy pod sebe a v očích se jí objevilo zvláštní světlo. Pak na vrcholky stromů v parku dopadly první paprsky slunce a chrt Dodo začal výhružně vrčet. Spal na koberci před krbem, a když ho vzbudilo sluneční světlo, zvedl hlavu a spatřil Amálii. Ta pořád seděla v křesle s nohama skrčenýma pod sebou, připravená a uvolněná zároveň. Bez mrknutí hleděla před sebe a v tu chvíli vypadala jako velká kočkovitá šelma do té míry, že ji chrt nepoznal. Když líně pohnula tlapou, zmizel z pokoje. Pak vstala, vzala Karstena do náruče a odnesla ho do jeho pokoje. Přikryla ho peřinou a střízlivě řekla: “Teď budu všechno dělat jen kvůli tobě.”

Týž den dopoledne zavolala makléři do kanceláře a požádala ho, aby ji večer navštívil. Věděla, že přijde, a poslední půlhodinu před stanoveným časem se na něj dívala z oken v opuštěných místnostech Karla Lauridse ve druhém patře, jak se o kus dál na Pobřežní silnici prochází sem a tam a v krátkých intervalech se dívá na hodinky, aby mohl zaklepat na její dveře s přesností, jaké se její babička v Rudk?bingu naučila sama a učila jí i své děti, ale pro tohoto muže a jeho rodinu byla samozřejmostí už dvě stě let.

Pocházel z židovského rodu, už několik set let usazeného v Kodani, kde vybudovali jeden z nejbezúhonnějších a nejváženějších bankovních a makléřských podniků. Jen jednou, krátce po svém příchodu do Kodaně, se Karel Laurids na ně obrátil a v jejich vysokém úzkém domě na Starém nábřeží jim se svou samozřejmou jistotou nabídl spolupráci. Byl kategoricky odmítnut právě tímhle mužem, jenž teď čekal před jeho domem u Pobřežní silnice a tehdy zrovna převzal vedení makléřské firmy po dvaceti letech strávených na ministerstvu financí. Tam si vypěstoval alergii, suchý kašel, který se mu spustil, když se ocitl pohromadě v jedné místnosti s nezdravým obchodem. Při pouhém pohledu na klobouk Karla Lauridse, jdoucího přes Mramorový most, se rozsípal, a když Karel Laurids stál v jeho soukromé kanceláři, zachvátilo ho po celém těle svědění tak nepříjemné, že si po jeho odchodu musel uvolnit oděv a podrbat se, což u tohoto přísně upjatého právníka bylo neslýchané. Karel Laurids nebyl z těch, co se vzdávají naděje, a pozval makléře na svůj let balonem. On přišel, aniž vlastně věděl proč, a tehdy poprvé uviděl Amálii. Od té doby ho Karel Laurids zval pořád, podle všeho aby si vypůjčil trošku lesku z jeho váženosti, a makléř - pořád aniž věděl proč - docházel do společností u Pobřežní silnice dál. Pokaždé se dostavil v tmavém, nikdy netančil, nic nepil, jedl jen nepatrně a celý večer se plížil podél stěn z místnosti do místnosti bez naděje, že potká nějakého známého, a kromě letmého stisku ruky Karla Lauridse nenavázal žádný lidský kontakt.

Co nevěděl nikdo z hostů, co nechápal sám makléř a jistě to nepochopil ani Karel Laurids, to Amálie poznala hned. Ten mocný a zámožný člověk a úředník se s pomocí svých tuhých límečků, tuhého pohledu a tuhých pohybů snažil aspoň jakžtakž udržet pohromadě a nerozsypat se na základní složky, mezi něž patřila především silná touha po Amálii. Ta byla, jak ona věděla, jediným důvodem, proč rok za rokem docházel na rozpustilé mejdany u Pobřežní silnice a snášel tam osamělost, to hrozné svědění a záchvaty kašle, které ho v blízkosti tolika jedovatých obchodů shromážděných na jednom místě přepadaly. Celé večery se plížil z místnosti do místnosti zády k tanečnímu parketu pouze proto, jak Amálie věděla, aby ve visutých zrcadlech mohl sledovat, co ona dělá a nedělá. Nikdy předtím mu nevěnovala pozornost. Všimla si ho a připsala si ho na seznam ctitelů, co si v duchu vedla, ale on a ona se pohybovali každý ve svém světě. A teď ho pozvedla do své skutečnosti.

Otevřela mu, provedla ho po vile a konverzovala s ním o náboženských otázkách, ale tyhle úvodní manévry trvaly akorát tak dlouho, jak věděla, že to bude nutné. V ložnici ho svlékla tak něžně, že měl pocit, jako by z něj šaty spadly samy. Když mu rozepnula poslední knoflíky, sesypal se na hromádku, a ona ho sebrala a vzala ho do náruče. Při souloži neutěšitelně plakal, a nepřestal plakat jako dítě po celou noc. Ráno v polodlouhých hedvábných spodkách seděl Amálii na klíně, cucal bílý hadřík a ona ho něžně kolébala. V tu chvíli mohla chtít cokoli, on by jí dal vše, ale ona ho jen požádala, aby jí byl v její těžké situaci důvěrníkem a ekonomickým poradcem. Pak mu pomohla s oblékáním, a když odjížděl, věděla, že se k ní vždy bude vracet.

Potom bez váhání šla k telefonu a vzkázala profesorovi, aby přijel. Ten pocházel ze šlechtického rodu, jehož členové byli generály a admirály už od časů Kristiána IV. Býval plukovníkem, ale pak se rozhodl, že se stane profesorem architektury, a obklopil se učeností, medailemi, chraplavým velitelským hlasem, chvástáním o bohatství svého rodu a mnohými dalšími známkami nenapadnutelné maskulinní síly,

které Amálie prokoukla skrz naskrz, i když se s ním setkala jen několikrát při večírcích pořádaných Karlem Lauridsem. Ten parádivý náfuka a “přestože tak mladý, už rytíř Dánské vlajky” tam chodil, protože mu Karel Laurids pošimral jeho ješitnost, což nebyl vůbec žádný problém. Amálie se při těch příležitostech nedívala na jeho řády a viděla toho ztýraného a předřeného psa, co se pod tuhou látkou uniformy a zlatými prýmky schovával. Věděla, že si jí všiml a že přijde, poněvadž si ji pamatoval a ona ho nepozvala, ale nařídila mu to. Přišel stejně přesně jako den předtím makléř, a ve dvorském gala. Amálie neponechala místo formalitám a odvedla ho do ložnice, rozkázala mu, aby si sundal uniformu, a když váhal, několikrát ho pořádně praštila do obličeje. On se zhroutil. Počkala, až si stáhne kalhoty, a naplácala mu. Když po chvilce přestala, rozplakal se, ale ona mu pověděla, že víc než těchhle pár přes tu bílou oficírskou prdelku nedostaneš, a musel se zase pozapínat. V obýváku mu dala vypít půl šálku čaje, aby se vzpamatoval, a seděla naproti němu s uzavřeným a tvrdým výrazem. Potom mu nařídila, aby šel. Nevstala a nevyprovodila ho, ale když odcházel, chladně mu pověděla, že jestli chce přijít znovu, jeho jedinou šancí je zaplatit za ni jisté neodkladné výdaje. On ji ze vchodu skrz zavřené dveře prosil, aby jí směl napsat šek, a když ho vyplnil, řekla sluhům, aby ho vyhodili.

Druhý den večer přišel jeden významný ministr a další večer H. N. Andersen. Protože tihle dva muži jsou známé postavy, o jejichž památku se dbá, pomlčím tu o mnohém, co by se dalo povídat, i o tom, co po nich Amálie požadovala. Řeknu jen tolik, že její požadavky byly skromné, a tak to bylo i nadále, ona vždy něco žádala, ale nikdy moc.

Pátý den - pro tentokrát poslední - přijala ředitele kodaňského školského úřadu a od něj si vyžádala jen slib, že až přijde čas, tedy za víc než deset let, sežene Karstenovi bezplatné místo na nejfajnovějším gymnáziu v zemi.

Potom si šla lehnout a poprvé po pěti dnech a nocích se vyspala.

Nejsnazší by teď samozřejmě bylo říct, že Amálie se asi očividně rozhodla stát kurvou, protože si všichni myslíme, že víme, co to slovo znamená. Ale v jejím případě by to nebylo správné, to by bylo hrubé zjednodušení. Co Amálie podnikala v dalších letech a co začalo s makléřem a profesorem plukovníkem, to byla řada činů, nebo řekněme prostě obchodů či milostných obchodů, mnohem subtilnějších, komplikovanějších a obtížněji pochopitelných než obyčejná prostituce. Amálie svým zákazníkům rozuměla, tolik lze říct hned. Chápala, že s makléřem je nutné zacházet jako s vyděšeným děckem, profesorovi se musí odmítnout právě to, kvůli čemu si myslel, že přišel, ministrovi je třeba dovolit, aby jen mluvil a mluvil, a H. N. Andersen si přeje, aby mu vyprávěla vymyšlené události z jeho bordelového mládí v Zadní Indii, jež teď mohl znovu prožívat jen takhle, u cizí ženy a s hučícími vlnami ?resundu v pozadí. Dávala jim přesně to, co potřebovali, a neztratila ani špetku své důstojnosti.

Během té jedné noci, kdy se rozloučila s Karlem Lauridsem, pozbyla jakékoli podobnosti s madonami na stěnách a vzdálila se našemu i tehdejšímu snu o křehké a symbolistní ženě. V jistém smyslu dál vypadala jako vždycky a v každém ohledu odpovídala přání doby a svých zákazníků i našemu přání stran hezké ženy. To si žádá dobře tvarovaných rukou, hebkých úst, pravidelných jemných rysů, a tak dál a tak dál. Ale na celku už vůbec nic jemného není, musíme rozlišovat mezi Amálií předtím, než Karel Laurids zmizel, a Amálií potom. Dřív se oblékala ve shodě s troufalými módami doby, ovládala umění být nepřítomná a zároveň veskrze držet krok, s ofinou, volnými šaty s nízkým pasem a chlapeckou hrudí. Ale oné noci poté, co Karel Laurids zmizel, změnila vzhled. Kolem hlavy si vázala turban, dokud neměla vlasy tak dlouhé, že se daly umně načesat, a začala nosit černé šaty, ne aby dala najevo žal a vypadala jako vdova, ale protože černá znamená solidnost. Právě po té Amálie v těch letech sahala. Přiléhavé šaty, v nichž její tělo bylo tak zřetelné, zdůrazňovaly úplně všem i nám, co známe její vzhled především z fotografií, že se pořád víc podobala hezké velké kočce. Takhle přijímala už své první zákazníky a pak dlouhou řadu těch, co následovali.

Pro všechny Amáliiny obchodní vztahy platilo, že její nároky byly přiměřené. Od většiny z nich mohla žádat cokoli, ale nedělala to. Onu umírněnost, jež se jí stala ideálem, když se po zmizení Karla Lauridse rozhodla říct ve svém životě sbohem rozhazovačnosti, praktikovala i ve svých obchodech. Nežádejte po mně, abych to vysvětloval, já jen referuji o pravdě, i když ta sestává ze záhad, třeba jak Amálie dokázala udělat tyhle kroky do skutečnosti a za pouhých pět dní se postarat, aby s dítětem zůstala u Pobřežní silnice, v mondénní části světa a bezpečném prostředí. Všichni, i já, by očekávali, že se z vily vytratí do nějaké skromné kanceláře ve veřejném sektoru, do jiné čtvrti a pryč z tohoto vyprávění.

Sedmý den po zmizení Karla Lauridse přišli řemeslníci. Ten týden, co v domě pracovali, nepřijala Amálie vůbec nikoho a svých prvních pět klientů, kteří jí zajistili budoucnost, nechala chřadnout touhou. Její známí i známí Karla Lauridse spekulovali, kdy se bude muset stěhovat. Řemeslníci, to byli titíž cizinci, kteří na počátku století instalovali její babičce splachovací klozety. Hodně zestárli a mluvili méně a už ne tak vesele, ale pracovali se stejnou impozantní zručností. Nedalo se vysledovat, odkud pocházeli ani jak je Amálie sehnala. Když byli hotoví, zaplatila jim na ruku penězi H. N. Andersena a oni zase zmizeli.

Člověka méně silného než Amálie by to jistě pokoušelo dát všechny stopy po Karlu Lauridsovi zahladit. Jiné ženy mimo rámec našeho příběhu, o kterých se tu zmiňuju, protože stejně jako Amálie měly pocit, že je Karel Laurids opustil, se dál utápěly v zoufalství, z něhož se Amálie pozvedla. Spálily každý obrázek Karla Lauridse, každý dárek, co jim dal, a dokonce i všechna prostěradla. Nacházely si před manžely různé záminky ke generálnímu úklidu, ale očistit svá srdce od strašidelného šarmu zmizelého cynika se jim nepodařilo. Nakonec pálily i koberce a záclony a dávaly nově potáhnout nábytek, aby měly alespoň trošku klidu. Nic z toho nepovažovala Amálie za nutné. Onu spoustu jeho fotografií dala do zásuvky, většinu garderoby, co po něm zůstala, darovala Armádě spásy, zamkla jeho pracovnu, kde ještě byly stopy po tom, jak pálil svoje poslední papíry, a řemeslníci se pustili o toho, k čemu je vlastně objednala: aby z domu udělali zamřížovaný inkubátor pro Karstena.

Předtím si o něj starosti nedělala, protože ho považovala za boží dítě. V jejím světě, který jsem nikdy zcela nepochopil a jenž si pravděpodobně neujasnila ani ona sama, byl Karsten něco jako malý Achilles. V přesvědčení, že on stojí mimo svět a je nad něj povznesený, mu dovolila dělat, co se mu chtělo. Nechala ho, aby padal a pálil se a natloukal si a řezal se. Smála se, když plakal, líbala mu šrámy a říkala mu, že teď ti maminka dá pusu a budeš zase zdravý, broučku, a byla si jistá, že tak to opravdu je. Ale když Karel Laurids zmizel, ze dne na den začala mít strach, aby se Karstenovi něco nepřihodilo, a později se ukázalo, že jí ten strach zůstal po celý život. Když zavolala makléři, a vstoupila tak do skutečnosti, myslela si, že stáhla Karstena s sebou dolů na zem a on přišel o svou nezranitelnost. To je přinejmenším část vysvětlení, proč podle svého přesvědčení najednou pochopila, že pro dítě citlivé jako Karsten je jejich bílá vila jednou velkou krajinou smrtelných pastí. Připadalo jí, že okna prázdně zívají do propasti, do které se Karsten kdykoli může zřítit, a dala do nich zasadit mříže, nejdřív v prvním patře a potom i v přízemí, poněvadž se jí zdálo, že i ta jsou moc vysoko, a nakonec i ve sklepě, aby ho ochránila před únosci. Začala ochotně naslouchat lékařům varujícím před přílišným slunečním světlem a do zamřížovaných oken dala pověsit těžké záclony. Z nábytku dala ořezat ty nejhrozivější a nejostřejší dračí hlavy a dveře k zadnímu schodišti dala uzamknout, aby se z něj nezřítil. Potom se jí jednoho dne zazdálo, že slyší nádobí v zásuvkách agresivně řinčet, a dala všechny nůžky vyměnit za zvláštní model se zaoblenými hroty a na všechny zásuvky a skříně s kuchyňským náčiním dala přidělat visací zámky. Když řemeslníci skončili, nebyl vnitřek domu k poznání. Za celou řadu let poté, co z něj odešli, se tam změnilo jen maličko, takže na základě očitých svědectví a z fotografií víme, jak dům uvnitř vypadal. Na fotografiích nejsou ty místnosti k poznání a člověk si říká, že není možné, aby to byly ty řady pokojů, jež dal Karel Laurids zařídit s takovou jistotou a tak provokativně. Ale jsou to ony. Když se člověk podívá pořádně, pozná jeden kus nábytku po druhém, a každému stejně jako mně dojde, že změnu způsobila ta tma za těžkými záclonami a pak jisté drobnosti, o které se Amálie se svou jistou rukou postarala sama. Řemeslníci kromě toho, že zamřížovali okna, jen přemalovali dionýské výstřelky na stěnách zahradních pavilonů. Zbytek zařídila Amálie sama. Nejdřív dala pryč indické miniatury, jež měla v ložnici, jednak aby neděsila klienty, jednak protože jí připomínaly, co měla s Karlem Lauridsem, a věděla, že se to nikdy nevrátí. Některé z nejnahatějších a nejmodernějších obrazů přestěhovala z obýváku do méně používaných místností a velký brutální lustr vyrobený ze starých bodáků povytáhla výš ke stropu. Několik neslušných bronzových figur v životní velikosti odsunula ze zorného pole do rohů pokojů a prapodivné moderní lampy organických tvarů z chrómu a ebonitu, co si Karel Laurids přivezl z ciziny nebo je dostal darem od svých amerických kontaktů, zastrčila na policích dozadu. Tyhle i další menší přesuny dům naprosto změnily. Pouhé dva měsíce nato pořádala Amálie večeři pro svou první společnost.

Kdybych měl popsat atmosféru za časů Karla Lauridse jediným slovem, napadl by mě výraz “nezávazný”. Při jeho večírcích bylo vše nezávazné: počet zvaných, jejich tituly, jmění, rozhovory, jejich styky i pravidla, jak se vůbec člověk má chovat. Taková společnost připomínala velkou, barvitou a nepředvídatelnou bytost, pulsující hned prudce a s křikem, hned opatrně a s mumláním.

Amáliiny první společnosti i všechny následující byly o hodně jiné. Poprvé pozvala dvanáct lidí, šest manželských párů, a potom zvala taky dvanáct, občas osm a při vzácných příležitostech čtyřiadvacet osob. Hosty poprvé i nadále byli důstojníci a šéfové kanceláří a komodoři a soudci a profesoři a ředitelé a šéfové odborů na ministerstvech a občas nějaký politik a tu a tam nějaký spisovatel, téměř všichni s chotěmi, které uměly šít a vařit a tvrdou rukou vést domácnost. Tihle lidé se považovali za výkvět Dánského úřednického stavu a páteř Dánského státního aparátu. Přicházeli včas a v tmavém, jedli střídmě, pili málo, pokud vůbec, a konverzovali tiše o tom, jak se lze se vyhnout zápalu plic, když si člověk ráno bude sypat do ponožek sirný prášek, a o nádherných sádrových odlitcích řeckého starověku ve Státním muzeu umění. Po večeři se posadili muži zvlášť a ženy zvlášť, při těchhle společnostech se nikdy netančilo, a ve třiadvacet hodin se všichni bez výjimky zvedli.

Lze se divit, že Amálie tyhle večeře vůbec pořádala. V době před tou první měla - alespoň pokud já vím - něco mezi deseti a patnácti klienty, o nichž ona sama mluvila jako o “Přátelích domu” a dovolovala jim chodit jednou, nejvýš dvakrát za měsíc. Udivující je, že právě oni a jejich choti tvoří jádro společenského okruhu, který ona v těch letech buduje. Proč, ptal jsem se sám sebe, musela jinak nanejvýš diskrétní Amálie podstupovat to zřejmé riziko a vystupovat jako hostitelka, upozorňovat tak veřejnost na svou osobu a navíc zvát svoje klienty najednou i s jejich chotěmi? Odpovědí asi bude, že se sama chtěla stát součástí jejich společnosti. Dvakrát ji v životě zradili, nejprve její otec, který o vše přišel kvůli své touze po vzpouře, a pak Karel Laurids se svým nedostatkem respektu k čemukoli. Oba dva se vzepřeli jistým základním životním hodnotám, a Amálie se nyní obrátila k těmto hodnotám i jejich sluhům, těmto upjatým mužům a tichým ženám, a neuspokojovalo ji setkávat se s nimi jen v ložnici. Kvůli synovi i sobě si přála, aby i oni dva byli vážení a stali se součástí jejich tradice. Takové přání se na první pohled zdá neuvěřitelné, poněvadž jak může Amálie být kurtizánou a zároveň léčitelkou duší těchto mužů, utírat jim slzy a uspokojovat je, naplácat jim, vykoupat je či na ně příkře mluvit, a krátce nato, možná ještě týž den večer, s nimi sedět u prostřeného stolu při spořádaném a vzdělaném rozhovoru s dobrým vkusem? Odpověď je taková, že ona sama i její hosté jsou cvičení, vychovaní a naprosto dokonalí a bezchybní v jedné určité formě chování, která je důležitou součástí Dějin dánských snů a říká se jí umění zamlčovat. Karsten si ho poprvé všimne při Amáliině první společnosti. On tehdy i nadále sedí u stolu s nimi, na tom Amálie trvala, přestože věděla, že to je přestupek vůči jinak ve všem všudy propracované etiketě, a tady přirozeně nepovolila, protože ty společnosti pořádá kvůli němu. Jejím záměrem je, aby nasával živiny z přítomnosti těchto lidí, učil se od nich a jednou snad byl nejdřív jako oni a pak nejradši ještě lepší. Amáliiny ambice sahají v tomhle bodě hodně daleko, proto sedí Karsten u stolu s nimi. Je mu teprve pět let, ale přesto je jako mnohé děti velice citlivý. Nedokáže sice svoje pocity formulovat, ale hned zaregistroval, že tahle společnost se liší od těch, na něž je zvyklý. Všimne si klidu a tmavých barev, že ženy jsou oděné (to pozoruje se zklamáním) a není tu žádná hudba. Později zaznamená i něco jiného. Někdy během večeře, kdy už to dávno musel vzdát a přestal konverzaci sledovat, vycítí napětí. Všimne si, že i nábytek v téhle i v ostatních místnostech se snaží být úplně zticha, křídlo nerezonuje hovorem jako obvykle a zvenku je toho uvnitř slyšet jen docela málo, protože všichni ti jemu neznámí lidé jsou obklopeni silovým polem krocené energie. Pod jejich tmavým povrchem, způsoby stolování a kontrolovanými pohyby se třese prudká potlačovaná síla, jež je součástí jejich povahy a částí pravdy o Dánském úřednickém stavu, síla převlečená do tmavého oděvu, zdrženlivosti a dobře uvážených poznámek. Cosi triviálního je na Amáliiných společnostech jen na nejhořejší tenké vrstvě na samém povrchu. Pod ním se vlní síly. Její hosté mluví o tom, jak výtečně hřeje králičí vlna a jak sirný prášek dělá dobře a kolik nádherné sádry je nashromážděné v kodaňských muzeích, avšak ve skutečnosti rozmlouvají o velkých otázkách bytí, o lásce a penězích a náboženství a životě a smrti. Jen je těžké to pochytit, protože hovoří tlumeně. Dokáží se držet v rámci dobré společnosti a zajistit si, že je nikdo nikdy nebude moct volat za něco k zodpovědnosti, protože vše říkají nesmírně diskrétně a nepřímo, a zároveň vedou rozhovory, ve kterých se odehrávají dramata neméně bouřlivá než za časů Karla Lauridse. To Karsten chápe. Dozajista ne hned poprvé, to je moc malý a všímá si jen napětí v místnosti, ale časem, během několika málo let bude dost velký, aby pochopil, co se vlastně říká, a vzpamatoval se z počátečního zmatku, způsobeného mimo jiné tím, že tihle lidé jsou pány času. Jejich předkové svého času sloužili v absolutistické byrokracii a rodinná tradice a jejich vlastní úsilí je natolik vycvičily v podřizování se Králi a Vlasti a Povinnosti a Bohu a Morálce, že můžou hovořit o zápletkách ze 17. století, jako kdyby sami byli zodpovědní za jejich výsledek, a o událostech daleké budoucnosti jako jejich odchod do penze nebo penzionování jejich dětí, jako kdyby to mělo být zítra. Proto taky muži teď mohou zapomenout, kde se vlastně nacházejí, totiž v domě vyzdobeném s nezkrotnou rozhazovačností, jen v nejnutnější míře tlumenou záclonami, v němž jindy jsou přijímáni docela jinak a jsou odváděni nahoru do ložnice, kde s pláčem, nářkem, jásotem nebo se sténáním prozrazují, co to stojí zříct se náhody a osobnosti ve prospěch Povinnosti.

Tyhle společnosti samozřejmě mohly fungovat i proto, že z Amálie se stala dokonalá hostitelka. Už nebývala duchem nepřítomná jako za časů Karla Lauridse, naopak byla v místnosti přítomná do takové míry, že každý z hostů se cítil obzvlášť favorizovaný. Ani jediný z mužů nepojal podezření, že on není v Amáliině životě jediný. Amálie se ke svým klientům chovala velice osobně a s oddaností a ani jeden z nich nikdy nepochopil, že vedle všeho ostatního je jejich vztah k ní i obchodem a otázkou přežití. Na otázku, jestli jsou v Amáliině životě jiní muži než oni a proč dělá to, co dělá, ostatně při těchto společnostech pomysleli - pokud vůbec - jen málokdy. To, co budeme, jak jsme se právě shodli, nazývat zamlčováním, dosahuje takových rozměrů, že ona druhá pravda o Amálii a o ložnici, profesorových stažených kalhotách, makléřově nemluvněcím pláči a bordelových historkách H. N. Andersena, ta při těchto příležitostech neexistuje, to vůbec žádná pravda není. Pokud jde o jejich manželky, tak díky Amáliinu vystupování, dobrému jídlu a propracované etiketě se každá z nich cítí jako její dobrá přítelkyně a nikdy je nenapadne, že Amálie v nejednom ohledu ví o jejich manželstvích víc než ony samy, a za těch večerů to Amálie vlastně ani neví. I ona se obelhává, i pro ni jsou její hosté za těch večerů jen opravdu dobrými přáteli.

Navrhoval bych shrnout Amáliiny společnosti jediným slovem. Vím, jak je to nebezpečné a zjednodušující, ale všiml jsem si, že takhle si já věci pamatuju, a takové slovo lze použít jako jakýsi nadpis a vodítko pro přesnější vysvětlení. Já bych navrhoval výraz “důslednost”, její hosté i ona sama jsou zdvořilí, dodržují všechna pravidla společenského styku, nenadnášejí jiné tóny než tón komorní, a to je právě důsledné. Já bych dodal, že taková forma styků a způsob života si žádají hodně energie, protože člověk neustále musí bojovat proti každému sklonu k nedůslednosti, a takových je život i v té době plný.

V jistém smyslu je tedy Amálie důsledná. Ve své nekompromisní diskrétnosti a vůli se ve světě prosadit je nadmíru vytrvalá. Teď se však ukazuje, že v určitých věcech je měkká a má několik slabin, a právě to činí její příběh zajímavým. Kdyby byla skrz naskrz silná a neoblomná jako lidé, kterým by se ráda podobala, asi by po ní zůstalo stop méně a v každém případě jiného druhu. Ale jí ve skutečnosti bylo zatěžko vydržet to zamlčování úplně. V duchu musela být otřesená tím podvodem a námahou, jak se musela tvářit, že všechno je idyla. Proto se občas svěřovala Karstenovi.

Pravdu mu nepovídala, přinejmenším ne tak, jak ji vidím já. Nelíčila svou situaci, jak jsem to udělal já, a nepřipustila, že ona je něco jako kněžka, pečující o ritualizované pokrytectví, jež vlastně pokrytecké není. Vyprávěla Karstenovi o svých milencích, jako kdyby existoval jen jeden. Asi se styděla a za oněch tichých večerů vedle syna měla s sebou v posteli morální konvenci. Svoje klienty k sobě poutala neviditelnou gumičkou, která jimi dříve nebo později mrštila zpátky k ní právě proto, že mohla dělat cokoli a necítila stud, ale před synem se styděla a její síla před ním selhávala. Neříkala mu pravdu a místo toho mu vyprávěla o svém snu o pravdě: že existuje jen jeden muž, který není jejím klientem, ale milencem.

Svlékla sebe i Karstena skoro donaha, zapálila svíčky a srazili se ve velké posteli těsně k sobě. Ona ztlumila hlas a vyprávěla o muži, jenž je velkorysý a kultivovaný a nejhezčí ve městě a má docela určitý pach, pach ruské kůže, který se snažila Karstenovi popsat, a všechny tyhle detaily skládala dohromady ze svých mnoha klientů. Protože se jí ten sen líbil a moc jí záleželo na tom, aby jí Karsten věřil, přeplácávala ten portrét bezvýznamnými drobnými fakty, až se to zdálo děsně nepravděpodobné i Karstenovi. On samozřejmě věděl, že Amálie lže. Je to mazaný hoch, a kromě toho vše viděl už od její schůzky s prvním zákazníkem, makléřem, jehož vzlykotu byl svědkem díky jedné z dírek, co do Amáliiny ložnice svého času vyvrtal Karel Laurids. Karsten ho u ní jednou viděl a nikdy už nezapomněl, kde ta dírka je. I když Amálii uneseně naslouchá, tak zná pravdu, a možná dokonce lépe než ona sama, která se vemlouvá do svých nadějí a vymýšlí si milence, jenž netrpí smutnými neurózami jejích klientů a těžce připomíná Karla Lauridse.

Znovu mám chuť i přes časový odstup na Amálii volat, že co to do prdele je, takhle zacházet s malým chlapcem, dělat si z něj důvěrníka a používat ho tak, jako tví zákazníci používají tebe, jako někoho, ke komu se člověk může vrhnout a žádat po něm vykoupení. Vždyť je to jen malý kluk, který při tom všem myslí jen na jediné: jak si zasloužit maminčinu lásku a zaujmout místo po jejím boku místo skutečných Přátel domu a domnělého milence! Ale ovládám se, na všechno přirozeně je pozdě, nedá se dělat nic jiného než držet hubu, zatnout zuby a držet se faktu, že Amálie zároveň s tím, jak popisovala svého ideálního manžela, občas propukla v slzy, přitiskla Karstena ještě těsněji k sobě a řekla, že ty jsi jediný muž mého života, jediný, kterého mám, a v tebe doufám. Ty jednoho dne dovedeš sebe i mě k jinému životu a hu hu hu a koupala ho v záplavě slz, a on tam tak leží, je mu šest nebo sedm nebo osm nebo devět let a přemýšlí, jak unést na svých ramenou celý svět.

Protimluvy, ve kterých v těch letech vyrůstá, jsou pro dánské horní vrstvy charakteristické. Jeho život se odehrává v temném tunelu s jedním bílým puntíkem světla vpředu a jedním vzadu. Světlem vzadu je doba předtím, než zmizel Karel Laurids, a světlem vpředu budoucnost, kterou mu Amálie skoro denně maluje ve velké posteli, když pošle pryč klienta a přivede si k sobě jeho. Ona si ji představuje tak, že on se stane slavným právníkem, vydělá jmění a tím či oním.neurčitým způsobem ji pozvedne z její nynější situace. Že Karsten bude zrovna právníkem, to vidí Amálie před sebou docela jasně, a často se v jeho přítomnosti cvičí a povídá svému zrcadlu, že můj syn je právník, nebo že můj syn je advokát s přístupem k zemskému soudu nebo soudci; nebo předseda nejvyššího soudu. To na Karstena udělá dojem, ještě mu není šest let a už s jistotou ví, čím bude, a to je onou poněkud mihotavou skvrnou světla v tunelu před ním. Tunel samotný, to je dům, kde vyrůstá. Ten má představovat spořádaný domov a chráněné hnízdo pro dítě. Tak o něm Amálie mluví, naše hnízdečko, říká o téhle obludě, která v těch letech působí opuštěným dojmem. Je totiž stavěná pro velkou rodinu, spousty služebnictva a náramnou domácnost, a ne pro syna a matku, která si ponechala jen Gladys, kuchyňskou a zahradníka na poloviční úvazek a na večírky zve jen šest důsledných manželských párů.

Dům je památníkem jedné určité, v Dánsku tehdy i předtím hojně rozšířené představy o výchově dětí. Ta spočívá v myšlence, že když citlivé dítě vyrůstá, lze je zcela ochránit a udržet je stranou všech vlivů, a ono zároveň bude zrát pro ten velký strašný svět a jeho pokušení. Právě proto, aby Karstena ochránila, dala Amálie zamřížovat okna a do oken pověsit záclony. I když ho ona nebo Gladys vezmou na procházku - čerstvý vzduch je totiž podle ní důležitý - tak vyžaduje, aby se před sluncem chránil slunečníkem. A pořád pro jeho vlastní dobro ho drží v domě nebo alespoň v parku a nedovolí mu hrát si s ostatními dětmi, což ovšem jsou stejné děti z horních vrstev s krajkovými límečky, v šatičkách komořích a v námořnických oblečcích. S nimi si Karsten dřív vždycky hrál, ale Amálie si teď představuje, že by ho mohly přivést do neštěstí, k něčemu ho zlákat nebo na něj mít špatný vliv. Proto Karsten vyrůstá v temných pokojích hnízdečka a nadmíru dobře se v těch letech naučí hrát si sám, se svými neškodnými dřevěnými kostkami, cínovými vojáčky bez hrotů a zaoblenými nůžkami. Nemůže si vybírat a nemá, s kým by jinak si hrál, poněvadž svět je plný špatných lidí a nedobrých povah, jak si Amálie myslí poté, co Karel Laurids zmizel. Proto teď Karsten může ze zamřížovaných balkonů jen mávat svým bývalým kamarádkám, se kterými si hrával, to znamená dceři masérky P. Carla Petersena a princezničkám koupajícím se před domem královny vdovy. Musí se spokojit s tím, že jejich nahotu pod plandavými koupacími úbory si jen domýšlí, ale není to tak vždy, poněvadž občas se mu podaří uniknout. Gladys, zahradník nebo kuchyňská ho někdy ven pustili, protože tak to odjakživa bylo a Karsten se s neviditelnou částí domu natolik důvěrně znal, a pak samozřejmě protože ho milovali. Občas ho tedy pustili do parku a do sousední zahrady nebo ven na cestu, ale jen pokud Amálie nebyla doma. Určitě se to nestalo nijak mockrát a Karsten to později sám popíral. Já to vím jen proto, že si to pamatovalo služebnictvo.

Tady by možná bylo poučné připomenout, že přibližně ve stejnou dobu Marie v Christianshavnu vzdoruje matčině zákazu a hraje si na dvoře. Je zajímavé, že touha chránit děti před jinými dětmi se vyskytuje v Charlottenlundu i v christianshavnských činžácích. Ale ať nikdo nezaměňuje reakce obou dětí. U Marie jde o regulérní vzpouru, ona si dělá, co se jí zlíbí, a už tehdy pomalu přestává hledat v rodičích oporu. S Karstenem se to má jinak. Absolutně nejdůležitějším člověkem v jeho životě je tou dobou matka, proti níž by ho nenapadlo revoltovat. Nanejvýš maličko zapípá a trošičku sebou trhne na řetězu.

Nebezpečí a riziko v Karstenově životě se tedy podle Amálie nacházejí venku. Jsou jimi sluneční světlo, ostatní děti, číhající příkopy a kopcovitá krajina, v domě je bezpečno. Proto bude Karstenovo dětství jednou rozlehlou planinou nekonečných odpolední, kdy ví, že u Amálie je na návštěvě některý z Přátel domu, a chodí bez spočinutí po domě pod ježatým lustrem z bodáků a mezi mědiryty s krvavými loveckými motivy a hračkami, a až na vzdálené zvuky z Amáliiny ložnice a ozvěny hrozivého zamlčování je všude ve velkých pokojích ticho.

Amálie opravdu usilovala o to, aby vychovala Karstena v tomhle zamlčování, jež je součástí měšťanské duše a tehdy na začátku 30. let se vyskytuje všude ve společnosti, ve zvlášť jemné podobě pak v úřednických rodinách. To přirozeně má smysl, kterého se děti musejí dohádat. Musejí se dobrat způsobů stolování, a kde si člověk smí hrát, na co si smí hrát, a hlavně na co si hrát nesmí, a musejí vytušit, proč služebnictvo, chodby, záchody a koupelny jsou neviditelné, proč holé stěny jsou hrozivé, proč se nikdy nemluví o penězích a nikdy se nekleje. Když člověk děti nechá, aby se toho dohádaly, místo aby jim to řekl rovnou, vytvoří tak napětí a jeho děti budou vyrůstat v rozechvělé obezřetnosti. Taková výchova k bdělosti má vést k tomu, že mladí lidé se sice uvolní, ale nikdy tolik, aby polevili, zapomněli se a byli nedůslední. Částí pravdy za zamlčováním je, že při něm vzniká trvalé napětí. Dojít k nějakému bližšímu vysvětlení, to na mě je těžké, a asi to ani nelze po mně žádat, kdo já jsem, abych dokázal vysvětlit fenomén sahající daleko za Dějiny dánských snů až do struktury celé západní kultury? Já tady jen můžu povědět, že Amálii se daří Karstena takhle vychovávat jen částečně, poněvadž není dostatečně přísná a důsledná. Zkouší to, ale pořád se v ní něco poddává, a na celém tom životě, co pro sebe a Karstena konstruuje, je něco netěsného. Povídá mu mnohem víc, než by měla, poněvadž neumí držet hubu, a nedokáže krotit svůj hněv a zuří, nadává mu a hází porcelánem, místo aby ho odmítala a byla k němu jako kus ledu. Vypráví mu o svém smyšleném milenci a o tělesných detailech, o kterých by on ještě neměl vůbec nic vědět, nýbrž se jich dohádat až za hodně let, a nedokáže mlčet ani o své nahotě a svém veselém těle v posteli, o nichž by on poté, co se naučil chodit, neměl mít nejmenší tušení.

Do jisté míry ho drží zavřeného, on většinu dětství opravdu bude muset strávit v tmavých pokojích. Když dosáhne školního věku, sežene mu soukromé učitele, aby ho nemusela pouštět ven. První krystalové rádio, které si Karsten postaví, mu Amálie sebere, aby neposlouchal ty otřesné zprávy, a když její hosté začnou mluvit o velkém světě, posílá ho spát. Přesto před ním nedokáže skrýt svůj zájem o politiku a v náhlých návalech horlivé slabosti se mu svěřuje, že Dán Svend Olsen, kterého kdysi potkala někde ve společnosti a on říkal, že ji miluje, skončil na druhém místě ve vzpírání na olympijských hrách, že jeden sociálnědemokratický ministr a Přítel domu udělal skvostný dojem na nějaké schůzce v jižním Jutsku a že poznala Karla Lauridse na fotografii vlivných nacistů shromážděných kolem Hitlera. Ukáže mu ten snímek a on cítí, že nově nabytá důstojnost Karla Lauridse a jeho vysoké postavení mezi těmihle řvouny, to podle ní je moc zlé a skandál, ale zároveň převelice fascinující.

Karstenovi se tedy dostane velice složité výchovy. Svým způsobem je jejich velká vila jako nějaký zatuchlý plesnivý sklep, který nespatří světlo slunce. Na Karstenovi je něco zakrnělého, ve své bledosti možná trochu připomíná kořenovou odnož a je stejně dobře vychovaný a vznešený jako chřest. Zároveň však - hlavně v nejranějším dětství -spolykal několik pořádných doušků čerstvého vzduchu a procházel světem jinak než většina jeho vrstevníků z horních vrstev. Proto se pohybuje s jistotou, jaké nabyde jen dítě, které se snažilo jít vpřed, aniž ho pořád zastavovali. My celkem vzato všichni můžeme být rádi, že tohle není román, poněvadž Karsten je přespříliš složitý na to, aby se dal použít jako románová postava. I vylíčit ho jako historickou osobu je možná dost obtížné. Je to tichý a klidný hoch, to říkali všichni, kdo ho poznali, i Amálie. Karsten je zdvořilý a slušný hoch, říkali a měli tím na mysli, že si ho člověk zřídkakdy všiml, a když už si ho všiml, tak to, co viděl, bylo v pořádku. A zároveň na něm všechno ulpívá, na jeho osobě a zvlášť na jeho velkých tmavých očích je něco savého. Osvojuje si všechny vědomosti: výuku drahých soukromých učitelů, společenské konvence i to, co mu Amálie v posteli povídá, že musí dokázat, a jeho touha po vědomostech asi měla tak či onak co dělat s tím, že vyrůstal mezi dospělými. Nevím to jistě, ale řekl bych, že když děti vyrůstají, potřebují být s jinými dětmi, ale kolem Karstena narušují prázdno nekonečných odpolední jen dospělí. Jako maličký si hraje s kostkami a potom s cínovými vojáčky a později si začne číst. Ukáže se, že v jejich velkém domě je docela hodně knih, jež pravděpodobně pořídil Karel Laurids jako příslušenství k nábytku. Ty jsou Karstenovi dalším velkým brčkem do života dospělých. Čte totiž dánskou literaturu se zlatou ořízkou, kde dospělí muži popisují stejnou osamělost, jaká obklopuje i jeho. Neurčitě v těch knihách poznává svou vlastní situaci, avšak nedaří se mu, jak spisovatelé zlatého věku i ti pozdější doporučují, najít v osamění masochistický požitek. Celé dětství se Karstenovi stýská po kamarádech, se kterými by si hrál. Amálii, knihám ani hostům domu se nepodaří ho s konečnou platností přesvědčit, že venkovní svět by si člověk měl držet od těla, přinejmenším se k němu přibližovat opatrně, a za všech okolností se mu bránit.

Pokud je pravda, že měšťanská vzdělanost, dobrá výchova a dobré způsoby, jimiž se Amálie v těch letech řídí, znamenají vynaložení sil, mohl bych snad popsat to, co se teď přihodí, jako náhlou ochablost. Amálie večer poslala jednoho hosta domů a jde si dolů pro Karstena. To je zcela běžné, tou dobou si pro něj chodí a nachází ho skloněného nad knihou nebo v koutě, kde sedí a vychovaně zírá do vzduchu a jeho bílý obličej ve tmě svítí jako bledá skvrna. Ale ten den ho najde v převleku. Svlékl si šaty a útlé, od nedostatku sluníčka nazelenale bílé tělo si omotal černým sametem. Ten získal z jedné z velkých a umně drapovaných záclon, co ještě chvíli předtím visela v okně. Serval ji a přistřihl jedněmi ze svých neškodných nůžek, a Amálii, která se tváří jako spadlá z nebe, řekne jen maminko, já jsem tolik potřeboval způsobit aspoň malé neštěstí. Díky tomu nedostane vyhubováno a okouzlí maminku, jež mu na místě odpustí. A situace se rozvine, Amálie si omotá kus ustřiženého sametu kolem hlavy jako turban a pak si uvolní šaty a ještě později zavolá Gladys, aby jí pomohla uvolnit korzet. Začala v něm chodit, protože přibrala na váze a její klienti se ve společnosti žen s korzetem cítí klidnější. Pak s Karstenem obléknou Gladys do kusu černého sametu, a jelikož ho není dost, odstřihnou druhou záclonu. Zacházející večerní slunce naplní místnost načervenalým a žalostivým světlem, jež v pokoji odhalí maurské tapety a na podlaze vzor á la Alhambra. Snad proto se hra těch tří vyvine v harémovou scénu, kdy Karsten obě ženy komanduje s takovou panovačností, že mě napadá, kolik překvapení může z měšťanské spořádanosti vzejít. Jejich hra skončí tak, že Karsten leží s hlavou v Amáliině klíně a Gladys jim zpívá jednu z naříkavých, dupáním doprovázených písní svého kmene. To vše se přirozeně odehrává uvnitř a ona scenérie je zarážející, protože Amálie v každodenním životě usiluje o to, aby přesně takovým věcem zabránila. Jen si zkuste představit ten pohled na Amálii, tu velkou a v tu chvíli skoro svlečenou kurvu, Karstena, bledého chlapečka, který je najednou jako diktátor, a Gladys, silnou Afričanku se snivým pohledem a rytmickými pohyby, tančící a zpívající v prostředí cizí země v paprscích zapadajícího slunce.

Druhý den je všechno přirozeně zapomenuto, nikdy k tomu nedošlo a není to problém, ale od té doby si Amálie s Karstenem takhle lehkovážně hrají pořád častěji. Nezřídka to probíhá v ložnici, kde ho ona přiměje, aby vystupoval jako právník a vedl procesy v imaginárních soudních síních proti vymyšleným odpůrcům, kteří ji urazili na její neurazitelné cti, nebo aby jí zpíval či tančil drobné dětské menuety, co se naučil při některé z nekonečných individuálních hodin od soukromých učitelů. Časem se ty hry mění. Někdy si hrají na únos, kdy on ji uloupí a jedou na podhlavnících se střapci přes Amáliinu jako poušť velkou postel, nebo mu ona vypráví o životě, jaký spolu povedou, až se on vyznamená, dokončí vzdělání a dostane stálý úřad. Tehdy se od něj nechá vyfotografovat aparátem, co dostala od jednoho z klientů, a pořád častěji mu říká, že v mém životě byli tři muži: můj otec, Karel Laurids a ty, ale ti dva první mě zradili. Po nějaké době navíc jako by na Christoffera Ludwiga a Karla Lauridse zapomněla, a opraví to, že v mém životě byl jen jeden muž, a to ty.

Začnou jezdit na výlety. Od jednoho Přítele domu si Amálie půjčí auto s šoférem a jezdí s Karstenem na projížďky po lesích severního Sjasllandu. Oba sedí na zadním sedadle, chichotají se jako děti a neuvědomují si, že ujíždějí do země zatracenců, ležící hned vedle spořádané výchovy a zamlčování.

Cestou na jeden z takových výletů navštívili Christoffera Ludwiga. Bylo to na jaře a chladný vzduch, sluneční světlo a její city ke Karstenovi, které ji tou dobou už dávno připravily o úsudek, jednou v sobotu ráno naplnily Amálii sentimentální zvědavostí vidět otce. Karsten svolil. Ona se s ním už dřív začala radit, a když se toho rána zeptala, jestli by chtěl navštívit jejího otce, dodala koketně, že ptám se tě, poněvadž ty přece seš pán domu.

Ke Christofferovi Ludwigovi přijeli jako do jiného věku. Ulice Dánské vlajky tonula ve stejném neurčitém světle jako vždycky a už před domem Amálie vytušila, že sem neměla jezdit. Dveře od bytu nebyly zamčené, ale vchod skoro úplně zahrazovaly knihy. Ty se válely po celém bytě, tisíce svazků na hromadách od podlahy ke stropu. To množství papíru vytáhlo vláhu ze vzduchu, který byl tak suchý, až to praskalo, a pálil v krku. Úzkými chodbami mezi knihami chodili oba z pokoje do pokoje a byt jim připadal, jako by odjakživa byl opuštěný. Nakonec se Amálie vzchopila a vedla Karstena kolem kácejících se hromad knih tam, kde kdysi bývala otcova pracovna. Christoffer Ludwig seděl u kulatého stolu, na stejném místě a ve stejné poloze jako tenkrát před mnoha lety, když mu Amálie přišla povědět, že spatřila přízrak svého dědečka. Byl hodně starý a oči se mu leskly senilitou. len sotva chápal, že v pokoji jsou živé bytosti, a očividně byl opuštěný. Kolem sebe měl knihy, v nichž se povídalo, že láska trvá věčně, u rozpadající se předměty ze svého života jako zažloutlá papírová zvířata, nikdy nedotištěné formuláře a drobné hračky. Bylo tam velice ticho a Amálie si porovnala svou představu o stáří s pravdou o vlastním otci. Stejně jako většina ostatních Dánů tehdy i nyní měla i ona svou oblíbenou fantazii o stárnutí. V té si představovala stříbřitě šedý, kultivovaný manželský pár obklopený zelenými ocúny a pokoje plné odpuštění, dětí a vnoučat. Ten sen ovšem byl lživý. Ona si mohla namlouvat, že Christoffer Ludwig žije v zasloužené důstojnosti, jen protože ho neviděla deset let. Teď pochopila, že ty malé panenky s porcelánovou hlavičkou a houpací koně kolem něj jsou hračky, co patřívaly jí a jejím sestrám, a pak od sebe skutečnost odvrhla. Neviditelným pohybem smazala z tabule ve své mysli vše, co se týkalo Christoffera Ludwiga, osamělosti toho bytu a představy, že takhle lze dožít zcela naplněný život, a otočila se a šla. Karsten zůstal ještě chvíli stát a díval se pozorně na knihy, na starce a jeho bezvládné ruce, jež bez přestání ohmatávaly drobnosti ležící před ním na stole. Pak se otočil a šel pryč, a vstříc katastrofě.

Ta přijde prostě a nepozorovaně jednoho nedělního odpoledne. Karsten a Amálie mají za sebou víkend a mnohé vynalézavé výmysly, hry s převleky a hodiny strávené ve velké posteli, a když si teď v neděli odpoledne tady v Charlottenlundu hrají, neliší se to od toho, jak si hráli už tolikrát předtím. Amálie je v černém zdravotním korzetu, a v jednu chvíli jí ho Karsten sundá. Ona se přirozeně brání, ale jen naoko, a pak Karsten napne svaly. Jako by byl silnější než kdy předtím, a Amálie se musí namáhat, aby nebylo po jeho. Potácejí se spolu po místnosti a nám ten zápas připomíná erotické střety Amálie a Karla Lauridse. Pak má Karsten najednou navrch. Je už očividně mnohem silnější, a teď Amálii korzet stáhne. Jak jsem si to aspoň já nechal vysvětlit, tak stáhnout ženě korzet, i když ona se brání jenom naoko, to si žádá téměř veškeré síly dospělého muže. Amálie je tedy nahá a Karsten je najednou taky nahý. Strhnou je síly větší než oni sami, a nezačnou zvonit žádné zvonky, ani se nerozsvítí žádné varovné lampy, protože oni už tím vším prošli dřív. Dlouhá léta prozkoumávali hranice vztahu mezi matkou a synem a nakonec je poznali tak dobře, že když je teď překročí, nesepnou se žádné brzdy.

Probudí se vedle sebe s jasnou hlavou a rozjaření. Už v posteli Amálie navrhne, aby ještě ten den spolu odcestovali. Ten návrh zprvu působí uvolněně a přirozeně, jako by jí takový nápad vnukly jenom ptačí zpěv a dobré počasí. Avšak hlouběji pod povrchem v něm - alespoň podle mě - ohavným způsobem zaznívá zoufalství. Amálie a Karsten stojí jednou nohou ve skutečnosti a druhou v takovém sblížení mezi matkou a synem, jaké není možné, ale oni teď přesto zkoušejí na něm trvat. Amálie ruší všechny dohody na následující týden a Karsten telefonicky objednává vůz bez šoféra, poněvadž chce řídit sám. Pak Amálie balí. Gladys se pokusí je zadržet, ale oni ji odbydou. Snesou kufry dolů do auta a vše je nachystané na to, co oba téměř určitě chápali jako líbánky, přestože navzájem si to neřekli. Donutí Gladys, aby je vyfotografovala, jak stojí před autem, dvousedadlovým Daimlerem se stahovací střechou. Na tom snímku je vidět, jak zlé to je: Karsten má na sobě moc velké a trošku staromódní šaty, které zřetelně pocházejí z garderoby Karla Lauridse. Oba se usmívají, omámení štěstím. V Karstenově úsměvu lze vytušit triumf nad novou kořistí a nad tím, že po tom, jak vyrůstal zavřený, se konečně dostal na sluníčko. Amálie je očividně hrdá a veselá. Nevím proč, ale bojím se, že se usmívá spokojeností, že zase je s nějakým mužem ve slušném vztahu. Pak nasednou do auta. Karsten sedí na čtyřech polštářích, aby předním oknem viděl ven. Nedosáhne na pedály, ale ty obsluhuje Amálie. Sundala si boty a zkouší si vzpomenout, jak to vypadalo, když řídil Karel Laurids. Vyjíždějí po štěrkované příjezdové cestě, kolem rozpadlých pavilonů, kde kdysi bydleli trpaslíci Karla Lauridse, a zarostlým parkem, a zdá se, jako kdyby ten malý chlapec a ta hezká žena, tedy Karsten a Amálie, se stylem a důstojně kráčeli od jednoho úspěchu k druhému. V okamžiku, kdy dojedou k bráně, se Karsten ohlédne dozadu, triumfálně zamává svým slamákem, který ovšem patříval Karlu Lauridsovi, a čelně vjede do pravého ze dvou těžkých sloupů stojících po stranách vjezdu. Ten se nepohne ani o píď a tak se ukáže, že je mnohem pevnější než ostatní sloupy v tomhle domě. Auto se smáčkne jako harmonika. Amálií i Karstenem to mrští dopředu a oba praští hlavou do předního skla. Když Amálie za chvíli zase nabyde vědomí, přesvědčí se, že se jim snad nestalo nic vážného, a vezme Karstena do náruče. Ten má zavřené oči a po bledém a velice mladém obličeji mu stéká jemně se vinoucí stružka krve. A o to právě jde, že připadá Amálii velice mladý. Tady ve zkrouceném autě začne Amálie zase vidět život tak, jak ho vidí její okolí. Jako záplavová vlna se jí vrátí rozum, úsudek a síla a ona se chvíli nejistě pohupuje v sedadle. Pak se narovná a přitáhne si Karstena k sobě. On ještě je v bezvědomí a nic neví, ale Amálie z něj už znovu udělala dítě. V tom okamžiku doběhne k autu Gladys a pomůže matce i synovi ven.

TŘETÍ DÍL

MARIE A KARSTEN A JEJICH DĚTI

O (mimo jiné) domě u Jezer - O touze po řádu

1939 1989

Desátého srpna 1939 se Amálie s Karstenem rozloučila a poslala ho do Sor?. Na rozloučenou mu jen stiskla ruku a ani ho nepolíbila na tvář. Po té autonehodě v parku se Amálie dál než ke stisku ruky natáhnout nemohla, přestože Karstenovi to vysvětlila tak, že to není vhodné, abych tě líbala na rozloučenou, když už přece seš dospělej.

Karsten měl na sobě letní uniformu sor?ské akademie, sestávající z bílých kalhot bez kapes, tmavomodrého saka a vesty, bílé košile, čepice s lesklým štítkem a bílým svrškem a z lesklého koženého pásku, a z dálky vypadal jako námořní důstojník. Z okolních vil přihlíželo jejich loučení několik sousedů. Toho léta si zvykli velice důkladně pokukovat, co se v bílé vile odehrává, a teď hádali, jestli ten dobře oděný námořní poručík či korvetní kapitán je Amáliin milenec, nebo jen přítel. Nikoho z nich nenapadlo, že to je Amáliin syn, že to je jen Karsten, který si nedlouho předtím hrával s jejich dětmi a teď stojí před velkým šestiválcovým Hudsonem, co si Amálie při té příležitosti půjčila, a je hezký, má široká ramena a na čele pod čepicí mu povlává kadeř.

Ve chvíli loučení vypadá Karsten jako mladý muž odcházející od otce a matky, aby začal svůj vlastní život, a tak si ho Amálie i přála vidět. Zároveň však nemohlo být ani řeči, že by byla bez něj. Udělala proto, co mohla, aby ho na cestu připravila a kvůli němu i sobě se postarala, že v jistém smyslu bude s ním, i když zůstane doma. Několik týdnů předtím se samozřejmě vydala do Sor? sama. Jela tam v témže honosném autě, které tam mělo odvézt Karstena. Půjčila si ho od jednoho klienta, aniž měla nejmenší představu, kde Sor? leží. Při hodinách zeměpisu v obecné škole byla příliš zesláblá hladem, než aby dávala pozor, a v následujících letech vnímala zcela jasně jen Karla Lauridse a svého syna. Ona opravdu měla jiné starosti, než kde leží Sor?. Přísně vzato ani nevěděla, co tamější Akademie je, a když jí to ředitel školského úřadu vysvětloval, šlo to úplně mimo ni. Jen si byla jistá, že to tam je převelice úctyhodné.

S tím, co viděla, byla spokojená. Když jela alejí, všimla si, že ta obrovitá škola s parkem, knihovnou, kostelem, akademickou budovou, rektorátem a pavilony vypadá jako něco mezi univerzitou, panským dvorem a výchovným ústavem, ale vnější rámec nebyl pro ni tím nejdůležitějším. Dětství a dospívání v Rudk?bingu a manželství s Karlem Lauridsem ji naučily jisté skepsi vůči budovám a interiérům a ukázaly jí, že má mnohem větší moc nad lidmi než nad jejich okolím. Proto vyhledala rektora Akademie.

Našla ho v jeho kanceláři. Byl to učený a přísný latiník, který pozvedl klasické dědictví, vzal na svá ramena odpovědnost za budoucnost mládeže a přijal výzvu doby. Tohle břemeno mu zkřivilo ramena a dodalo mu charakteristickou chůzi, kvůli níž měl mezi žáky přezdívku “Vlečka”. Když ho Amálie viděla, předem věděla, že má vyhráno. On ji nejdřív ujistil svou úctou a že obdržel dopis od ředitele kodaňského školského úřadu, jehož velmi dobře zná a váží si ho. Pak přešel k tomu, že lituje, všechna místa jsou obsazená, a ostatně existují povinné přijímací zkoušky, jež se konaly už dávno. Nakonec řekl na rovinu, že nemůže být ani řeči, že by jejího syna na Akademii přijali. Během svého dlouhého a germánsky zašmodrchaného proslovu ani na okamžik nezvedl hledí akademické domýšlivosti, jež mu zakrývalo obličej, a to mi připomíná, že Sor?ská akademie taky kdysi byla klášterem i blázincem. Než domluvil, pošoupla se Amálie těsně k jeho psacímu stolu a tu spoustu námitek si vůbec nebrala do hlavy. Přiblížila se k němu natolik, že ji svýma krátkozrakýma očima poprvé uviděl, a obestřela ho svým mocným charismatem.

“Pane rektore, já jsem se tak těšila, až vás poznám.”

Když odcházela, bylo přirozeně všechno v pořádku. Velký filolog ji doprovodil až ven k autu a chůzi teď měl mladistvou a pružnou. Amálie si dala kolem ramen kožešinou lemovaný cestovní přehoz a on rozhodil rukama a řekl milostivá, mea virtute me involvo, ovíjíte se svou ctností. Ty seš tak milej, Raaschoue, řekla Amálie a poslala mu polibek. Potom jela do města k hodináři Curremu, jehož rodinu jí rektor doporučil jako vskutku výtečnou adresu, kde s klidnou myslí může Karstena ubytovat.

U hodináře strávila hodinu a udělala nesmazatelný dojem. Představila se, odevzdala doporučující psaní, jež jí rektor dal s sebou, a vykládala, jak je Karsten citlivý a že jeho žaludek snáší jen ty nejlepší suroviny a jeho pokožka jen naprosto čistá prostěradla a jeho plíce jen čerstvý vzduch a jeho krása jen celé noci nerušeného spánku a jeho zdraví jen to nejlepší myslitelné zacházení, až hodinář s rodinou nabyli dojmu, že dostanou do domu nějakou vyšší bytost, která jim kdykoli může zemřít v rukou. Zatímco Amálie mluvila, bloudily jí oči po domě a zaznamenávaly čistotu, pořádek, obrázky korunního prince a krále na stěnách, všechnu tu provinční spořádanost, co znala z Rudk?bingu, a pokoru, s jakou hodinář a jeho žena dávali najevo, že si budou pokládat za čest mít v domě studenta Akademie. V Kodani Amálie později vysvětlovala přítelkyním a Přátelům domu, že si vybrala rodinu Curreových kvůli téhle čistotné poddanosti, ale ve skutečnosti rozhodovaly jiné věci. Během oné hodiny, kdy nepřetržitě mluvila, se především ujistila, že jediné dceři v domě je teprve sedm let a paní Curreová je malá a hubená mašina na práci s velkýma červenýma rukama, stabilní jako hodinové strojky jejího muže, ale zcela prostá ženské nebezpečnosti, před kterou chtěla Karstena za každou cenu ochránit. V jeho životě totiž neměly být jiné ženy než ona, přinejmenším ne prozatím, aspoň první tři nebo čtyři nebo pět nebo šest nebo sedm roků ne, na něco takového je času dost, říkala si. Poté co si prohlédla celý dům a všechny členy rodiny a nepřetržitě mluvila a všechny vyděsila, tak najednou roztála. Jakoby šokem se jí změnila nálada, na hodináře s rodinou, které předtím rozmačkala na placku, se rozzářila svým úsměvem - ten tou dobou začínal být v jistých kodaňských kruzích proslulý - a zvýšila měsíční platbu za Karstena z pětasedmdesáti na sto padesát korun z makléřových peněz. Beze studu složila kompliment hodinářovi za jeho vtip, jeho ženě za šarm a dceři, která neřekla ani slovo, za inteligenci, a poplácala ho po rameni a řekla, že to sem ale hergot ráda, že můj brouček bude bydlet u vás. Pak vyplula ven k autu, které s řevem nastartovalo, a jela zpátky do Kodaně. Cestou byla ponořená do vlastních myšlenek, takže po návratu domů pořád ještě netušila, kde ve světě Sor? leží. Věděla jen, že to tam je v každém ohledu v pořádku.

A teď se s Karstenem loučí. Pro uniformu mu den předtím sama dojela ke krejčímu,‘kterého rektor doporučil. V kufru má Karsten taky zimní uniformu, a i u té jsou kalhoty bez kapes. To tou dobou začíná být zastaralé dokonce i v Sor?, ale Amálie se tak rozhodla, protože rektor jí řekl, že zde se mladí lidé učí zabrat, zde je učíme, že člověk nemůže kráčet životem s rukama v kapsách.

Na poslední chvíli se Amálie rozhodne, že Gladys pojede s Karstenem, Gladys pojede taky, říká, a pak už se k tomu nedá říct nic. Gladys jede s ním a večer se s autem vrátí. Musí to tak být proto, aby Karstenovi ustlala novou postel přesně tak, jak on to má rád, vybalila mu kufr, dala mu šaty do skříně a pověsila mu košile, ale především by Amálie ráda to loučení tak či onak protáhla a nahradila svému chlapci to, že ho nemůže obejmout, protože se bojí, že by se přestala ovládat.

Pak vyjíždí Karsten do velkého světa, a z našeho pohledu je to brzy i pozdě zároveň.

Jeli po silnici na Roskilde a v jednu chvíli předjížděli zelený Buick, jeden z antonů kodaňské policie. V okamžiku, kdy obě auta byla vedle sebe, objevil se za mřížemi v jednom z okének bledý dívčí obličej, klidný a ostražitý zároveň. Několik vteřin si dívka a Karsten hleděli do očí. Pak velký Hudson nechal policejní vůz za sebou a dívka byla pryč.

Byla to Marie Jensenová. V tu chvíli, kdy seděla v antonu na silnici do Roskilde, jí bylo patnáct. Její matka zmizela a dům v Christianshavnu se propadl do země dva roky předtím.

Mnohokrát jsem se ve svých rozhovorech s Marií vracel k otázce, jak v těch dvou letech žila, ale ona mi nikdy nedokázala souvisle odpovědět. Přesto jsem se dohádal, že od chvíle, kdy se ke zmizelému domu a svému otci otočila zády a vešla do kodaňského jara, se její život utvářel asi nějak takhle: zpočátku spala v železničních vagonech, v parcích a na domovních schodištích. Mezitím přišla zima. Když jednu dobu byla skoro na umření, potkala Sofii, která vypadala jako hodný skřítek a princezna z pohádky, dokud neotevřela pusu a neukázalo se, že má hlas, jako když se posunují vagony. Ta ji uvedla do spolkového života, který Marie do té doby vídala jen zvenčí a držela se při lom otce za ruku. Spolky, kde obě vrstevnice vystupovaly, fungovaly ve Vesterbro. Pod rouškou anonymity a osvobození od daní a poplatků podle zákona o sdružování přijímaly jen mužské členy a sídlily v některých z mnoha kravínů, jež v téhle čtvrti ještě byly. Při schůzích vyhnali krávy do přilehlých prostorů nebo ven na dvůr a používali volná stání jako kulisy pro divadelní představení, předváděná holčičkami jako Marie a Sofie, jež neměly na sobě ani nitku a tančily a zpívaly při hudbě harmoniky. Na tu hrál předseda spolku, mladý muž s vůní Esprit de Valdemar, jenž si v přestávkách mezi čísly roztržitě pohrával se zabijákem. Po představení se v uzavřeném domovním průjezdu konal bál. Předseda hrál a dívky se nechaly zvát k tanci až do bílého rána, do příchodu policie nebo dokud nenašly pána, který by je doprovodil domů. Marie a Sofie vystupovaly s písní, co se Marie jako malá naučila od kurev v Christianshavnu. Zpívalo se v ní: “Tahiti je ráj na zemi, hm, hm”, a to “hm, hm” dělaly tak, že vyfukovaly vzduch nosem a napodobovaly tak polynéské dechové nástroje. Vystupovaly jen v lýkových sukních, v ničem jiném, a vypadaly tak nevinně, že dokonce i členové spolku, kteří ostatně přišli, protože beznadějně toužili po všem dětském, měli slzy v očích, začali litovat a říkali si, že ty dvě půvabné holčičky by neměly být tady, ale doma u maminky.

Po představení obě dvě s velkou a upřímnou radostí tančily a pak se nechaly doprovodit domů nějakým starým a zámožným pánem. Na okraji Vesterbro si spolu najaly pokoj ležící na konci černé chodby v nejvnitřnějším z dlouhé řady pořád temnějších zadních dvorů. Tam si prince večera vedly. Oběť si zpravidla nevšímala, kam jdou, protože byla nadmíru zaujatá oběma dívenkami a prohlížela si je. Jejich nevinnost jako by ve tmě svítila a on se dohadoval, jestli jim je jasné, o co vůbec jde a k čemu to povede. Jak je možné, že taková roztomilá holčička jako ty má tak hrubý hlas, zeptal se Sofie v posledním dvoře. To abych líp dokázala říct, jak jsem ráda, že nás doprovodíš domů, odpověděla mu Sofie na schodech. Jak je možné, že taková květinka jako ty má tak pevný stisk ruky, ptal se Marie, když šli chodbou. To a a aby ses mi líp držel za ruku, odpověděla Marie, zavřela za nimi dveře a nasadila si svou policejní přílbu, kterou měla položenou na stole. Pak se zpravidla jeho ruky pustila a přílbou ho praštila do palice tak, že zhasnul jako plamen v průvanu. Ale někdy ji taky Sofie zadržela, poněvadž byla, jak se tomu v policejních zprávách říkalo, smyslově rozjařená. Proto dovolila pánovi, aby ji svlékl, a potom svlékla ona jeho a využila ho. Marie zatím seděla mlčky ve tmě, hrála si s portmonkou, kterou vylovila z jeho šatů, a čekala, až jí Sofie dá znamení, že už se může sklonit ke svlečenému muži, nahmatat ho ve tmě, praštit ho po palici a potom z něj stáhnout spodní prádlo, skutálet ho ze schodů, naložit ho na dvoukolák, odvézt ho ven a hodit ho do nejbližšího příkopu.

Časem spolkových bálů nechaly. Zjistily totiž, že najdou zámožnější oběti v tanečních restauracích, a začaly chodit k Figarovi a do Mramorové kavárny ve Velké královské ulici. Nosily boty s vysokými podpatky a společenské šaty, líčily se a naučily se vyhýbat přičinlivým lidem od mravnostní policie. Ale jinak postupovaly pořád stejně: nechaly se nějakým starším pánem doprovodit domů do pokoje, který byl jako černá díra ve tmě, ale přesto tam bydlely dál. Uvnitř ho zpravidla bez dalších formalit srazily a vzaly mu peněženku. V létě mužům vzaly i šaty a boty, odvezly je na dvoukoláku a někde na okraji města je hodily do příkopu. Jen velice zřídka je nějaká oběť později poznala, a v takovém případě ho rychle zastavily. Sofie svým nakřáplým hlasem řekla, že je ti přece jasný, že sme nezletilý, ne?, a Marie šeptem koktala, že v víš přece, co dělaj s prasákama jako ty, co dou po malejch holkách, ne? U uříznou jim ho, takže radši di do hajzlu.

V těch letech toho obě vidí z rubu společnosti tolik, že začnou pochybovat, jestli vůbec existuje nějaký líc. Protože jsou mazané a odolné, daří se jim unikat policii, pomstě obětí, pasákům, ostatním prostitutkám a majitelům zábavních podniků, kde nacházejí svoje zákazníky, a zároveň si uchovávají něco jako nevinnost. Když jsou samy nebo se svými vrstevníky, chovají se jako to, co jsou: malé holky, které radši skáčou přes švihadlo nebo panáka ve dvoře, jedou tramvají do Charlottenlundu nebo vlakem do Hornbasku a dívají se na zámožné a sní o tom, jaké by to asi bylo, kdyby si mohly hrát s bohatými dětmi s míčem v jejich zahradách nebo na pláži. Jakkoli to zní podivně, je Marie i nadále eroticky nevinná. Přestože je svědkem všeho či téměř všeho, co Kodaň v rujnosti může vykázat, zůstává stejně tak nedotčená a panenská, jako když přišla na svět, poněvadž se jednoduše drží stranou. Když Sofie podlehne pokušení a miluje se s nějakou obětí na posteli, kde obě dívky každý den spí zaklesnuté pažemi do sebe a schoulené jako štěňata, sedí Marie na podlaze, hledí prázdně do tmy a zvuky soulože v ní neprobouzejí k životu vůbec nic. Pokud si Sofie přivede někoho ze svých kavalírů, nějakého poslíčka, zápasníka, pekaře nebo školáka, vyklidí Marie postel, jde dolů na dvůr a hraje si s ostatními dětmi na schovávanou. Zřejmě se nepohoršuje, ani když ji Sofie s sebou vezme do prostorů nad budovou cirkusu a má pohlavní styk nebo něco takového se všemi třiadvaceti stájníky s jedním po druhém. Marie zatím sedí v rohu a hraje si se štěňátkem, nechá ho, aby jí čuralo na policejní přílbu, a žvatlá na něj.

Nakonec přestaly chodit i do tanečních restaurací. Jednou je domů doprovázel zámožný rentiér, který prokoukl jejich nemluvněcí řeč a přesně pochopil, co jsou zač. Nabídl jim, že můžou bydlet u něj v bytě a budou mít stravu, bydlení a kapesné za to, že ty budeš se mnou spát, řekl Sofii, ale uzavřeme písemnou dohodu, v takových věcech musí být pořádek. Obě strávily čtyři měsíce v bytě velkém jako stodola a špinavém jako prasečí chlívek. Potom byla Sofie tak nervózní, že se mohla každou chvíli zhroutit. Došlo na to v kuchyni, když po ní rentiér žádal, aby se s ním najedla po souloži, při které ji podrobil zvlášť ponižujícím variacím. Teď trvá na tom, aby naproti němu seděla nahá, a on že bude jíst zcela oblečený. Jí bílý chleba a nejdřív si na něj dá tlustou vrstvu másla, potom olízne nůž, namaže si játrovou paštiku, olízne nůž, namaže si francouzský salát, olízne nůž, a pak se na něj Sofie vrhne. On v tu ránu má v ruce malou pistoli, kterou u sebe nosí pořád, protože nikdy ani na okamžik dívkám ani komukoli jinému nedůvěřoval. Když Sofie otevře pusu a vykřikne, on se poleká a střelí ji do hltanu. Potom zůstane bez pohnutí stát, jako kdyby si chtěl něco spočítat, a nebrání se, když ho Marie popadne za límec a praští mu hlavou o žluté kuchyňské dlaždice, jednou a zlomí mu nosní kost, a dvakrát a rozsekne mu rty a roztříští mu několik zubů, a třikrát a zlomí mu čelistní kost, a čtyřikrát a ještě hodněkrát. Pak Marie koktá něco na Sofii, obejme ji a zjistí, že je mrtvá a ji v tomhle životě, který jako by sestával jen z jedné dlouhé řady ztrát, opustil další člověk. Pak vybere krabici na doutníky, kam si rentiér schovává peníze, a jde si svou cestou.

Policisté ji našli v Mramorové kavárně, kde seděla od rána do večera tři dny v řadě a čekala, až přijdou. Ty tři dny ji změnily. Koktala teď tak zle, že ji skoro nemohli vyslechnout. Z policejního ředitelství, kam ji odvezli, poslali pro policistku, která měla s Marií dlouhý rozhovor. Potom o ní řekla, že zřejmě je normální, ale slabošská jako malá holčička, a že není možné, aby jí bylo patnáct let, jak tvrdí. Když Marie vykoktala, jak se jmenuje, vyhledali v archivech všechny ty mlhavé zprávy zmiňující se o Koktalce. Ale policistka, pokládaná za znalkyni, co se dětí a obzvlášť dívek týče, ty materiály mávnutím ruky odmítla, že prý není možné, aby tahle nevýrazná dívka byla onou nechvalně známou vůdkyní bandy, jen se na ni podívejte, vždyť ona hned má sulc v kolenou. Tak došli k závěru, že rentiéra, po jehož oznámení ji zatkli, určitě neztýrala ona.

Nechali si ji na policejním ředitelství dva dny, než to vzdali a přestali hledat Adonise Jensena, a poslali ji do výchovného domova Anenská Flora na poloostrově Odsherred. Když ji tam za doprovodu oné policistky vezli, viděla ze zamřížovaného okna vozu, jak je předjíždí velké bílé auto, a na okamžik pohlédla do očí hezkému chlapci v uniformě. Ani jeden z nich nemohl vědět, že jsou si určení, přičemž tím slovem myslím jen to, že budoucnost se bude utvářet tak, že v mnoha ohledech budou jeden druhému osudem.

Za jízdy Marii poprvé doopravdy došlo, že ji vezou do dívčího domova. Stejně jako já si říkala, že to asi je výchovný ústav, vězení a temná škola s donucováním, týráním a nelidskostí. Tam se prozradí a potrestá to, že se nikdy nenaučila číst a psát, a ona se zřítí do uhelného sklepa mizérie, kterou nevydrží, protože od Sofiiny smrti byla měkká a roztěkaná.

Způsob, jakým ji přijali, ji v jejím strachu jen utvrdil. Dívčí domov ležel při Nyk?bingském fjordu, jehož černé vody bičoval vítr a osvětloval je měsíc - jak se Marii zdálo - osaměle plačící v nebeském prostoru. Že ji taková sentimentální myšlenka mohla napadnout, to vypovídá něco o tom, jak zle na tom byla. Samotná budova vyhlížela na pozadí nočního nebe jako upíří zámek a ve studené a tmavé hale čekala Marie sama pod velkou nástěnnou malbou zobrazující muže, kteří všichni vypadali jako Tordenskjold v démonickém vydání a časem tak zčernali, že na ni jen zarudle svítily jejich oči. Po nějaké době přišla slečna Smecková, jedna ze dvou ředitelek domova. V té tmě se zdála vysoká a bledá jako socha. Bývala misionářkou v Číně a měla k Marii krátký proslov. Vyprávěla jí, jak se tehdy sama plavila proti proudu Jang c’ ťiangu na misii Spolku pro vymýcení rituálů primitivních národů a poznala tam druhou ředitelku, slečnu Strohmovou, která ji naučila, že žijeme tak, jako sníme: zcela a úplně sami. Potom Marii, která nic z proslovu nepochopila, zamkla do samotky na půdě, kde ta vylekaná usnula.

Celé to přijetí ve skutečnosti byl trik a finta. V domově vždy žilo třicet dívek. Většina jich přicházela s pěnou u pusy jako lvice, byla to stejná klasa jako nebožka Sofie a myslely si, že už viděly všechno, co v tomhle beznadějném životě k vidění je. Obě ředitelky považovaly za účelné přivodit jim šok a potom je nechat, aby se probudily, jako druhý den Marie: do rána krásného jako ze Stvoření světa.

Když otevřela oči, stropním oknem svítilo dovnitř slunce, ptáci zpívali a daleké nebe bylo modré. Vstala z postele a zjistila, že dveře už nejsou zamčené. Vyšla ven na chodbu, dostala uniformu a vstoupila do ní a potom do svého prvního dne v domově, který byl přibližně stejný jako všechny další. Sestával z vydatných jídel, vztyčování vlajky, z práce na ovocné plantáži, v zeleninové zahradě a v růžovém záhonu, z her na trávníku, společného zpěvu a vyprávění slečny Smeckové z jejích let v Číně.

Čas od prvního dne ztratil pro Marii význam. Zapomněla, jak dlouho už v domově je, sotva si pamatovala, jaký je den, budoucnost neexistovala a čas měl význam pouze jako počet dnů, které zbývaly, než se dostaví ke vztyčování vlajky a na ranní zpěv jako první tolikrát, že jí předají stříbrný královský znak s monogramem Kristiána X. Žila na Anenské Hoře tři roky a prakticky celou dobu věřila, že tam zůstane navždy. Domov pro ni byl rájem, nad kterým obě ředitelky bděly s autoritou a láskou, jež mají co dělat s tím, že jsme v roce 1939, a ne v době čtyřicet let předtím, z níž rozšířené pověsti o nelidskosti výchovných ústavů pocházejí.

V mnoha ohledech odpovídala Anenská Hora našemu i dobovému snu o tom, jak jednat s mladými dívkami, které se ocitly na šikmé ploše, zapadly do marastu města a nemají otce ani matku. Teď přišly na venkov, dostávaly modré blůzy, bílé sukně a maliny se smetanou pod akáty v zahradě, jezdily k fjordu na slané koupele, plely vonící růžové záhony, krmily švitořící ptáčky, vdechovaly vůni obilí a v jistém smyslu znovu nalezly otce i matku v obou ředitelkách. Proto zase směly být to, co většinou byly, totiž malé holčičky.

Ředitelky se bály jen dvou věcí. Jednou byl vnější svět, začínající pro ně tam, kde Anenská Hora končila, to znamená dole u té zlé silnice, k níž se směly přiblížit jen nejstarší dívky, požívající největší důvěry, a to jen když měly plít nebo zalévat nejvzdálenější záhony. Tam slečny daly zasázet velké bledé žluté růže, aby připravily návštěvy na to, že na Anenské Hoře je doma nevinnost. Návštěvy, to normálně byli jen poslíčci přivážející do domova mléko a zboží od kupce, a těm všem bylo jako slečnám, tedy přes padesát. To mělo co dělat s onou druhou věcí, z níž obě dámy měly strach: tím jediným dalším, čeho se bály, byla smyslnost mladých dívek, kterou považovaly za nemoc asi tak jako tuberkulózu. Vedle mnoha dalších funkcí, jež domov podle nich měl mít, měl v neposlední řadě být něčím jako sanatoriem, kde by se jejich holčičky mohly zotavit po záchvatech smyslnosti. Aby se zabránilo récidive, používalo se dvou různých prostředků. Jedním byl misionářský hlas slečny Smeckové, kterým řvávala do taktu veslařům na Jang c’ ťiangu. Teď jím říkala, když dvě dívky seděly moc blízko u sebe, že co se tak o sebe otíráte, a tenhle prostředek byl velice účinný, jestliže dodáme, že slečny každé ráno byly přítomny v koupelnách, když velké dívky myly ty malé, a prováděly časté a neohlášené inspekce v ložnicích. Tím druhým prostředkem byl absolutní zákaz vycházení. Jen nemnohé z dívek měly nějaký domov, kam by mohly jet, ale i ty, jež ho měly, směly odjíždět velice zřídka. Výletů mimo Anenskou Horu bylo málo a ty zpravidla vedly k moři nebo k blízkým místům historického významu, nejradši opuštěným a bez lidí, jako hradní zříceniny, runové kameny nebo pohřební mohyly, jež slečně Smeckové sloužily jako odrazový můstek k vyprávění o časech, kdy pobývala v tropech, zatímco slečna Strohmová - ne nepodobná nervóznímu loveckému psu - brousila sem a tam kolem hloučku dívek a dávala pozor, aby se vnější svět neukázal ze své nejhorší stránky a neposlal sem to, čeho se bály ze všeho nejvíc: nějakého muže.

Většina dívek přesně takovému životu dávala přednost, bylo by nemístným nedorozuměním pohoršovat se a říkat si, že to je ale člověku těch ubohých děvčat líto, že tam nebyli žádní kluci. Víra, že to je k velké a nenapravitelné škodě, když obě pohlaví jsou oddělená, pochází z pozdější doby. V devětatřicátém roce nebyla obecně rozšířená, a už vůbec ne mezi dívkami na Anenské Hoře, jež měly s muži tak nepříjemné zkušenosti, že radši byly chráněné.

Pro Marii Jensenovou nemohl v těch letech být život lepší. Slečny si ji oblíbily a ve všem všudy se stala jejich vzornou žákyní. Hned první den ráno odložila svou policejní přílbu. Při příjezdu na Anenskou Horu ji pořád ještě měla, protože kodaňská policie dávno přešla na nové uniformy a její přílbu považovala za starožitnost. Nenapadlo je, že tahle útlá plačící dívka kdysi jednomu z jejich kolegů prorazila lebku, aby tu přílbu získala, a proto jí ji nechali. Na Anenské Hoře ji Marie odevzdala slečně Strohmové a ta ji pověsila na háček u sebe v kanceláři. Tam zůstala přílba viset, protože Marie na ni úplně zapomněla a nepomyslela na to, aby ji žádala zpět. Nechala si růst svoje světlé vlasy, zčervenaly jí tváře, opálily se jí nohy, modré oči se jí rozzářily a ve všem všudy se podobala snu slečen i svému vlastnímu o holčičce, která bývala zatracená a nyní došla spasení. S přesvědčením v hlase se modlila modlitby u stolu i modlitby ranní a večerní a na požádání slečen předzpívávala při společném zpěvu. Po několika dnech v domově si začala žvatlavě prozpěvovat jako předškolní dítě, občas koketně předstírala, že neumí správně mluvit, a vůbec jako by na Anenské Hoře, kde byla většina toho, co domu v Christianshavnu chybělo, -znovu prožívala dětství, jehož se jí nedostalo, protože Anna, místo aby se starala o dceru, hledala svoje vlastní dětství.

Vždy jednou za čtrnáct dní dívky pro sebe navzájem pořádaly vystoupení. To probíhalo při svíčkách po čaji s pečivem a po zpěvu s kytarovým doprovodem slečny Smeckové. Tančily rokokové tance a menuet z Návrší elfů a Marie zpívala “Tahiti je ráj na zemi, hm, hm”, a když ve velkém pokoji na Anenské Hoře zpívala oblečená, obstála ta píseň stejně tak dobře, jako když ji zpívala nahá v kravínech ve Vesterbro. Daleko od Anenské Hory kupodivu tytéž večery stál často na scéně Adonis Jensen. Když Marii obklopil potlesk a ona prožívala stejnou divadelní horečku, jakou v téže chvíli okoušel Adonis, tak cítila, že je s otcem v jakémsi spojení. To byly jediné večery, kdy myslela na svou rodinu či přesněji na Adonise, ale zato měla pocit, že je mu tak blízko, že kdyby chtěla, mohla by na něj promluvit.

Jen za těchto večerů bylo taky přijatelné a v pořádku, když se dívky na Anenské Hoře navzájem dotýkaly. Byly k tomu přímo vybízeny při párových tancích. Marie zpravidla tančila pána a tehdy poprvé začala tušit, že by to mohlo dopadnout zle.

Když jsem si s ní o Anenské Hoře povídal, tak o žádných předtuchách nemluvila a trvala na tom, jak šťastné časy to byly a jak všichni na sebe byli hodní. Až po nějaké době se během vyprávění najednou zmiňovala o rušivých detailech, jako například tyhle večery, kdy zpívala a tančila pána, myslela na otce a hlavou jí kmitlo, že jí něco chybí. Takové pocity stesku měla jen málokdy, a jestliže se o nich za chvíli zmíním v určité souvislosti, tak je třeba pamatovat, že šlo jen o chvilkové dojmy v onom proudu štěstí, kterým pro ni pobyt na Anenské Hoře byl: zimy s teplem z kachlových kamen, perníkem a koulovačkami, jara a léta s výlety za koupáním a s růžemi a zlaté a žalostivé podzimy s chutí jablek. Mezitím je Marii šestnáct a sedmnáct a osmnáct let, a přestože časem dostala svůj vlastní pokoj a tři královské znaky, prořezává žluté růže u silnice, pořád žvatlá jako dítě, anekdoty slečny Smeckové už zná nazpaměť a zdánlivě se tedy stala součástí Anenské Hory, tak se z ní přece jen taky stala velká holka.

A pak přijde elektrikář. Objeví se jednoho mrazivého, ale přesto jarního březnového dne. Je mladý, a na Anenskou Horu přece mladí muži jinak nechodívají. I policisté a zástupci Péče o děti, kteří dívky přivážejí, jsou starší, protože to ředitelky vyžadovaly. No ale tenhle elektrikář je mladý, poněvadž na Anenské Hoře nemají elektřinu zase až tak dlouho a slečny tudíž nemohly s firmou uzavřít obvyklé dohody. To znamená, že slečna Smecková nestačila, jak má ve zvyku, zavolat a říct, že budeme radši, když pošlete ženu, a pokud pošlete muže, musí to být otec rodiny starší padesáti let, jinak žádné obchody nebudou, tak o tom popřemýšlejte, díky a sbohem, a položí sluchátko a dobře ví, že bude po jejím.

Ale elektrické instalace jsou nové, že se rozbijí, to je nečekané, a telefonovala tam trochu méně důsledná slečna Strohmová. Proto teď na kole přijede mladý muž v modrém pracovním oděvu. Nikde se nehlásí, nejde do kanceláře, aby se někoho na něco ptal. Kdyby to udělal, mohly by ho zastavit, ale on si opře kolo o zeď, vezme bedýnku s nářadím a jde rovnou dolů do sklepa jenom vyměnit odešlou pojistku, jinak je všechno v pořádku. Rozsvítí petrolejovou lampičku, co s sebou má, posadí se před hlavní vypínač a spatří dívky.

Ty sedí ve tmě všude kolem něj a nevydají ani hlásku. A to je zlé, proto je pro mladého muže ta chvíle magická a hrůzná. On zná dívky, co se chichotají, volají na něj, nebo se pohrdavě odvracejí, ale ještě nikdy se nesetkal s takovými jako tyhle, které jen zírají a ani nemrknou. Ta situace překvapila i je, jinak by se chovaly normálněji a utekly by, utrousily by škádlivou poznámku nebo by se dívaly do země, ale ony šly za ním dolů do sklepa a najednou jsou u něj tak blízko, jak už dlouho u žádného muže nebyly.

Jak dlouho ona chvíle trvá, nevím. Marie sedí vepředu a nejblíž k němu a zdá se jí, že dlouho, ale zdaleka ne tak dlouho, jako to připadá mladému elektrikáři. Ten najednou má pocit, že všechny ty oči na něj zírají hodně vyhladověle, a z hloubi vědomí se mu vyvalí noční můry jeho pohlaví o valkýrách, amazonkách, rusalkách a ženách, co dlouho byly bez muže, a proto, říká si, určitě zdivočely hladem po mým těle. Pak pod modrým pracovním oděvem v úzkosti ucítí kapky studeného potu a s gestem naučeným z jiného snu, z westernů v biografu v Nyk?bingu na Sjasllandu (dvojprogram v sobotu odpoledne), upustí nářadí, sfoukne petrolejovou lampu, probije si cestu tmou, vypotácí se ven ke svému kolu a po příjezdové cestě odvrávorá pryč, pronásledován domnělým vytím vlků.

Dívky dál sedí ve tmě a nic nechápou. Až po chvíli ticha se všechny kromě Marie začnou chichotat. Ta ještě myslí na elektrikáře.

Pak přijde voják.

Na Anenské Hoře je jeden z nekonečné řady zářivě bílých, teplem se chvějících jarních květnových dnů a Marie zalévá růže u silnice. Tuhle důvěrnou funkci dostala, protože tou dobou se už na ni slečny zcela spoléhají a ona tu je tak dlouho, že by měla být vyzbrojená přesně proti tomu, co se teď stane, totiž že po silnici přichází voják. Jde nejisté, protože si div nevykroutí krk, jak očima hltá její opálená lýtka, sluncem vybělené světlé vlasy, na práci zvyklé ruce a šelmovské modré oči a tak dál a tak dál. I on je světlovlasý, modrooký a široký v ramenou a na sobě má přiléhavé bílé kalhoty a modrou košili od uniformy. Je od námořnictva, vypadá jako chlap na svém místě a v každém ohledu se podobá dánskému snu o svůdném vojákovi.

Ale je to Němec. Z Mariina pohledu v tom sice není žádný rozdíl, ona si to později sotva pamatovala, ale mně to utkvělo v hlavě. Ten voják je Němec, a Marii se tak poprvé doneslo, že Dánsko je už přes rok obsazené Německem.

V tomhle případě není žádný čas na rozmýšlení. Nic takového, že by na sebe zírali a mysleli si to a ono. Marie nechá konev s vodou stát, jde za vojákem a srovná s ním krok. Když takhle šli nějakou dobu a jen tak nazdařbůh se zubili, dohoní ho a jde po jeho boku, ale to už je Anenská Hora z dohledu, to už prošli Nyk?bingem a druhým koncem z něj zase vyšli ven.

Jak oba po silnici mizí a Marie se ani jedinkrát neotočí, já přemýšlím, proč to dělá, proč utíká, místo aby zůstala na Anenské Hoře, kde je šťastná. Tím chci říct, že tehdy i později je zřejmé, že štěstí, to v jejích snech znamená život, jaký měla na Anenské Hoře: uspořádaný a bezpečný, s pravidelnými jídly a každých čtrnáct dnů se zpěvem a tancem. Co ji tedy přesto přiměje, že s vojákem jde?

Bylo by to prosté, kdyby odpověď opravdu zněla, že touha po lásce. Ale taková odpověď by byla moc jednoduchá a ani se nehodí k faktickým událostem. Později téhož dne, krátce poté, co utekla, sedí Marie s vojákem na nákladním voze. On ji zkusí vzít za ruku, ale ona se odtáhne. On se pokusí ji políbit, ale ona svou svěží červenou pusu odvrátí. Voják si tedy říká, že tahleta kopretinka, tahleta Snuggiputzilein očividně potřebuje, aby se šlo rovnou na věc. Zkusí jí rozepnout košili od uniformy, a zničehonic leží na cestě. Najednou se na voze neudržel a sletěl, už na něm není a vidí ho mizet v dáli, takže pokud šla Marie za láskou, tak přinejmenším ne za láskou za každou cenu.

Když zůstala na voze sama, zalitovala onoho neurčitého popudu, že s vojákem šla, a ještě to odpoledne se pokusila vrátit na Anenskou horu. Tehdy si už tři roky připadala jako malá holčička, vypadala tak a stejně se i chovala. Nikdo by nevěřil, že Marie Jensenová by vůbec mohla být něco jiného, a v tomhle jejím holčičkovském zjevu se ten samý den spletli dva čilí zemědělští dělníci. Seděli vedle ní na fůře sena, do které bylo zapraženého něco tak vzácného jako traktor jedoucí správným směrem, pryč od zacházejícího slunce a domů k Anenské Hoře. Ti dva chasníci se současně, zvesela a mlčky rozhodli, že Marii pro její modré oči znásilní, a když ji jeden popadl za paži a stáhl z ní sukni, tak se Marie poprvé po předlouhé době setkala s násilím. Zareagovala spontánně tak, že se uvolnila a nevzpouzela se, ale nitro se jí stáhlo v uzel a v očích se jí poprvé za hodně dlouho objevil skelný výraz, jaký by děti a dospělé v Christianshavnu varoval. Tak se Marie vzdálila bezpečí Anenské Hory a vešla do snu o dívce, která se o sebe umí postarat. Když jí vtlačil nohu mezi její, bleskově mu zajela kolenem do rozkroku, a do očí, v hlubokém úžasu vytřeštěných, mu vrazila palce. On ani nehlesl a odvalil se z ní. Marie vstala, přešla doprostřed pohupující se fůry a postavila se tomu druhému, se zuby hnědými od žvýkacího tabáku a s ohavnou kládou, trčící mu z rozepnutých kalhot. Ze sena vylovila vidle, jež tam byly zapíchnuté. On opatrně kroužil kolem ní a pochopil, že má neobyčejnou protivnici, ale nedocenil ji úplně, a tudíž pochybil. Když naznačila útok, ztratil rovnováhu, a ona se stihla sehnout, stáhnout mu kalhoty na kotníky a zase odskočit, než ji dlouhýma šermujícíma rukama stačil popadnout. Teď byla jeho pohyblivost ochromená. Marie naoko zaútočila podruhé a výhružně proti němu vykročila, a on neudržel rovnováhu, přepadl dozadu a odplachtil do prázdna. Marie věděla, že ten první se mezitím s vrávoráním vyhrabal na nohy, a tak udělala piruetu a vidlemi ho praštila do prsou. Ta rána jím mrštila dozadu a on sletěl z vozu. Později Marie poděkovala přátelskému traktoristovi za svezení a řekla, že ti dva chlapi seskočili cestou. On si povšiml, že jako by teď měla hlubší hlas a v jejím pohledu je cosi nepřítomného. Ona sama jen měla pocit, že není proč se vracet do domova, že má chuť se tu mezi těma vidlákama porozhlídnout a že se vůbec není čeho bát. A pak po silnici pomalu jde vstříc západu slunce a k Sor?.

Tou dobou je Karsten na Sor?ské akademii dva roky, a přestože by bylo lákavé jít rovnou k věci a vyprávět, jak se on a Marie poprvé setkali, nebylo by to dějepisectví. To by znamenalo upadnout v pokušení, které vždy z lásky vychází, a to já nechci mít na triku. Proto musíme začít Karstenovým přijetím v Sor? dva roky předtím, 15. srpna 1939, kdy s ostatními žáky školy stojí za dozoru rektorova zástupce nastoupený v řadě podle tříd. Pak je vpustí do síně chvalozpěvů, kde se s ostatními nováčky stísněný tetelí pod kazetovým stropem pomalovaným dalekými hvězdami a pod přísným pohledem dřívějších rektorů na obrazech na stěnách. Tady rektor od vyvýšeného katedrového pultu pronáší proslov. Ten samozřejmě je určený novým žákům, novým hrabátkům, dětem diplomatů a synům ředitelů celnic, kněží, ředitelů, správců pil a šéfů kanceláří a v některých případech, jako třeba v Karstenově, synům vdov. Je určený všem synům těchto lidí, kteří se neznají, ale mají společné to, že div nepukají ambicemi, co se jejich dětí týče. Proto měli na vybranou, jestli je pošlou do Herlufsholmu, do Metropolitní školy, na Gymnázium sv. Jiří nebo na Sor?skou akademii, a rozhodli se pro Akademii, poněvadž nad tou spočívá duch dějin.

Právě k němu se nyní rektor dostává ve svém proslovu, který zahajuje poté, co za doprovodu učitele hudby, hrajícího na křídlo, zazpívali jednu z Ingemannových nádherných duchovních písní, zhudebněnou skladatelem Heisem, jenž kdysi na Akademii vyučoval hudbě. Rektor v davu nakrátko ostříhaných chlapeckých fyziognomií našel Karstenovu,” a přestože jinak vidí zcela jasně jen zřídka, docela rychle ji poznává, poněvadž Karsten má matčiny oči, jež starému latiníkovi ještě žhnou v duši. Rozmáchne se s takovým tím gestem, jako že on je něco jako Bůh a ví, že za ním stojí tradice vzdělání, jež se podle něj i ostatního učitelského štábu nezměnila tři sta let a pravděpodobně bude trvat věčně, tu a tam možná s drobnými změnami, ale víceméně věčně. Pak říká hloučku šestnácti-až sedmnáctiletých chlapců, že chtěl bych vás tu přivítat, a zde si vykáme. Pokud vůbec máte vlohy k životu na internátní škole, přizpůsobíte se rychle, a nejprve se naučíte, že teď už neplatí žádné “drahá maminko”. Musíte se prosadit na vlastní pěst a vlastními silami, a pokud vám někdo dobře poradí, berte to jako dar, jenž stojí za poděkování. Všimne si Karstena a na okamžik se odmlčí, protože pomyslí na Amálii, a pak pokračuje, že vážnost si můžete získat osobními schopnostmi ve škole a na sportovišti. Avšak vycítili vaše okolí, že se proto děláte důležitými, tak zjistíte, že vám to nebude ku prospěchu. Jelikož jsou vaši kamarádi kritičtí, veškerá strojenost se brzy odhalí a postavení každého z vás bude záviset na jeho osobní hodnotě. Zamilujete si to zde, toto rejdiště vašeho dětství a mládí. Zamilujete si slavnostní rámec každodenního života, historický pozemek s Absalonovým kostelem a hroby v něm, krásné příklady dánského stavitelství až do první poloviny 19. století, ctihodné staré stromy, jež v dětské fantazii jsou mnohem pokročilejšího věku než ve skutečnosti. Tady se rektor znovu odmlčí, přemožený vzpomínkami z časů svého vlastního mládí na škole, na něž si vždy obzvlášť jasně vzpomene právě ve chvílích, kdy vítá nový ročník. A konečně, pokračuje, je tu sám život na internátní škole, spočívající na podstavci sor?ského domovského cítění, ještě o to silnějšího, že váš zdejší svérázný život nebude prost jisté drsnosti. Protiváhu k ní a útěchu pak je nasnadě hledat v mírné a lichotné přírodě, ležící vám přímo u nohou a jako stvořené k tomu, aby byla milována. Avšak něčím docela zvláštním, něčím zcela skvostným a jedinečným a v Dánsku suverénním činí tuto Akademii její vnitřní život, ona nepřerušená duchovní kontinuita od Absalona přes Kristiána IV., Frederika III., Holberga, Heiseho, Haucha, 0rsteda a Ingemanna až do současnosti, a zde rektor mávne rukou k učitelskému štábu.

Je tu hodně učitelů, a jak tam stojí u zadní stěny síně, vypadají na první pohled jako mocní originálové. Navzdory letnímu horku mají na sobě odřené kabáty z alpaky, vestu a sako nebo škrobené límečky, a lorněty, skřipce nebo lehce tónované brýle. Několik jich je v bílém plášti, aby bylo vidět, že mají co do činění s přírodními vědami, někteří mají husté vousy a kotlety, co si nechali narůst podle svých zemřelých vědeckých vzorů, ale všichni vyhlížejí převelice vážně. Jejich vážný a upřený pohled naplňuje nováčky respektem, a právě o to jde.

Pokud se ale člověk jako někteří ze starších žáků podívá důkladněji, uvidí ještě něco jiného. Za strach nahánějícími fasádami se objeví jiné pravdy a člověk si uvědomí, že na zjevu těch mužů je cosi jakoby ošoupaného a ušmudlaného a v jejich zracích, nehledících vpravo ani vlevo, je ne tak úplně malá dávka šílenství. To vše prozrazuje, že tihle opečovávatelé Dánského národního ducha jsou i něco jiného a víc než respekt nahánějící mudrci, totiž špatně placení funkcionáři ve velké továrně na sny, kterou Sor?ská akademie taky je. Sny, které se tu produkují, rektor výtečně objasnil ve svém proslovu: ideál o spartánské odolnosti na internátních školách, ideál o skvostné aténské učenosti a ideál o vřelé a rozechvěle křehké lásce k přírodě. Pokud se člověk podívá pořádně, tak zjistí, že rozestavení učitelů v místnosti tenhle myšlenkový pochod podtrhuje. Nejblíž rektorovi stojí Vzdělání, Tradice a Národní duch, to znamená proslulý platónský badatel, kterému žáci říkají “Mef” jako “Mefistofeles”. Ten má rád malé chlapce a denně nasází opravdu hodně pohlavků, protože to je na Akademii jediný dovolený fyzický kontakt mezi učiteli a žáky. Stojí tam i učitel francouzštiny “Voblez”, což je zkratka z “Voblejzák”, kvůli jeho parádivosti a velkému zájmu o malá děvčata, a ostatní filologové a přírodovědci. Někteří z nich jsou autoři učebnic a badatelé, kteří na sebe upozornili v oboru a teď na sebe upozorňují i jako lidé svými sbírkami neurotických zvláštností. Ty žáci shrnuli v krátkých a významově komprimovaných přízviskách jako “Hejkal”, “Šmíra” a “Cinta”, jež nováčci a Karsten ještě neznají, ale seznámí se s nimi. Kolem těchhle mužů, o nichž rektor právě řekl, že bez přerušení navazují na dobu Absalonovu, je mezera. Tady nestojí nikdo, protože ten holý kus prkenné podlahy má značit odstup a pokles prestiže dolů k podsaditým a širokým mužům s rukama křížem, kteří se jmenují Moller, Thomsen a Sprakkesen. To jsou učitelé tělesné výchovy a pracovního vyučování a ti žádná přízviska nemají, snad protože jejich zběsilost je tak očividná, že není nutné na ni poukazovat. To jsou školní spartáni, muži plní nadšení pro antiku a její kult těla a pro anglické internátní školství. Oni s nikdy neochabující energií půjdou příkladem ve hře v kriket, prostných cvičeních a celoročních koupelích v Sor?ském jezeře, které pak nejednomu z mladých lidí shromážděných v síni chvalozpěvů přivodí nepochopitelná a bolestivá dnová onemocnění dřív, než odmaturují. Tihle muži pohrdají ostatními učiteli na Akademii, které považují za slabochy, a ona holá prkenná podlaha mezi oběma skupinami učitelů tak znázorňuje i představu školy o předělu mezi tělem a duší.

V jednom rohu stojí křídlo a u něj sedí učitel hudby. On a jeho nástroj se zpěvníkem dánských melodií, z nichž několik písní jakož i hudbu k nim napsali bývalí žáci Akademie, pak symbolizují třetí sen, který se zde pěstuje a rektor se o něm ve svém proslovu zmínil: sen o nádherné a laskavé dánské přírodě.

Většina toho, co jsem tu uvedl, jsou moje pozorování, ne Karstenova. Vycházím ze svých rozhovorů s bývalými žáky a tedy i s ním, ale představy o tom, jak věci souvisí, jsou mé vlastní. Karsten přirozeně viděl, jak jsou učitelé rozestavění, jak prázdně zírají, že mají spoustu tiků, třesou se jim ruce a mají prapodivné zvyky, mumlají si pro sebe a při zpěvu jen pohybují rty, a maskují tak strach vydat ze sebe hlásku jinde než za vyvýšenou katedrou. Samozřejmě že to viděl. Ale nepociťoval při tom nic určitého, on ani neslyšel jediné slovo z rektorova proslovu a nedokázal si později vybavit, jaké písně s ostatními zpíval. Byl totiž zaujatý jednou jedinou věcí, na kterou vynakládal veškerou svou dobře míněnou energii, a snažil se o to, co dělal víceméně tak dlouho, kam až jeho paměť sahala: plnit svou povinnost. Ze všech sil se soustředil, aby vypadal, že pozorně naslouchá, nezdál se nápadný a neskromný a zářil očekáváním při pomyšlení, že on na tomto nejlepším ze všech učilišť po tři roky bude mít příležitost dělat přesně to, co rektor, učitelé, žáci, a především a v pozadí za nimi jeho matka od něj očekávají. Jak byl do toho úsilí pohroužený, nevnímal nic jasně, až si najednou nějaký malý šlachovitý chlapec z jedné z vyšších tříd při rektorově proslovu polohlasem a zavile zamumlal něco pro sebe. Karsten je tím projevem nedostatku respektu šokován, otočí se a setká se s párem tmavých očí. Chlapec pohodí hlavou k rektorovi, k rektorovi Raaschou Nielsenovi, k Vlečkoví za vyvýšeným katedrovým pultem, a aniž by ztlumil hlas tak, aby to stálo za zmínku, klidně řekne:

“Ty nevidíš, jak si z toho duchovna nasmrkal do kníru?”

V téhle zdánlivě bezvýznamné a náhodně utroušené poznámce, která se chytí Karstenovy mysli jako bodlák, spočívá čtvrtý sen ze Sor?ské akademie: sen o vzpouře.

Člověk by možná myslel, že o revoltě fantazírují žáci, že vzpoura pochází od nich, ale tak tomu není, přinejmenším ne tak docela. Žáci totiž s učiteli víceméně souhlasí. Navzdory těm drsným přezdívkám, lajným a zakázaným rituálům a nezlomné soudržnosti mezi studenty Akademie, o níž rektor právě teď hovoří, jsou učitelé a žáci jednotní. Soudržnost chlapců a jejich tradice a rituály jsou ve skutečnosti projevem nadšení z toho, že oni jsou vyvolení, jedni z nejlepších v zemi a primi inter pares, protože chodí na tuhle úchvatnou školu, jejíž přírodu si dozajista zamilují se zápalem, který za čtyřicet let nebude mít daleko k slzám. Zdejší učitele v podstatě respektují, poněvadž ti podlí! nich spravují hodnoty, ze kterých si sice člověk může dobromyslně dělat blázny, ale jsou vlastně nenapadnutelné. A že si to žáci myslí, to přece má co dělat s tím, že navzdory rétorice, že člověk má jen tu hodnotu, jakou sám má a bla bla bla, je Sor?ská akademie ještě v té době školou pro horní vrstvy a horní část středních vrstev. Vzpoura tedy nepochází od žáků všeobecně, nýbrž jen od jistých chlapců, jako je ten, co stál za Karstenem v síni chvalozpěvů.

Takové chlapce tehdejší doba líčí jako nádoby hříchu, prohnilá jablka a špatné povahy, a jak si všímám, vyzařuje z nich silná fascinace. Byl bych rád, kdybych mohl říct, že právě takovým vzbouřencem se Karsten stal, že to začalo hned onen první den v síni chvalozpěvů a pak to pořád pokračovalo. Ale to by byla lež, sen o neposlušném žákovi patří do pozdější doby. Musí uběhnout pomalu dvacet let, než se dánští spisovatelé samolibě začnou předvádět jako přestupitelé zákona, co jsou samá ruka samá noha a umějí se pohupovat na špičkách, získat si smích na svou stranu a vodit učitele za nos. V roce 1939 se takoví chlapci na Sor?ské akademii považují za plevel a za traviče mládí i Akademie s její morálkou skautských vůdců.

Karsten je pravým opakem, on poslouchá a plní povinnosti a už ten první den v síni chvalozpěvů se nepříjemně dotčen od chlapce za sebou otočí a snaží se na něj zapomenout.

Pak vkročí do života Akademie. Uplynou dva roky a on během nich dostane dvě ocenění za píli a dvě za šikovnost a stane se na škole mýtem. Ne, že by se o něm mluvilo, daleko víc se mluví o chlapci, co v síni chvalozpěvů stál za ním a za dva roky vyvede přesně tolik drobných skandálů, kolik ty roky mají týdnů, a víc velkých, než kolik Karsten dostane ocenění. Nakonec škola požádá jeho rodiče, aby si ho ze školy vzali, což je okrášlený způsob, jak říct, že ho vylili. I on se stal mýtem a mluvilo se o něm, ale Karstenova proslulost byla jiného druhu. Spočívala v tom, že plnil své povinnosti ve zcela neuvěřitelné míře a dostával svým závazkům natolik, že falešné představy Sor?ské akademie o píli a ochotě učit se, pocházející z devatenáctého století, učinil skutečností. První dva roky na škole docházel Karsten každičký den nejen včas, ale předčasně, ne aby se připravil - to přirozeně udělal den předtím či ještě dříve ve stanovené studijní době -, nýbrž aby měl domácí úkoly naprosto pohotově a mohl odpovídat směle a bez váhání. Zvolil si zaměření na klasické jazyky, protože latina a řečtina jako by navzdory demokratickému duchu na Akademii a respektu k přírodním vědám a užitečným moderním jazykům přece jen byly lepší. On však zářil a skvěl se nejen v klasických jazycích, ale i v ostatních předmětech a v tělesné výchově, při které se v zimě bez nářku koupal a bral si bílou košili rovnou na mokré tělo, aniž se nejdřív osušil, protože učitel tělesné výchovy Moller pokládal používání ručníku za nemužné a babské. A zářil a skvěl se i o nedělích doma u hodináře. Jedl s ním a jeho rodinou pečeni a dezert v pokoji, odkud se nikdy tak docela nevytratila ozvěna Amáliiny návštěvy, a zdvořile vyprávěl, co se na Akademii učí. Celkem vzato všude je jeho chování bez poskvrny a on je vzorným žákem. Nikde se mu nedá nic vytknout, ani ve volném čase, kdy se na Akademii přirozeně účastní dobrovolných studijních kroužků o tom, do jak velké míry má Dánsko právo na jižní Jutsko. Studuje se tam podle důležité knihy “Učení o dánské hranici”, ve které se kořeny k oddělení jižního Jutska od Mateřské země hledají u Knuda Lavarda, a Karsten sem dochází stejně tak dobře připravený jako na povinnou výuku.

Jeho chování se neobyčejně dobře hodilo k výuce na Akademii, založené na memorování neoddiskutovatelných pravd. Časování latinských sloves - to se chválabohu nemůže změnit, protože ten jazyk už dávno sešel smrtí - bylo příkladem, jaký se snažili uplatňovat úplně všude, v neposlední řadě ve výuce dánštiny. Tam jednou z neoddiskutovatelných pravd bylo, že od roku 1900 se v dánštině nepíše hodnotná literatura a už vůbec nic, co by byl důvod číst na gymnáziu. V hodinách šlo o to nazpaměť žáky naučit duchaplným kulturně historickým poznámkám velkého literárního badatele a bývalého studenta Akademie Vilhelma Andersena, aby - jako Karsten u maturity - při vyvolání z jedné Grundtvigovy básně k pasáži “a tehdy to daleko dotáhneme v bohatství, až málo lidí příliš a ještě méně lidí málo bude mít” dokázali stejně jako Vilhelm Andersen říct, že právě zde překládá Grundtvig národohospodářský program dalekosáhlého významu.

Mimo Sor?skou akademii ovšem existovala jiná skutečnost, ale ta pro studenty, učitele a rektora nehrála žádnou větší roli. O její existenci se přirozeně vědělo a škola odbírala několikerý noviny, v nichž si tu a tam i někdo četl, ale vnější svět měl povahu čehosi neskutečného a zprávy zvenčí působily dojmem planých fantastických zvěstí. Když Karsten chodil na školu rok, obsadili Dánsko Němci, a pokud se člověk tak jako já zeptá, jaký vliv to mělo na každodenní život na škole, odpověď bude, že víceméně žádný. Desátého dubna rozestavila spousta německých vojáků na náměstí v Sor? kulomety a hrál německý vojenský orchestr. Chlapec, který tehdy v síní chvalozpěvů stál za Karstenem, šel k vojákům a mluvil s nimi. Několik dní nato při ranním zpěvu předávali Karstenovi ocenění za píli a rektor řekl, že pracoval jste s nasazením, jemuž rovné nikdo v tomto století neviděl. Předpovídám vám, že až vzlétnete do života, vykonáte velké, vskutku dánské skutky, vaší matce k radosti (zde se rektor krátce odmlčel) a této škole k hrdosti, a pak bych vás všechny chtěl požádat (zde vzhlédl s nevolí od Karstenových hnědých očí), abyste pokud možno šetřili toaletním papírem, který je z důvodu nynějších okolností na příděl.

“Nynější okolnosti”, tak se na Akademii mluvilo o německé okupaci. Jen pramálokdo věděl, co si o ní má myslet, dokud chlapec ze síně chvalozpěvů ve školním časopise nenapsal, že tato okupace je výsměchem demokracii. Rektor dal celý náklad zkonfiskovat a těm, kteří nevěděli, co si mají myslet, tak dal na srozuměnou, že nejlepší je nemyslet si vůbec nic. To přimělo chlapce, aby se ohradil v malém pamfletu, který sám na stroji jedním prstem rozmnožil průklepem přes uhlový papír. Napsal tam, že ho neudivuje, když na škole nikdo na rovinu neupozorní na to, jak je fašistická okupace Dánska násilnická, poněvadž jemu osobně vždy bylo jasné, že Akademie se svým užvaněným dánským smýšlením nebere na vědomí moderní dějiny, ale nejradši s kňouráním prodlévá u Ducha z osmačtyřicátého a Ztráty ze čtyřiašedesátého a Znovusjednocení z dvacátého roku. A že by ostatně rád, aby jeho spolužákům a kamarádům bylo jasné, že mezi učiteli na škole jsou rozšířené sympatie k árijským představám, že antika ve skutečnosti je dílem severských národů, které odešly na jih, jak to líčí spisovatel žvástů Johannes V. Jensen. Tato představa je podle jeho názoru stupidní, nepodložená a povýšená. I tenhle pamflet přirozeně byl zabaven a stal se argumentem, proč krátce nato škola požádala rodiče jeho autora, aby si ho ze školy vzali. Přesto zde o tom pamfletu je zmínka, protože na Karstena udělal velký dojem. Když jsem s ním mluvil téměř padesát let poté, co ho četl, pamatoval si jeho obsah nazpaměť.

Je lákavé se ptát, jestli Karsten a jeho kamarádi byli na Akademii šťastní. Několikrát jsem se na to ptal bývalých žáků, co na školu chodili současně s Karstenem, a většina jich odpověděla, že byly to vpravdě výtečné časy, nebo že jednali s námi kultivovaně a jako s dospělými lidmi. Taková klišé mě varují, že je chybné obracet se k minulosti s pojmem štěstí, jenž pochází z dnešních dnů. Proto nechám tu otázku být a zkusím střízlivě poreferovat, jaká ta doba byla pro Karstena. On vnímal život na Akademii jako přirozené pokračování života s Amálií po zmizení Karla Lauridse. I tady byli dospělí, kteří očekávali a odměňovali určitý způsob chování a oslavovali tytéž ideály jako Amálie: Vzdělání, Dobrý vkus a pořádek a píli. Protože Akademie byla uzavřeným územím a ležela stranou sama pro sebe jako jakýsi kulturně historický ostrov, mohla se tu uchovat představa, že i když venku za zdmi jde život dál, vše důležité se odehrává tady uvnitř, a to, co se tu děje, ostatně je víceméně totéž jako v devatenáctém století. Karsten vyrůstal v prostředí mezilidských vztahů nepředvídatelných jako počasí. Amáliiny změny nálad vždy prošly bílou vilou jako nějaký uvnitř se rozpoutavší nečas následovaný sluncem a milostný vztah mezi ní a Karlem Lauridsem taky měl svou vlastní nespolehlivou meteorologii. V mnoha ohledech ho hluboce uspokojovalo, že se dostal do Sor?, kde učili žáky o tom, co je naprosto a zcela stabilní a neměnné. Nesmírně ho oslovovala představa o Duchu národa, že existuje jakýsi éter a hmatatelná souvislost sahající od lidí píšících runami a od Absalona až k dnešku. Ta zaplála vždy dvakrát do roka, kdy velký Vilhelm Andersen měl na škole přednášku a na úvod si za ticha, kdy nikdo ani nedýchal, položil hůlku se stříbrným knoflíkem na řečnický pult, jako kdyby to byl drahocenný nález a zásadní archeologický objev. Pak všechny shromážděné žáky na dvě hodiny ochromil a oni poslouchali, jak jim prozrazuje, že svět není nepřehledný, nespravedlivý, nemotorný a obtížný, jak si myslí, nýbrž naopak jasný, souvislý a nosný jako Duch národa sám, zvlášť když člověk patří k Výkvětu Dánské mládeže tak jako oni. Představa, že patří k dánské elitě, Karstena oslovila. Byl to skromný hoch a povětšinou v sobě měl cosi až sebezapíravého, co oslovovalo jeho kamarády i učitele, protože jednou z vysoko ceněných ctností na Akademii byla skromnost. Přesto však cítil, jak mu srdce prudce buší při představě, že patří k výkvětu toho či onoho, i když to byl fenomén tak nejasný jako Dánská mládež.

Jeho hrdost vlastně nepřekvapovala, ve skutečnosti v ní byla jakási ohromná úleva, protože cítil, že je na cestě. A k čemu? No samozřejmě k tomu, o čem on a většina ostatních chlapců na Akademii snila a co slíbili mamince i sobě samým: že z nich budou velcí mužové. Kdykoli Karsten slyšel rektora, Mefa, Hejkala nebo Vilhelma Andersena říkat, že vy jste vlajkonoši Demokracie a Dánské kultury a Ducha národa, tak cítil, že učinil další krok správným směrem. Proto se stal vzorem píle a anonymity, aby to slyšel co nejčastěji.

Přes to všechno v těch letech něco zvenčí do Karstenova života proniklo. Na škole se například pořádaly akce, zpravidla večery komorní hudby, kdy rektor pokaždé neoblomně vítal přítomné slovy, že Naše Škola je ostrovem v moři časů a tentokrát k nám větry zavály pana operního pěvce toho nebo paní pianistku onu, a houslí a smyčce se ujme sám učitel hudby z naší školy. O těchhle večerech chlapec ze síně chvalozpěvů ve školním časopise psal, že moře času většinou na březích Akademie vyvrhuje trosky z lodních vraků měšťanské kultury, a všem doporučoval alternativu: biografy v Sor?, kde byly k vidění nějaké tři čtyři filmy za víkend. Karsten to zkusil a pak už tam chodil pořád. Totéž udělali i mnozí z jeho kamarádů, a v biografu v Sor? našli lásku.

O vztahu Karstena a jeho vrstevníků k lásce lze říct, že byl stydlivý. Takové ty řeči, že léta na internátní škole, to jsou veselé časy s francouzskými psaníčky, divokými školními bály, likérem a kondomy, kdy osmnáct červenolících hochů ho jeden druhému honí na záchodě o čtyřech metrech čtverečních, to pravděpodobně je mýtus a alespoň k Sor? se vůbec nehodí. Tam se o lásce nemluvilo. Či správněji: samozřejmě se o ní mluvilo, celé měšťanské vzdělání je v jistém smyslu jedním dlouhým umumlaným diskursem o lásce, ale na Akademii se hovořilo o Ingemannových básních a o lásce k Vlasti a k přírodě v Sor?, jako stvořené k tomu, aby byla milována. Ale láska profiltrovaná Ingemannem, Vlasti a přírodou v Sor? snadno trošku vyvane, takže pokud se zeptáme, co chlapci o lásce vlastně věděli, bude odpověď muset znít, že převelice málo. I když to přece není jisté, že člověk potřebuje o lásce něco vědět, já sám se přikláním k názoru, že dojde daleko cestou intuice, pokud tedy smí. Právě o to však tady jde, jestli člověk smí, protože na Akademii směl ne tak docela. Jednak samozřejmě existovaly nějaké zákazy a pravidla, že na školu nechodily dívky, a slavnosti, na které byla pozvaná děvčata z města, musely končit včas, a nesměl se pít alkohol a musel se dodržovat čas na studium a tak dál a tak dál, ale to nestačí. Ta nejdůležitější pravidla byla nepsaná, neformulovaná a snad přímo podvědomá. Ta chlapci uplatňovali sami a mělo to co dělat s tím, že se dotýkali tématu lásky jen ve vtipech, po kterých zůstávalo víc pochyb než jasna, a břímě lásky nesli s úsměvem nebo je přinejmenším nedali na sobě znát.

Karsten chodil do biografu vždy sám, stejně jako jeho kamarádi. I když tam někdy šel s některými společně, zpátky chodil vždy sám, aby někde stranou mohl být o samotě se svými citovými bouřemi, o nichž byl přesvědčený, že jsou jedinečné, velkolepé a zároveň choulostivé. Stejné citové bouře prožíval, když četl - taky nejradši o samotě - soudobé spisovatele, které na škole nečetli, až na Jacoba Paludana a jeho román Jorgen Stein, učebnici erotické a společenské bezmocnosti, jež podle učitelů i žáků podávala nedostižně přesný obraz mládí. Karsten věděl, že o tom tématu existuje i jiná literatura. V Kodani několikrát v kioscích viděl časopis Sex a společnost, ale o tom říkali Amáliini hosté i většina ostatních lidí, že je pornografický a bezcenný, a’proto si v něm nikdy nečetl. Ten by mu pravděpodobně ani neřekl nic zvláštního. Karsten a jeho vrstevníci četli, co četli, a cítili, co cítili, ne proto, že by neexistovaly jiné knihy nebo jiné city, ale je nejniterněji oslovovali H. Ch. Branner, filmy podle Kiplinga, povídky Karen Blixenové a Cooperovy indiánky, a všechna tahle díla poukazovala zpět ke kavalírské lásce z devatenáctého století.

Tahle romantika byla rozšířená po celém Dánsku, nenechte se mýlit, že šlo jen o sen, co se zdál Karstenovi na odlehlém místě jako Sor?. Zmínil jsem se o ní, protože odpovídá touze tolika Dánů právě toho jara, kdy se Akademie rozhodne uspořádat svatojanskou slavnost stejnou jako svatojanské slavnosti za Ingemannových časů, a kodaňský policejní ředitel, což je jeden z Amáliiných přátel, a dánská policie, parlament a Nejvyšší soud se dívají skrz prsty na Ústavu, která je jim volná, a navzájem si pomůžou a pozatýkají dánské komunisty a komunistické členy dolní komory parlamentu. O téhle události se tu nezmiňuju proto, že by zpočátku pro Karstena něco znamenala. On vlastně vůbec nezjistí, že k ní došlo, ale později bude pro něj hrát roli, a tak jsem ji sem pojmul.

Akademie, to znamená rektor, se rozhodla slavnost uspořádat z mnoha důvodů. Jedním byla okupace. Svatojanská slavnost měla být příležitostí dát najevo dánskost tak, že se všichni sejdou, sesednou se k sobě, budou zpívat dánské písně a sáhnou si na Ducha národa. Dále se tak možná chtěli pokusit o oživení staré tradice. V těch letech existovalo mezi učiteli i žáky mohutné nadšení pro tradice a velkolepá vůle hledat v daleké minulosti, kdy uniformy neměly kapsy, všichni ještě cítili Ducha z osmačtyřicátého a hodnoty byly jasné a zřetelné, a ne jako teď pořád rozplihlejší.

To taky rektor říká ve svém proslovu. Hovoří k celé Akademii, shromážděné na břehu Sor?ského jezera bezprostředně před plavbou, jež je vyvrcholením večera, a říká, že dnes večer se nad vodami vznáší Ingemannův duch a my se v našem hledání vracíme ke klasickým Vrcholům Dánské kultury. Pak ta spousta veslic odráží od břehu. Jsou ozdobené zelenými větvemi, květinami a barevnými lampami a posádky si s sebou berou kytary, loutny, zpěvníky s latinskými a dánskými písněmi a horoucnou chuť spáchat sebevraždu nebo zemřít jako Shelley ve vlnách toskánského moře. Nad lesknoucí se jezero stoupá měsíc a chlapci nad vodou zpívají studentské písně z devatenáctého století, v nichž se ujišťují, že budoucnost je jejich, a oslavují Ženy a Víno, které znají víceméně jenom z doslechu.

Před proslovem a plavbou se jedí obložené chleby a rektor - asi že se nechal unést nostalgií - dal servírovat punč z ovocného vína. Karsten se ho napil, a přestože je ten punč slabý a Ingemann by tomu pravděpodobně říkal dětský punč a ani by se ho nedotkl, na Karstena působí. Po první a druhé sklenici se on, který jinak mluví zřídka, cítí povolán, aby pronesl přípitek, ech, ech, Dámám, a všichni nadšeně zdraví oněch několik málo chotí učitelů a šest žákyň, jež kvůli svým otcům nesmí plout s nimi a za hodinu musí být doma. Opojen radostí, že se svým přípitkem udělal štěstí, Karsten rychle vypije další čtyři sklenice a při té čtvrté má pocit, že mu někdo nadzvedl horní, odnímatelnou část lebky a z žhnoucí hlavy mu stoupá něco mezi ohňostrojem a chocholem. Aby si své nové pokrývky hlavy v klidu užil, posadí se po rektorově proslovu do člunu, odrazí od břehu a vypluje na jezero sám, a tohle gesto má zároveň co dělat s touhou jeho i jeho kamarádů nést všelijaké pohnuté okamžiky o samotě. Když Karsten za svitu měsíce vplouvá na jezero, je na něm něco velice a nemožně osamělého.

Na jezeře je slyšet vícehlasý zpěv, roztoužená sóla za doprovodu loutny a slabé výkřiky podél břehu, kde se teď zapalují ohně. Tu Karsten pluje kolem ostrůvku s rákosím. Na něm sedí mladá dívka se světlými vlasy a s očima i v měsíčním světle nepopiratelně a evidentně modrýma. Protože se k ní dostal tak blízko, aniž si jí všiml, nestačí zareagovat nějakým předvídatelným způsobem. Nestihne být ostýchavý a pospíšit si pryč, popřát dobrý večer, dělat, že ji nevidí, propadnout se do země ani hopnout do vody. Z ochromeného okouzlení upadne rovnou do jakéhosi komatu. Pomalu vesluje kolem ostrůvku jednou a potom ještě jednou, v naprosté tichosti na dívku zírá a nespouští z ní oči.

Ta dívka, to přirozeně je Marie Jensenová, a mezi ní a Karstenem je v tu chvíli metr temné vody a pak propast. On je z bohaté a ona z chudé rodiny, on se naučil mít na pozoru před dívkami jako ona a ona se naučila mít na pozoru před muži vůbec, on chodil do školy o spoustu roků déle než ona, z Christianshavnu k Pobřežní silnici je daleko, on se -v neposlední řadě na Akademii - naučil pohrdat vrstevníky bez vzdělání a ona se pro jistotu naučila uhodit dřív, než pozdraví. Ta propast spočívá i v mnohém dalším, aby naprosto nebylo možné ji překročit, a když Karsten začne veslovat kolem potřetí, řekne Marie: “Hele, frajere, nemohla bych si u tebe natáhnout tyhle nohy Marlene Dietrichový?”

Karsten se se žbluňknutím vynoří nad hladinu a přistane, a Marie nastoupí na palubu se sukní ještě zplihlou, protože se na ostrůvek přebrodila, a tvářemi propadlými od hladu, poněvadž dlouho nejedla. Pak oba vyrazí na jezero.

Podél břehů teď hoří hodně ohňů a z ostatních člunů se ozývají žalostivé akordy. Pak se Karsten ve člunu postaví a zpívá. S námahou drží rovnováhu a normálně by nikdy neměl odvahu zpívat sám, a za naprosto žádných okolností před dívkou. Ale pořád ještě je v jakémsi transu, pil punč a vybrali ho do školního sboru, který dvakrát byl na zájezdu v jižním Jutsku, takže teď přesto pěje Ingemannovu nádhernou báseň o tom, že

V hlubinách duše moře se skrývá,

jež ale v mrazu světa strne

a vzdálená loutna spustí v jeho tónině a doprovází ho, když pokračuje, že

Hluboko a mlčky jak hrob se schovává,

co na zemi v lesku slunce neoživne

a teď zmlknou i posádky v ostatních člunech a poslouchají.

Pak přijde Mariin big moment. Vsedě na lavici pozvedne svůj úspěšný soprán a zapěje tu v Christianshavnu, ve Vesterbro a na Anenské Hoře tak známou:

Tahiti je ráj na zemi, hm, hm,

tam často mé myšlenky zajdou

a posluchači na břehu ani nedutají. Marie opět stojí na scéně jako její otec Adonis a s obličejem obráceným k velkému reflektoru, kterým je měsíc, zpívá:

Tam rajští ptáčci hnízda si staví

a kouzelné květy lásky rostou.

Pak proplují kolem ostatních člunů a zamíří doprostřed jezera.

Jak plují, z pohledu pozorovatelů na břehu jezera, kteří je možná vidí, to jsou chlapec a dívka ve veslici na Sor?ském jezeře. Ale z našeho pohledu jsou mnohem víc, především dvě rozdílné snůšky přání a nadějí ze dvou různých vrstev. Ve stejném člunu teď spolu jsou díky těmhle nadějím, a protože Dánsko je takové, jaké je. Tím chci říct, že existuje řada předpokladů, aby nyní spolu mohli zmizet z dohledu. Mimo jiné že nikdo z učitelů je nezavolal zpět, i když je viděli. Že Karsten pil punč a nechali ho, aby plul sám. Že Marie měla onu nezbytnou a klučicí odvahu přebrodit se na ostrůvek s rákosím a oslovit chlapce ve člunu. Že utekla z Anenské Hory, poněvadž si svou chuť být malou holčičkou nedokáže spojit s vědomím, že člověk se ve světě protluče, jen když je tvrdý jako kluk. Že dokázala vydržet na útěku a na svobodě déle než měsíc a kradla jako její předkové. Že podle Karstena má člověk být se svými city sám. Že on spolu s ostatními ze školy chtěl znovu oživit Ingemanna. A že to vše je dostatek důvodů, aby se tu Bohatý chlapec a Chudá dívka, tedy Karsten a Marie, mohli potkat, to má co dělat s dobou, s jarem 1941.

Karsten trošku vesluje, pak nechá člun plout a znovu vesluje. Občas oba mluví, pak mlčí a zase prohodí pár slov. Jak plují a břehy se ztrácejí v dáli, a oni pořád sedí tam, kde seděli celou dobu, tak se sbližují. Karsten nebere na vědomí dívčiny hrubosti a přímočarost a to, že smrká rovnou do vody, a ona si nevšímá jeho pěšinky na straně a přehnané zdvořilosti. S každým záběrem vesel se oba od svých předsudků vzdalují, až nakonec k sobě mají převelice blízko.

Ani na okamžik se jeden druhého nedotknou a nakonec spolu přestanou i mluvit. Když Karsten vesluje s člunem ke břehu, na východě slabounce svítá.

Ani jeden z nich nemá, co by jen připomínalo přehled o situaci, a tudíž neudělají nic pro to, aby se určitě mohli zase sejít. Rozejdou se a ani nevědí, jak se ten druhý jmenuje křestním jménem.

Rok nato Karsten odmaturoval. Tím byl na Akademii hotový a měl jako všichni ostatní jet domů. Po slavnostním ukončení roku, po proslovech, oceněních za píli a písních byla škola během několika dní prázdná. Ale on zůstal. Hodinářově rodině nic neřekl, i když bylo zřejmé, že očekávají jeho odjezd každým dnem. Zůstal týden a každý den se procházel se zastřeným pohledem po Sor? a obzvlášť kolem Akademie. Měl na sobě oblek, který mu stejně jako všem ostatním dali ušít u příležitosti zkoušky, ale to jen proto, že už neměl právo nosit školní uniformu. Té by dal přirozeně přednost. Karsten byl člověk zvyků a představoval si sama sebe jako studenta Akademie. Nebylo možné, aby si sama sebe představil nahého, ve smokingu nebo v čemkoli jiném než v košili, vestě a saku s knoflíky Akademie s ptákem fénixem.

V Sor? zůstal, aby bojoval proti rozkladu. Zůstal tam, protože nenáviděl představu - a hlavně se jí bál -, že věci se rozpadají a ukazují se jako nesouvislé. Zůstal, poněvadž nedokázal pochopit, že už nepatří na školu, do parku, do síně chvalozpěvů a do velké, v podlaze zapuštěné vany, kde jednou týdně bylo povinné společné koupání. Kdyby se někomu mohl svěřit, řekl by mu, že se na Akademii učil o Věčných hodnotách, Významu individua a Společenství mezi lidmi. A teď zažil, jak dokonce i společenství Akademie se ze dne na den rozpadne, známé tváře se vytratí, další rok se začne zase od začátku, poselství se bude předávat novým tvářím a on, Karsten, bude zapomenut, i když ze všeho dostal výbornou s vyznamenáním a jako ocenění za píli Voltairovy sebrané spisy. Ale neměl pocit, že by si mohl s někým promluvit, a přestože se to kolem něj hemžilo lidmi, připadal si úplně sám a musel mluvit sám se sebou. Za rychlé chůze si mumlal své nejasné myšlenky pro sebe a představoval si, že někde ve veliké dálce mu naslouchá dívka se světlými vlasy a modrýma očima.

O budoucnosti nijak nepřemýšlel. Jen věděl, že určitě není pravda, že časy Školní docházky a Mládí skončily a někde na něj číhají Život a Odpovědnost a sbíhají se jim sliny. Věděl, že chce zůstat tady, v bezpečí známých tváří a pravd, kde je nablízku Duchu národa, Kultuře a ostrůvku s rákosím v Sor?ském jezeře. Po pěti dnech přijelo velké auto, které ho v dávné minulosti do školy přivezlo. Schoval se v parku Akademie, z dálky se díval, jak ho Gladys hledá, a jako ozvěnu z dětství slyšel její volání. Ale nevrátil se, dokud pozdě v noci neodjela.

Druhý den jel kvůli Dívce ze Sor?ského jezera do Kodaně. Nemluvila s ním a nedá se ani říct, že se mu ukázala. Byla spíš něco jako Siréna naruby. Vzpomínka na ni mu řekla, že pokud ji chce zase vidět, musí se hnout z místa a v první řadě jet domů.

Jel vlakem do Kodaně a pak přes město tramvají a s nelibostí a roztržitým údivem se díval, že ulice se hemží německými vojáky a několik městských monumentů obezdili na ochranu proti výbuchům. Amálie ho přijala v parku vily, kde mu kdysi dávala sbohem. Stiskla mu ruku stejně jako tehdy a pokusila se tak říct, že já dobře vím, co my dva spolu máme, broučku. Roky uběhly a ty jsi vyrostl, jsi vysoký a široký v ramenou a máš oblek, ale všechno je, jak to bylo vždycky, a tak to bude i dál. Potom ho nechala o samotě. Ne že by neměla, co by ještě řekla, naopak, ze všeho nejradši by ho odvedla rovnou do ložnice, položila ho do postele, přitiskla ho k sobě a přenesla ho přes roky a události, které je v tu chvíli od sebe dělily. Ale ovládla se a nechala to být, protože díky svému mateřskému jemnocitu a předvídavosti věděla, že teď by ho měla nechat samotného, aby později tím spíš mohla dosáhnout jeho i toho, o co celou dobu šlo: jejich společných snů o budoucnosti.

V následujících dnech Karsten pochopil, že už je starší. Pomalu a zkoumavě chodil po domově svého dětství, kde vše bylo obložené tlustými, avšak průhlednými vrstvami vzpomínek, a zjistil, že dům je stejný jako vždycky, a přesto se neodvolatelně změnil. Vila pořád byla obrovská, ale přece jen mnohem menší, než jakou si ji pamatoval. Stále voněla neznámými květinami, ale ta vůně už nebyla stejná, protože teď mu připomínala vůni dřevité vlny a dehtového mýdla ze společných pěnivých koupelí na Akademii.

V těch dnech Karsten tušil, co už cítil v Sor? a zůstal tam kvůli tomu o týden déle: neúprosnost času. Jiní lidé by možná vnímali bílou vilu jinak, ale on byl, jaký byl. Se vzdycháním a nářkem, a přesto mlčky a stísněně mu šly vstříc stopy ztraceného času a bolest pocházející z vědomí, že ten čas už se nikdy nevrátí, že zmizel a vzal s sebou jeho dětství, které si teď začal představovat jako mírnou a kolébavou plavbu po moři bezstarostnosti. Tahle touha po vymyšlené minulosti mu už zůstala celý život a časem se proměnila ve vybledlý a vzdálený žal. Ona bodavá bolest sama trvala jen několik prvních dnů po návratu ze Sor?. Potom ji vystřídal zvláštní pocit beztíže. Aniž to věděl, sdílel Karsten tenhle pocit se svými spolužáky a s tisíci čerstvých maturantů po celém Dánsku, kteří právě v těch dnech zjistili, že nic neváží. Ráno po maturitním večírku se probudili a byli si jistí, že umřou, připadali si v té kocovině jako v hrobce a navěky nabalzamovaní alkoholem. Přesto vstali a vylezli z postele, a pak se to stalo. Zjistili, že jsou pružní a pohybliví, že na mumie jsou nejen v dobré formě, nýbrž i čilí a jakoby, jak to mám říct, svobodní? Jako by neexistovala žádná odpovědnost a nad nimi nikdo nestál a oni nic nemuseli, jako by najednou byli dospělí tak, jak o tom člověk sní: že přes všechny hranice dospěje do Svobody. Zachvátil je pocit Svobody, který je táhl vzhůru, opačným směrem než gravitační zákon a rodiče.

Mně se chce říct, že je táhl taky opačným směrem než skutečnost, poněvadž pocit svobody, to bylo samozřejmě jen vakuum, prázdno a vzdušná díra, vytvářející krátkou iluzi, že se člověk vznáší. V Karstenově případě to byla dokonce iluze extra krátká, kratší než u většiny ostatních. On spíš jenom tak poskakoval na místě. Odrazil se, stoupal, pak okamžik visel, měl ballon a zase padal. V Dánsku čtyřicátých let je tolik druhů nátlaku, že je nepatřičné mluvit o Svobodě jinak než jako o malém poskočení.

Přistál na verandě, přistavěné k vile v době, kdy byl pryč. Vstoupil do místnosti se skleněnými stěnami, plné tropických květin, a kmitlo mu hlavou, že kvůli tomu se maminka musela ponižovat a dělat to, co je horší než smrt. Odstrčil tu myšlenku od sebe až v posledním okamžiku, než by v duchu znovu spatřil scény, které v dětství vídal dírkami, co Karel Laurids vyvrtal do Amáliiny ložnice.

Snad právě proto si s ním Amálie sjednala schůzku tady, aby ty vzpomínky přivolala, snad proto, aby ho uvedla do správné nálady tím, že mu připomene minulost, protože mluvit chtěla samozřejmě o budoucnosti. Ta nastala jako nějaký gravitační zákon, který na chvíli byl zrušený, poněvadž taková Karstenova budoucnost byla: jako přírodní zákon. Byl v ní prostor na drobné výchylky, ale doopravdy se s ní nedalo dělat nic. Amálie ji sice líčila jako volbu, že já jsem tak šťastná, že mám svýho velkýho kluka zase doma, být v tomhle velkým městě samotná ženská, to bylo těžký - a neurčitě máchla rukou po verandě, aby si Karsten představil, s čím se samotná ženská v Kodani, tedy Amálie, asi musela potýkat -, ale teď to bude lehčí. Jenom vědomí, že seš tady a že tě můžu vidět každej den (a kradmo na něj pohlédla, jestli se mu snad v hlavě nelíhly strašné nápady, že by se odstěhoval z domova), to stačí, abych zase byla klidnější. Jenom když vím, že je tu někdo jako ty, maminčin kluk, co se o mě postará, kdybych zase byla nemocná, povídá Amálie. Karsten mlčí a souhlasí, a pak přijde to, o co celou dobu vlastně šlo: Amálie povídá, že jo, chlapče, v dobrých rodinách přece odjakživa existujou tři možnosti, jak udělat kariéru, a to v Armádě, v Církvi nebo ve Státní správě. Pak se na Karstena tázavě podívá, ale on se na nic neptá, on už přistál a je zase zpátky na zemi.

Bude samozřejmě studovat práva, začne už za chvíli, ale nejdřív tu bylo ještě něco jiného: už teď v červenci, hned po maturitě, ho začala trápit hrozivá myšlenka, aby snad nemarnil čas.

Je cosi úchvatného a prapodivného na myšlence, že čas je hmotný jako pravá káva, již Karsten navzdory okupaci mohl pít, protože někteří Amáliini známí měli přístup ke všemu. Ta taky nesměla přijít nazmar na bílých vyšívaných ubrusech, ale to není tak divné, jako že nazmar nesmí přijít čas. Mě ta představa zaráží, jednak protože čas snad přece není nějaká látka, ale hlavně poněvadž ten vášnivý zájem o Karstenovu budoucnost asi není tak docela nutný. Zřejmě by se nenašel žádný opravdu naléhavý důvod, aby Amálie tlačila na Karstena a Karsten tlačil sám sebe k tomu, aby studoval, dostudoval a stal se velkým právníkem. Tím chci říct, že Amálie dávno dokázala, že si umí poradit sama. K vile přibyla veranda, na půdě ležely pytle kávy, ve sklepě visely uzené šunky a v policích bylo víno, a nic nenasvědčovalo, že by měla strádat. Neexistoval ani žádný morální důvod, aby Karsten běhal jako kůň po dostihové dráze. Amálie totiž změnila svoje postavení, ale to bylo jasné jen jí samé a nikomu jinému. Udržela si houf Přátel domu a dokonce jej rozšířila, ale už nikdy nechodila se svými klienty do postele, či přinejmenším skoro nikdy. Měla nad muži moc a pomalu a neznatelně jim cestu do své ložnice stále ztěžovala, až ji nakonec uzavřela docela. Ale vliv si zachovala, stala se z ní hlubokomyslná a nepostradatelná poradkyně, partnerka v rozhovorech, léčitelka duší, přítelkyně a filosofka, všechno možné jiné než to, co byla původně, totiž chápavá kurva.

Udržela si staré přátele, stále vídala makléře a profesora a rozšířila jejich okruh o známé osobnosti jako například riskantního architekta a novináře Poula Henningsena. Do své smrti v roce 1942 chodil k Amálii Mahagonové předseda vlády Stauning, aby si odpočinul a požádal o to i ono, a ona mu neodepřela nic, až na to jedno, co už nikdy, či skoro nikdy, nedávala vůbec nikomu.

Ale to vše Karstenovi zamlčela. Prostě mu to nepověděla a líčila svůj život jako putování pouští a údolím nářků, a to právě je divné. Ona totiž není jediná, tou dobou je Dánsko plné maloměšťáků, kteří s vyplazeným jazykem a bičem v ruce ženou svoje děti do budoucnosti, aby vystudovali a stali se něčím víc, než co byli oni.

Ale abyste mi neporozuměli špatně, u někoho tenhle sen chápu. Asi to celkem dává smysl, když tihle rodiče jsou domovníci, ševci nebo dělníci v loděnicích a pamatují hlad a třicátá léta a Staré časy a vyprávění o epidemiích cholery v devatenáctém století, a tak se bojí, aby zase nepřišla drahota a aby země, oni sami i jejich děti neupadli do chudoby, jakou Adonis a Anna svého času zažili v Christianshavnu. Ale takhle se nevede všem, a dokonce ani většině, většina těch s bičem v ruce jsou lidé, kteří v jistém smyslu jsou za vodou a umějí si poradit. Měli by být v pohodě a bez starostí o denní chléb a mohli by si dovolit myslet trochu dál než ke kariéře v Armádě, Církvi nebo Státní správě. Ale nemyslí tak, oni myslí více či méně jako Amálie, a to já tak docela nechápu.

Amálie věděla, jak to může vědět jen matka, jak na Karstena apelovat. Dovolávala se jeho pocitu viny, jeho lásky k ní a strachu, že promarní čas, a on jen poslouchal. Zažádal si o studentské místo ve Statistickém úřadě a hned je dostal, protože jeho maturitní vysvědčení z pohledu statistiky i ve všech možných jiných ohledech bylo tak nezvykle dobré a on udělal onen důvěru budící, autoritám věrný a přesto osobní dojem, jaký může udělat jen ten, kdo odmalička inhaloval Dánskou úřednickou kulturu.

Přicházel tam v 7.30 ráno a končil v 16 hodin. Vytvořil se tak prostor pro další zaměstnání, den ještě nekončil a byl čas si znovu vyhrnout rukávy a udělat kus dobré práce, protože večerní vyučování ve vnitřním městě začínalo až v 18 hodin. A Karsten udělal něco, o čem věděl, že to nikdy nedokáže mámě říct. Přijal místo poslíčka na kole, a s tím by Amálie nemohla žít. Stejně jako kdysi Karlu Lauridsovi, i jemu vysvětlila, že se neříká “chodit do práce”, my nevíme, co “práce” je, říká se “chodit do kanceláře”.

A tady začíná studium práv.

Začalo filosofikem. Zkouškou z něj musel projít každý, kdo chtěl studovat na Kodaňské univerzitě. Představa byla taková, že tenhle předmět dá nahlédnout do základů věd a do Věčných pravd, na nichž stála i výuka na Sor?ské akademii. Vědomosti vštěpovali studentům, to znamená Karstenovi a spoustě jeho vrstevníků, tak, že jim dali studovat formální logiku, psychologii a především báječnou knihu profesora a doktora Haralda FMfdinga Krátký přehled dějin novověké filosofie. Nejnovější odkazy v ní pocházely z devatenáctého století, čímž kniha [ (odtrhovala pojetí, jaké si Karsten odnesl ze Sor?: že minulost a v neposlední řadě 19. století jsou o hodně lepší než přítomnost. U zkoušky ho vyslechl profesor, který při examinaci bez přestání drtil o desku stolu domnělé můry. Karsten dostal otázku “Podvědomí” a odpověděl na ni, jak měl, totiž nic víc ani méně než to, že Podvědomí je jako ledovec, jehož malá část je nad hladinou a zbytek pod ní. Profesor vlídně přikývl a řekl děkuji, můžete jít, a buďte tak laskav a rychle za sebou zavřete dveře, aby sem zase nenalétal ten obtížný hmyz.

Představa byla jak řečeno taková, že po filosofiku studenti uzří základy věd, možná jen daleko na obzoru, avšak přesto je vytuší. To platilo i pro Karstena. Zdálo se mu, že vidí práva: sice vzdálená, ale solidní a s náznaky starého Řecka a Říma, jako budova Kodaňského soudu. Bylo na nich cosi děsivého a nepomíjivého zároveň, co spočívalo na Montesquieuových myšlenkách z 18. století, že Stát sestává ze zákonodárné, výkonné a soudní moci a touto poslední součástí jsou v Dánsku soudy, na jedno sto procent nezávislé. Myšlenka nezávislosti se Karstenovi zdála velice důležitá. On přirozeně dobře věděl, že právní systém je spjatý se společností, ale zároveň jasně pociťoval, že stojí nad ní. A cítil, že ještě výš je právní věda, trochu připomínající matematiku, latinskou gramatiku a klasický starověk tím, že se zabývala věčnými pravdami. Teď na začátku studia i později měl pocit, že právníci stejně jako matematici a filozofové jsou - máme li to říct na rovinu - vyšší bytosti pohybující se v řídkém vzduchu, kde je vidět obzvlášť daleko a jasně.

Způsob studia mohl v takovém názoru jen utvrdit. Výuku vedli profesoři, které nikdo nikdy nespatřil. Starší studenti vyprávěli, že kdysi slyšeli od starších studentů, co slyšeli od starších studentů, že tihle profesoři se kdysi v dávné minulosti při přednáškách před skoro prázdnými posluchárnami propracovávali hustými džunglemi právnických kliček a nakonec zjistili, že nestihnou probrat předepsanou látku a že už měsíce předtím ztratili posledního posluchače. Pak se stáhli ze skutečnosti a pryč od trpké vyučovací povinnosti do čehosi, co podle Karstena asi bylo povznesené vědecké mlčení, které přerušovali, jen aby co? Tak hádejte. Ne! Špatně! Ne aby publikovali výsledky svého výzkumu, poněvadž od devatenáctého století žádný zajímavý dánský právovědný výzkum neexistoval, nýbrž aby vydávali objemné, drahé a povinné učebnice, v nichž jeden proti druhému vedli krvavé sváry a sobě zajišťovali velké a stálé vedlejší příjmy.

Na právech tak vzniklo prázdno mezi studenty, kteří stáli na zemi či možná spíš po ní lezli, a profesory, kteří je zkoušeli a určovali obrysy právní vědy. Ta třeba Karstenovi připadala jako létající vydání soudní budovy, ale podle mě to nejspíš byla jakási mýdlová bublina, jež se odtrhla od společnosti v devatenáctém století či snad už někdy ve středověku. To prázdno se přirozeně muselo vyplnit a těmi, kdo si předsevzali postavit schodiště ke chrámu práva, byli soukromí korepetitoři. Z těch se dávno staly mytologické postavy a už tehdy se o nich šeptalo, že to jsou prapodivné výhonky na krásném stromě práv, a k tomu bych řekl, že tomu ale sakra věřte. Byli to věční studenti, bývalí posluchači nebo advokáti se skomírající praxí a mlhavou minulostí. Všichni byli svým způsobem podivní a dokonce i nadmíru zdvořilému Karstenovi připomínali něco, co se vystavuje v Zoologickém muzeu, v jehož blízkosti ve vnitřním městě okolo Velké kanovnické ulice jejich výuka probíhala. Ale co měli společného, a to nebylo k smíchu a dobře by se to vyjímalo kdekoli, i pověšené na zdi nebo naložené v lihu, to byla jejich báječná paměť a čich a zájem, jak vydělat peníze. Uměli učebnice zpaměti, dokázali mluvit a mluvit, děsným fofrem ze sebe sypali poznámky a tu a tam řekli, že teď se list obrátil, poněvadž věděli, že už jsou v učebnici na další stránce. Nebo položili otázku jako: “Kde se v občanském právu zabouchávají dveře?”, a citovali všechna místa v tisících paragrafů, kde se vyskytují zabouchávající se dveře. Ale nejenže měli paměť, oni taky uměli dělat obchody. Byli to obchodníci a kramáři, měli najaté levné soukromé prostory, vyžadovali platby měsíce předem a s právnickým smyslem pro daňově technické záležitosti opomínali vystavit stvrzenku. Tvrdá vzájemná konkurence vyvrhla ty nejhorší do temna okupace a ti, co zůstali, byli prapodivní, ale šikovní pedagogové. Vždy posílali na zkoušky pozorovatele a měli dobrý cit pro to, co přicházelo seshora, a tudíž skoro prorockou schopnost předvídat zkušební otázky.

Jeden z těchto korepetitorů se stal v Karstenově životě důležitým člověkem, a to Tyge Lubanskij, který učil občanské právo. Podle mě se vztahu mezi nimi dvěma nedá říkat přátelství, ve všech Karstenových vztazích k jiným lidem se projevoval jeho vrozený odstup a zdvořilost a je správnější říct, že on a Lubanskij byli známí. Jejich známost zahrnovala ještě třetí osobu a začíná brzy, při jedné z prvních korepetic v místnostech YWCA ve Velké kanovnické ulici za slunečného pozdního léta, ve chvějícím se teple a s jednou z toho mála studentek, co na právech byly. Ta sedí hned před Karstenem a má dva těžké světlé copy. Ty se dělí a odhalují její jakoby vpadlý krk, který velice rozptyluje, připomíná to či ono a táhne Karstenovu pozornost pryč od otevřené knihy před ním, do níž si dal u knihaře vsadit stovky prázdných stránek, čekajících na jeho poznámky. Ty se nekonají, poněvadž zjistil, že i když nelze říct, že by se dívka otáčela, tu a tam se na něj, jak se tomu v té době říká, rozzáří jako sluníčko. Tehdy však Karsten Lubanského hlas poprvé opravdu uslyší. Těžko říct, proč zrovna v tom okamžiku, ale dívka je z obrazu a Karsten je uchvácen korepetitorovým naléhavým hlasem, jeho suverénním právnickým přehledem a plápolem šílenství, ve kterém Lubanskij během té přednášky znovu a znovu docházel k hranicím právnického myšlení. Karstenovi vůbec poprvé kmitlo hlavou, že ani ti nejchytřejší možná nemají odpověď na všechno, a když hodina skončila, zůstal sedět a zíral na tabuli, kterou korepetitor celou smazal. Pak zjistil, že i jeho soused zůstal sedět, a když se otočil, poznal svého bývalého spolužáka, chlapce ze síně chvalozpěvů. Zírá na něj dlouho, aby se ujistil, že to je skutečně on a jestli snad nenese strašlivé stopy po té pohlavní nemoci, jíž ho fáma svého času obdařila. Ale chlapec je zřejmě zdravý, plný života a obklopený koncentrovanou horlivostí, a Karsten cítí, jak ho to v žaludku zvláštně šimrá štěstím, že je tak blízko jeho drobnému hbitému tělu.a provokativním názorům, které ještě nezná, ale už teď je tuší. Po chvíli si k oběma chlapcům přisedne Lubanskij se svými anekdotami a historkami z kodaňského nočního života a se svým pohrdáním právnickými institucemi. Tak či onak se objeví náhražková káva a plněné loupáky (platí nejspíš Karsten), a oni mluví a mluví, a léto plyne a přijde podzim a zima a zase jaro. Karsten si později ty rozhovory pamatuje jako jedno dlouhé opojení slovy.

Ukáže se, že chlapec je samozřejmě komunista, a Karsten s rozkoší pochopí, že chlapec vždy půjde tak daleko, jak jen lze. Ale to není vše, to je jen začátek. Brzy jim poví, že taky bojuje za svobodu a je v odbojovém hnutí, a s nadšením dítěte ukazuje Karstenovi a Lubanskému svoje falešné průkazy totožnosti, ilegální časopisy a kradené německé parabellum. To je tak těžké, že ho musí zvedat oběma rukama, a tak velké, že to vypadá, jako kdyby pod svým islandským svetrem měl příšerný nádor. Lubanskij samozřejmě nezůstává pozadu, i on jde až k samým mezím a s opovržením vypráví o vzdálených právnických profesorech, o právnících kolaborantech a o životě advokáta, který je, jak říká, tvrdý a špinavý, ale realistický. Jednou taky vypráví, jak ministr spravedlnosti Thune Jacobsen a předseda Nejvyššího soudu Troels G. Jorgensen v jednačtyřicátém a třiačtyřicátém pomáhali Němcům s protiústavním zatýkáním tří až čtyř set komunistů a dokázali, že dánská policie navzdory tomu, jak je malá, zvládne i práci evropských kvalit. Lubanskij to vypráví s drobným posměšným úsměvem, jako že to samozřejmě je neslýchané drsné, ale takový je život.

Tuhle historku Karsten nezapomene a přes vše ostatní, co se říká, a přes Lubanského cynické veselí mu tahle událost utkví v mysli. Možná i proto, že Lubanskij se zmíní o Louisi von Kohlovi, v němž Karsten pozná jednoho z mužů, kteří chodili ke Karlovi Lauridsovi, než zmizel. Každopádně z toho příběhu vyklíčí Karstenova první pochyba o věčné spravedlnosti, nejvyšším soudu a měšťanských hodnotách. Lubanského vyprávění se mu tak či onak spojí s osamělými dny na Sor?ské akademii po maturitě a vzejde z něj neurčité a nevysvětlitelné zklamání.

Za těch večerních a nočních rozhovorů po korepeticích v zatemněném vnitřním městě sedí Karsten vždycky uprostřed. Po jednom jeho boku chlapec plane pro Stalina, tisíciletou říši, světový komunismus a boj Ruska proti nacistům a odsuzuje politiku spolupráce, krále a kolaboranty, a na druhé straně stolu mu Lubanskij dává za pravdu, že je to hergot nemorální, ale zároveň to přece je realistický obraz života, a nedáme si kafe a loupák? Karsten nikdy nic neřekne. Pořád poslouchá, ale do rozhovoru nikdy nepřispěje přímo, protože nemá co říct. Skutečnost, o které chlapec a Lubanskij mluví, on zná jen a pouze z jejich schůzek, ostatní jeho život, to je práce ve Statistickém úřadě, jeho zaměstnám poslíčka, měšťanské právo, společná jídla s matkou a těžký bezvědomý spánek. Necítí ani žádnou potřebu něco říkat, je okouzlený těmi dvěma impozantními lidmi, jejich vědomostmi a stanovisky a jejich žárem, idealismem a cynismem, a zároveň ho přemáhá pocit, jak málo dokáže, znamená a ví on sám. Připadá si jako nějaký hmyz, co sedí ve tmě a dívá se, jak z ostatních vyzařuje světlo, a nemá ani tolik sil, aby se přitřepotal k lampě. V té době, která se zdá krátká, ale určitě to bylo pár let, jsou Lubanskij a chlapec jeho ideály stejně tak jako předtím otec a matka a rektor Raaschou Nielsen, jen s tím rozdílem, že tihle dva mládenci v budově YWCA jsou něco jako pokušitelé. Jejich historky a názory jako by na něj volaly a táhly ho do blízkosti mezí, ke kterým se mu nechce dojít.

Karstenovy vztahy k jiným lidem jsou v těch letech vztahy ke vzorům, poněvadž tak je vychovaný: naučil se, že se má učit od ideálů. Kdyby bylo po Amáliině vůli, sestával by jeho svět z těch mála, k nimž člověk vzhlíží, a to jsou géniové, a z oněch mnoha, jimiž pohrdá a bojí se jich, a to jsou dělníci, majitelé obchodů s doutníky nebo ti, co nedělají vůbec nic. Ale Karstenův svět není úplně tak jednoduchý, ne ve všem bylo po Amáliině vůli. On má sny o něze, které by se Amálii nelíbily. Jeden z nich je o dívce ze Sor?ského jezera, která není ideál, ani opovrženíhodná, nýbrž něco třetího a neurčitého, co se teď blíží.

Jednoho dne chlapec na korepeticích nebyl. To se stalo poprvé, že nepřišel, a neobjevil se ani druhý a třetí den. Hledali ho a volali všude možně a na korepetice přišli jeho uplakaní rodiče a ptali se, jestli někdo něco neví, ale nebyl k nalezení, dokud si Karsten nevzpomněl na jméno na jednom z jeho falešných průkazů totožnosti. Pak ho našli, či přesněji ho našla dívka s copy. Chodila od nemocnice k nemocnici se jménem, na něž si Karsten vzpomněl, až došla do lazaretu na Nyelandově ulici, kde jí pověděli, že den předtím ho pohřbili. Ona šla v něčem jako transu do města a po schodech nahoru, přerušila vyučování a řekla, že chlapec je mrtvý.

Stalo se to při likvidaci jednoho práskače. Podle plánu měl chlapec jít, zazvonit, a až ten člověk otevře dveře, odstřelit ho. To by byl obvyklý a jistý způsob, ale chlapec přirozeně nešel přímou cestou a vzal to kolem okraje propasti. Chodil před jeho bytem sem a tam a promenoval se se svou odvahou, s jako tykev velkým parabelem a vírou ve světový komunismus, a práskač klidně otevřel okno, v pohodě zamířil a zastřelil ho. To vše povídala dívčina ústa v bílé a strnulé tváři, jež dokazovala, že i ji, která s chlapcem nikdy nepromluvila slovo a dva roky se k němu otáčela zády, hluboce zasáhl vliv, jaký vyzařuje z lidí, kteří něco myslí hodně vážně a naším i svým jménem opravdu planou pro nějakou věc. Když osvobodila svou duši tím, že to pověděla lidem, jimž nikdy předtím nic neřekla, ale cítila, že i oni nosí chlapce v srdci, tak se zhroutila a vyučování se rozpadlo. V tom zmatku a náhlém pocitu sounáležitosti si Lubanskij prorazil cestu ke Karstenově stolu a začal tlumeně a horečně mluvit o životě, smrti, náboženství a tvrdém, ale spravedlivém bytí. Karsten byl v mdlobách jako po ztrátě krve, ale jako už tolikrát předtím k němu v jednu chvíli Lubanského hlas pronikl. Došlo mu, že muž před ním, velký pedagog, korepetitor a znalec měšťanského práva, najednou je jaksi v rozkladu, bulí a kajícně a zároveň povýšeně vypráví, že zneužívá prostředky svých klientů, prý proč bych neměl, vždyť stejně jenom leží na vkladních knížkách, a samozřejmě je to špatné, ale takový je svět.

Tady Karsten musel odejít. Šel Velkou kanovnickou ulicí, vnitřním městem a kolem cihlových skořápek, zakrývajících památníky, a proplétal se mezi koly, auty na dřevoplyn, náhlými výkřiky a ojedinělými salvami výstřelů, zatímco mozek mu pracoval jako odstředivka, aby pochopil chlapcovu smrt a Lubanského přiznání. Je konec června 1944, slunce svítí, lidé kolem Karstena vrčí jako zvířata a je bezprostředně před velkou celonárodní stávkou, ale Karsten si toho nevšímá. Je ponořený do sebe a dokáže být duchem nepřítomný a zároveň jít, aniž ví kam. Nedá se říct, že myslí, já bych spíš řekl, že hledá něco, co se asi nejspíš dá nazvat vyšším řádem. Chlapcova smrt, Lubanského přiznání, jejich odpolední rozhovory, poslední dny na Akademii a ještě předtím zmizení Karla Lauridse, to vše dohromady v Karstenových očích ukazuje stejným směrem: ke strašlivému podezření, že klidem a pořádkem už si člověk nemůže být jistý. Karsten nehledá náboženství ani Krále a Vlast, poněvadž prese všechno jsme v roce 1944. On hledá něco jiného: Měšťanský rozum, onu hluboce zakotvenou dánskou víru, že všichni nebo téměř všichni lidé chtějí víceméně totéž, a to klid a pořádek, pravidelnou práci a respekt k Duchu národa, Kultuře a Věčným pravdám. Karsten si nepředstavuje, že by někdo měl tyhle hodnoty zavádět, on si spíš myslí, že přicházejí samy od sebe a měly by vykrystalizovat, když jsou pohromadě osvícení lidé jako Lubanskij a chlapec, kteří ho zrovna dnes zradili nesmyslnou smrtí a nesmyslnými přiznáními. Karsten se při tom pomyšlení nakonec rozpláče, a jak jde v červnovém slunci uplakaný přes Radniční náměstí, které vypadá jako kráter po bombě, protože tu kopou nové protiletecké kryty, stává se v mých očích symbolem toho, jak těžké je být v Kodani v polovině 20. století opravdovým drobným měšťanem.

Až když vešel do Tivoli, mu bylo jasné, kde je. Že sem ale přišel, to přesto nebyla náhoda, a on to sám cítil. Něco na úpravnosti Staré zahrady a na těch hezkých budovách, jezírku a Lumbyeho hudbě mu připomínalo domov, Sor?skou akademii a pořádek, který hledal. Chodil za nadcházejícího večera štěrkovanými pěšinami a utápěl se ve své osamělosti. Šel kolem skleněného sálu, kde mladí lidé tančili jitterbug a očividně je netížila bolest světa jako jeho, a poddal se slzám a známému a obvyklému dánskému pocitu, že proč mě nikdo nemá rád, když přece mám tak krásnou duši, která obsáhne i oceán, a á propos oceán, tak přišel dolů k jezírku a nevědomky tak upozornil na prapodivnou okolnost, že tolik významných událostí jeho života se odehrává u vody. Poněvadž když šel kolem cukrárny s terasou vybíhající jako poloostrůvek do jezírka, tak ona tam seděla.

Byla daleko, obklopená mlhou a zaštítěná stráží v modrých pracovních oděvech a rozepnutých košilích, s vyhrnutými rukávy a potetovanými předloktími. Nejdřív Karsten jen stál a ani se nepohnul. K dívce ze Sor?ského jezera bylo daleko, a on tentokrát neměl žádný člun a byl střízlivý a nešťastný. Muži kolem ní si ho začnou všímat, je zřejmé, že to jsou dělníci, a on by měl jít dál. Stejně ho nikdo nemá rád, šance, jež nikdy neměl, jsou dávno promarněné, měl by radši koukat s tím mořem v duši odpláchnout, a když to domyslí tak daleko, vyrazí k ní. Srazí se se světly konstruovanými Amáliiným přítelem Poulem Henningsenem, sklopýtá z mramorových schodů, zavadí o číšníky, kteří kromě něj upustí i náhražkový dort a sklenice s válečným ovocným vínem, šlápne na sto natažených dámských nártů a provrávorá biblickým krupobitím prokletí, vůbec toho prodělá děsně moc, a pak stojí před nohama Marlene Dietrichové. Restaurace za ním se bouří, blíží se hlasitě křičící katastrofy a stahuje se nečas, ale on neuhne, poněvadž ví, že je něčemu na dosah, že jestli někde v tomhle životě existuje nějaký řád a spravedlnost, tak to má co dělat s touhle dívkou. Proto zdraví potetované kavalíry, číšníky a křičící dámy se zdvořilostí a rozhodností, v nichž není blahosklonnost, strach ani nic jiného, jen obrovské odhodlání sjednat si schůzku, a tu si sjedná, zejtra přibližně ve stejnou dobu na stejným místě, brácho, říká dívka. Pak jsou číšníci tu a vyhodí Karstena ze dveří, a on se tou la bella notte domů vznáší opojený štěstím.

Právě kvůli tomu štěstí se tu o téhle epizodě zmiňuju. Opravdu šťastných nocí bylo v Karstenově životě v těch letech málo, a tudíž by měla být zmíněna. Ale přestože Karsten tu noc věřil, že dosáhl nedosažitelného, byla to jen pavučina nadějí, kterou druhý den ráno odfoukla řada bomb, jež v Tivoli vybuchly. Zrušily skleněný sál, horskou dráhu i koncertní síň s povícero originálními Lumbyeho notami a mrštily hořícím křídlem přes jezírko do cukrárny, jež vzplála spolu s Karstenovými nadějemi. Z oken Statistického úřadu viděl ten kouř a slyšel ty rány a vzdal to a nešel tam, protože člověk se samozřejmě nemůže sejít s dívkou v uzavřených troskách, a kromě toho si netroufal a kromě toho je vyloučené, že přijde, říkal si. Ale to se mýlil, Marie by se sešla s kýmkoli a kdekoli, když se jí to hodilo, a s tím hezkým chlapcem s pěšinkou uprostřed a zoufalýma očima se sejít chtěla. Proto přeskočila uzávěry a ve shořelé a ještě syčící cukrárně na Karstena marně čekala. Vzdala to až o půlnoci a zmizela v temném městě.

Když odhlédneme od tehdy, kdy na silnici do Roskilde kolem sebe projela dvě auta, tak se Karsten a Marie dosud setkali dvakrát, a samozřejmě se setkají i potřetí. Oni sami se tomu nikdy nepodivili, ale mě to zaráží, poněvadž kdo by věřil, že láska v dějinách se podobá té v lidových pohádkách, kde taky je všechno třikrát. A kdo by věřil, že tu jsou podmínky pro třetí setkání, jež přinejmenším z pohledu statistiky asi bylo nepravděpodobné. Když teď Karsten už neměl chlapce ze síně chvalozpěvů ani dívku ze Sor?ského jezera, aby na něj volali odtamtud zvenku, kde začíná skutečnost, strčil hlavu do písku, zahrabal se do knih a vtěsnal se do jistoty studií, Pobřežní silnice a Statistického úřadu. Nezvedal už hlavu, když Lubanskij kvůli němu rozehrával svůj cynický vtip. Pochopil, že korepetitor je mořská panna, jejíž střídavě naříkavý a povýšený zpěv vede k peřejím, nezákonnostem, smrti, zmrzačení, zmarněné lásce a vzpomínce na kouř z ohně s Lumbyeho notami. Z posledního roku okupace zůstalo Karstenovi ve vzpomínkách jen studium a jeho krajiny paragrafů. Ve dne chodil v jakémsi neviditelném tunelu, který s sebou všude nosil a kdykoli si ho mohl přetáhnout přes hlavu. Ráno vstal a jel do práce do Statistického úřadu, jezdil, aniž cokoli viděl, na svém poslíčkovském bicyklu kolem ohňů v Istedské ulici, kolem bitek mezi příležitostnými rváči a soukromými ochrannými strážemi a okolo zprávy o invazi, na korepetici si plnil v knize vsazené prázdné stránky úhlednými poznámkami, potom šel domů spát a z celého dne měl jen kytičku právnických titěrností.

Já jsem napřed věřil, že okupace určitě byla pro Karstena a pro Dánské sny důležitou dobou, a při rozhovorech s ním jsem se znovu a znovu snažil zjistit, co si pamatuje. Nakonec jsem pochopil, rezignoval a pohlédl do očí faktu, že okupace, to bylo pro Karstena jen několik málo nesouvislých pozorování, jež nezanechala trvalý dojem, ani osvobození, ani pátek čtvrtého května, kdy pozdě odpoledne jako vždycky byla korepetice. Když hlasatel v rádiu oznamoval, že Německo kapitulovalo, Lubanskij zrovna vykládal obzvlášť důvtipný právnický příklad o muži, který věnčí svého psa tak, že ho ze čtvrtého patra spouští na ulici v koši. Zatímco rámus venku rostl a ulice se plnily lidmi, vysvětloval Lubanskij, že pokud tento muž udělá totéž se psem svého souseda, ale tento pes z výše druhého patra skočí a rozbije se na kaši, padá odpovědnost na toho muže. Venku se střílelo do vzduchu a většina studentů opustila místnost, ale korepetitor pokračoval, i když tam seděl už jen Karsten. V jednu chvíli projela kolem oken tramvaj, kterou dav vykolejil a teď ji táhl Velkou kanovnickou ulicí, ale ti dva, Lubanskij a Karsten, si jí kvůli zlomkům detailů římského práva nevšimli, přestože na střeše tramvaje seděla Marie. Ona Karstena viděla, ale on ji ne, a v příštím okamžiku ji táhli dál. Karstenovi bylo naprosto jasné, co to je diligentiam quam in suis rebus, ale ne to, že Dánsko je svobodné, či přinejmenším v jistém smyslu svobodné, a že jeho životní láska projela venku kolem okna na střeše tramvaje.

V červnu se Karsten stal magistrem práv. U zkoušky dostal fantastickou známku pre, kterou ve dvacátém století udělili jen v docela málo případech: před Karstenem pár chodícím právnickým lexikonům, co teď byli profesory, a několik let po něm bodrému, ale tichému chlapci jménem Mogens Glistrup.

Amálie tam nebyla, aby synovi poblahopřála. Ochromená děsem při pomyšlení, aby nedostal něco méně než vyznamenání, se poprvé v životě opila celou lahví sladké madeiry z devatenáctého století, zamkla se v ložnici, zatáhla záclony, oblečená vlezla do postele a přetáhla si peřiny přes hlavu, a ani ve tmě a lepkavé cukrové opici se stejně neuklidnila, protože měla před očima tu hanbu a ponížení, kdyby ji její brouček zklamal a dostal jenom výbornou.

Karsten samozřejmě nezklamal. Aniž se povyšoval, jeho výchova, léta na gymnáziu, doba studií a matčina očekávání vůči němu vyvrcholily v samotný den zkoušky. Ukázalo se, že čtyři tisíce vsazených a hustě popsaných stránek s poznámkami umí úplně nazpaměť, kromě toho má onen vzácný prozíravý přehled právníka a všechny tyhle výsledky píle a vrozeného nadání jdou ruku v ruce se zcela správným respektem a odbornou pokorou vůči profesorům. V kritických okamžicích, kdy tihle kapitáni balonů z mýdlových bublin, kteří sestoupili ze svých středověkých dálav a zkoušeli z učebnic, co sami napsali, začínali mít pocit, že tenhle hoch se tu před nimi zubí trochu moc zeširoka a dívá se na látku trochu moc zvesela, dokázal Karsten hned kapitulovat, sklonit hlavu, zatáhnout tykadla, mít podél kořene nosu ty správné perly nervózního potu a přesvědčit oba profesory, že jeho, Karstenův hlas, k nim zaznívá z prachu a v pokoře a vůbec odněkud hodně zezdola, a přirozeně že dostal pre.

Po zkoušce nešel rovnou domů. Připadal si jako láhev, ze které vytáhli zátku a ona teď pění a přetéká. Možná by se zdálo přirozené užívat si tohoto šampaňského pocitu s přáteli nebo přinejmenším s kolegy, co taky dostudovali, ale Karsten takový nebyl. Stejně jako v době po maturitě považoval svůj pocit vznášející se svobody za něco soukromého a chtěl s ním být sám, poněvadž z něj měl dojem nepořádku. A tak ve svůj velký den chodil Kodaní a jeho zmatek rostl, jelikož ve městě vládlo něco jako poválečná anarchie se sbory anglických tamborek a sto tisíci dělníky, co před Christiansborgem demonstrovali za čtyřicetihodinový pracovní týden. Čtyřicet hodin, pomyslel si Karsten a pospíchal pryč, čtyřicet hodin!, když on sám pracuje sedmdesát, či spíš osmdesát nebo devadesát hodin týdně. Ale nehněvá se, jen tomu nerozumí, a stejně tak nechápe ani masové výtržnosti a ples pod širým nebem na Radničním náměstí, jímž prochází o chvíli později. Ten ples trvá už od osvobození a přestane, jen když policie čas od času vytáhne obušky a vyrazí do útoku, což se stalo i ve chvíli, kdy Karsten šel kolem. Musel tedy uhýbat prchajícímu davu a všem policistům, námi všemi milovaným poldíkům, co pár let byli v internaci a proto oblíbení, ale teď se zase vrátili i s lesklými knoflíky a obušky, jimž se Karsten jen tak akorát vyhnul díky tomu, že se vydal k Frederiksbergu.

Večer, skoro v noci, šel kolem proslulého, společenskými místnostmi vybaveného pohostinství Lorry. Tam narazil na oslavu, kterou pořádali jeho spolužáci. I on dostal pozvánku, ale odmítl ze strachu, že z toho bude přesně taková oslava, jaká to byla, s jazzovým orchestrem, spoustami křičících lidí a tichými páry, jež se hroutily přes stoly, židle, lavice a živé ploty a připomínaly mu, že je naprosto a úplně sám.

Byla to přirozeně oslava pro děti slušných lidí z lepších kruhů, se zpočátku ovládaným pitím a se slušnými mladíky ve světlých svetrech a sakách, kteří se ptali, že smím tě políbit?, a i po pěti či sedmi letech na univerzitě měli potíže s háčky na podprsence. Ale z toho či onoho důvodu se tam objevili i jinačí lidé, což jistě mělo co dělat s osvobozením a s krátkým pocitem toho jara, že se všichni máme rádi. Přišli i dělníci ve velkých oblecích a fabričky s perlami ve vlasech, a jedna z nich v jednu chvíli na scéně zpívala o Daleké Polynésii. Byla to Marie Jensenová.

Později si s Karstenem zatančili, a to byl jeho první tanec v životě. Při školních plesech se mu vždy podařilo přisát se ke stěně a zůstat tam viset, přestože dívky ho vždy táhly opačným směrem. Ale teď mu to bylo jedno. Pustil se a odevzdal se Marii, ta ho vzala na parket a on zjistil, že to není problém a jeho tělo se pohybuje jakoby v jedné dlouhé a prosté vzpomínce na to, jak odjakživa tančilo. Pak přelezli přes plot do Frederiksbergské zahrady. Zvuky oslavy za nimi se ztlumily, vzdálený rámus policejních útoků na ples pod širým nebem se ztratil a světlo města zesláblo. Šli štěrkovanými pěšinami kolem šeptajících stromů a rozteklých skvrn, v nichž Karsten poznával přízraky dánských básníků, kteří ve Frederiksbergské zahradě plakávali pláčem dánských básníků, že proč nemám víc žen a proč nemám víc peněz. Ale tu noc byly dokonce i tyhle přízraky zticha, snad kvůli nenucenosti, s jakou Marie odvázala nějakou loďku, odrazila od břehu a vklouzli s Karstenem na lesklou hladinu. Neprováděli nic a jen si hleděli do očí, dokud si Marie neklekla, nesvlékla mu sako a nestrhla kšandy. Když mu rozepnula kalhoty, řekl Karsten:

“Chtěl bych upozornit, že jsem - jestli to tak smím říct - klasický sexuální neurotik.”

Tuhle obludnou poznámku nepronesl bez jisté hrdosti, ale Marie ho ignorovala a vzala jeho úd do rukou. Pozorně se na něj podívala, jako kdyby v jeho bílém pnutí viděla něco z budoucnosti, a dala si ho do pusy.

Marie přijela do Kodaně v zimě předtím na lyžích. Do té doby byla na Anenské Hoře. Po setkání s Karstenem na Sor?ském jezeře jela zpátky do domova a vrátila se mírná jako beránek. Objali ji, odpustili jí a vykartáčovali jí její světlé vlasy, zatímco její modré oči plakaly. Aby si vysvětlily její nepochopitelné zmizení, myslely si obě ředitelky, že asi měla potíže s látkovou výměnou, Vykrmily ji sladovým pivem a šlehačkou a daly ji operovat na basedowa v Krajské nemocnici v Nyk?bingu. Potom se všichni uklidnili, prach se usadil a o těch pár měsících, kdy Marie byla pryč, se mohlo říkat, že tehdy, kdys byla nemocná a muselas na operaci. Ponětí o čase se vzneslo a zmizelo pod bílými beránky na obloze a nad žlutými poli s obilím, sluníčkem, růžemi a životem na venkově, kde i přes okupaci byly spousty másla a smetany. Marie se starala o malé, předzpívávala, tančila pána v menuetu z Návrší elfů a znovu zaujala své místo mírné a veselé dánské dívenky, opravdovoučké perly a miláčka obou slečen. Ta doba trvala nějaké čtyři roky a skončila jednoho Štědrého večera.

Byl to Štědrý večer s glazovaným krocanem a opékanými brambory, s vánočním stromečkem velkým jako dům a v bezpečí dobře známých příběhů slečny Smeckové o čínských Vánocích v takovém vedru, že to znělo jako lež. Všechny dívky dostaly drobné dárky a potom cukroví, a Marii odtáhli stranou a dali jí velkou roli papíru, ve které byl pár lyží. Ta scéna je klasická: osiřelá chudá dívenka dostane od hodných slečen lyže, to je dojemné, i pro mě. Možná je těžké to pochopit dnes, kdy Vánoce znamenají asi tolik, že utrácíme peníze, co nemáme, za věci, co nepotřebujeme, abychom udělali dojem na lidi, které nemáme rádi, ale tehdy to bylo jinak, přinejmenším na Anenské Hoře, kde Marie teď bulí ve velkém stylu a i slečny si popláčou. Byly to prima lyže, z jasanového dřeva, a jako by ony i slečny Marii říkaly, že ty navždy zůstaneš zde na Anenské Hoře. Máš tu poslání, sama jsi spasená prošla životem venku a virovými útoky smyslnosti a nyní zůstaneš a budeš pomáhat slabým. Nebylo to řečeno přímo, ale jaksi to viselo ve vzduchu, když se Marie oblékala, protože se nemohla dočkat, až lyže vyzkouší. Cestou ven vzala jakoby v zamyšlení z háčku za dveřmi v kanceláři ředitelek svou policejní přílbu - všichni už zapomněli, komu patří -, ale jen proto, aby jí nebyla zima.

Venku je chladno, všude sníh, měsíc, hvězdy a jasno a ticho. Marie vstoupí na sníh a nikdy předtím na lyžích nestála, takže elegantní to po čertech není, ale jde to kupředu, kupředu a pryč, a brzy je Anenská Hora jen vzdáleným bodem na sněhobílém obzoru, přestože je kolem půlnoci. Marie se neotočí a už se nikdy nevrátí.

Běžela celou cestu do Kodaně na lyžích, a neptejte se mě, jak to zvládla a proč utekla, já můžu jen říct, že v Mariině povaze tyhle dvě stránky prostě jsou: Léta je schopná se tvářit jako Děvčátko se sirkami a maminčin sen o Dokonalé dceři. Ale čas od času je zle a projeví se její druhá stránka. Pak má skelné oči a na hlavě policejní přílbu, mlátí kolem sebe jako boxer a je schopná opustit to jediné, co v tomhle životě má, a na svatý Štědrý večer se plácat na lyžích ze sjaellandského Nyk?bingu do Kodaně.

V Kodani se stala fabričkou. Bydlela po kamarádkách, v penzionátech a v klubových místnostech, ale všude vždy jen několik týdnů. Pracovala v Dánských prádelnách bavlny, u Boela a Rasmussena, v Dumexu, v různých čokoládovnách, u Latichinského & syna a na nevysvětlitelně mnoha dalších místech. Dějiny dánských fabriček ve čtyřicátých letech ještě nejsou napsané, a vyprávět je tady, to bych moc odbíhal, ale co Marie zažila, to nebyly maličkosti. Strávila ty roky v písečných bouřích azbestového prachu, v oblacích kapek brusného oleje a u dopravníků, kde se ženy v pokročilém těhotenství natahovaly přes svoje osmíměsíční břicha a balily kávovou náhražku a mladé dívky malovaly fosforeskující radiovou kapalinou ciferníky hodin a bez přestání olizovaly štětec, aby byl špičatý. Než se zasnoubily, sežrala je rakovina žaludku, pokud je tedy nevyhodili, protože odmítaly pořádně vystrčit zadnici ke štípnutí, když ředitel prováděl přehlídku pluku.

Přesto nikdo na Marii nevyzrál. Měnila v těch letech pracoviště stejně často jako bydliště. Kdykoli se jí zdálo, že to tam začíná ošklivě páchnout nebo to je moc namáhavé, nudné nebo sprosté, pleskla nadřízené přes prsty a řekla si o svou mzdu, vzala Šaty a šla si svou cestou. Druhý den začala zase od začátku někde jinde, nebo si dala přestávku a žila téměř z ničeho. Fabrička, to pro ni nebyl žádný obor. Být z oboru, třídně uvědomělý a v odborech, to vyžaduje jistý duševní klid, a člověk musí někde zůstat, zabrat, vytrvat a věřit, že by to mohlo být užitečné. Ale Marie taková nebyla. Pro nás, co se ohlížíme zpět, není nijak těžké si všimnout dělnického hnutí a jeho dějin, ale pro Marii existovaly jen dobré a špatné přítelkyně, poctiví a nepoctiví muži, nekonečná řada pracovišť a pak tvrdý egoismus bez iluzí, který ji obklopoval jako skořápka, dokud nepotkala Karstena.

Krátce předtím měla svůj první milostný poměr, s, Rusem osvobozeným z německého koncentračního tábora, kterého potkala na přehlídce ruské hudby a tance v hale Kodaňského sportovního klubu. Šla tam, protože ti vyhublí cizinci byli přitažliví a dráždili její zvědavost, a možná to i oslovovalo její soucit. Na představení viděla asijského invalidu tančícího na pahýlech svých ustřelených nohou. Chyběla mu i jedna paže a těch několik týdnů, co byl v Kodani, byl jejím milencem. Pak zmizel on i ostatní uprchlíci a jí po něm zůstala díra v pancíři a nezkrotná píseň v nesrozumitelném jazyce, plná stesku po domově.

Pak potkala Karstena.

On se den po jejich setkání a projížďce loďkou ve Frederiksbergské zahradě měl dostavit k odvodu, kde ho přidělili k zásobovacímu vojsku. Jeho vojenská služba zprvu vypadala, že to bude pro něj a Marii problém, ale nebyl. Karsten samozřejmě byl na rekrutské škole jedničkou a mohl si tudíž vybrat, kde bude sloužit. Rozhodl se pro kodaňský Kastel, odkud mohl každý večer chodit domů, a ani čilá rekrutská doba v kasárnách v Hovelte nebyla žádný problém, protože na víkendy jezdil domů. Nezlomilo ho to, jak se bál. Naopak si stejně jako víceméně všichni ostatní užíval pohybu, života na čerstvém vzduchu, společné nenávisti k nadřízeným a jadrného kamarádství, což’ je ten nejobyčejnější sen dánských kamarádů z vojny o naší všeobecné branné povinnosti k tomu zbytečnému, stupidnímu a v každém ohledu šaškovskému vojsku, z níž jsem se já osobně vylhal tak, že jsem simuloval vadu kolena. Ale pro Karstena a Marii to nebyl vůbec žádný problém.

Jejich problémem byla Amálie Mahagonová, Karstenova matka.

Zpočátku Karsten matce o Marii neříkal. To asi bylo docela přirozené, poněvadž nevěděl, jestli ten vztah vytrvá. Když se ukázalo, že vytrvá, tak pořád mlčel, nějakých pár týdnů nebo měsíců to nechám být, myslel si, než si odsloužím vojnu. Odsloužil si ji a pořád nic neříkal. Děly se s ním samozřejmě drobné změny, ale ona na to nepřijde, namlouval si, to se dá vysvětlit vojáckým životem a sebevědomím z toho, že je magistr práv. Ale.časem začal trpět. Pohubl a zbledl, měl kruhy pod očima a špatně spal, a nejhorší ze všeho bylo, že se přistihoval, jak mámě odmlouvá a občas div nevyletí ze své nablýskané vychovanosti a po někom se neožene, poněvadž se klepal rozčilením z toho, že s Marií ještě nikdy nebyli spolu celou noc. Z jejich prvního milostného setkání ve Frederiksbergské zahradě šel ráno domů před svítáním, poněvadž věděl, že Amálie pod peřinami bdí a čeká na něj a na výsledek zkoušky, a dál potom chodil domů v noci, nejradši ne později než o půlnoci, protože Amálie nespala a on byl jediný, koho měla.

Je přirozeně mnoho jiných způsobů a chvil, jak a kdy být spolu, než zrovna v noci. Jak se Marie pořád stěhovala, naučili se oba mladí lidé hodně o žaluziích a klíčových dírkách a které pohovky vržou a které ne, ale to nebylo totéž, jako kdyby mohli spolu zůstat celou noc. Časem se dostavila nespavost a napětí, a tak to Karsten řekl matce.

Jeho poměr s Marií tehdy trval už několik let. Amálie to samozřejmě celou dobu věděla, ale ona vedla válku, která se podle ní dala vyhrát jen hodně dlouhodobým plánováním. Proto na tenhle okamžik trpělivě čekala. Poslouchala Karstenovy tlachavé náznaky, a pak řekla hlasem jako cukrová poleva na kyselině kyanovodíkové a mrazivých polárních větrech, že tak to ji rozhodně pozveme…

Jeden by možná myslel, že by se Amálie chtěla setkat s Marií sama - přirozené by asi bylo, kdyby se sešli jen ve třech, ona, Karsten a Marie -, ale ona se rozhodla povolat celou armádu duchů a vyjet s těžkým dělostřelectvem.

Plánovala tu akci dva roky, včetně zasedacího pořádku u stolu, menu a výběru vína. Karstenovi nic neřekla, jen ho požádala, aby řekl Marii, že to je malé neformální setkání. Marie si tedy vykartáčovala vlasy a přišla v čerstvě vyžehlených letních šatech, s kytičkou a v dobré víře, ale ukázalo se, že tohle je Amáliina dosud největší paráda. Kolem příjezdové cesty plály ohně a z nablýskaných aut vystoupilo čtyřiadvacet hostů, mimo jiné laureát Nobelovy ceny Johannes V. Jensen (s chotí), velká spisovatelka baronka Blixenová (bez doprovodu), předseda vlády Hedtoft, který liknavě, ale přece jen s drobným úsměvem vsoukal Dánsko do NATO, Rubow, profesor literární vědy a jeden z Amáliiných Přátel domu, profesor Bohr, jenž dostal Nobelovu cenu míru, ne, promiňte, cenu za fyziku, a dvacítka dalších hostů, kteří měli společné to, že stejně jako baronka a Jensen se považovali za jediného opravdu inteligentního člověka v téhle společnosti, pořádané podle přesvědčení každého z nich právě kvůli němu. Ve skutečnosti byli ten večer všichni jen loutkami v Amáliině maškarádě a v jedné z nejčastěji uváděných her v Dánských dějinách, zvané “Jak tchyně drtí nechtěnou snachu na prach”.

Večeře se podávala v nové přístavbě k zimní zahradě - s šestnácti sloupy ze zeleného mramoru a palisandrovými dveřmi s klikami ze slonoviny -, pořízené za peníze, co Karsten vydělal za studií ve víře, že tak pomůže matce od jejího bordelového života. Amálie posadila Marii vedle profesora Rubowa, a velký vědec mluvil a mluvil a ponechal Marii, která znala jen Karstena, v samotě francouzských citátů a blazeovaných duchaplností. Pak si ji předvolala Amálie. Mávnutím ruky všem zavřela hubu, dokonce i baronce, a v podminovaném tichu Marii představila. Donutila ji, aby k tomu shromáždění krasoduchů promluvila a prozradila tak, že mluví směsí jazyka christianshavnských činžáků a sjaellandského dialektu z Anenské Hory a že to tedy je selská růžička a lilie ze strouhy. Pak se Marie směla posadit a zůstat sedět, dokud ji Amálie nepožádala o komentář k jídlu, že jaký je saumon?, dáte si ještě telecí hřbet?, co říkáte tomu sauterne?, a Marie začala tak silně koktat, že nemohla odpovědět.

Karsten při jídle mlčel. Přál si samozřejmě, aby mohl něco udělat, aby mohl vstát a praštit do stolu, ale tenhle stůl s nádobím Flora Danica a křišťálovými sklenicemi, způsoby stolování s neviditelnými zátarasy z ostnatého drátu a prastarý strach ho tlačily do židle, zatímco baronka mu vyprávěla o své plánované povídce o hostině, která povznese hosty do nové sféry svobody.

Při kávě a koňaku Amálie vstala a řekla Marii, že ze synových slov jsem vyrozuměla, že umíte zpívat. Přemluvila jsem proto svého přítele a velkého spisovatele Jacoba Paludana, který je znalcem a milovníkem hudby, aby vás doprovodil. Teď to vypadalo, že Amálie má Marii v hrsti. Ta vstala a kolem hostů šla toporně dopředu k Paludanovi a ke křídlu, odkud bylo vidět po celé velké místnosti. Marie přišla do téhle společnosti jako mladá dívka a hezká květinka, připravená udělat dobrý dojem, ale teď se s ní něco stalo. Jako kdyby už nezaostřovala, jen zírala směrem k Amálii, a pak chraplavě a s jakžtakž ovládaným koktáním řekla, že o t t tobě jsem slyšela, Amálie, o t t tobě si u Latichinskýho při balení parfémovanejch mejdel povídaj, že seš největší k k kurva v Kodani. Potom Marie z místnosti odešla. Otočila se jen na okamžik ve dveřích a podívala se Karstenovi do očí. On se napůl zvedne ze židle a chvilku visí ve vzduchu v jakési zemi nikoho nebo jako kus starého železa mezi dvěma magnety. Ale pak s trhnutím vstane, jde za Marií a splní naše očekávání, že pokud to má probíhat tak, jak má, musí chlapec dřív či později odejít od rodičů a následovat svou milou.

Kam oba mladí lidé po odchodu od Amálie šli? Do bytu ve třetím patře velké vily u kodaňských Jezer. Sehnat byt v Kodani nikdy nebylo snadné, i tenkrát to stejně jako dnes vyžadovalo kontakty. Proto i tenhle pronájem je něco jako úplatný dar od jedné z mnoha advokátních kanceláří, které po Karstenovi v těch letech natahovaly ruku. Dům to byl velký, vznešený a rozpadlý a v Mariině a Karstenově životě bude osudovým místem. Nestál v chudém Norrebro ani v noblesním Frederiksbergu, ale někde uprostřed. Postavila ho ne v devatenáctém ani ve dvacátém století, nýbrž někdy mezi nimi rodina ne šlechtická ani měšťanská, zámožná, avšak ne opravdu bohatá, na pozemku s nejistou budoucností. Tam tedy dům stál, obklopený vysokými lípami, psími hovny a zmizelou tříčtvrteční vznešeností. Měl velkou neudržovanou zahradu, houšť štuku na stropech, plesnivé podlahy prověšené jako houpací sítě, strašidelně hučící vodní potrubí, pokoje v řadě za sebou a vysoká okna, u nichž ve světle Karsten a Marie sedávají. V bytě není žádný nábytek a oni sedí v ozvěně prázdnoty a nejasných očekávání, poněvadž co se bude dít? Oknem dopadá sluneční světlo a vesmír chvíli čeká. leště se tak docela nenastěhovali. Spí spolu, znají se několik let a vlastně by se asi měli vzít, no ale ještě to neudělali. Karsten je hotový se školou a vlastně by si měl najít práci, ale ještě tak neučinil. Marie i v téhle falešné strašidelné krabici umí uklízet, vařit a v každém ohledu vést domácnost, ale ještě tak docela nezačala. Já bych o téhle situaci řekl, že Karsten a Marie čekají. Nečekají na nic určitého, na život, na budoucnost, ani jeden na druhého, jen jako by na chvíli pozdrželi veškerý vývoj. Tohle čekání, i když krátké, je pro ono místo a onu dobu - Kodaň na konci čtyřicátých let - charakteristické. Karsten i Marie to pocítili už dřív, ale nikdy tak silně jako teď, poněvadž se něco blíží: samozřejmě že Sociální blahobyt, svoboda přinejmenším v jistém smyslu větší než kdy předtím v Dějinách světa a ještě něco, co je těžké vysvětlit. Ovšemže se Karsten a Marie vezmou, budou mít děti, začnou pracovat a zaujmou své místo na vyšlapané silnici. To pořád je něco jako přírodní zákon, ale ten jako by váhal, než se projeví. Ve slunečním světle v Domě u Jezer je otálející čas znát v podobě mdlobné zamilovanosti a slabého, vzdáleného a nejistého vědomí, že všechny hodnoty jsou v rozkladu.

A v příštím okamžiku je ten pocit pryč, oni se nastěhují a koupí nábytek a Karsten si najde práci.

Když Karsten udělal zkoušky, natahovali po něm všichni ruce. Samozřejmě o něm už dávno slyšeli, dokonce i právničtí profesoři, a teď ho všichni chtěli zaměstnat: ministerstvo spravedlnosti, ministerstvo zahraničí a všechny velké advokátní kanceláře. V Kastelu se Karsten setkal s šéfem vojenské zpravodajské služby, mraženým studenoválečníkem a pozdějším plukovníkem Lundingem, který ho chtěl zaměstnat taky. Všechny je samozřejmě přitahoval jeho fantastický prospěch, pravdě nepodobná píle, příjemná povaha a celý ten příslib raketové kariéry, obklopující ho jako svatozář, ale zároveň i něco jiného, co si nikdo nikdy neujasnil, ani mazaný Lunding: Karstenova nevinnost. Všichni tihle lidé a instituce totiž do jednoho hluboko v nitru cítili, jak se sesouvá půda a blíží se nová doba, i pro dánský státní aparát, který se jinak držel distinguovaný a zakonzervovaný od časů absolutismu. Proto všichni snili, přinejmenším v noci a potají, o fenoménu jako Karsten, o nové generaci úředníků, jejichž víra v měšťanský obraz světa je nedotčená.

Karsten je všechny odmítl. Vrtěl hlavou a říkal ne, děkuji, a zdvořile tiskl natažené ruce, ale hned je zase pouštěl a užíval si své popularity a toho podivného čekání. Pak kývl a nechal se zaměstnat u Velkého Fitze.

Lze si představit několik důvodů, proč se Karsten rozhodl zrovna pro tuhle advokátní kancelář. Jednak byl Fitz Amáliiným přítelem z dob, o kterých ona začala mluvit jako o Starých dobrých časech, ale nejdůležitějším důvodem bylo podle mě to, že Fitzova kancelář stála v proudu věků jako maják a bašta. Sídlila v jednom paláci na Svatoanenském náměstí v těsné blízkosti Amalienborgu a královské rodiny, kterou Fitz jako advokát zastupoval. Ten prastarý člověk byl v šesté generaci majitelem téhle těžké firmy, blyštící se fajnovostí a solidními tradicemi. Kancelář fungovala jako komorní advokatura. Fitz a jeho spolupracovníci působili jako právní poradci státu a podle svého názoru vedli všechny velké a významné procesy ve dvacátém a na konci století devatenáctého. Pořádali pozůstalost po lenní hraběnce Dannerové a pomáhali vyhrát čestný proces Stát versus spisovatel ze stoky a homosexuál Herman Bang, kterého při oné příležitosti odsoudili za pornografii kvůli jeho románu Beznadějná pokolení. Vedli dědickou při hraběte na Temném vršku i slavný soudní proces, kdy loděnice B&W zkoušela nezaplatit inženýrovi, který vylepšil a instaloval dieselový motor do Selandie, první lodi s naftovým pohonem na světě. Zařizovali detaily při prodeji dánských západoindických kolonií Spojeným státům a Fitz osobně vedl nad slunce jasný proces proti Norsku kolem dánských práv na Grónsko, který skončil mezinárodním ustanovením, že Grónsko je samozřejmě majetkem Dánska. Kancelář opečovávala právní poměry nejen královské rodiny, ale i hrdé dánské starošlechty. Kromě toho Fitz sám seděl ve správní radě B&W, Otto Monsteda, Margarínové společnosti, Hirschsprunga & synů, Soukromých pojišťovatelů a mlékárny Trifolium a v očích své doby i v očích Karstenových ztělesňoval šťastné spojení těch nejlepších starých tradic s moderním velkokapitálem. Existence Fitze a jeho kanceláře, tituly klientů, jeho mramorový palác a štítek z leštěné mosazi byly jedním velkým ujištěním, že všechno je v nejlepším pořádku.

V té kanceláři Karsten nastoupil a víceméně současně začalo nové desetiletí, padesátá léta. O té době Karsten a Marie nezávisle na sobě řekli, že jako by sestávala jen z nedělí. To samozřejmě nemůže být pravda, ale vypovídá to něco o tom, jak ta doba byla klidná. Cítím to i já a napadá mě, že kdybych už tehdy byl na světě, mohl bych říct: pojď, milý čtenáři, dej mi ruku a já tě podél Jezer povedu do divoce zarostlé a romantické zahrady, do nóbl vchodu s okenními tabulemi, na kterých je broušený vzor ve tvaru umně vázaných kytic, a do prvního patra do idyly nedělního odpoledne. Byt je hezky opravený, protože Fitz zná ředitele u Lysberga, Hansena a Terpa. Podle Karstenova přání ho vymalovali stejnými zelenými a hnědými pastelovými barvami jako staré Pompeje, je tu bílé dřevo a dýhovaný palisandrový nábytek, na stěnách visí obrazy a na policích stojí knihy. Byt jako by dýchal jako nějaké velké zvíře. Klidně a pomalu se nadechuje, roztahuje se, smršťuje se a zase se roztahuje kolem pracujícího Karstena, obklopeného oblakem dýmu a jemnou vůní latakijských tabáků, a kolem Marie, která vyšívá. Ano, přesně tak, tím se tehdy zabývá kromě toho, že vede domácnost, vaří a v každém myslitelném ohledu tu pro Karstena je. Ona vyšívá a on pracuje. Jen zřídka zvednou hlavu, jsou hluboce soustředění, ale vědí, že ten druhý tu je. Někdy o takové neděli jedou tramvají nebo vlakem k Amálii, která jako by jim vše odpustila. V těch letech se pořád víc podobá velké černé tygřici, i když navzdory nabarveným vlasům a virtuózně nanesenému líčidlu jako by už byla trošičku prožraná od molů. To však má jen uklidňující účinek na Marii, která se teď snáze než kdy předtím dokáže u tchyně uvolnit, zabořit se do pohovky a pochutnávat si na sarah bernhardtových z cukrářství Rubow. Druhý den musí Karsten do práce, a když přijde domů, čeká na něj dobré dánské jídlo, jemuž on navzdory tomu, co se jinak děje, stále dává přednost: karbanátky, opékaný párek a prejt, jak ho umí udělat jenom Marie, s přesně tou správnou kapičkou vinného octa. Potom pijí kávu a poslouchají rádio, Karsten ještě má nějakou práci a venku je léto nebo zima nebo něco mezi tím, ale vždycky jakoby přátelské počasí, a mně připadá, že tihle dva mladí, kteří se milují a nedávno se na kodaňské radnici vzali, a jejich klidně dýchající okolí do sebe zapadají a tvoří nadmíru harmonicky vyhlížející celek.

Možná by si člověk myslel taky něco jiného. Mohli bychom se chytat některých detailů, jež tu idylu narušují, jako například že v domovním vchodu projdeme kolem přízemního bytu s cedulí na dveřích, kde stojí: “Podvýbor Dánské normalizační komise pro normalizaci okénkových obálek a formulářů”, pod čímž se skrývá jedno z elektronických oddělení plukovníka Lundinga a vojenské zpravodajské služby. U Marie a Karstena bychom se mohli chytat i tísnivého hukotu ve vodním potrubí, tlumeného zvuku vzdálených dálnopisných přístrojů a plesnivé podlahy, která občas najednou někde v rohu povolí a zřítí se do bytu pod nimi. Oni se pak podlahou dívají na matoucí elektronické konzoly, ze kterých trčí velké lampy a elektronky, dokud armádní řemeslníci díru nezalátají a nezadělají a dům nepovolí zase někde jinde. U Karstena a Marie by se taky dalo poukázat na prostornou čelní stěnu, kde visí hodně velká reprodukce Picassova obrazu Guernica. Ne že bychom se jinak pletli do toho, co mají lidi na zdech, náš mladý pár možná dostal ten obraz jako svatební dar a oba mají pocit, že je zajímavý a moderní. Ale přece jen to je obraz války s utrhanými údy, bombami, mrtvými koňmi a bídou, a že visí tady v obýváku, je známkou podivné nepozornosti. I když to snad přesto je poněkud nepodložená myšlenka, kterou nemám o co opřít, začínající padesátá léta tady u kodaňských Jezer jistě jsou především idylická a vyústí ve výlet na kolech.

To se jednou v létě najednou rozhodli, sbalili obě kola, vyrazili na venkov a spali ve stanu, přestože klidně mohli bydlet v hotelu. Vydali se nejprve na jih, skřivánci zpívali a oni celý den jeli podél rozpadlé zdi, což byla zeď kolem Temného vršku. Dojeli na jižní Fyn a snědli si oběd u sochy velkého fyzika 0rsteda na náměstí v Rudk?bingu.. Později projížděli rybářskou vesnicí Nízký mys, kam teď vedla asfaltová cesta, a jeli městem, kde v hostinci pomstychtivý Ramses, Mariin dědeček, našel svého otce. Ze všech těch návsí, zdí, náměstí a domů vybíhala minulost a volala za nimi, ale přicházela pozdě, oni zrovna zmizeli za rohem a minulosti ujel vlak. Ani si nevšimli míst, kde staré zatykače vzdorovaly dánskému podnebí, což je něco z toho nejhoršího, aby pověděly Marii, že jejího dědečka, babičku a pradědečka hledali v devatenáctém století po celé severní Evropě. Vůbec nikde Karsten a Marie nezastavili, aby si připomněli minulost, poněvadž ji neznali. Jen mlhavě tušili, pokud vůbec, odkud jejich rody pocházejí a proč, a žádné město, místní názvy, budovy ani plakáty jim nic nepřipomínaly. V jednu chvíli jeli skrz Sor?, které, pokud já do toho vidím, by bývalo mělo překypovat sladkými vzpomínkami, ale Karsten jen ukázal ke vchodu do Akademie a řekl, že tam jsem chodil do školy. Pak si pohlédli do očí, zamilovaně se zasmáli a políbili se, mlask!, a jeli dál a za sebou nechali město, Akademii, Jezero a nezodpovězenou otázku, proč je ani nenapadlo, že právě tady se potkali.

Jak vedle sebe jeli po úzkých cestách, pod sluncem, nebem a skřivánky, a v přírodě jedli chleba s játrovou paštikou a okurkou, podobali se snu padesátých let i snu našemu o mladé lásce. Udivovat mohlo jedině to, že jejich minulost vlastně ani neexistovala. Jeli Dánskem a nic nepoznávali, vůbec nikoho nenavštívili a doopravdy viděli jenom oči toho druhého a jeho pihy od slunce. To možná vypovídá něco o ceně za blížící se a začínající svobodu a o tom, že tahle dvojice zamilovaných projížděla na kole Dánskem, které už bylo zvláštním způsobem anonymní. V příští chvíli už to ostatně nebyla dvojice, ale trojice. Na vrcholu Nebeské hory, když po výstupu měli červené tváře a byli uondaní, držela Marie najednou v ruce něco světlého. To byl její pesar. Pak hodila rukou a měkké gumové kolečko se roztočilo a zmizelo v prázdnu, a protože vše bylo toho léta samo od sebe tak dobře a důvěrně načasované, tak ten den večer otěhotněla.

Její těhotenství trvalo šest let. Ano, slyšeli jste správně, šest let. Když jsem Marii a Karstenovi říkal, že to nemůže být pravda, to není možný, to trvá devět měsíců, tak oni na to, že byls ty snad někdy těhotnej, a přestože to není žádná odpověď, připomnělo mi to, že jde jen o to, jak to těhotenství prožívali. A oni ho taxují na šest let. Během nich přišel blahobyt. Jednoho dne, což možná ve skutečnosti bylo dnů několik, si Fitz zavolal Karstena k sobě a řekl, že chci vás varovat proti jedné věci, a to románu Jamese Joyce Odysseus, což je jeden dlouhý a skandální slovní průjem. Proto jsem ho sám nikdy nečetl. Pokud se, pane Mahagone, budete držet dál od všeho, co tento nemravný pamflet připomíná, předpovídám vám zlatou budoucnost. Pak Karstenovi poblahopřál, že přestál tříletou učební dobu a je advokátem, zvýšil mu plat, přizval ho ke vstupu do první z řady správních rad, které ho v těch letech vítaly, a požádal ho, aby převzal část denního vedení kanceláře.

Zároveň začala Marie pracovat. Těžko říct, co ji k tomu přimělo, ale zpočátku to vypadalo dobře. Podobalo se to představě padesátých let o pracující ženě, která chce mzdovou rovnoprávnost a chodí v kalhotách, poněvadž v těch Marie chodila, povolených, aby se jí tam vešlo břicho. V souvislosti s její prací by se bylo co divit různým věcem. Za šest let byla zaměstnaná na sto sedmdesáti místech a nikdy nikde nezůstala déle než tři týdny. Je téměř jisté, že v některých obdobích pracovala jako stavbařka a betonářka, přičemž se vydávala za muže a tvrdila, že její tehdy tříleté těhotenství je pivní břicho. Několik týdnů taky dohlížela na jedno z míst, kde se píší Dánské dějiny: na veřejné záchodky na Radničním náměstí. To vše poukazuje na to, že v příběhu o Mariiných povoláních jde víc než jen o energickou mladou hospodyňku a že někde něco bylo špatně, ale zcela to pochopit, to by bylo přespříliš obtížné. Z jiného a prostšího hlediska, pro které se teď rozhoduju, bylo vše v pořádku: po celá padesátá léta proplouvá jejich malý domov u Jezer nepřetržitou řadou nedělí a oni si koupí první auto -Volkswagen - a první chatu.

V těch letech možná jeden druhého tolik neviděli, a snad ani tu část světa, která leží mimo každodenní život. Když se večer sešli, vydrželi pohromadě akorát tak dlouho, aby se najedli, a upadli do smrti podobného spánku ve velké dvojité posteli. Marie celé ty roky musela ležet na boku v konstrukci z tvrdých polštářů o tvaru ledviny, aby ji netlačilo břicho. V tom období taky pořád vzácněji vídali Amálii a jediný pravidelný kontakt měli s plukovníkem Lundingem, který k nim za temných zimních večerů s rudýma očima a bledý od nevyspání chodil na sklenici mléka a šálek kávy, a aby se vyplakal. Ten ramenatý válečník se vždy uvedl nějakou anekdotou z lovu a potom si začal stěžovat na dobu, rozplakal se a Marie si musela přitáhnout jeho šedou hlavu na břicho a utírat mu slzy a nudle. On brečel, že teď rudý očerňujou poctivou válku v Koreji, a teď ty svině změnily Ústavu, takže na trůn, uhu uhu uhu, může nastoupit ženská, a člověk už doprdele ani nemůže zatýkat lidi kvůli jejich politickýmu přesvědčení, jak si hergot představujou, že máme pracovat, a hodinu co hodinu se sem přes hranice nahrnou tisíce Ivanů, nakonec se kurva všichni nakazíme a i já snad jednou budu volit rudě. Ale v Mariině náručí se uklidnil a ve společnosti Karstenovy dobře oděné přátelskosti, vůně úspěchu a starých časů se sebral a ožil. Dokázal se radovat z povstání ve Východním Německu, a že s tou krizí v Polsku to stejně je napínavý, a mohl bych dostat ještě sklenici mlíka a já už zase musím jít, povinnost volá, člověk musí mít vysokou morálku, aby mohl jednat nemorálně.

Marie a Karsten nikdy tak docela nepochopili, o čem mluví, pro ně byly zahraničněpolitické události jen vzdáleným bzukotem elektroniky v bytě pod nimi a v rukou citlivého abstinenta jako plukovník Lunding podle nich byla budoucnost Dánska zajištěná. Pak Marie porodila.

Porodí v jedné drahé soukromé porodnici, a protože to vyjde na silvestrovský večer, je u toho jen ona, porodní bába a zdravotní sestra, bohužel, primáře i službu konajícího lékaře odvolali k neodkladnému případu, omlouvá se sestra. Tím samozřejmě je jejich opice, mimochodem u Amálie Mahagonové, která pořádá velkou silvestrovskou oslavu. Ale můžete být klidná, milostivá, povídá porodní bába, poněvadž my máme k dispozici všechny nejmodernější pomůcky. O tom se Marie sama může přesvědčit: leží a trůní mezi nablýskanými dlaždicemi, ostrými projektory, blyštící se ocelí a bzučícími autoklávy. Pro další uklidnění jsou tu četné rentgenové snímky. Jelikož Mariino břicho je nadmíru veliké a byla těhotná šest let, pořídil primář nějakých patnáct až dvacet kvalitních rentgenových snímků plodu, aby si byl úplně jistý, a strach jistých kolegů z ozařování jsou podle něj nevědecké babské povídačky.

Proto ví porodní bába předem, co se teď bude dít, totiž že Marie porodí dvojčata, tmavou holčičku a světlého chlapečka, a já při pomyšlení na ty radiové pecky, co plody dostaly, a na to, jak dlouho Marie byla těhotná, můžu ne bez úlevy říct, že děti na rukou i nohou mají prsty, které mít mají, a zřejmě jsou zdravé a normální.

Marie nechce narkózu, dokonce i když ji stříhají a šijí, tak jenom slabě zasténá, a když se přiblíží sestra s maskou, zamává na ni Marie varovně prstem a zašeptá táhni, běž s tim pryč! Proto je v porodnici ticho, je slyšet jen Mariino sténání, slabý hukot aparatury a lehký šustot naškrobeného pláště porodní báby, a pak pláč obou dětí. Ten utichne, když je přiloží matce k prsu, a Marie se s lesklýma očima dívá triumfálně po místnosti a říká si, že tak jsem porodila.

Vtom se objeví jiný zvuk, slabý, ale i navzdory izolovaným dveřím zřetelný. Zní to jako řev zvířete, ale je to Amálie Mahagonová. Opustila svoje hosty, protože najednou měla pocit, že právě teď přicházejí její vnoučata na svět. Ani si nedala na čas, aby dokopala primáře k životu, prostě si vzala taxík, a teď stojí venku a chce dovnitř.

Ale tam se nedostane. Marie řekla, že já chci být úplně sama, nejdřív ze všech uvidí děti můj muž. Řekne to stejným hlasem, s jakým odmítla éterovou masku, a ten nesnese odmlouvání. Přesto jí sestra říká, že to, co slyšíte, milostivá, to je vaše tchyně, je velice rozrušená, máme ji pustit dovnitř? Ale Marie zavrtí hlavou a šeptá, že to vůbec není možný, moje tchyně vůbec není v Kodani, ona ani není v Dánsku, poslali ji do Grónska, ona je daleko odsud a nikdy by takhle nevyváděla, ta venku, to je jedna, co za mnou občas volá na ulici, buďte tak hodní a odveďte ji.

Tak si pro Amálii přijde policie, je to přece soukromá porodnice a za Marii tu draze zaplatili, a kromě toho se Amálie naprosto nezdá normální. Navzdory společenským šatům, perlami vyšívané šále, kožichu, klobouku a šperkům ji tři portýři a dva policisté vystrnadí na ulici. Ona křičí, že tamto jsou děti mýho syna, to jsou moje vnoučata. Když ji jeden z policistů odhodlaně vezme za paži a chce ji odvést, ožene se po něm a řve, že pusť mě, chlape, mazej domů a vypucuj si knoflíky na manžetách, když se chceš dotýkat dámy! Tak jí dají želízka a odvezou si ji na stanici na Velké královské ulici, kde Amálie v policejní cele stráví rozvztekaný silvestrovský večer.

Zatímco se tohle všechno děje, Karsten pracuje. Tou dobou už pro něj neexistují svátky a dnes pracuje obzvlášť tvrdě, aby nemusel myslet na krev, sliz, bolest a ženské mystérium. Ale později přijde. Když je porod odbytý, dvojčata jsou umytá a nakojená, Amálie sedí v báni a Marii odvezli z toho jaksi řeznického prostředí do nádherného jednolůžkového pokoje, tak mu někdy po půlnoci zavolají. On přijde v zeleném lodenovém kabátě, s květinami a v bezmezném zmatku, políbí děti i jejich matku, svou manželku, rozpláče se a v tu chvíli ta rodinka nemá žádné problémy.

Ale já ano. Rodina Mahagonových je semknutější a silnější než kdy jindy, ale jejich příběh je nepřehlednější než dřív. Já jsem se dosud snažil, aby moje líčení bylo úplné a prosté, což nikdy nebylo lehké, ale teď je to těžší než kdy předtím, protože v tuhle chvíli se tady v porodnici a kolem ní vyskytuje ohromné a nepřehledné množství představ o obou novorozencích.

Zdánlivě jsou Karsten a Marie se svými dětmi sami a na světě neexistuje nikdo jiný než oni, ale už to může být dost zapeklité, poněvadž nevědí, že vlastně mají na děti každý svůj názor. Přestože se v tuhle chvíli na sebe usmívají a objímají se, Marie si v hloubi duše a v samém nitru přísně vzato myslí, že to jsou její děti, copak právě ona kdysi nezahodila pesar a nenosila to sladké břemeno šest let? v tom se s ní Karsten asi ani nerozchází, v určitém fyzickém smyslu to jsou její děti, vše, co se týká látkové výměny, péče a křiku, to je Mariino, matčino. Ale má pocit, že v jiném a hlubším smyslu to jsou jeho děti, poněvadž nebude je snad především on šatit a živit, není snad on otcem rodiny? A říká si, že v širším a právním smyslu jsou ta dvě stvoření občany a budou z nich odpovědní dospělí lidé. V jistém smyslu proto patří společnosti.

To jsou tedy odlišná přání dvou rodičů, a kdyby to bylo vše, tak by to ještě šlo. Ale ve vedlejší místnosti mluví porodní bába s primářem, který už dorazil, a přestože on ještě vidí své okolí zelenkavě a do oblouku jako přes prázdnou láhev od šampaňského, není podle něj žádných pochyb. Dvojčata přišla na svět mezi vyšetřovacími stoly, lahvemi s anestetiky, dýchacími přístroji, autoklávy a dezinfekčními roztoky, díky rentgenovým snímkům a jeho vzdělání (a vzdělání porodní báby) v bezpečí porodnice a jejích bílých dlaždic, a jejich budoucnost přirozeně patří moderní lékařské vědě. A někde na Velké královské ulici buší předchozí generace, tedy Amálie, do mříží a řve, že to jsou děti mýho syna a moje, a kdybyste věděli, co já jsem pro toho kluka vytrpěla a obětovala, a zejtra máte padáka, protože policejní ředitel je můj dobrej kamarád!

To není lež, doma u Amálie na Pobřežní silnici zpívá policejní ředitel v tu chvíli píseň s refrénem Parlez vous a připíjí novorozencům, za nimiž hostitelka odjela. On má svůj názor na jejich budoucnost, stejně jako ostatní hosté, a plukovník Lunding, který druhý den přijde s květinami, na vizitku napsal “Dvěma malým vojákům od strýčka Lunnyho”. Ramses a Princezna a Adonis, ať už je jim konec kdekoli, by měli svoje naděje, Karlu Lauridsovi by to možná bylo jedno, advokát s přístupem k Nejvyššímu soudu Fitz by byl spokojený, jen když jim nikdy nebudou předčítat moderní literaturu, a sám Vývoj, Stát sociálního blahobytu a 60. léta, jež za chvíli začnou, žádné řešení nenabízejí, ty poukazují jen na svobodu volby.

U kolébky dvojčat se tedy vyskytují očekávání chudých, bohatých, středního stavu i těch, kteří stojí ze všech nejníž. Některá očekávání ukazují dozadu, některá dopředu a všechna dohromady se mísí ve sbor rozporuplných nadějí, který křičí tak, že já sotva můžu v klidu říct, že tou dobou se v Dánsku dostalo sluchu tolika snům, že na dvojrozměrném papíře už snad ani není možné je vylíčit, a to je můj problém.

Přesto pokračuju a pochyby si neberu do hlavy, poněvadž co jiného chcete, abych dělal? Povím vám o Karstenově úspěchu, který doopravdy nabral rychlost krátce před narozením dvojčat, když si ho Fitz zavolal k sobě. Obličej starého advokáta unaveně a opálově svítil mezi hnědým deštěním, hnědým koženým nábytkem a hnědými lavírovanými kresbami. Oznámil Karstenovi, že odejde do ústraní a že je přesvědčený, že Karsten dokáže zabrat tam, kde on povolí. Karsten nevěděl, že Fitz má nějaký život mimo kancelář a soudní síně, a nechápal proto, k čemu že do toho ústraní chce odejít, ale na nic se neptal. Stejně tak ani neměl žádné komentáře k příkazu, aby převzal firmu. Jen přikývl a poslechl, jako poslouchal Karla Lauridse, matku, Raaschou-Nielsena, právnické profesory a armádní důstojníky.

Když na odchodu z kanceláře otevřel první z dvojitých dveří, Fitz na něj zavolal. Tentokrát starý muž pohlédl na svého následovníka jakoby zkoumavě a řekl Karstene, předám vám svoji duchovní závěť. Karsten cítil, jak to v něm cuklo, protože to bylo poprvé, co ho Fitz oslovil křestním jménem.

Starý advokát s přístupem k Nejvyššímu soudu udělal dlouhou, dobře uváženou odmlku. Sečetl jsem své životní zkušenosti, řekl pak, a jejich sumou je strašlivá pravda, kterou zná jen velice málo lidí, totiž že v právním řádu je to se spravedlností jako v Monte Carlu!

Karsten na něj němě zíral, pak se lehce uklonil a odešel z kanceláře. Kryptickou repliku svého nadřízeného na rozloučenou nepochopil, ale neměl nezbytnou odvahu, aby ho požádal o důkladnější vysvětlení. V následující době se k tomu několikrát odhodlával, ale přesto se neodvážil. Jednoho dne pak Fitz v kanceláři na židli u psacího stolu zemřel, a najednou bylo pozdě.

Téhož roku se Karsten stal advokátem s přístupem k Nejvyššímu soudu a to bylo naposled, co se tenhle honosný titul uděloval. Karsten o něj zažádal, jen protože věděl, že si to Fitz přál, jeho samého tenhle ani jiné tituly vlastně nezajímaly. Když se někdo zeptá, co že ho tedy zajímalo, můžu s jistotou odpovědět jen jedno: Práce.

Byl to samozřejmě dokonalý a perfektní advokát. Co se v soudních síních odehrávalo, to stejně jako teď i tenkrát byl balet s přísným a neodchylným vzorcem pohybů, a k tomu, aby se ho Karsten naučil tančit, směřoval celý jeho život. Uměl dokonale vést proces. S nikdy neselhávající manickou energií si dokázal do posledního detailu připravit útok a obranu, s bezmeznou trpělivostí čekal, až na něj přijde řada, a pak vstal a začal mluvit svou hezkou a bezchybnou dánštinou. Přecházel sem a tam a věděl, že dodržuje předem stanovený scénický chod tohoto divadla a zároveň využívá onoho existujícího skrovného prostoru k improvizaci. Uplatňoval tu svůj dobrý vzhled, přesné pohyby, trefný humor, šarm, zdvořilost a váhu kultury, kterou cítil v zádech a držel se díky ní zpříma.

Od počátku byl advokátem velkých podniků, to on vyhrál počestný proces Vápenného lomu Fakse proti státu a velké pře o obchodní značky, jež Coca Cola z Ameriky vedla, když pronikala na dánský trh. Současně byl advokátem Bohatých. Se svou školenou diskrétností, zdvořilostí a osobní skromností se dokázal lépe než kdo jiný postarat o Opravdu bohaté Dány, kteří navzdory svým ohromným jměním trpěli mimózovitou nedůtklivostí v peněžních záležitostech a rádi vedli letité pře, aby donutili malý obchůdek vzít zpátky pár bot. Když pak proces prohráli, potřebovali šarmantního diplomata jako Karsten, aby povolilo to lepidlo, co měli v kapsách, a vypadlo z nich pár drobných.

Stejně jako dřív Fitz byl i Karsten advokátem staré šlechty. Kvůli penězům, častěji kvůli prestiži a nezřídka ze soucitu spravoval mizející pozůstatky z dávno minulého vykořisťování starým lidem, kteří se narodili a vyrůstali jako hraběcí děti na Temném vršku. Proto se nikdy nenaučili se o sebe postarat a teď posedávali v prázdných, zadlužených a nevytápěných panských dvorech a zírali na telefon, s nímž neuměli zacházet, protože místo telefonistek přišly automatické centrály a vytočit šest čísel přesahovalo jejich duševní schopnosti.

Svět Karstena vynášel do nebe. On dostával ty nejpočestnější úkoly, zvolili ho do posledních správních rad, kde ještě neseděl, a psalo se o něm v novinách. Bylo mu teprve nějakých pětatřicet, zdálo se, že jeho mysl nezná pochyb, a na jeho společenské akceleraci bylo něco naprosto samozřejmého. Byl dobře oblečený, aniž se snažil, trénovaný, aniž sportoval, opálený, aniž spatřil denní světlo, uvolněný, přestože už si nikdy nebral dovolenou, a opravdu vždy byl pánem situace.

Samozřejmě se opět stal symbolem. Jeho vystupování bylo důkazem, že lze spojit starobylou poctivost, píli a přímost s moderními obchody a moderní společností. Soudci v soudních síních jen s vypětím skrývali dojetí a na správních radách zatvrzelí ředitelé, inženýři ekonomie, šedé eminence a Strýčci Skrblíci na něj hleděli s vlahýma očima a občas i slza ukápla. Když se Karsten opravdu rozjel a skutečně vstal/rozbalil svou výřečnost jako nějaké girlandy a začal přecházet sem a tam, cítili ti staří peněžníci, jak na nich najednou praská slupka. Když před nimi tenhle mladý advokát rozplétal ty nejkomplikovanější souvislosti nebo vymýšlel bitevní plán, jak některému z odborových svazů zasadit krvácející ránu, cítili, jak se jich zničehonic zmocňuje pohnutí. Říkali si, že tenhleten kluk, dyť to je zlatej hoch, to je wonderboy, takový mladý lvi jako on jsou potřeba, on je naše vůdčí hvězda a pojistka, on je ten špunt v díře, a dojetím smrkali do kapesníku. Karsten se posadil, vše se vyjasnilo a jednání mohlo pokračovat, protože pochyby odvály. Když bylo dvojčatům pár let, koupil pozemek vedle Amáliiny vily u Pobřežní silnice, kde dal postavit velký dům ze žlutých cihel. Tím měla budoucnost mít cestu otevřenou.

Marie do toho vývoje výborně zapadá. Musí přestat chodit do práce, protože odmítá dát dvojčata z ruky. Mohli by přirozeně mít čtyři či pět chův nebo dostat místo v nějakém luxusním zařízení, ale o tom nemůže být řeči, Marie chce mít děti pořád u sebe. To v žádném zaměstnání nechtějí akceptovat, a tak musí přestat pracovat a být doma. Ale ona se u Pobřežní silnice nikdy nebude cítit tak úplně doma, to bude pro rodinu jedna z drobných obtíží, a odmítá si udělat řidičák na malý dvousedadlový Mercedes, co jí Karsten koupí. Nechce služebnictvo a chce dům, který nemá ráda, vést sama. Karsten ji přemlouvá, ale bez úspěchu, a to má samozřejmě co dělat s jejím dětstvím a dospíváním, ona je pramálo nakloněná tomu, aby přijímala rozkazy. Za jedněmi dveřmi někde v domě pořád visí policejní přílba, a přestože si ji Marie už nikdy nebere, tak ta přílba stále cosi připomíná.

Nikdy se ani tak docela nepodaří ji přimět, aby reprezentovala. Amálie se o to sice pokusila, ale po onom prvním večeru mnoho let předtím zaujala vůči snaše postoj po zuby ozbrojeného vyčkávání, který se zhroutí jen v několika maličko případech, jako například když se narodila dvojčata. Ale jsou jiní, co se snaží Marii přimět, aby byla paní Mahagonovou, chotí advokáta s přístupem k Nejvyššímu soudu, mimo jiné Karsten. Ten učiní přinejmenším několik málo nesmělých pokusů a jednou jedinkrát se mu podaří ji vylákat do reprezentativní společnosti, ale to bude poprvé a naposled. Je to společnost s pečenými bažanty a dortem La Glace a všichni mluví o golfu, té nádherné hře. Marie se s útlou nadějí nakloní k sousedovi u stolu a s jiskrou v oku se zeptá, ty taky hraješ golf? Muž po jejím boku bohužel je později tak proslulý advokát Kristián Mogensen, tehdy ještě mladý a na cestě vzhůru, a odpoví ne, ještě ne, milostivá. Pak Marie vstane, na každé ruce jedno dvojče, a rozpláče se a přes stůl na Karstena křičí, že proč jsem sem doprdele chodila, co je tohleto za vylízaný palice, dyť mluvěj jako stroje. Já a děti, my už deme, a ty si tu s těma můrama a tim dortem zůstaň a užij si to, a až vocaď pudu, tak si pište, že vám to pitomý golfový hřiště podupu, a pak odešla.

Karsten už ji nepřemlouvá, aby reprezentovala, a na tuhle epizodu se brzy zapomene, protože v těch letech to rodině šlape. Ona drobná nehoda už je za nimi, stejně jako Mariino dětství a dospívání, válka, Karstenova periodická zapomnětlivost, Amáliina úzkost, dělnické čtvrti a plukovník Lunding, teď je zřejmě cesta volná.

Jednoho lednového dne měl Karsten návštěvu. Byla neděle a on seděl v kanceláři na Svatoanenském náměstí sám. Psal a kolem něj bylo velice ticho, všichni ostatní přece měli v neděli volno, ale Karsten plnil arch za archem žlutého konceptního papíru svým osobním, rychlým, lehce čitelným, tak či onak příjemným a zvědavost budícím písmem. Měl za sebou nabitý týden s každodenními soudními řízeními a jednáními, kdy se konečně vypořádala pozůstalost po slavném velkoobchodníkovi s kávovou náhražkou, který svého času převzal továrny Karla Lauridse, a uzavřelo se několik velkých obchodů s nemovitostmi, kdy B&W, stát a Dánské cukrovary pod Karstenovým vedením nechaly podle libosti změnit vlastníky v polovině Christianshavnu. Za ten týden spal jen několik hodin, co si dopřál při čekání, on už dávno uměl spát vestoje s otevřenýma očima a s duchapřítomným výrazem v obličeji, a z toho příšerného spánku, o němž věděl jen on sám, se naučil probouzet do plného vědomí. Ten týden neznal rozdílu mezi dnem a nocí a ženu a děti viděl jen jednou, u soudu při projednávání jednoho z drobných případů, co šly s těmi velkými. Byl to případ urážky na cti a jednalo se o to, že žadatelka o práci při přijímacím pohovoru urazila ředitele a srazila ho na zem. V jistém smyslu byl takový případ pod Karstenovu důstojnost, ale on to považoval za čest, že ho povede a vyhraje, poněvadž když hájíme právní zájmy podniku nebo osoby, řekl, tak je hájíme naprosto a úplně všechny. To už nepřetržitě pracoval pět dní a nocí, a přesto měl nažehlené puky a byl hladce oholený a zcela čilý. Až bezprostředně před vyřčením rozsudku, kdy byl případ prakticky uzavřený, bylo zřejmé, že žije jen z černé kávy a silou vůle, poněvadž obžalovaná se předklonila a řekla, že ty sakra nevypadáš dobře, drahouši, a on až v tu chvíli zjistil, že tam sedí Marie s dvojčaty, protože zase hledala práci s dítětem na každé ruce a opět ji odmítli.

Po takovém zážitku by většina ostatních zvážila, jestli káva je na delší dobu tou správnou výživou a zdali jednou týdně v soudní síni je ten správný čas a způsob, kdy a jak být s rodinou, ale ne Karsten. Jak tak v neděli seděl v prázdné budově a plánoval nadcházející týden, který měl být ještě obsažnější a ambicióznější než ten předešlý, byl spokojený s tím, co vyřídil. Konal jsi svou povinnost a ještě víc, říkal si ne bez uspokojení.

Došel tak daleko, že už mu nepomohlo zajít do malé soukromé šatny, dát si sprchu a vzít si čistou košili a novou hedvábnou kravatu, poněvadž si stejně připadal špinavý. Přestože se velice důkladně oholil, pod průhlednou pletí v obličeji mu černě svítilo strniště. Pomyslel si, že teď bych radši měl jít domů.

A tehdy přišla ta návštěva. Nebyl to žádný člověk, nýbrž jeho vlastní pochované vzpomínky. Hrnuly se dovnitř zavřenými dvojitými dveřmi a dokazovaly, že stejně jako Karsten ani ony neznají svátky. Nejdřív přišla taková epizodka a detail, drobný soudní proces vedený jménem dcery fabrikanta kávové náhražky, jedné z nejbohatších Dánek, jíž patřila půlka Radničního náměstí, a protistranou byla chůva. Šlo o několik set korun a, jak povídala dcera od kávové náhražky, o princip. Já platit nechci, řekla Karstenovi, když ji varoval, poněvadž bylo evidentní, že chůva má na tu malou částku očividné právo. Trvala na svém, že my ten proces rozjedeme z principiálních důvodů. Karsten ho rozjel, a přestože jel na rezervu a věděl, že by ten proces měl být prohraný, tak ho stejně vyhrál.

Ten ho teď přišel navštívit. Byla to maličkost a měla by být zapomenutá a pryč, ta vlastně na Svatoanenské náměstí vůbec nepatřila, ale teď se sem přesto vplížila v podobě vůně. Karsten zavětřil k zavřeným dveřím a oknům. Byla to vůně kávové náhražky, a to nevoní nikdy dobře a tu neděli to páchlo obzvlášť zle. Karsten otevřel okno směrem k soše Kristiána X., ale bylo to jenom horší a začalo se mu dělat špatně. Napadlo ho, že neměl ten proces vést, a snad ani proces proti své ženě, takové procesy by se možná vůbec neměly vést, ty zostouzejí celkový obraz, zasévají pochyby o spravedlnosti právního řádu a přiživují myšlenku o Monte Carlu z Fitzovy trpké závěti, kterou on jako by teď najednou pochopil. Pak slyšel někoho promluvit, a vedle něj stál jeho dřívější přítel a duchovní rádce, korepetitor a advokát Tyge Lubanskij, vedle toho stál chlapec ze síně chvalozpěvů se svými tvrdošíjnými názory, u skříně s archivem čekaly ony osamělé dny v Sor?, když Akademie byla zavřená, tamhle byl pláč plukovníka Lundinga v kuchyni u Jezer a tamhle makléř viděný dírkami do matčiny ložnice, až nakonec byla kancelář plná. Vítám vás a doufám, že se sem všichni vejdete, kéž by jen zbyla židle i pro mě, řekl Karsten vidinám a posadil se.

Zůstal sedět a ani se nehnul. Nepohnul se ani druhý den ráno, když přišel úklidový personál, a při uklízení se mu museli vyhýbat. Seděl tam, i když přišli sekretářky a poslíčci, po nich kancelářští radové a pak ostatní advokáti, a zůstal tak sedět celý den, protože se nikdo neodvažoval na něj promluvit.

Večer si pro něj přišla Marie a odvedla ho domů. To už byl sedavý v obličeji a samozřejmě neoholený. Odvezli ho do nervového sanatoria Montebello na severu Sjaellandu, kde zůstal půl roku.

Když byl Karsten pryč, zjistila Marie, že je s dětmi na světě víceméně sama. Uvědomila si to poté, co dva dny zírala z okna, jestli nejde nějaká návštěva, a žádná nepřišla. Jen jednou zazvonil telefon, to volala Amálie, a po krátkém a bezobsažném rozhovoru s tchyní si Marie připadala ještě osamělejší než předtím. Začala přemýšlet a došlo jí, že nemá žádné přátele. Tenhle poznatek je v jistém smyslu banální, samozřejmě že nemá žádné přátele, vždyť její rodný domov se propadl do země, matka a otec zmizeli, ona vyrůstala v dívčím domově a na ulici, pracovala na nějakých dvou stech padesáti různých místech a za muže má Karstena, jenž se pohybuje v prostředí, které jí je vzdálené jako nějaká jiná planeta, takže se přirozeně není co divit, že je sama. Avšak zároveň to je prapodivné, poněvadž se tolik stěhovala a poznala tolik lidí. Většinou je přímočará, přívětivá a otevřená, a tak se přesto divím, že si nevytvořila aspoň jeden vztah, který by přetrval až do téhle chvíle, kdy její muž leží v nemocnici a ona je sama s dvěma dětmi. To podle mě ve skutečnosti je podstatný rys Dánska a 60. let, tahle zcela přirozená anonymita, která teď drží Marii v pohovce a ochromuje ji, ta o Dánsku a o vývoji něco vypovídá. Netvrdím, že ji dokážu vysvětlit, ale řekl bych, že je důležitá. Tohle je poprvé, co jsem tu narazil na člověka, kterému se stýská po společnosti, ne po nějaké určité, ale po společnosti jen tak nazdařbůh.

Kdyby si Marie někomu stěžovala, jako například Karstenovi (který ležel v nemocnici), Fitzovi (který byl po smrti) nebo Amálii (která nepřicházela v úvahu), určitě by jí řekli to, co kdysi slečna Smecková, totiž že v podstatě jsme sami všichni. Ale to není žádná opravdová útěcha, to je spíš měšťanský pokus, jak zmírnit bolest z anonymity. Marie se rozhodla vyřešit svůj problém úplně jinak a radikálně. Vyrazila z domova s dvojčaty, která už dokázala ujít aspoň kratší vzdálenosti, jela taxíkem do Christianshavnu a procházela čtvrti svého dětství, zbourané a zastavěné krabicovitými budovami, které vypadaly jako pomníky na oslavu pravého úhlu a idiotské spoluzodpovědnosti architektů za osamělost velkoměsta. Chodila a chodila, dokud u jedněch venkovních schodů do sklepa nepoznala tvář patřící podivínce slečně Poulsenové, která od přelomu století a celé Mariino dětství žila na ulici a zasvětila svůj život krmení městských koček. Marie ji táhla s sebou přes náměstí, kde poznala jednoho z násosků, co tam vysedávali už od první světové války a navykali tělo na denaturační prostředky v domácnostním lihu. Posadila se s oběma nálezy do taxíku, jela zpátky a ubytovala je ve vile. Druhý den jela do Christianshavnu znovu, odchytila dva z námořníků ze svého dětství a cestou domů to vzala kolem hlavního nádraží, kde sebrala flašinetáře a jeho ženu. V následujících dnech s jedním dítětem v každé ruce vyhledala Kofoedovu školu, Nebeský expres, Mužské domovy a ubytovnu Armády spásy a pozvala tamější bezdomovce do Charlottenlundu.

V těch dnech se jí vrátila barva do tváří a ona se cítila v pohodě a příjemně, v neposlední řadě za dlouhých večerů u hořícího krbu ve velkém obýváku. Všichni její hosté se tu scházeli u večeře, co jim uvařila, a potom si užívali života v nábytku od Wegnera, kouřili, pili a prázdně zírali na domáckou útulnost, obrazy a křídlo z kůže a oceli, jež navrhoval Amáliin starý přítel, architekt Poul Henningsen.

Kdyby snad na té scenérii bylo něco dojemného, není to záměrem a moje líčení je nepřesné. Marie takhle nejednala z dobročinnosti, nýbrž prostě proto, že jí chyběla společnost. Nechovala ke svým hostům žádné hlubší city, když zase z jejího života zmizeli, nezůstaly po nich žádné stopy. Marie měla jedno ze svých skelných období a neviděla v životě žádné problémy, samozřejmě že tyhle lidi půdou se mnou domu a daj si dobrej koňak a doutníky, říkala si, ale zároveň byla duchem nepřítomná a neklidná. Ve skutečnosti je k Pobřežní silnici přivezla, protože zrovna byla posedlá představou, že si přestaví život. Tu v různých obdobích měla odmala a skrývala se pod ní hluboká úzkost.

Za ten půlrok, co byl Karsten pryč, bydlelo ve vile nejméně padesát lidí. Jednou jela Marie kolem Domu u Jezer a pozvala nástupce plukovníka Lundinga, že může využívat první patro vily, jak bude chtít. Marie byla vojsku dobře známou osobou, a tak její nabídku přijali a instalovali v prostorném prvním patře pár nových strojů na elektronické zpracování dat a citlivé odposlouchávací zařízení, což vedlo k dalšímu vojenskému provozu na Pobřežní silnici.

Jen jednou se Amálie pokusila snachu zastavit. Vzala si přes ramena pléd, prošla dvířky v živém plotě a kráčela přes trávník kolem koleček s hadrářským zbožím, flašinetu, džípů a civilních aut, bez klepání vstoupila a začala říkat, co si o tom myslí. Vtom vedle ní stojí slečna Poulsenová, obejme ji kolem ramen a povídá víš co, tuhle sem ti měla takový bolení, krmím kočky dole u silnice a najednou to ze mě začne týct, úplně ti to ze mě stříkalo, a Amálie musela jít zase zpátky k sobě.

Dva týdny předtím, než se Karsten v souvislosti s prohlídkou domu před nucenou dražbou vrátil domů, vyvedla hosty z obýváku policie a zpravodajští důstojníci z prvního patra si svoje zařízení odstěhovali zpátky k Jezerům.

Karsten a Marie se stěhovali s nimi.

Hodlali tam bydlet jen dočasně, a tak to svým způsobem i dopadlo. Když se Karsten vrátil domů k rodině, mohl se zároveň zase uvelebit ve své kancelářské židli, v té samé, v níž zemřel Fitz. Znovu převzal komorní advokaturu a delikátní záležitosti královské rodiny, Margarínové společnosti a Východoasijské společnosti a zdánlivě byl zase sám sebou, prozřely, duchapřítomný a ambiciózní. Zakrátko koupil nádherný palácek v Gentofte, kam se s Marií a s dětmi odstěhovali. Mohli si tu užívat větříku od ?resundu a Marie to neměla tak daleko do práce, co si se svou nikdy neochabující umíněností sehnala v Severské inzulinové. Tady bydleli, když Karsten jednou v neděli v noci zase nepřišel domů a v pondělí ráno ho úklidový personál našel, jak sedí ve své židli jako Holger Dánský, sádrově bílý v obličeji, strnulý a nehybný z dobré vůle, přepracování a svítajícího poznání, jak je těžké dělat kariéru v rozdílu mezi právem a křivdou a zároveň zůstat čistý jako padlý sníh.

Odvezli ho do Montebella, a když tu žlutou nemocnici v zeleném parku viděl, měl pocit, jako kdyby se vrátil domů.

Tentokrát vilu neprodali, přestože byl pryč po většinu roku, a firma zaplatila za dům i za služebnictvo, jež krátce po Karstenově druhé hospitalizaci už bylo nutné.

Do té doby Marie vždy měla sílu, aby myšlenku na pomoc v domě od sebe odehnala, ale jednoho dne se rozplakala. Nikomu nic neřekla, posadila se, pomaloučku potichoučku se sesypala na hromádku a vyvalil se z ní pláč, jenž nebyl k zastavení. Po třech dnech ji odvezli na kliniku, kde kdysi rodila. Tam ji přijal Amáliin starý přítel, onen rentgenový primář, který tehdy, když se narodila dvojčata, byl gynekologem a porodníkem, ale později ho z důvodu osobních zážitků a dobových hnutí pořád víc zajímala psychiatrie. Zanechal profesury, odešel z místa primáře a přetvořil svou porodnici na malou soukromou psychiatrickou léčebnu. Nechal si tam Marii tři dny a pomáhal jí ze zármutku zpátky do lehce otřesené skutečnosti elektrošoky, jež považoval za jakási psychiatrická poklepání na rameno, a moderní psychochemií se záhadnými názvy a překvapivými a nevysvětlitelnými účinky.

Když se Marie z kliniky vrátila, bylo v domě nastěhované služebnictvo. Ona neměla sil, aby je vyhodila, a když se Karsten vrátil domů, tak tam ještě byli.

Po jeho návratu se s Marií a dvojčaty na nějakou dobu nastěhovali do Domu u Jezer. To vlastně vůbec nebylo nutné, ale oni na tom neklidném místě, kde se ozýval hukot velkoměsta a těžký třasot démonické elektroniky v přízemí, pociťovali nevysvětlitelný klid. Později se samozřejmě vrátili do paláce do Gentofte ke služebnictvu, k advokátní kanceláři a novému zaměstnání, co si Marie našla, a věřili přirozeně, že je to navždy a že teď už můžou v klidu spočinout, ale to samozřejmě nemohli. Nevěděli, že na ně znovu volají Dům u Jezer, Montebello, radiodoktorovy voltmetry a svěrací kazajky a nucené dražby, a to všechno protože tihle dva manželé, Karsten a Marie, nosí v hlavě tolik neslučitelných snů, že jsou odsouzení k tomu, aby se po většinu života zmítali mezi blahobytem a chudobou, pocitem bezpečí a rozkladem, mezi Gentofte a Domem u Jezer a mezi průměrnou skutečností a klinikami. V rámci daném těmihle kyvadlovými pohyby budou dvojčata vyrůstat.

Nepokřtili je, tomu se Marie vzepřela, ale pojmenovali je Madelena a Mads. Amálie navrhla Madelenu a chtěla, aby se chlapec jmenoval Max, Frederik nebo Ferdinand, ale Marie vycenila tesáky a řekla nic takovýho, jedno divný jméno stačí, on se bude poctivě po dánsku jmenovat Mads. Tak uzavřeli dohodu odpovídající vzhledu dětí, který byl jakýmsi genetickým kompromisem: Mads byl světlý a Madelena ne tmavá, ale černá, a Marie viděla, že je podobná Princezně, jako kdyby jí z oka vypadla.

Nevím přesně, kdyže začali chodit do školy, říkal jsem přece, že jak se blížím své vlastní době, vykrucuje se mi příběh ze sevření, ale muselo to být v první polovině 60. let. Tehdy zase bydleli u Jezer, takže dali děti do školy v blízkosti, která tam ještě je. Jmenuje se Bordingova škola a trčí nad okolní domy a daleko do života nynějších i dřívějších žáků.

Byla to soukromá škola, což znamenalo, že učitele nesvazovala pouta, která by je v obyčejné základní škole omezovala v právu vlepit malým dětem pár facek. Proto teď dvojčata, která nikdy předtím nikdo nebil, vyrůstala mezi velkoryse rozdávanými pohlavky a v prostředí moderního dánského grundtvigianismu. Ten spočíval v tom, že žáci neměli žádné knížky, aby učitelé o to volněji mohli podávat svůj zcela osobní výklad Světových dějin, Stvoření světa, Biologie a Severské mytologie, kterou líčili jako obranu školní kázně, pocházející z doby samotného Grundtviga.

Navzdory téhle disciplíně a potěše učitelů ze záhlavců byla školní léta pro Madse víceméně bez represálií. Ukázalo se totiž, že on je něco jako provazochodec, který umí balancovat na oné velice úzké stezce mezi tím, co je zakázáno na straně jedné, a tím, co je taky zakázáno na straně druhé. V tom připomínal svého otce. Měl Karstenovu vychovanost, inteligenci a píli, a i když nemůžu říct, že stejně jako jeho otec ani on nikdy nepřišel pozdě, můžu se v každém případě zaručit, že to nebylo skoro nikdy. Celých devět let ve škole chodil víceméně bez výjimky včas na ranní zpěv a hlasitě a čistě zpíval svým jasným dětským hlasem. Na. velkou osobnost soukromého školství, pedagoga a ředitele Frede Bordinga bez ustání upíral svoje velké rozzářené oči, které se neměly čeho bát, protože on vždy dělal, co se řeklo a očekávalo. Rychle se naučil číst, předčítal hezkým hlasem, měl úhledný rukopis, byl přátelský a hrál si s ostatními dětmi, ale nenechal se vlákat do násilností a nepřekračoval červeně vytaženou čáru na školním dvoře nedaleko východu, která značila, že sem a dál ne. Na třídních schůzkách ho vyzdvihovali a dvakrát ho uprostřed školního roku přeřadili do vyšší třídy, jež lépe vyhovovala jeho rychlé chápavosti a zralé povaze. Dostával pytlíčky s ovocem za způsobné výkresy, poplácávali ho po plyšové šíji za způsobný zpěv a přesnou kopií svého otce není jen proto, že má světlé a ne tmavé vlasy, a není na něm nic vystrašeného.

Madelena naproti tomu od prvního dne docházela do školy s temnou vzpurností, kterou učitelé špatně chápali a vykládali si ji jako nedostatečnou inteligenci. Když Madse přeřadili o třídu výš, ji přeřadili o třídu níž, a po celou dobu, co do školy chodila, vnímali její vzdorovitost jako jednu dlouhou provokaci k tomu, aby jí strčili hlavu pod vodu a nenechali ji vystrčit šnorchl nad hladinu. Jen s otálením a zdlouhavě se učila číst a psát, a když zazvonilo, jen s nevolí se nechala donutit, aby šla ven na školní dvůr, a pak tam začala rvačku, zamkla se se čtyřmi dalšími dívkami na záchodě nebo navzdory zákazu odešla ze školy. Na Madeleně vůbec v těch letech byl jakýsi oslovitý odpor vůči autoritám.

Přesto i ti nejnadšenější mlátiči mezi učiteli a ředitel Bording v prvních letech váhali a netrestali ji, poněvadž to byla dívka a Madsova sestra a její otec byl významnou a známou osobností. Ale tahle ochrana trvala jen do dne, kdy se na jedné ze svých potulek za pravidly, která by se dala přestoupit, sešourala dolů do technických podlaží hluboko pod školou a zapálila tam oheň, aby rozptýlila temnotu, a protože děti i ostatní ujařmení vždy snili o tom, že ukradnou bohům oheň. Pak se vznítil izolační materiál na vodovodním potrubí a Madelena musela prchnout, aby se neotrávila kouřem. Při výstupu na povrch zemský ji přivítali hasiči, ředitel a jeho těžké rány otevřenou dlaní, o kterých celý život tvrdil, že nikomu neublíží.

Tak očarování kolem Madeleny pominulo a učitelé nabyli přesvědčení, že ona asi je výjimkou ze zlatého dánského pravidla, že všechny holčičky s kadeřavými dlouhými vlásky z dobré rodiny jsou způsobné. Byli jako utržení ze řetězu a sahali po Madeleně při každé příležitosti. Tahali ji k tabuli a vláčeli ji ponižujícím vyslýcháním vědouce, že na ně není připravená. Potom jí jich pár vlepili za ucho, poslali ji zpátky do lavice, vyvolali ji znovu a vrazili jí jich ještě pár, poněvadž není snad prevence lepší než léčba?

Za zimních rán čekal ředitel Bording na školním dvoře na opozdilce a ve světle reflektorů se tu na bělomodrém sněhu znovu a znovu s Madelenou setkávali. Ta se loudala, ztratila rukavici, zapomněla si brašnu v autobuse, šla o čtvrt hodiny pozdě, a přesto byla nedotčená situací, ředitelem i pustým školním dvorem a jeho náladou jako u Checkpointu Charlie. Vypadala jako to, co byla: nezletilé cikáně ve sněhu. Snášela řezání, vysedávání po škole i domlouvání a nedávala najevo kajícnost, vztek ani nic jiného, a tvářila se, že jenom už abychom to měli za sebou.

Jeden by se třeba mohl ptát, co to pro oba sourozence znamenalo, že se s nimi zacházelo natolik rozdílně a že se dostali od sebe, ale na to nedokážu odpovědět. Asi to pro ně neznamenalo nic zvláštního. Po celou tu dobu i během všeho následujícího zřejmě zůstali dobrými přáteli, nic bližšího říct nedokážu. Právě to možná byli: dobří přátelé. O nějaké zvlášť silné vzájemné lásce se nedalo mluvit, oni neztělesňovali sen šedesátých let o lásce mezi bratrem a sestrou, mimo jiné protože brzy, ve spěchu a každý po svém začali směřovat k nevázanosti.

Škola byla jedním z posledních míst, kde jejich život byl samozřejmý a uspořádaný. Tam bylo evidentní, že životními hodnotami jsou Křesťanství, Pokladnice dánských písní, zářící a blikotající ve Zpěvníku lidových vysokých škol, a vzdělání s vůní devatenáctého století. Bylo jasné, že děti se musí naučit sedět na prdeli a ani se nehnout devět roků za sebou ve škole, potom nejradši další tři roky na gymnáziu a nejradši ještě déle, a že se z nich musí udělat vědoucí a inteligentní lidé a ony musí čistě zpívat a v hodinách výtvarné výchovy vymalovávat pozadí na výkresech. A když jsou neposlušné jako Madelena, musí dostat po palici a potom se kát a zabrat s obnovenou pílí a radostí, copak snad Grundevig neřekl, že nikdy nikdo nedostal do tý svý vylízaný makovice to, co se mu už od začátku nelíbilo, takže ať se ti to radši líbí, povídali Madeleně, poněvadž jinak existují prostředky, jak v tobě probudit chuť.

Jen velice pomalu škole, učitelům i žákům docházelo, že tenhle postoj už skoro patří do muzea. Ale pak z donucení začali chápat a uvědomovat si skutečnost, protože tahle červená budova u Jezer, to přece jenom nebyla Sor?ská akademie, a nepsala se 40., nýbrž 60. léta.

Madsovou odpovědí na ono svítající tušení, že škola není svět a venku ho čeká nevázanost, bylo to, že se začal honit jako pes.

Dal se s manickým soustředěním na sport. Nejdřív hrál házenou a fotbal a rychle se zlepšoval. Když začal mít pocit, že míč je něco jako modelína, kterou může v prstech mnout, jak chce, a stočí ho do branky z těch nejnehoráznějších úhlů, tak toho nechal a dal se na šerm. Tam je člověk sám a maskovaný před soupeřem, který je taky sám a maskovaný. Tehdy si Mads začal myslet, že problémy se životem si má člověk řešit sám. Stal se z něj skvělý fleretista a i jako dítě dokázal ohrozit dospělé na jejich turnajích. Mysleli, že tlačí toho optimistického chlapečka na ústup, a najednou přišla paráda a riposta, švih, a světla svítila, Mads měl zásah a oni s tím cucákem prohráli. Říkali si, že teď ho určitě budou objímat tatínek a maminka, co ho sem přivedli, ale to se pletli, Mads přišel sám, poněvadž oba jeho rodiče zrovna leželi v nemocnici a domov byl dočasně rozpuštěný. Jedinou jistotou v jeho životě byla škola a tenhle sport, kterého teď nechal a soustředil se na atletiku. Tu nechal a stal se soutěžním gymnastou, ale pak ho přitáhlo horolezectví a běh na lyžích a on v pubertě trávil prázdniny tam, kde Alpy vypadají jako roztažená zubatá tlama. Jednou časně ráno ho na severní stěně Eigeru otrávil vítr a výšky, a tak se vrátil domů a hledal další nepřehledný úkol, jenž by mu dodal iluzi, že když na řešení téhle záhady bude vytrvale pracovat, dojde nakonec pokoje, který hledá.

To vše se přirozeně dalo dělat jen proto, že Karsten a Marie platili. Po celé neklidné dětství a dospívání měla dvojčata pod sebou záchrannou síť, která občas ochabla, když Karsten ležel v nemocnici a dům na severních předměstích se prodal v dražbě. Ale když nemůže člověk rovnou zaplatit, může si půjčit, a tak se ve skutečnosti vždycky našly peníze i na ty nejvyšinutější nápady. Žádným větším problémem nebylo ani to, když Madelenu vyhodili ze školy.

Jednoho dne vrátila ránu, a když škola zavolala policii, udeřila i na ně, a to cihlou. Potom se sešla pedagogická rada a rodičovská rada a vzpomněli si, jak Madelena div nevypálila školu a že jednou v létě jako první začala ve škole chodit bosa, snědla síran měďnatý, aby se dozvěděla něco o chemii a dostala omluvenku pro nemoc, a chodila v křiklavých šatech, opila se v době vyučování, kouřila omamné prostředky na záchodech, začala si do školy a ze školy chodit, jak se jí to hodilo, a vyvolala neklid mezi spolužáky, když se nechala nahá vyfotografovat pro jeden chlípný týdeník, přestože jí bylo teprve třináct let a musela tedy mít svolení rodičů. A to dostala, což také není pro školu dobré, řekl předseda pedagogické rady a dodal, že jestliže jsme tak dlouho váhali, zdali ji vyloučíme, tak protože jsme měli důvěru k jejím rodičům a bratrovi, ale teď už nemůžeme dále ustupovat. Druhý den řekl Madeleně, že tak si můžeš vzít brašnu a obejít učitele a poděkovat jim za čas, který ti věnovali. Ona se na něj nevrle podívala, šla pryč a nastoupila do první z dlouhé řady kodaňských soukromých škol, kde ji během následujícího roku přijali a zase vyhodili. Pak to Karsten a Marie vzdali a zkusili internátní školy, ale ani ty nezvládaly její nedostatek respektu k jakýmkoli předpisům a musely ji požádat, aby šla na vlak, odjela někam daleko a už se nikdy neukazovala. Nakonec i samo školství pokrčilo rameny a nechalo ji dělat, co se jí chtělo v životě, ve kterém budoucnost poprvé v tomhle referátu -a možná poprvé v Dějinách světa - nebyla jen tak naplánovaná a nedalo se vědět, co se stane v příštím okamžiku.

Posledním pojítkem byla pro dvojčata rodina, i když se nedalo předem říct, kde ta se setká. Někdy se sešli v blahobytu a ve vile v Ordrupu, v Klampenborgu nebo v Gentofte, jindy v Domě u Jezer a jednou, když všichni byli úplně na dně, ve strašné zimě v nějaké dřevěné kůlně na okraji Amagerských luk. V plném počtu byli zřídka, poněvadž často chyběl Karsten, Marie či oba dva, Madelena se někde daleko válela v bahně nebo Mads úplně ujel na nějakém neovladatelném koníčku. Čas od času jich bylo víc než všichni, protože Marie v záchvatu soucitu pozvala tucet nějakých chudáků. Ale stávalo se, že byli sami, někdy se rodina opravdu sešla v pokoji s petrolejovými lampami, svíčkami, židlemi od Wegnera, pohovkami od Borgeho Mogensena a obrazem z dánského zlatého věku. S ním se stěna propadala hluboko do sentimentální krajiny, kterou nelze odbýt tím, že to byla romantická lež, a stejně tak málo lze odmítat tuhle rodinnou idylu. Někdy tu opravdu Dánská pohoda existovala a byla realitou. Životy dvojčat, Karstena a Marie by byly nepochopitelné a nepravděpodobné, kdybychom nevzali na vědomí večery, kdy všichni sedí pohromadě v pokoji a někdo předčítá, někdo plete a gramofon hraje něco, co možná je Mahler, nebo se jen tak na sebe dívají. Dějiny přestanou hrčet vpřed a v místnosti se nachází něco, co se neostýchám identifikovat jako štěstí, oni opravdu jsou šťastní, a klid a spokojenost takových chvil zarputile dementují zvěst, že rodina prý ztratila význam a je na cestě k rozkladu.

Čas od času je tu Amálie, a to něco vypovídá o harmonii okamžiku, že ta stará tygřice se může hřát vedle jehňátek, tedy Marie a dvojčat. Krátce jsou tu i Adonis, Ramses a Princezna. Našla je Marie. Už několik let byli něco jako pocestní proroci, kteří na venkovských jarmarečních slavnostech zvěstují požehnání moderní elektroniky a při svých vystoupeních promítají diapozitivy a úzké filmy, které slibují, že v Americe za několik let budou umět prakticky všechno přepravovat televizními kabely. Aparáty obsluhuje Ramses, teď už hodně starý, a Adonis přednáší žalostivé písně o tom, že kdoví jestli možná všichni nejsme elektronické signály v blikajícím a pípajícím stroji řízeném nějakou nepochopitelnou bytostí a naše láska jen elektrický šepot v integrovaném obvodu. Zatímco on zpívá a diapozitivy se střídají, Princezna se s upřeným výrazem rozhlíží po divácích, kteří už nevědí, že to kdysi byla cirkusová princezna a nejslavnější kriminálnice své doby a teď jí určitě bude aspoň sto padesát let.

Marie se taky pokusí najít Christoffera Ludwiga, Karstenova dědečka, kterého nikdy nepoznala. Skutečně se dohledá až k bytu v ulici Dánské vlajky, dveře jsou otevřené, ale zabrzdí ji knihy, které teď jako zeď uzavírají úzké chodby, jimiž se Amálie a Karsten mnoho let předtím ke Christofferovi dostali. Nikdy nebude zcela jasné, co se s ním, s Gummou a s Amáliinými sestrami stalo.

Rodinný mír trval samozřejmě jen krátce. Potom se obraz rozpadl, protože Karsten vstal a musel si připravit nějakou práci. Chvíli nato ho bylo slyšet, jak nahoře chodí sem a tam, jen tak pro sebe si vede nadcházející proces a říká, že jak dlouho ještě bude ministerstvo zemědělství zneužívat naší trpělivosti. Marie měla schůzku se svým psychiatrem, Mads musel vstát, udělat sto padesát kliků a pak odejít, aby se duševně připravil na druhý den na finále ve čtyřstovce, a Madelena už byla pryč, stejně jako všichni ostatní vyjma Amálie. Ta v hlubokém zamyšlení zůstala sedět, protože vzala náhodou do ruky noviny a uviděla tam obrázek, rozmazaný portrét nějaké jihoamerické diktatury shromážděné kolem prezidenta. Trochu v pozadí stál muž, kterého poznávala. Přestože měl černé vlasy a španělský knír a rysy v obličeji měl rozmazané hrubým rastrem obrázku, tak nebylo pochyb: skrz závoj, filtry, časový a místní rozdíl a Amáliino bušící srdce s neochabující pozorností upřeně do budoucnosti hleděl Karel Laurids.

V tu chvíli vstoupili Ramses a Princezna znovu do řvoucího světa, velebení techniky a moderní doby. Byl to jen krátký krok, poněvadž vešli na dálnici a porazilo je nákladní auto, a když vstávali, srazilo je další. Znovu se pokusili postavit na nohy a přejelo je další vozidlo, možná kombajn, kamion nebo vojenský pancéřový vůz pro mužstvo. Adonis chvíli bez hnutí stál na okraji dálnice a pak se otočil a zmizel, protože jemu vždycky bylo zatěžko postavit se obtížím života tváří v tvář.

Taky Madelena zmizela, přinejmenším na tak dlouho, aby se stihla zúčastnit vloupání do lékárny, okusit kořist, ponořit se do chemického opojení a pak se po dlouhé době probudit s vyhořelou chutí v ústech. Té se zkusila zbavit tak, že se nechala hospitalizovat, ale na uzavřeném oddělení ji otrávila zrcadla: nejasné leštěné ocelové desky, ve kterých se neviděla, a nechala se propustit. Pak beze stopy zmizela a po nějakém čase se objevila jako představitelka jedné politické strany, jež jako mnoho jiných mínila, že Stát sociálního blahobytu je zlomyslná konspirace, kterou je nutné vyhladit. Aby se na té exekuci mohla lépe podílet, odjela Madelena na výcvikový tábor do Libanonu. Domů se vrátila s pihami, spáleným nosem a deseti kily plastické trhaviny, která by dokázala odstranit Cokoli. Na to ale nedošlo, protože Madelena se nyní dohledala své nejdéle trvající vášně: rozkoše z okamžiku. Rozkoš z okamžiku je jediný trvalý princip, říkala Madsovi a rodičům. To znělo mlhavě, ale skrývala se za tím snaha zjistit, kam až sahá láska. Ukázalo se, že sahala daleko: k mužům, potom k ženám, potom k dětem, potom k mužům a ženám a nakonec k hezkému černostrakatému telátku s vlahýma očima, které sralo ohromné kravince po celém jejím bytě ve čtvrtém patře, kde bydlelo s ní, s jejími volnými vztahy a s hroudou trhaviny, která se zapomenutá na okenním parapetu potila na sluníčku.

Ten byt byl vidět z Domu u Jezer a Mads se na něj odtud díval při návštěvách u rodičů, když nebyli v nemocnici nebo v práci, nebydleli někde jinde či nebyli k dispozici z nějakých jiných důvodů. Zvlášť často se tam díval v období, kdy ve snaze shrnout uhlí řeřavé na svou hlavu a vdechnout svému životu smysl ze sebe udělal sluhu svých rodičů a staral se o Dům u Jezer s ubrouskem přes ruku a v proužkované livreji. To mu nevydrželo dlouho, protože když na to přišlo, byla doba mezi Madsovými nápady hodně krátká. Když skončil školu, začal na univerzitě. Zakrátko ale odešel, poněvadž mu všechen čas zabírala hra v šachy. Tu pak vystřídalo druhé a třetí studium. Místo toho se šel učit tesařem. S tím přestal a studoval filozofii. Ani tu nedokončil a pokusil se o doktorskou disertaci z matematiky. Toho taky nechal, nastěhoval se k rodičům do Domu u Jezer a na krátký čas se stal bledým a unaveným butlerem, který se opravdu uvolnil, jen když rodina byla pohromadě, a i tehdy jen na chvíli, protože se zase tak rychle rozutekli.

Naposledy, nebo abych se radši držel toho, co vím jistě: prozatím naposledy se sešli, když Marie a Karsten spouštěli loď. A to už jsem řekl příliš, poněvadž ve skutečnosti neexistují žádné důkazy, že tu akci pořádali oni. Ale v každém případě tam byla loď, tolik je jisté, a přenášela to televize, mluvilo se o tom ve všech novinách a tisk vytvořil dojem, že to všechno je Mariina a Karstenova zásluha. Ta událost měla vše, čím se vyznačuje opravdový obřad, to znamená, že kromě lodi, jež se měla spustit na vodu po dlouhém plochém lodním skluzu, u toho byli kodaňský primátor, předseda vlády, známí herci a spisovatelé, tisk, Karsten, Marie, Madelena, Amálie a Mads, a přišlo tolik lidí, že se snad dokonce dá říct, že tam byl Národ.

Pokud se přidržíme novinových a televizních referátů, byla ta loď darem od Marie a hlavně od Karstena. Ten tak chtěl dát najevo, že odešel do ústraní po dlouhé a celoživotní tvrdé práci, při které vydělal jmění, a nyní se o ně takto štědře chce podělit s Kodaní a Dánskem, městem a zemí svého života. To taky primátor řekl, že dovolte mi, abych jménem všech Kodaňanů a Dánů poděkoval za tento zlatý dar, za tuto historickou dánskou loď. A už v tu chvíli bylo jasné, že něco není v pořádku: ta loď nebyla historická, o tom se každý mohl přesvědčit, kdyby se na ni podíval blíž. To však zřejmě udělal jen Mads a viděl, že ta hrdá loď je jen velký člun s plochým dnem, nejspíš něco jako prám, který možná plul po francouzských řekách nebo po holandských kanálech, ale zaručeně nikdy nebyl dánský. Teď ho jen v nejnutnější míře nalíčili dehtem, který jen tak akorát zakryl hnilobu, zamodrání a díry od sášně. A při projevu předsedy vlády byl přinejmenším Madsův pocit, že něco vůbec není v pořádku, ještě zřetelnější. Premiér chápal loď a její spuštění na vodu jako kulturní událost a politickou manifestaci, totiž hold Dánsku a jeho plavbě vstříc novému tisíciletí, a přestože jsou problémy, řekl, tak máme důvod být spokojení. Víceméně to jde správným směrem, s drobnými odchylkami, přirozeně, ale kurs máme víceméně správný. Potom promluvil Karsten a z jeho proslovu Mads pochopil, že člun není darem, kulturní událostí ani vůbec žádným holdem, ale bude se spouštět na vodu, poněvadž Karsten s Marií se rozhodli odejít z Dánska. A dohodli se, že odplují, protože, jak Karsten řekl, jsme se seznámili na loďce.

Marie rozbila o bok lodi láhev šampaňského a pokřtila ji “Delfín v tříšti vln”. Potom ta plochá kocábka sjela po skluzu a pohupovala se na krátkých vlnkách, charakteristických pro Sortedamské jezero v kodaňském Osterbro, poněvadž právě do téhle žalostné nádrže s línými brodivými ptáky a nezdravými kapry ji spustili. Mads si prorazil lokty cestu zástupem gratulantů k matce, protože s otcem to vzdal. Když se k ní dostal, zkusil ji zabrzdit, že co je tohleto za směšnej a bezobsažnej obřad, a proč vaše rodina vždycky musela budit tolik pozornosti, a jak vás mohlo napadnout, že člověk může odjet z Dánska a pryč od sebe sama a začít novej život, když vyrazí na Sortedamský jezero v takovýhle plovoucí vaně. Ale Marie ho odmítla, táhni!, řekla svému synovi, a i on musel uhnout.

Marie s Karstenem vstoupili na palubu. Primátor, premiér, Amálie, Madelena i mnozí další je následovali a hrál orchestr. Jako kdyby na to byl zjednaný, na nebe se zapadajícím sluncem vyšel měsíc a na velký plochý permanentní mrak kouře nad Kodaní u příležitosti toho dne promítali zábavný film. Mads se otočil a šel si po svých jako tolik jiných dětí před ním, i když on už přece není dítě. Jde zpátky do opuštěného Domu u Jezer a nahoru k sobě pokoje a posadí se u okna. Hudba je ještě slyšet a někde daleko v měsíčním světle se plaví jeho rodina. Přestože k moři vypluli po Sortedamském jezeře, není si jistý, že se vrátí. Když zavře oči, jasně si je dokáže představit, jak Karsten zvedá nos do větru a myslí si, že to je oceánský pasát, Marie zpívá premiérovi píseň o Tahiti a Madelena pokládá primátorovi ruku na stehno, poněvadž až tam láska sahá. Někde blízko řve opuštěné tele, v Charlottenlundu u Pobřežní silnice naříká vypelichaný chrt Dodo, v Bispebjergském krematoriu bílý oheň proměňuje Ramsese a Princeznu v anonymní hromádku popela, která skončí ve společném hrobě, protože je nikdo nedokázal identifikovat, a někde na silnici si Adonis jde svou cestou, aby nebyly nějaké potíže. To vše Mads v tu chvíli vnímá jasně jako po těžké kocovině nebo dlouhodobé nemoci. Ne že by byl jasnovidec, ale narodil se do citlivosti a zmatku dvacátého století, a já vím, o čem mluvím, poněvadž on, to jsem já. Odteďka mi můžete říkat Madsi, a na tom, že napíšu dějiny svojí rodiny, trvám z nutnosti. Zákony, pravidla, systémy a vzorce, jež můj rod a všichni ostatní v Dánsku přestupovali, řídili se jimi, šťouchali do nich a kroutili se pod nimi dvě stě let, ty se totiž s bubláním rozpadají. Proto můj otec, matka, sestra, babička, mnozí přátelé a známí a nejeden z těch obzvlášť odpovědných můžou při bezobsažném obřadu spustit svoje touhy na louži uprostřed velkoměsta. Před námi je budoucnost, a já se na ni odmítám dívat podél hlavně pušky jako Karel Laurids nebo zvětšovacím sklem jako Anna. Já se jí chci postavit tváří v tvář, ale vím určitě, že když se nic neudělá, tak už žádné budoucnosti do očí hledět nebudeme. Přestože většina věcí je nejistá, na nastávající katastrofu a zánik se zřejmě dá spolehnout. Proto se mi chce křičet o pomoc, nepotřebujeme snad všichni na někoho volat? A já jsem tedy zavolal na minulost.

Ta táhne kolem mě jako nějaký průvod. Tímhle pokojem prochází Annina touha být dítětem, Adonisova bezmocná přátelskost, Christofferova papírová zvířátka, Amáliina ženskost a strašlivé ambice, nezdařená láska Thorvalda Baka, strach hraběte, aby čas neplynul, strach staré paní, aby nestál, Princeznina mateřskost, Mariin pláč a policejní přílba, Karstenova vůle dělat svou povinnost, Madelenina bezzákonnost a cynismus Karla Lauridse. Samozřejmě že se bojím, poněvadž jak mě míjejí, zazdá se mi občas, že ti lidé a jejich představy se podobají mně samotnému. Tu a tam si pomyslím, že možná jsem vlastně nikdy neviděl očekávání ostatních, ale jen ta svá, a nejosamělejším pomyšlením na světě je, že to, co jsme spatřili, to vůbec nejsou ostatní, nýbrž my sami. Ale teď už je pozdě takhle přemýšlet, něco se musí dělat, a než budeme moct něco dělat, musíme si udělat představu o 20. století.