Bílá Masajka

Corinne Hofmann

(2004)

Hodnocení:

***

Štítky:

Literatura světová, Literatura faktu

Obálkový podnázev: Sen o velké lásce se změnil v boj o přežití

Corinne Hofmannová, úspěšná švýcarská podnikatelka, se rozhodne strávit se svým snoubencem dovolenou v Keni. Hned po přistání na letišti v Mombase je touto zemí zcela očarovaná. Při přejezdu řeky na féře náhodou zahlédne urostlého masajského válečníka Lketingu a fascinuje ji jeho krása i chování. Je to láska na první pohled a Corinne udělá všechno pro to, aby se s Lketingou znovu setkala. Zpátky do Švýcarska odjíždí s neochvějným přesvědčením, že se do Afriky a k svému milému Masajovi brzy vrátí. V krátké době rozprodá veškerý majetek, opouští dosavadní způsob života v civilizované společnosti a zaslepeně se vrhá do neznáma. V keňské buši hluboko ve vnitrozemí vede po boku svého negramotného masajského válečníka život plný strastí - bez vody a toalet a nedostatku potravin -, ale přesto se zpočátku cítí šťastná. Navzdory boji s byrokracií oslaví s Lketingou v jeho domorodé vesničce z chatrčí i svou svatbu. Stane se z ní bílá Masajka, která se musí podřídit rituálům kmene. Její radost je završena, když se jí narodí dcerka Napirai. Avšak každodenní živoření v neuvěřitelně primitivních podmínkách s sebou přináší neustálé problémy: smrtelně nebezpečné nemoci a infekce, hladovění, materiální strádání i nepřekonatelné kulturní rozdíly a předsudky. Corinne je žena do nepohody, statečně se snaží všechno zvládat, dokonce i tady se pouští znovu do obchodování, ale po vyčerpávajících čtyřech letech se ocitne na konci svých fyzických i duševních sil a bez finančních prostředků. Její sen o kouzelné Africe, víra ve vlastní síly a velká láska k Lketingovi se mění v rozčarování a nenávratně se rozplývají…

Corinne Hofmannová, úspěšná švýcarská podnikatelka, se rozhodne strávit se svým snoubencem dovolenou v Keni. Hned po přistání na letišti v Mombase jí toto prostředí zcela učaruje. Při přejezdu řeky na féře náhodou zahlédne urostlého masajského válečníka Lketingu a fascinuje ji jeho krása i chování. Je to láska na první pohled a Corinne udělá všechno pro to, aby se s Lketingou znovu setkala. Zpátky do Švýcarska odjíždí s neochvějným přesvědčením, že se do Afriky a k svému milému Masajovi brzy vrátí. V krátké době rozprodá veškerý majetek, opouští dosavadní způsob života v civilizované společnosti a zaslepeně se vrhá do neznáma. V keňské buši hluboko ve vnitrozemí vede po boku negramotného masajského válečníka život plný strastí, ale přesto se zpočátku cítí šťastná. Navzdory boji s byrokracií oslaví s Lketingou v jeho domorodé vesničce svatbu a stane se z ní bílá Masajka. Její radost je završena, když se jí narodí dcerka Napirai. Avšak každodenní živoření v neuvěřitelně primitivních podmínkách s sebou přináší neustálé problémy: smrtelně nebezpečné nemoci a infekce, hladovění, materiální strádání i nepřekonatelné kulturní rozdíly a předsudky. Corinne je žena do nepohody, statečně se snaží všechno zvládat, dokonce se pouští znovu do obchodování, ale po vyčerpávajících čtyřech letech se ocitne na konci svých fyzických i duševních sil a bez finančních prostředků. Její víra ve vlastní síly a velká láska k Lketingovi se mění v rozčarování a sen o kouzelné Africe se nenávratně rozplývá…

CORINNE HOFMANNOVÁ se narodila v roce 1960 jako dítě francouzské matky a německého otce ve Frauenfeldu (Kanton Thurgau).

Dnes žije se svou dcerou ve Švýcarsku a pracuje jako obchodní zástupkyně farmaceutické firmy. Se svým keňským manželem je rozvedená, ale i nadále podporuje jeho i bývalou rodinu.

Corinne Hofmannová

Bílá Masajka

IKAR

Corinne Hofmann DIE WE1SSE MASSA1

Copyright © 1998 by AI Verlag GmbH, Miinchen All rights reserved Translation © 2004 by Zuzana Schneiderová Jacket design © 2004 by Ivan Brůha Czech edition © 2004 by Euromedia Group, k, s.

ISBN 80-249-0377-6

Věnováno Napirai

Příjezd do Keni

Hned po příletu nás na letišti v Mombase ovanul nádherný tropický vzduch a já už teď začínám tušit, že tohle je moje země, tady se budu cítit dobře. Ale jak se zdá, tu nádhernou auru, která nás obklopuje, vnímám jenom já, protože můj přítel Marco suše poznamenal: „Tady to ale smrdí!“

Po vyřízení celních formalit pokračujeme safari autobusem do hotelu. Cestou k němu se musíme přívozní férou přeplavit přes řeku, která odděluje jižní pobřeží od Mombasy. Je horko, sedíme v autobusu a pozorujeme okolí. V této chvíli ještě netuším, že právě tahle féra o tři dny později změní můj život, ba že ho dokonce úplně převrátí naruby.

Na druhé straně řeky jedeme asi hodinu po venkovských silnicích a projíždíme přitom malými osadami. Většina žen před jednoduchými chýšemi jsou asi muslimky, protože jsou zahalené do černých šátků. Konečně jsme dorazili do hotelu Africa-Sea-Lodge. Je to moderní, ale v africkém stylu vystavěný komplex malých kruhových domků, které jsou hezky a pohodlně zařízené. Do jednoho z nich jsme se nastěhovali. První návštěva pláže ještě umocnila ten nádherný strhující pocit: tohle je nejkrásnější země, jakou jsem kdy navštívila, tady bych chtěla žít.

Po dvou dnech jsme se už docela dobře zabydleli a rozhodli se dojet na vlastní pěst veřejným autobusem a likoni férou do Mombasy a prohlédnout si ji. Najednou kolem nás nenápadně prošel rastaman a my zaslechli: „Hašiš, marihuana. „ Marco souhlasně kýve hlavou: „Yes, yes, kde to máš?“ Po krátkém rozhovoru nám muž naznačuje, že máme jít za ním. „Nech toho, Marco, je to příliš nebezpečné!“ varuju ho, ale on mě vůbec neposlouchá. Když jsme se dostali do zchátralé, opuštěné čtvrti, chtěla jsem už všeho nechat, ale překupník nám naznačil, abychom na něj počkali, a zmizel. Měla jsem nepříjemný pocit a nakonec i Marco uznal, že bychom měli odejít. Vytratili jsme se právě včas, ještě než se rastaman znovu objevil, tentokrát ale v policejním doprovodu. Byla jsem pěkně naštvaná a vyjela na něj: „Vidíš, co se mohlo stát!?“

Mezitím je už pozdní odpoledne a tím pádem načase, abychom se vydali zpátky do hotelu. Ale jakým směrem? Nemohu najít místo, kde naše féra přiráží ke břehu, a také Marco na celé čáře selhal. A už tu je první pořádná hádka. Teprve po dlouhém hledání jsmtféru konečně našli. Stovky lidí s plně naloženými kartony, kárami a slepicemi stojí mezi čekajícími auty. Každý se chce na dvouposchoďovou loď dostat.

Konečně jsme se dostali na palubu i my a vtom se stalo něco nepochopitelného. Marco do mě šťouchnul: „Corinno, podívej se tamhle, to je Masaj!“ – „Kde?“ ptám se a dívám se směrem, kam mi ukázal. Vtom jako by mě zasáhl blesk. Na zábradlí ležérně sedí vysoký, temně hnědý, velice hezký exotický muž a dívá se tmavýma očima přímo na nás, jediné bělochy v tomhle mumraji. Panebože, myslím si, to je ale krasavec, něco takového jsem ještě nikdy neviděla.

Je zahalený jenom do krátké červené bederní roušky, ale zato je bohatě ozdobený. Čelo mu zdobí velký, na barevných korálcích připevněný lesklý perleťový knoflík. Dlouhé červené vlasy má spletené dojemných copánků a obličej pomalovaný znaky, které sahají až na hruď, přes niž má do kříže zavěšené dva dlouhé barevné korálkové řetězy. Na zápěstích mu visí několik náramků. Jeho obličej je tak souměrný, že by si ho člověk mohl splést se ženou. Ale jeho postoj, hrdý pohled a šlachovitá stavba těla prozrazují, že jde o muže. Nemohu od něho odtrhnout oči. Jak tam tak sedí v zapadajícím slunci, vypadá jako mladý bůh.

Za pět minut se ten člověk ztratí a už ho nikdy neuvidíš, přemítám sklesle, protože pak féra přirazí ke břehu a všichni se rozběhnou k autobusům, aby zmizeli do všech koutů země. Sevřelo se mi srdce smutkem a zároveň jsem zalapala po dechu. Vedle mě právě dokončoval Marco větu na toho Masaje si musíme dát pozor, okrádají turisty/4 To je mi v té chvíli úplně jedno a usilovně přemýšlím, jak bych s tím mužem, který je tak hezký, až to bere dech, navázala kontakt. Anglicky neumím a jen tak na něj zírat je naprosto k ničemu.

Přirazili jsme ke břehu, rampa je spuštěná a všichni se tlačí mezi vyjíždějícími auty na pevninu. Z Masaje zahlédnu již jen lesknoucí se záda, když mrštně mizí mezi ostatními, ztěžka se pohybujícími lidmi. To je konec, říkám si a je mi do breku. Nemám zdání, proč mě to tak vzalo.

Máme zase pevnou půdu pod nohama a tlačíme se k autobusům. Mezitím se setmělo, v Keni nastává tma během půlhodiny. Všechny autobusy se rychle plní lidmi a zavazadly. My dva stojíme bezradně venku. Víme sice, jak se náš hotel jmenuje, ale nevíme, na které pláži leží. Netrpělivě strkám do Marka: „Zeptej se přece někoho!“ Prý je to moje věc, namítá, přitom jsem nikdy předtím v Keni nebyla a vůbec neumím anglicky. Jet do Mombasy na výlet byl jeho nápad. Jsem smutná a myslím na Masaje, který se mi mezitím usadil v hlavě.

Stojíme v úplné tmě a hádáme se. Všechny autobusy už odjely, když tu za zády zaslechneme zastřený hlas: „Hello!“ Oba jsme se otočili zároveň a mně se málem zastavilo srdce. „Můj“ Masaj! Je o hlavu větší než já, i když měřím 1,80 m. Dívá se na nás a mluví řečí, které ani jeden z nás nerozumí. Mám pocit, že mi srdce vyskočí z krku, a klepou se mi kolena. Zmocnil se mě zmatek. Mezitím se Marco snaží vysvětlit, kam se potřebujeme dostat. „No problém, „ odpovídá Masaj, máme prý ještě čekat. Uplynula asi půlhodina a já si toho krásného člověka celou dobu prohlížím. On si mě moc nevšímá, zato Marco reaguje dost podrážděně. „Co to s tebou je?“ ptá se nechápavě. „Díváš se na toho chlapa jako uhranutá, musím se za tebe stydět. Ovládej se trochu, takovou tě vůbec neznám!“ Masaj stojí těsně vedle nás a neřekne ani slovo. To, že tady ještě je, prozrazují jen obrysy jeho těla a vůně, která z něj sálá, na mě působí eroticky.

Na okraji autobusového nádraží stojí malé obchůdky, které spíš vypadají jako kůlny a všechny nabízejí stejné zboží: čaj, sladkosti, zeleninu, ovoce a na hácích zavěšené maso. Před boudami, spoře osvětlenými petrolejovými lampami, postávají lidé v potrhaných šatech. Jako běloši jsme tu až příliš nápadní.

„Vrátíme se do Mombasy a najdeme si taxi. Ten Masaj stejně nerozumí tomu, co chceme, nevěřím mu. Kromě toho mám dojem, že tě snad uhranul,“ zlobí se Marco. Mně to ale spíš připadá jako řízení osudu, že nás mezi těmi všemi černochy oslovil právě on.

Když krátce nato u nás zastaví autobus, Masaj volá: „ Come, come!“, vyšvihne se dovnitř a rezervuje nám dvě místa. Vystoupí, anebo pojede s námi? ptám se v duchu. K mé úlevě usedá na druhou stranu uličky přímo za Marka. Autobus jede po silnici, která leží v naprosté tmě. Občas mezi palmami a keři prosvitne světlo ohně a dá tušit přítomnost lidí. Noc všechno proměnila, úplně jsme ztratili orientaci. Markovi se zdá cesta příliš dlouhá, a tak se několikrát pokouší vystoupit. Zůstal jenom díky tomu, že mu domlouvám, a navíc po pár Masajových slovech sám uznal, že tomu cizímu muži můžeme důvěřovat. Já žádný strach necítím, naopak, klidně bych takhle cestovala celou věčnost. Přítomnost mého přítele mi začíná vadit. Všechno vidí negativně a ještě mi překáží ve výhledu! Usilovně přemýšlím, co se asi stane, až dojedeme k hotelu.

Asi tak po hodině nadešel obávaný okamžik. Autobus zastavil a Marco poté, co poděkoval, s pocitem úlevy vystupuje. Já se ještě jednou podívám na Masaje a beze slova vyletím z autobusu. Jede dál, někam jinam, možná že až do Tanzánie. Od této chvíle mě přešla nálada na dovolenou.

Začala jsem intenzivně uvažovat o sobě, o Markovi a o mém obchodu. Před pěti lety jsem si otevřela v Bielu exkluzivní second hand butik s oddělením pro svatební šaty. Po počátečních potížích se obchod výborně zavedl a v současné době zaměstnávám tři švadleny. Ve svých sedmadvaceti letech jsem to dotáhla dost daleko a žila si na slušné úrovni.

S Markem jsem se seznámila, když jsem při zařizování butiku potřebovala truhláře. Byl slušný a veselý, a protože jsem se právě do Bielu přistěhovala a nikoho tam neznala, přijala jsem jednoho dne jeho pozvání na večeři. Naše přátelství se postupně rozrůstalo a po půl roce jsme spolu začali žít. V Bielu jsme představovali „ideální pár“, měli jsme hodně přátel a všichni čekali jenom na to, kdy se vezmeme. Ale mě má práce úplně pohltila a začala jsem hledat vhodné prostory pro otevření druhého obchodu v Bernu. Na úvahy o svatbě nebo dětech jsem neměla čas. Marco nebyl mými plány zrovna nadšený, určitě také proto, že jsem už nyní vydělávala mnohem víc než on. Těžko se s tím vyrovnával a v poslední době jsme se kvůli tomu často hádali.

A teď tahle, pro mě úplně nová zkušenost! Snažím se stále ještě pochopit, co se to se mnou děje. V duchu jsem Markovi na hony vzdálená, sotva ho vnímám. Tenhle Masaj se mi pevně zadřel pod kůži. Nemohu jíst. V hotelu nám nabízí jen to nejlepší, ale nedokážu nic polknout. Jako by se mi zamotaly vnitřnosti. Celý den pozoruji pláž a procházím se po ní v naději, že ho znovu potkám. Občas i nějaké Masaje zahlédnu, ale všichni jsou menší a mají daleko do jeho krásy. Marco mě nechal, stejně mu nic jiného nezbylo. Teší se na návrat domů, protože si je jistý, že se všechno zase vrátí do starých kolejí. Ale tahle země obrátila můj život naruby a nic už nebude tak jako dřív.

Marco se rozhodl, že se zúčastníme safari do Massai-Mara. Mně se ten nápad moc nelíbil, protože takhle nebudu mít možnost Masaje znovu najít. Ale nakonec jsem souhlasila s dvoudenní cestou.

Cesta byla namáhavá, museli jsme jet autobusy daleko do vnitrozemí. Po pár hodinách jízdy se už Markovi zdálo, že to jde moc pomalu. „Kvůli těm pár slonům a lvům jsme se opravdu nemuseli pachtit tak daleko, mohli jsme si je prohlédnout i u nás v zoo.“ Mně se ale cesta líbila. Po nějaké době jsme konečně dorazili k prvním masajským vesnicím. Autobus zastavil a řidič se nás zeptal, jestli máme zájem si prohlédnout chýše a jejich obyvatele. „Jasně,“ prohlásila jsem okamžitě a ostatní účastníci safari se po mně zpytavě ohlédli. Řidič vyjednal cenu. V bílých teniskách se brodíme bahnitým marastem a dáváme pozor, abychom nešlápli do kravského lejna, kterých tu kolem leží nepočítané. Sotva jsme dorazili k chýším, maňatám, vrhly se na nás ženy s houfem dětí kolem sebe, tahaly nás za šaty a chtěly prakticky všechno, co jsme měli na sobě, vyměnit za oštěpy, látky nebo ozdoby.

Mezitím muže nalákali do chýší. Nedokážu se přinutit, abych v té špíně udělala ještě jeden jediný krok. Podařilo se mi těch dotěrných ženských zbavit a spěchám zpátky do autobusu, pronásledovaná obrovským hejnem much. I ostatní turisté se rychle vrací a volají: „Jeďte dál!“ Řidič se směje: „Teď už jste doufám dostatečně varovaní před kmenem těch posledních necivilizovaných lidí v Keni, se kterými má vláda tolik potíží.“

V autobusu to příšerně páchne, otravují nás mouchy a Marco se mi pošklebuje: „Tak, teď alespoň víš, odkud ten tvůj krasavec je a jak to u nich doma vypadá.11 Je to zvláštní, ale na mého Masaje jsem přitom vůbec nepomyslela.

Mlčky jsme jeli dál a minuli velké sloní stádo. Odpoledne jsme dorazili do turistického hotelu. Je až neskutečné, že v téhle pustině můžeme přenocovat v takovém luxusu. Ze všeho nejdřív jsme se rozešli do pokojů a vlezli okamžitě pod sprchu. Obličej, vlasy, všechno se na nás lepilo. Pak jsme si dali pořádnou večeři, a dokonce i já pocítila po skoro pěti dnech hladovění něco jako chuť k jídlu. Další ráno jsme vstali časně a vydali se hledat lvy, a skutečně jsme objevili tři ještě spící zvířata. Nato jsme se obráliti na dlouhou zpáteční cestu. Čím více jsme se ale blížili k Mombase, tím víc se mě zmocňovalo zvláštní radostné napětí. Pevně jsem se rozhodla: Máme před sebou skoro ještě týden a já musím svého Masaje najít.

Večer se v hotelu koná představení tance Masajů s následným prodejem ozdob a já jsem plná naděje, že ho opět uvidím. Sedíme v první řadě, válečníci vstupují na taneční plochu. Je jich asi dvacet, malí, velcí, hezcí, oškliví, ale můj Masaj mezi nimi není. Jsem zklamaná. Přesto se mi ale jejich vystoupení líbí a znovu cítím tu zvláštní vůni, která je od ostatních Afričanů zřetelně odlišuje.

V blízkosti hotelu je prý tančíma pod širým nebem, Bush– –Baby-Disco, kam mají přístup i domorodci. A tak navrhuju: „Marco, pojď se tam podívat.“ Moc se mu nechce, protože vedení hotelu nás samozřejmě upozornilo na možná nebezpečí takové návštěvy, ale nakonec jsem prosadila svou. Po krátké chůzi setmělou ulicí zahlédneme světlo a zaslechneme první tóny rocku. Jdeme dál a mně se tu na první pohled zalíbilo. Konečně jsme unikli těm holým klimatizovaným hotelovým diskotékám a ocitli se na taneční ploše pod širým nebem s několika bary mezi palmami. Všude u barových pultů sedí turisté společně s domorodci. Panuje tu nenucená zábava. Usazujeme se ke stolku, Marco si objednává pivo a já kolu. Pak tančím sama, protože Marco netancuje rád.

Kolem půlnoci přišlo několik Masajů. Pozorně si je prohlížím, ale poznala jsem jen těch pár z nich, kteří vystupovali v hotelu. Zklamaně se vracím ke stolku. Rozhodla jsem se, že tu strávím všechny zbývající večery, protože si myslím, že je to jediná možnost jak svého Masaje znovu najít. Marco sice protestuje, ale sám v hotelu zůstat nechce. A tak se každý večer pojidle vydáváme na cestu do Bush-Baby-Disco.

Po několika večerech, je už 21. prosince, toho už má můj přítel plné zuby. Slibuju mu, že dnes jdeme naposled. Usadili jsme se jako vždycky k našemu oblíbenému stolku pod palmou a já se po chvíli rozhodla pro sólový tanec mezi tančícími černochy a bělochy. On prostě musí přijít!

Krátce po jedenácté, když už jsem byla úplně propocená, se otevřely dveře. Můj Masaj! Odložil u hlídače hůl, došel pomalu k jednomu stolku a posadil se k němu zády ke mně. Rozklepala se mi kolena, sotva jsem stála. Teď teprve ze mě začaly lít potoky potu. Musela jsem se zachytit za sloupek na okraji taneční plochy, abych neupadla.

Usilovně přemýšlím, co mám dělat. Na tenhle okamžik jsem čekala několik dní. Snažím se co nejklidněji dojít zpátky k našemu stolku a říkám Markovi: „Podívej se, to je ten Masaj, co nám tenkrát pomohl. Nechceš ho za to pozvat na pivo?“ Marco se otočil a ve stejném okamžiku nás zahlédl i Masaj. Zamával na nás, vstal a přišel k nám. „Hello, friends!“ A už nám s úsměvem podával ruku. Byla chladivá a jemná.

Posadil se vedle Marka přímo proti mně. Proč jenom neumím anglicky! Marco se snaží o rozhovor a zároveň vyšlo najevo, že ani Masaj moc anglicky neumí. Pokoušíme se domluvit posunky a mimikou obličeje. Nejdříve se podíval na Marka, potom na mne a ptá se: „Tvá žena?“ Na Markovo „Yes, yes“ pobouřeně reaguju: „No, jenom přítel, ne vdaná!“ Masaj nerozumí. Ptá se po dětech. Opět říkám: „No, no! Ne vdaná!“

Tak blízko jsme si ještě nebyli. Mezi námi byl jen stolek a já se na něj mohla konečně dosyta vynadívat. Jak je okouzlující s jeho ozdobami, dlouhými vlasy a hrdým pohledem! Kéž by se teď zastavil čas. Zeptal se Marka: „Proč ty netančit se svou ženou?“ Když Marco, otočený k Masajovi, odpověděl, že pije raději pivo, chopím se příležitosti a naznačuju mu, že bych si s ním ráda zatančila. Podíval se na Marka, a když se nedočkal reakce, souhlasil.

Tancujeme, on spíše poskoky, jak je zvykem v lidovém tanci, já evropsky. V obličeji ale nepohnul ani brvou. Vůbec netuším, jestli se mu také líbím. Tenhle muž, jakkoliv je mi neznámý, mě přitahuje jako magnet. Po dvou písničkách přišel ploužák a já bych se k němu nejraději přitiskla. Místo toho jsem se ale ovládla a odešla z parketu, jinak bych asi nad sebou úplně ztratila kontrolu.

U stolu Marco okamžitě reaguje: „Corinno, jdeme do hotelu, jsem unavený/4 Ale mně se nechce. Masaj opět s Markem gestikuluje. Chtěl by nás pozvat a ukázat nám zítra svůj příbytek a představit nám svou známou. Rychle přitakávám, dřív než se Marco začne nějak vymlouvat. Domluvili jsme se, že se sejdeme před hotelem.

V noci se beze spánku převaluju na posteli a k ránu je mi jasné, že s Markem nemohu dál žít. Tázavě se na mě ráno podíval a najednou ze mě všechno vypadlo: „Marco, už nemůžu dál. Nevím, co se mi to s tím cizím mužem stalo. Vím jenom, že to, co k němu cítím, je silnější než zdravý rozum/4 Marco mě utěšuje a dobrácky míní, že až se vrátíme do Švýcarska, bude všechno zase jako dřív. Žalostně odpovídám: „Ale já se už nechci vrátit. Chtěla bych zůstat tady, v téhle nádherné zemi s milými lidmi, a především s tím fascinujícím Masajem.“ Marco to nedokáže pochopit.

Na druhý den v příšerném horku čekáme, jak bylo domluveno, před hotelem. Vynořil se najednou na druhé straně ulice a přešel k nám. Po krátkém pozdravu říká: „ Vy jít se mnou!“ a my ho následujeme. Šli jsme asi dvacet minut lesem a houštím. Občas před námi proskočila opice, některé z nich nám sahaly až po pás. A znovu mám příležitost obdivovat Masajovu chůzi. Zdá se, že se sotva dotýká země. Skoro jako by se vznášel, i když má na nohou těžké sandály ze starých pneumatik. Marco a já proti němu dupeme jako sloni.

Po chvíli spatříme pět kruhových domků postavených dokola, podobně jako v hotelu. Jsou ale mnohem menší a místo z betonu jsou z kamenů naskládaných na sebe a ohozené červeným jílem. Střecha je ze slámy. Před jedním z domků stojí silná žena s mohutným poprsím. Masaj nám ji představil jako svou známou Priscillu, a teprve teď jsme se dozvěděli i jeho jméno: Lketinga.

Priscilla nás přátelsky pozdravila a k našemu překvapení mluvila dobře anglicky. „Dáte si čaj?“ ptá se. S povděkem přijímám. Marco namítl, že je strašné horko a že by si dal raději pivo, což v těchto podmínkách zůstává pouze jeho zbožným přáním. Priscilla došla pro lihový vařič, postavila nám ho k nohám, a zatímco čekáme, až se začne vařit voda, vyprávíme o Švýcarsku, o naší práci a ptáme se, jak dlouho už zde oba bydlí. Priscilla žije na pobřeží deset let. Naproti tomu Lketinga je tu nový, přišel sem teprve před měsícem, a proto ještě neumí tak dobře anglicky.

Fotíme se a pokaždé, když se dostanu do Lketingovy blízkosti, zcela jasně cítím, jak mě tělesně přitahuje. Musím se ovládat, abych se ho nezačala dotýkat. Pijeme čaj, který je sice výborný, ale příšerně horký. Málem jsme si o smaltované hrníčky popálili prsty.

Začalo se rychle stmívat, a tak Marco vstal se slovy: „Už musíme pomalu zpátky.“ Rozloučili jsme se s Priscillou a vyměnili si adresy s příslibem, že napíšeme. S těžkým srdcem klušu za Markem a Lketingou zpátky k hotelu. Před hotelem se ale Lketinga zeptal: „Zítra Vánoce, vy přijít zase do Bush– –Baby?“ Rozzářeně se na Lketingu podívám, a dříve než Marco stačí něco namítnout, odpovím: „Yes!“

Od zítřka máme před sebou ještě tři dny a já si umínila, že mému Masaji oznámím, že se s Markem po dovolené rozejdu. Vedle toho, co k Lketingovi cítím, mi všechno, co bylo dřív, připadá směšné. Chtěla bych mu zítra nčjak naznačit, že se brzy vrátím, a to sama. Jen na chvilku mě napadlo, co ke mně asi cítí on, ale okamžitě si sama odpovídám. Určitě to co já!

Dnes začínají Vánoce. Při čtyřiceti stupních ve stínu ale po vánoční atmosféře není ani stopy. Dnešní večer chci být co nejkrásnější, a proto jsem si oblékla ty nejhezčí šaty, které jsem si vzala s sebou. Na oslavu jsme si ke stolku objednali šampaňské, které sice bylo drahé, zato ale ne moc dobré, a navíc ho podávali příliš teplé. Bylo už deset hodin a Lketinga a jeho přátelé se ještě neukázali. Co když nepřijde? Co pak? Zůstaneme tu už jen zítra a den nato odjíždíme brzy ráno na letiště. Plná očekávání pozoruji dveře a z celé duše si přeji, aby se objevil.

Vtom vešel nějaký Masaj. Rozhlíží se kolem sebe a váhavě přistupuje k nám. „Hello, „ pozdravil a ptá se, jestli jsme ti běloši, se kterými byl Lketinga domluvený. Souhlasně přikyvujeme a já cítím, jak mi v krku roste knedlík, a začínám se strašně potit. Masaj začal vyprávět, že Lketinga byl odpoledne na pláži, což je domorodcům zakázáno. Tam se mu začali ostatní černoši posmívat kvůli jeho vlasům a oblečení. Jako hrdý válečník bránil svou čest a zaútočil na protivníky svou runguy bojovou holí. Plážová policie ho bez okolků sebrala, protože mu nerozuměla. Teď sedí v nějakém vězení mezi jižním a severním pobřežím. On prý přišel, aby nám to oznámil a popřál jménem Lketingy šťastnou cestu domů.

Marco překládá a v okamžiku, kdy pochopím, co se stalo, zhroutí se mi svět. Jenom s největší námahou zadržuju slzy zklamání. Snažně prosím Marka: „Zeptej se ho, co pro něj můžeme udělat, zůstaneme tu už jenom do zítřka!“ Marco chladně odseknul: „Tady to tak prostě chodí, nemůžeme dělat vůbec nic a já budu rád, až budeme konečně doma.“ Ale já nepovolím: „Edy,“ tak se Masaj jmenuje, „mohli bychom ho najít?“ Prý ano, dnes večer dá s ostatními Masaji dohromady nějaké peníze a zítra v deset hodin vyjede a pokusí se ho najít. Bude to těžké, protože nikdo neví, do kterého z pěti vězení ho odvezli.

Prosím Marka, abychom jeli s ním, vždyť on nám tenkrát přeci také pomohl. Po dlouhém dohadování nakonec souhlasí a domlouváme se s Edym na desátou před hotelem. Celou noc nezamnouřím oka. Nechápu, co se se mnou děje. Vím jenom, že než odletím do Švýcarska, chci Lketingu ještě jednou vidět, vlastně že ho musím ještě jednou vidět.

Hledání

Marco si to nakonec rozmyslel a zůstal v hotelu. Pokusil se mi všechno ještě rozmluvit, ale všechny jeho dobře míněné rady nezmohly nic proti síle, která mě nutí odejít. A tak ho nechám samotného v hotelu a slibuji, že se kolem druhé vrátím. Edy a já chytíme matatu a jedeme směrem na Mombasu. Tenhle druh taxíku jsem použila poprvé. Je to malý autobus s asi osmi místy k sezení. Když zastavil, zjistila jsem, že je v něm už třináct cestujících, namačkaných mezi svými početnými zavazadly. Průvodčí visel zvenčí na stupátku. Bezradně se na ten nával dívám. „ Go, go in!“ pobízí mě Edy a já lezu přes tašky a nohy a přikrčená se pevně držím, abych v zatáčkách nepadala na ostatní.

Díkybohu asi po patnácti kilometrech vystupujeme. Jsme v Ukundě, první větší vesnici, ve které je také vězení. Jdeme společně k němu. Ještě než vůbec překročíme práh, zastavuje nás nějaký hromotluk. Tázavě se otáčím po Edym. Ten začal vyjednávat a po nekonečně dlouhé době mi nakonec přikázali zůstat stát na místě a hlídač otevřel dveře. Moc toho nevidím, protože uvnitř je tma a já stojím venku na slunci. Zato ale ucítím tak strašný puch, až se mi zdvihl žaludek. Tlusťoch zařval něco do černé díry a po chvilce vyšel ven příšerně zanedbaný člověk. Podle všeho je to Masaj, ale bez ozdob. Vyděšeně kroutím hlavou a ptám se Edyho: „Je to jediný Masaj, kterého tu mají?“ Zřejmě ano, protože vězně strčili zase zpátky k ostatním, kteří dřepí na podlaze. Odcházíme a Edy navrhuje:

„Pojď, vezmeme si zase matatu, to je rychlejší než velké autobusy, a budeme hledat dál v Mombase.“

Opět přejíždíme řeku likoni férou a dalším autobusem se dostáváme na předměstí k místnímu vězení. Je mnohem větší než to první. I tady vzbuzuju jako běloška pohoršení. Hlídač za přepážkou si nás ostentativně nevšímá. Znuděně si čte noviny a my před ním bezradně postáváme. Šťouchám do Edyho: „Zeptej se přece!“ Neděje se vůbec nic, dokud mi Edy nenaznačil, abych tomu chlápkovi nenápadně podstrčila pár keňských šilinků. Ale kolik? Nikdy v životě jsem nemusela nikoho podplatit. A tak vytáhuji 100 keňských šilinků, což odpovídá asi deseti frankům. Zdánlivě bez zájmu shrábnul dozorce peníze a konečně se na nás podíval. Ne, v poslední době sem nedovezli žádného Masaje, který by se jmenoval Lketinga. Jsou tu prý jen dva Masajové, ale žádný z nich není podle popisu velký jako on. Chci je i tak vidět, možná že se spletl, a kromě toho peníze si už vzal. Nevrle se na mě podíval, zvedl se a otevřel dveře.

To, co jsem viděla, mě doslova šokovalo. V místnosti bez oken tu dřepělo namačkáno větší množství lidí. Někteří na kartonech, jiní na novinách nebo přímo na betonové podlaze. Drželi si ruce před očima, protože je oslnilo světlo zvenčí. Mezi nimi byla jen úzká ulička. Během dalšího okamžiku jsem se také dozvěděla, k čemu slouží, protože zrovna přišel bachař s kýblem ‚jídla“, které vysypal přímo na betonovou podlahu. Neuvěřitelné, tak se možná krmí prasata! Když zazní slovo Masaj, vyjdou ven dva muži, ale žádný z nich není Lketinga. Opustila mě odvaha. Co mě vůbec čeká, až ho najdu?

Vracíme se zpátky do centra, bereme si další matatu a harcujeme se asi hodinu k severnímu pobřeží. Edy mě uklidňuje a tvrdí, že tam Lketingu určitě najdeme. Ale nedostaneme se ani ke vchodu. Ozbrojený policista se ptá, co tu chceme. Edy vysvětluje, ale policista kroutí hlavou, za poslední dva dny nepřijali nikoho nového. Odjíždíme a já už nevím, co dál.

Edy mi připomněl, že je už dost pozdě. Pokud chci být zpátky ve dvě hodiny, musíme si pospíšit. Ale já nechci do hotelu. Na to, abych našla Lketingu, mám jen dnešek.

Edy navrhuje, abychom se vrátili do prvního vězení a znovu se tam přeptali, protože zadržené často převážejí. A tak jedeme v příšerném horku zase zpátky do Mombasy.

Když se přeplavujeme přes řeku, zahlédneme protiplující féru. Nejsou na ní skoro žádní lidé a je naložená převážně auty, z nichž jedno upoutalo mou pozornost. Je ostře zelené a má mříže. Edy mi vysvětlil, že v něm převážejí vězně. Při myšlence na ty ubožáky se mi zdvihl žaludek, ale dál už autu nevěnuju pozornost. Jsem unavená, mám žízeň a jsem úplně propocená. Ve 14.30 jsme zpátky v Ukundě.

Před vězením stojí jiný hlídač, který je mnohem přátelštější než ten první. Edy znovu vysvětluje, koho hledáme, a oba živě diskutují. Ničemu nerozumím. „Edy, co se děje?“ Odpověděl, že Lketingu asi před hodinou odvezli na severní pobřeží, ze kterého jsme se právě vrátili. Nejdříve byl ve Kwale, potom krátce tady a nyní je na cestě do vězení, ve kterém zůstane až do vyšetřování.

Začínám být hysterická. Projezdili jsme celé dopoledne a před půlhodinou jsme ho, sedícího ve vězeňském autě, na féře minuli. Edy na mě bezradně pohlédl. Měli bychom se raději vrátit do hotelu, zítra to zkusí znovu, když ví, kde Lketingu najde. Mohla bych mu dát peníze a on by ho vyplatil.

Dlouho se nerozmýšlím a prosím Edyho, aby se mnou ještě jednou odjel na severní pobřeží. Nebyl moc nadšený, ale svolil. Mlčky podstupujeme dlouhou cestu nazpátek a já se stále sama sebe ptám: Proč, Corinno, proč to všechno děláš? Co chceš Lketingovi vůbec říct? Nedokážu si odpovědět, prostě mě k tomu nutí nějaká tajemná síla.

Krátce před šestou jsme znovu dorazili do vězení na severním pobřeží. Stojí tu stále stejný ozbrojený muž. Poznal nás a dodává, že Lketingu sem přivezli před dvěma a půl hodinami. Teď už jsem zase fit. Edy vysvětluje, že bychom Masaje chtěli vykoupit. Hlídač odmítavě kroutí hlavou. Dřív než před silvestrem to nepůjde, protože ještě neproběhlo vyšetřování a šéf vězení je do té doby na dovolené.

Se vším jsem počítala, jen s tímhle ne. Dokonce ani peníze nepomohou Lketingu osvobodit. Horko těžko jsem hlídače přemluvila, aby mi alespoň dovolil Lketingu na deset minut vidět, protože jak jsme už předtím vysvětlili, zítra odlétám. A pak vyšel Lketinga, celý rozzářený, na dvůr vězení. Příšerně jsem se vyděsila. Neměl na sobě žádné ozdoby, vlasy měl zamotané do špinavého hadru a strašně zapáchal. Přesto měl radost, že nás vidí, a divil se, proč jsem tu bez Marka. Panebože, on je snad slepej, pomyslím si. Řekla jsem mu, že zítra odlétáme domů, ale že se co nejdříve zase vrátím. Napsala jsem mu adresu a poprosila o jeho. Trochu váhal, když s námahou psal své jméno a PO. Box. Stačila jsem mu ještě dát nějaké peníze a už ho hlídač odváděl. Na odchodu se ještě otočil a děkoval a volal, že mám od něj pozdravovat Marka.

Pomalu se vracíme a čekáme v nastávajícím soumraku na autobus. Teprve teď si uvědomuju, jak jsem zoufalá, najednou začnu plakat a nedokážu přestat. V přeplněném matatu všichni zírají na plačící bělošku s masajským doprovodem. Je mi to jedno, nejradši bych umřela.

Když jsme dorazili k likoniféře, bylo už dávno po osmé večer. Vzpomněla jsem si na Marka a mám výčitky svědomí, protože jsem se zdržela o šest hodin déle, než jsme se domluvili.

Zatímco čekáme na féru, Edy podotkne: „Žádný autobus, žádné matatu na Diana-Beach.“ Myslela jsem, že jsem se přeslechla! „Po osmé večer k hotelu nejezdí žádné veřejné autobusy/4 To snad není pravda! Stojíme ve tmě u féry, a přesto nemůžeme pokračovat dál. Obcházím čekající auta a dívám se, jestli v nich nejsou nějací běloši. Stojí tu dva autobusy, které se vrací ze safari. Klepám na okénko a prosím, zda by nás nevzali s sebou. Řidič odmítá, nesmí brát nikoho cizího. Cestující jsou Indové a autobus je už stejně do posledního místa zaplněný. Na poslední chvíli vjíždí na rampu auto a konečně mám štěstí. Sedí v něm dvě italské jeptišky, kterým vysvětluju, co se nám stalo. Vzhledem k situaci souhlasí s tím, že nás s Edym dovezou do hotelu.

Během třičtvrtěhodinové jízdy tmou myslím na Marka a mám strach. Jak asi bude reagovat? Rozuměla bych i tomu, kdyby mi jednu vlepil, měl by na to plné právo. Doufám dokonce, že zajde až tak daleko a já tím pádem snad přijdu k rozumu. Nedokážu se sama v sobě vyznat a nechápu, proč jsem ztratila kontrolu nad zdravým rozumem. Vím jenom, že jsem unavená jako nikdy v životě a že mám poprvé pořádný strach. Z Marka i ze sebe samotné.

Před hotelem jsem se rozloučila s Edym a krátce nato stojím před Markem. Je smutný, nekřičí, nevyčítá, jen se na mě dívá. Padnu mu kolem krku a pláču. Marco mě odvedl do domku a snažil se mě uklidnit. Se vším jsem počítala, jen ne s tak láskyplným přijetím. Řekl jen: „Corinno, nebreč, všechno je v pořádku. Jsem tak rád, že žiješ. Zrovna jsem chtěl jít na policii a nahlásit, že jsi zmizela. Myslel jsem si, že tě už nikdy neuvidím. Nemáš hlad?“ Nečekal na odpověď a donesl mi obložený talíř. Vypadalo to nádherně a já snědla alespoň něco, abych mu udělala radost. Počkal, až dojím, a pak se zeptal: „Tak co, našla jsi ho alespoň?“ – „Ano,“ hlesla jsem a všechno mu vyprávěla. Podíval se na mě: „Jsi blázen, ale máš strašně silnou vůli. Když si něco umaneš, tak nepřestaneš, dokud toho nedosáhneš. Proč nejsem na místě toho Masaje?“ To právě nevím. Nemohu si ani vysvětlit, jaké magické tajemství ho obklopuje. Kdyby mi někdo před dvěma týdny řekl, že se zamiluju do Masaje, určitě bych se mu vysmála. No a teď mám v sobě obrovský zmatek.

Během letu domů se Marco zeptal: „Co teď s námi bude dál, Corinno? Všechno záleží jen na tobě.“ Jsem ze všeho tak zmatená, že nevím, jak bych mu to všechno vysvětlila. „Najdu si co nejdřív vlastní byt, i když to nebude nadlouho, chci se totiž vrátit do Keni, možná že napořád,“ odpovídám. Marco jen smutně potřásl hlavou.

Dlouhý půlrok

Hledání nového bytu nad Bielem mi zabralo dva měsíce. Stěhování bylo dost jednoduché, protože jsem si vzala jen oblečení a pár osobních věcí, zbytek jsem nechala Markovi. Nejhůř nesu to, že jsem u něj musela nechat i mé dvě kočky. Ale vzhledem k tomu, že odtud stejně odejdu, to jinak nejde. Stále ještě vedu obchod, ale už se mu tolik nevěnuju, protože pořád s ním o Keni. Sehnala jsem si všechno, co se dalo, včetně hudby. Od rána do večera v obchodě poslouchám svahilské písně. Zákazníci si samozřejmě všimli, že k nim už nejsem tak pozorná, ale vysvětlit jim nic nemohu a ani nechci.

Denně čekám poštu. Skoro po třech měsících přijde konečně dopis. Není od Lketingy, ale od Priscilly. Psala o všem možném. Každopádně jsem se ale dozvěděla, že Lketingu pustili z vězení tři dny nato, co jsme odletěli. Ještě ten samý den píšu Lketingovi na adresu, kterou mi dal, že bych chtěla přijet v červnu nebo červenci, tentokrát ale sama.

Uběhl další měsíc, než jsem od něho dostala odpověď. Děkoval za pomoc a prý by byl moc rád, kdybychom se zase mohli vidět. Okamžitě jsem letěla do nejbližší cestovky a zamluvila si tři týdny v červenci, stejný hotel jako minule.

Teď už musím jen čekat. Čas jako by se zastavil, dny se táhnou. Z našich společných přátel mi zachoval věrnost jen jeden. Občas se ozve a jdeme spolu na sklenku vína. Alespoň ten mě trochu chápe. Den odjezdu se blíží a já začínám být neklidná, protože na mé dopisy odpovídá jen Priscilla. A přesto mě nemůže nic zviklat; stejně jako dřív jsem přesvědčená, že jediné, co mi chybí ke štěstí, je právě tenhle muž.

Mezitím jsem se snažila naučit alespoň trochu anglicky, má kamarádka Jelly mi dávala denně hodiny. Tři týdny před odjezdem se rozhodl i můj mladší bratr Erik a Jelly, která s ním chodí, že pojedou se mnou. Nejdelší půlrok mého života je za mnou. Odlétáme.

Shledání

Po devíti hodinách letu jsme v červenci 1987 přistáli v Mombase. Obklopilo nás stejné horko, stejná aura. Ale tentokrát je mi to všechno důvěrně známé, Mombasa, féra i dlouhá cesta autobusem do hotelu.

Jsem napnutá. Bude na mě čekat, nebo ne? V recepci se za mnou ozve známý hlas: „Hello!“ Otočím se a už ho vidím! Směje se a jde mi rozzářeně naproti. Jako by ani neuplynulo půlroku. Lehce ho postrčím dopředu a představuju ho:, Jelly, Eriku, tak to je on, Lketinga.“ Bratr se rozpačitě hrabe v tašce, přítelkyně se usměje a pozdraví. Víc než podání ruky si v tomhle okamžiku nedovolím.

Chvíli trvalo, než jsme si ve zmatku přenesli všechna zavazadla do našeho domku, a Lketinga zatím čekal v baru. Konečně mám příležitost se Jelly zeptat: „Tak co, jak se ti líbí?“ Jelly hledá vhodná slova: „No, víš, je to rarita, asi potřebuju čas, abych si na něj zvykla. Teď mi připadá spíš jako divoch.“ Bratr mi neodpověděl. Jediný, kdo je nadšený, jsem asi jenom já, myslím si zklamaně.

Přestrojím se a jdu k baru. Lketinga tam sedí s Edym. Jsem ráda, že ho vidím, zdravím se s ním a pak se snažíme zapříst rozhovor. Od Lketingy jsem se dozvěděla, že krátce po propuštění z vězení odešel zpátky ke svému kmeni a do Mombasy se vrátil teprve týden před mým příletem. O tom, že přijedu, se dozvěděl od Priscilly. Prý mu v hotelu výjimečně dovolili na nás počkat a přivítat se s námi, protože černoši, kteří v hotelu nepracují, dovnitř nesmí.

Zjistila jsem, že bez Edyho pomoci nejsem schopná Lketingovi skoro nic vyprávět. Moje angličtina je ještě v plenkách a také Lketinga neumí víc jak deset slov. A tak sedíme převážně mlčky na pláži a usmíváme se na sebe, zatímco Jelly a Eric tráví většinu času v bazénu nebo hotelovém pokoji. V hotelu už spolu nemůžeme dál zůstat a kromě prvního podání ruky se toho mezi námi moc nepřihodilo. Je to dost těžké, zvlášť když na mužského čekáte přes půlroku. V mých představách jsem byla často v jeho náručí, vysnila jsem si polibky a ty nejnáruživější noci. A teď, když je vedle mě, mám strach se jen dotknout jeho hnědé paže. A tak se plně oddávám pocitu štěstí, že mohu vedle něj alespoň sedět.

Eric a Jelly jdou spát, jsou unavení z dlouhé cesty a dusna. Lketinga a já se loudáme k Bush-Baby-Disco. Vedle svého „prince“ se cítím přímo královsky. Usazujeme se ke stolku a díváme se, jak ostatní tančí. Pořád se usmívá. A protože si nemůžeme moc povídat, sedíme a posloucháme hudbu. Jeho přítomnost a celková atmosféra ve mně vyvolávají vnitřní napětí. Strašně ráda bych ho pohladila po tváři a zjistila, jak líbá. Když konečně hrají ploužák, beru ho za ruku a ukazuju směrem k tanečnímu parketu. Bezmocně tam stojí a ani se nehne.

Najednou si padneme do náručí a pohybujeme se v rytmu hudby. Napětí mizí. Třesu se po celém těle, ale tentokrát se ho mohu pevně držet. Zdá se mi, že se čas zastavil, a touha po tomto muži, která ve mně celý půlrok podřimovala, se rázem probouzí. Netroufám si zvednout hlavu a podívat se na něj. Co si o mně asi myslí? Vím toho o něm tak málo! Vrátili jsme se ke stolku teprve tehdy, když začali hrát něco rychlejšího, a já si všimla, že jsme byli jediní, kdo tančil. Mám pocit, že na sobě cítím pohledy všech přítomných.

Zůstali jsme ještě chvíli sedět a pak jsme se zvedli. Když jsme došli k hotelu, bylo už dávno po půlnoci. U vchodu jsme se zadívali jeden druhému do očí a já měla pocit, že se jeho pohled změnil. V divokých očích jsem zahlédla něco jako údiv a vzrušení. Konečně jsem se odhodlala přiblížit k jeho nádherným ústům a jemně jsem přitiskla své rty na jeho. Najednou jsem cítila, jak celý ztuhnul, a téměř zhrozeně se na mě podíval.

„Co ty dělat?“ zeptal se a ustoupil o krok zpátky. Stojím, jako by mě opařil, ničemu nerozumím, stydím se. Otočila jsem se a utekla bez rozloučení do hotelu. V posteli jsem začala strašně brečet, zhroutil se mi celý svět. Hlavou se mi honilo jen jediné: že po něm k zešílení toužím, a on mě asi nebere vážně. Nakonec se mi přeci jen podařilo usnout.

Probudila jsem se dost pozdě, je už dávno po snídani. Je mi to jedno, protože stejně nemám hlad. Nechci, aby někdo viděl, jak vypadám, a tak si beru sluneční brýle a kradu se kolem bazénu, kde můj zamilovaný bratr obletuje Jelly.

Lehám si na pláži pod palmu a civím do modrého nebe. To bylo všechno? ptám se sama sebe. Copak jsem se opravdu spletla? Něco mi říká, že ne, odkud bych jinak sebrala tolik sil k rozchodu s Markem a půlroční absolutní sexuální abstinenci, kdyby to nebylo z lásky k Lketingovi?

Najednou nad sebou cítím stín a na ruce jemný dotek. Otevřu oči a dívám se přímo do jeho krásného obličeje. Usmívá se na mě a říká zase jenom: „Hello!“ Jsem ráda, že mám na očích brýle. Dívá se na mne dlouho a vypadá to, jako by moji tvář studoval. Po chvíli se ptá po Erikovi a Jelly a složitě vysvětluje, že jsme dnes odpoledne pozváni k Priscille na čaj. Ležím na zádech a dívám se mu do očí, které mě něžně a s nadějí pozorují. Protože jsem hned neodpověděla, začal se jejich výraz měnit, ztmavly a kmitly se v nich záblesky hrdosti. Bojuju sama se sebou a nakonec se přeci jen ptám, kdy máme přijít.

Eric a Jelly s návštěvou souhlasí, a tak čekáme, jak jsme se dohodli, před hotelem. Po deseti minutách před námi zastavilo jedno z přeplněných matatu. Z něho se nejdříve vysoukaly dlouhé nohy a potom následovalo Lketingovo dlouhé tělo. Přivedl s sebou Edyho. Pamatuju si cestu k Priscille ještě od naší první návštěvy, Eric ale pozoruje opice, které si nedaleko cesty hrají a krmí se, dost skepticky.

Shledání s Priscillou bylo velice srdečné. Hned vytáhla lihový vařič a začala připravovat čaj. Zatímco čekáme, až se začne vařit voda, diskutují ti tři a my jim přihlížíme, aniž bychom něčemu rozuměli. Občas se zasmějí a já cítím, že se mluví i o mně. Asi po dvou hodinách se chceme vydat zpátky a Priscilla mi náhle nabídne, že u ní s Lketingou můžeme zůstat.

I když jsem si zaplatila hotel na další dva týdny, rozhodla jsem se z něj vystěhovat a nastěhovat se k Priscille. Už mám dost stálých návštěv diskotéky a večeří bez něj. Vedení hotelu mě varuje, prý určitě přijdu o peníze a všechno, co mám. Také bratr je víc než skeptický, ale přesto mi pomáhá všechno přenést do buše. Lketinga nese velkou tašku a vypadá, že se těší.

Priscilla odešla ke kamarádce a domek nám přenechala. Když se venku setmělo a my se už nemohli vyhnout okamžiku tělesného sblížení, posadila jsem se na úzké lehátko a s bušícím srdcem čekala na ten dlouho vytoužený okamžik. Lketinga si sedl vedle mě a já mohla rozpoznat jen jeho bělmo, perleťový knoflík na čele a bílé slonovinové náušnice v uších. Najednou šlo všechno ráz na ráz. Lketinga mě položil na lehátko a vzápětí jsem pocítila jeho vzrušené mužství. Ale ještě než jsem si stačila uvědomit, jestli je mé tělo také připravené, pocítila jsem bolest, zaslechla zvláštní zvuky a bylo po všem. Zklamáním bych brečela, všechno jsem si to představovala úplně jinak. Teprve teď mi doopravdy došlo, že mám co do činění s mužem odlišné kultury. Dlouho přemýšlet nemohu, protože se to samé začíná odehrávat znovu od začátku. Vše se opakovalo ještě několikrát a po třetí nebo čtvrté „souloži“ jsem se vzdala pokusů ji polibky nebo hlazením trochu prodloužit, protože to se Lketingovi moc nelíbilo.

Konečně svítá a já čekám na Priscillino zaklepání. Kolem sedmé hodiny zaslechnu nějaké hlasy. Vyhlédnu ven a přede dveřmi najdu umyvadlo plné vody. Vtáhnu ho dovnitř a důkladně se umyju, protože jsem všude po těle červená od Lketingových malovaných ozdob. Sedím u Priscilly, Lketinga ještě spí. Priscilla už měla hotový čaj a nabídla mi. A když se mě zeptala, jak jsem strávila svou první noc v africkém příbytku, všechno ze mě najednou vyletělo. S viditelnými rozpaky mi naslouchá a vysvětluje: „Corinno, my nejsme jako běloši. Vrať se k Markovi, jezdi do Keni na dovolenou, ale nehledej si tu manžela/4 O běloších slyšela, že se prý k ženám chovají hezky, dokonce i v noci. Masajští muži jsou jiní, tak jak jsem to právě zažila, je tady normální. Masajové se nelíbají. Ústa jsou proto, aby se jimi jedlo, ale líbání, a přitom se pohrdlivě zašklebila, to je něco příšerného. Muž by nikdy nesáhl ženě pod pás a zároveň se žena nesmí dotknout mužského pohlaví. Mužské vlasy a obličej jsou také tabu.

Nevím, jestli mám brečet, nebo se smát. Toužím po nádherném muži, kterého se nesmím ani dotknout. Znovu jsem si připomněla scénu s nepovedeným polibkem a přinutila se, abych tomu, co jsem slyšela, také uvěřila.

Během hovoru se na mě Priscilla ani nepodívala, určitě se musela dost přemáhat, aby o tom vůbec mluvila. Všechno se mi honí hlavou a pochybuju, jestli jsem všemu opravdu dobře rozuměla. A najednou tu stojí Lketinga v ranním slunci. S obnaženou hrudí, červenou bederní rouškou a dlouhými červenými vlasy vypadá prostě pohádkově. Zapudila jsem okamžitě prožitky minulé noci do nenávratna a vím jen, že chci pouze jeho a žádného jiného. Miluju ho a kromě toho se dá všechno naučit, uklidňuju sama sebe.

Později se vydáváme přeplněným matatu do nejbližší velké vesnice, do Ukundy. Tam jsme se setkali s dalšími Masaji, kteří posedávají v domorodé čajovně. Je to spíš taková bouda nouzově stlučená z prken, se střechou, a uvnitř stojí jen dlouhý stůl a pár židlí. Čaj se vaří na ohni ve velkém kotli. Když si sedáme, cítím, jak mě ostatní částečně zvědavě, částečně zpytavě pozorují. A znovu všichni živě diskutují. Jednoznačně jde o mne. Všechny si prohlížím a musím říct, že žádný z nich nevypadá tak dobře a mírumilovně jako Lketinga.

Sedíme tu už hodiny a je mi úplně jedno, že ničemu nerozumím. Lketinga se o mne až dojemně stará. Stále mi objednává něco k pití a později i talíř masa. Jsou to kusy kozího masa, které nemohu pomalu pozřít, protože je ještě krvavé a dost tuhé. Po třech soustech se mi příčí jídlo v krku, a tak naznačuju Lketingovi, aby to dojedl. Ale ani on, ani ostatní muži si z mého talíře nevzali, i když je vidět, že mají hlad.

Asi po půl hodině vstali a Lketinga se pokouší mi rukama nohama něco vysvětlit. Rozumím ale jen tomu, že všichni chtějí jít jíst, ale že s nimi nemohu. Jenže já chci za každou cenu s ním. „No, velký problém! Ty čekat tady,“ slyším. Poté vidím, jak všichni mizí za stěnou a krátce nato je následují i hory masa. Po nějaké době se můj Masaj vrátil. Vypadal, že se nacpal do sytosti. Ještě pořád nerozumím tomu, proč jsem tady musela zůstat, ale dostalo se mi jen vysvětlení: „Ty žena, maso ne štěstí. „ Umiňuju si, že se na to večer musím zeptat Priscilly.

Vyšli jsme z čajovny a jedeme matatu zase zpátky na pláž. Vystoupili jsme u Africa-Sea-Lodge a rozhodli se navštívit Jelly a Erika. U vchodu nás zastavili, ale když jsem vrátnému vysvětlila, že jdeme navštívit bratra a jeho přítelkyni, pustil nás bez dalších komentářů dál. V recepci mě s posměchem uvítal ředitel hotelu: „Tak co, vracíte se do hotelu?“ – „Naopak,“ odpovídám, „v buši se mi moc líbí.“ Pokrčil rameny: „Uvidíme, jak dlouho!11

Jelly a Erika jsme našli u bazénu. Eric ke mně rozhořčeně přiběhl: „To je dost, že se taky ukážeš!“ Zajímalo ho, jak se mi spalo. Musím se tomu smát a odpovím: „Samozřejmě že už jsem spala líp, ale jsem šťastná!“ Lketinga tu stojí, směje se a ptá se: „Eriku, co se stát?“ Začali nás pozorovat běloši, kteří se tu koupají. Pár žen prošlo nápadně pomalu kolem mého ozdobeného a čerstvě pomalovaného krásného Masaje a neskrývaně ho okukovaly. Ten jim ale nevěnoval jediný pohled, protože jeho samotného spíš obtěžovalo, že se musí dívat na tolik nahých těl.

Nezdrželi jsme se dlouho, protože jsem chtěla ještě něco nakoupit. Petrolej, toaletní papír a především baterku. Minulou noc jsem sice byla ušetřena noční návštěvy WC v buši, ale určitě to tak dlouho nezůstane. Toaleta je mimo vesnici a nachází se ve výšce asi dvou metrů nad zemí, kam se musí vylézt po krkolomném žebříku. Na jeho konci je domeček spletený z palmových listů a v něm jsou na podlaze dvě prkna s větší dírou uprostřed.

Všechno, co potřebuju, jsem dostala v malém obchůdku, kde, jak se zdá, nakupují také zaměstnanci hotelu. Teprve teď jsem si všimla, jak je tady všechno levné. Na mé poměry tu nákup, kromě baterií do svítilny, nestál skoro nic.

O pár metrů dál je další bouda, na které je červenou barvou napsáno MEAT. Lketinga tam zamířil. U stropu visí na obrovském háku stažená koza. Lketinga se na mě tázavě podíval a podotkl: „ Moc čerstvý! Ty vzít kilo pro tebe a Priscillu. „ Otřesu se při myšlence, že to budu muset jíst. Přesto souhlasím. Prodavač vzal sekeru a odsekl zvířeti zadní nohu a dalšími dvěma, třemi ranami nasekal maso na porce. Zbytek masa zase zavěsil na hák. Nákup zabalil do novin a my zamířili do vesnice.

Priscilla měla z našeho dárku obrovskou radost. Uvařila nám čaj a došla si k sousedce pro druhý vařič. Pak maso nakrájela, omyla a dvě hodiny vařila ve slané vodě. Mezitím jsme si vypili čaj, kterému jsem pomalu přicházela na chuť. Priscilla a Lketinga si neustále něco povídali. Po nějaké době Lketinga vstal a oznámil, že odchází, ale že se brzy vrátí.

Snažím se zjistit, kam jde, ale on jen odpoví: „Žádný problém, Corinno, já se vrátit,“ usměje se na mě a zmizí. Ptám se Priscilly, kam šel. Říká, že také neví, protože Masaje se člověk nemůže ptát, je to jen jeho věc, ale myslí si, že asi do Ukundy. „Proboha, co chce v Ukundě, vždyť jsme se odtud právě vrátili!“ namítnu trochu rozhořčeně. „Možná že se chce jen najíst,“ odpoví Priscilla. Zírám na kusy masa, které se vaří ve velkém plechovém hrnci: „A pro koho je teda tohle?“ – „To je pro nás, pro ženy,“ poučuje mě, „Lketinga tohle maso jíst nesmí. Žádný masajský válečník nejí nic, čeho se dotkla nebo na co pohlédla žena. V přítomnosti žen nesmí nic jíst, může s nimi jen pít čaj“

Vzpomněla jsem si na scénu v Ukundě a chápu, proč všichni zmizeli za stěnou. Lketinga tedy se mnou nesmí jíst a já pro něj nikdy nemohu vařit. Je to zvláštní, ale tenhle fakt mnou otřásl víc než to, že se budu muset vzdát dobrého sexu. Když jsem se trochu uklidnila, vyptávám se Priscilly dál. Jaké to je, když se dva vezmou. I teď mě její odpověď zklamala. Žena je zásadně u dětí a muž ve společnosti ostatních mužů svého postavení, tedy válečníků, z nichž mu alespoň jeden při jídle musí dělat společnost Nesluší se jíst o samotě.

Ztratila jsem řeč. Mé romantické představy o společném vaření a jídle v buši nebo v jednoduché chýši se bortí. Nemohu zadržet slzy a Priscilla se na mě vyděšeně podívá. Pak se začne smát, až mě to skoro naštve. Najednou se cítím úplně sama a zjišťuju, že i Priscilla je mi cizí, že i ona pochází z jiného světa.

Kde jenom Lketinga vězí? Už je noc a Priscilla podává maso na dvou vyboulených hliníkových talířích. Mezitím jsem už dostala pořádný hlad, ochutnávám a jsem překvapená, jak je měkké. Chutná ale dost jednotvárně a slaně jako vařené maso. Jíme mlčky rukama.

Později se loučím a odcházím do Priscillina bývalého domku. Jsem unavená, zapaluji petrolejku a lehám si na postel. Venku koncertují cvrčci. Myslím na Švýcarsko, na maminku, na obchod a na všední den v Bielu. Jak rozdílné jsou oba tyto světy! Navzdory veškeré jednoduchosti se zdá, že lidé tady žijí mnohem šťastněji, možná právě proto, že toho k životu moc nepotřebují. Když si to všechno uvědomím, je mi hned lépe.

Najednou se ze zaskřípáním otevřou dřevěné dveře. Stojí v nich Lketinga a usmívá se. Musí se sehnout, aby vůbec mohl vejít dovnitř. Krátce se rozhlédne a sedne si ke mně na postel. „Hello, jak se máš? Vy jíst maso?“ ptá se starostlivě a já po něm znovu zatoužím. Ve svitu petrolejky vypadá nádherně. Ozdoby se třpytí a jeho nahá hruď je ozdobená pouze dvěma šňůrami korálků. Vím, že pod bederní rouškou je nahý, a to mě vzrušuje. Uchopím jeho štíhlou, chladivou ruku a pevně si ji přidržím na obličeji. V té chvíli s tímhle pro mne úplně cizím člověkem cítím souznění a vím, že ho miluju. Přitáhnu ho k sobě a vnímám na sobě tíhu jeho těla. Přitisknu tvář k jeho hlavě a cítím divokou vůni dlouhých červených vlasů. Zůstali jsme tak celou věčnost a já pozoruju, že se i jeho zmocňuje vzrušení. Rozdělují nás od sebe jen mé lehké letní šaty, které si nyní svlékám. Vnikl do mne a tentokrát prožívám, i když jen na krátkou chvíli, úplně nový pocit štěstí, i když jsem nedosáhla orgasmu. Cítím se být jeho součástí a tuhle noc jsem si uvědomila, že jsem navzdory všem překážkám zajatcem jeho světa.

V noci cítím tlak v podbřišku, a tak popadnu baterku, kterou jsem si naštěstí dala k posteli. Když otevírám skřípající dveře, mám pocit, že mě určitě všichni slyší, protože kromě neumdlévajících cikád není slyšet ani hlásku. Vydávám se na cestu k „chaloupce na můří nožce“, poslední stupínky žebříku přeskakuji a dorážím na vytoužené místečko právě včas. Protože se vše následující odehrává v podřepu, začnou se mi brzy klepat kolena. Z posledních sil se znovu postavím, popadnu baterku, slezu dolů po žebříku a vydávám se zpět. Lketinga mírumilovně spí. Vtlačím se mezi něj a stěnu.

Když se probudím, je už osm hodin a slunce pálí tak, že je v domečku k zalknutí. Po obvyklém čaji a ranní hygieně bych si ráda umyla vlasy. Ale jak, když tu neteče voda? Dostáváme vodu ve dvacetilitrových kanystrech, které mi Priscilla každý den naplňuje u studny. Pokouším se Lketingovi rukama vysvětlit, co bych chtěla udělat. Okamžitě naznačuje, že mi pomůže. Lije mi plechovkou vodu na vlasy. Potom je za hurónského smíchu dokonce šamponuje. Diví se, že mi při takovém množství pěny drží vlasy ještě na hlavě.

Pak jdeme navštívit Erika a Jelly do hotelu. Právě s požitkem pořádají vydatnou snídani. Při pohledu na ta vybraná jídla si uvědomuju, jak skrovně jsem právě posnídala. Tentokrát vyprávím já a Lketinga sedí vedle nás a naslouchá. Jenom tehdy, když mluvím o svém nočním výletu a ti dva se na sebe překvapeně podívají, se zeptá: „Co být?“ – „Nicodpovím s úsměvem, „ všechno je okay!“

Pozvali jsme oba k Priscille na oběd. Chci uvařit špagety. Souhlasí a Eric dodává, že cestu najdou sami. Zbývají nám dvě hodiny, abychom někde sehnali špagety, omáčku, cibuli a koření. Lketinga vůbec neví, o jakém jídle jsme to mluvili, ale směje se a souhlasí: „ Yes, yes, iťs okay.“

Chytíme matatu a jedeme k nejbližšímu supermarketu, kde skutečně najdeme všechno, co potřebujeme. Když se konečně dostaneme zpátky do vesnice, zbývá mi už jen málo času, abych „sváteční jídlo“ uvařila. Připravuju všechno v podřepu na zemi. Priscilla a Lketinga přihlížejí vaření špaget docela pobaveně a nevěří, že se to dá jíst: „ Tohle ne jídlo! „ Můj masajský přítel upřeně pozoruje vařící se vodu a napjatě sleduje, jak se pevné špagety začínají pomalu ohýbat. Je mu to záhadou a pochybuje, že to bude k jídlu. Zatímco se těstoviny vaří, otevřu nožem plechovku s rajským protlakem. Když její obsah vyklopím do vyboulené pánve, zeptá se Lketinga zděšeně: „ To být krev?“ Teď se zase z plna hrdla směju já. „Krev? Ale ne, omáčka z rajčat!“ chichotám se.

Mezitím už přišel Eric s Jelly a pot z nich jen leje. „Cože, ty vaříš na zemi?“ ptá se Jelly překvapeně. „No jo, vidíš tu snad někde nějakou kuchyň?“ nadhodím. Když lovíme vidličkou špagety jednu po druhé z hrnce, jsou z toho Priscilla a Lketinga úplně vedle. Priscilla došla pro sousedku. I ta kouká nejdřív na bílé špagety, potom do hrnce s rudou omáčkou a ptá se ukazujíc na těstoviny: „Červi?“ a zašklebí se. Musíme se smát. Ti tři si myslí, že jíme červy s krví, a jídla se ani nedotknou. Docela jim rozumím, protože čím déle se do misky dívám, tím víc mě při představě krve a červů přechází chuť.

Při mytí nádobí narazím na další problém. Nemáme žádný mycí prostředek a ani kartáček. Priscilla to vyřešila tak, že používá prášek na praní a zbytky jídla oškrabává nehty. Eric jen suše poznamená: „Sestřičko, napořád si tě tady rozhodně neumím představit. Každopádně nebudeš na ty své dlouhé nehty potřebovat pilníček.“ Svým způsobem měl pravdu.

Oba dva mají před sebou ještě dva dny dovolené a potom zůstanu s Lketingou sama. Poslední večer pobytu se v hotelu koná představení masajského tance. Jelly a Eric ho na rozdíl ode mne ještě nikdy neviděli. Lketinga bude také tančit, a tak napjatě čekáme na začátek. Masajové se sešli před hotelem a dali si do úschovy oštěpy, ozdoby, pásky pošité korálky a látky, které chtějí později prodat.

Skupinu tvoří asi dvacet pět válečníků a své vystoupení začínají zpěvem. Cítím se s nimi vnitřně spojená a jsem na ten národ tak hrdá, jako by to byli moji bratři. Je až k neuvěření, s jakou elegancí se pohybují a jaká z nich vyzařuje aura. S dosud neznámým pocitem sounáležitosti s touto zemí mi do očí vstoupily slzy. Zdá se mi, jako bych našla rodinu, vlastní národ. Znepokojená množstvím divoce pomalovaných a ozdobených Masajů mi Jelly šušká: „Corinno, jsi si jistá, že chceš takhle žít?“ – „Ano,“ je všechno, co k tomu mohu dodat.

Kolem půlnoci je představení u konce a Masajové odcházejí. Lketinga se přišel pochlubit, co prodejem ozdob vydělal. Zdá se nám to málo, ale pro něj to znamená možnost přežití na několik dnů. Erika a Jelly už neuvidíme, zítra brzy ráno opustí hotel, a tak jsme se s nimi rovnou teď rozloučili. Bratr musel Lketingovi slíbit, že zase přijede: „Vy teď být mí přátelé!“ prohlásil. Jelly mě pevně objala a s pláčem mi kladla na srdce, abych na sebe dávala pozor, všechno si pořádně rozmyslela a brzy se vrátila do Švýcarska. Zdá se, že mi moc nevěří.

Vydali jsme se na cestu domů. Nebe bylo plné hvězd, ale měsíc nesvítil. Lketinga ale i tak v pohodě našel cestu temnou buší. Držela jsem se ho pevně za ruku, abych ho neztratila z očí. U vesničky jsme narazili na psa, který na nás začal štěkat. Lketinga na něj něco krátce ostře zavolal a psisko zmizelo. V domku nejdříve hledám po hmatu baterku. Když ji konečně mám, šátrám po zápalkách, abych mohla rozsvítit petrolejku. Okamžitě mi projelo hlavou, jak je život ve Švýcarsku jednoduchý. Na ulicích jsou lampy, v domech elektřina, všechno funguje jakoby samo od sebe. Jsem unavená a chce se mi spát. Lketinga má ale hlad a prosí mě, abych mu udělala ještě čaj. To jsem dosud přenechávala Priscille! V pološeru musím nejdřív dolít líh. Dívám se na čajový prášek a zeptám se: „Kolik? „ Lketinga se směje a vysype asi třetinu balíčku do vroucí vody. Potom k tomu přidá cukr. Ale ne dvě tři lžíce, vsype do něj rovnou celý šálek. Divím se tomu a mám dojem, že čaj nebude k pití. Ale přesto chutná skoro tak dobře jako ten od Priscilly. Teď už také chápu, proč může čaj nahradit jídlo.

Další den trávím s Priscillou. Chceme vyprat prádlo a Lketinga se rozhodl zajet na severní pobřeží, aby zjistil, které hotely pořádají taneční představení. Nezeptal se, jestli bych chtěla jet s ním.

Jdu s Priscillou ke studni a stejně jako ona chci donést dvacetilitrový kanystr s vodou k domku. Ukázalo se, že to vůbec není jednoduché. Nejdříve se musí do studny, která je asi pět metrů hluboká, spustit třílitrový kyblík a vytáhnout ho plný nahoru. Potom se z něj plechovkou voda přelévá do úzkého hrdla kanystru, dokud se nenaplní. Je třeba postupovat velice pečlivě, aby se z drahocenné tekutiny nevylila ani kapka.

Když jsem kanystr naplnila, zkusila jsem ho odnést k domku, který je odtud vzdálený asi 200 metrů. I když jsem si vždycky myslela, že mám sílu, nedokázala jsem to. Naproti tomu si Priscilla dvěma, třemi hmaty přehodila kanystr na hlavu a už si to klidně a v pohodě mašíruje k chýši.

Na půl cesty mi přišla naproti a odnesla i můj kanystr. V té chvíli už mě bolí prsty. To všechno se ještě několikrát opakuje, protože zdejší prací prášek pění jako o závod. Ruční praní ve studené vodě, navíc s pověstnou švýcarskou důkladností, za chvíli pocítím na kloubech prstů. Po nějaké době je mám úplně odřené a mydlinková voda mě pálí. Nehty jsou zničené Když jsem toho úplně vyřízená a s bolavými zády nechala, doprala Priscilla zbytek prádla za mě.

Mezitím je už dávno po poledni a my ještě nic nejedly. Co také? V domě nejsou žádné zásoby, jinak by se tu usadili brouci a myši. Takže musíme denně všechno, co potřebujeme, nakoupit. Přestože je příšerné vedro, vydáváme se na cestu. Trvala by asi tak půl hodiny, kdyby se Priscilla nezastavila s každým kolemjdoucím a pořádně si nepopovídala. Zřejmě je tu normální na každého volat Jambo, abyste mu mohli vyprávět alespoň polovinu ságy vašeho rodu.

Když jsme konečně dorazily do obchodu, kupujeme rýži a maso, rajčata, mléko, a dokonce i měkký chléb. A teď zase pochodujeme celou tu dlouhou cestu zpátky, abychom si to všechno uvařily. Je už večer a Lketinga se stále ještě neobjevil. Když jsem se Priscilly ptala, jestli ví, kdy přijde, jen se usmála: „Ale ne, na tohle se Masaje přece nemůžu ptát!“ Utahaná z nezvyklé práce v horku si lehám v chladném domku a Priscilla začíná v pohodě vařit. Možná že jsem tak unavená právě proto, že jsem celý den nic nejedla.

Stýská se mi po mém Masaji, bez něj je svět jen zpoloviny zajímavý a stojí za to žít. Konečně Lketinga krátce před setměním vpluje elegantně do chýše a zazní jeho známé: „Hello, jak se máš?“ Odpovím napůl uraženě: „Špatně!“ Načež se mě okamžitě vyděšeně ptá: „Proč?“ Při pohledu na výraz jeho obličeje jsem trochu znejistěla, a tak jsem se rozhodla, že radši nebudu o jeho dlouhé nepřítomnosti mluvit, protože by to při našich skrovných znalostech angličtiny nutně vedlo k nedorozumění. A tak raději odpovím, ukazujíc na břicho: „Žaludek!“ Rozzářeně se na mě podívá a ptá se: „Možná bejby?“ S úsměvem kroutím hlavou. Na tohle bych opravdu nepomyslela, protože beru antikoncepci, což on neví a určitě ani nezná.

Byrokratické překážky

Vydali jsme se hledat hotel, ve kterém prý bydlí nějaký Masaj s bílou manželkou. Sice si to vůbec nedokážu představit, ale jsem na ně zvědavá, protože bych se chtěla na pár věcí přeptat. Když jsme je konečně našli, byla jsem zklamaná. Tenhle Masaj vypadal jako „obyčejný“ černoch, bez ozdob a tradičního oblečení, zato měl na sobě drahý oblek šitý na míru a byl o dost starší než Lketinga. I jeho žena byla již pozdní čtyřicátnice. Mluvili jsme jeden přes druhého a Ursula, původem Němka, se divila: „Cože, ty se sem chceš přestěhovat a žít s tímhle Masajem?“ Odpovídám, že ano, a ptám se ostýchavě, proč by to mělo vadit. „Víš co,“ prozrazuje, „můj muž a já spolu žijeme už patnáct let. Je právník, ale má i tak co dělat s německou mentalitou. A teď si vezmi toho tvého Lketingu, ten nechodil do školy, neumí číst, ani psát a ani neumí moc anglicky. O zvycích a mravech v Evropě a zvlášť v perfektním Švýcarsku nemá ani páru. Ten váš vztah je už od počátku odsouzený ke krachu!“ Ženy v Keni nemají žádná práva. Pro ni tady život nepřichází vůbec v úvahu. Naproti tomu dovolená je tu fantastická. Měla bych Lketingovi okamžitě opatřit jiné oblečení, takhle tu s ním nemůžu chodit.

Vypráví a vypráví a já jsem čím dál tím smutnější při představě takového množství možných problémů. I její muž si myslí, že by bylo lepší, kdyby mě Lketinga mohl ve Švýcarsku navštívit. To si vůbec nedokážu představit, tuším, že by to pro něj nebylo dobré.

Ale i tak přijímám nabídnutou pomoc a další den se vydáváme na cestu do Mombasy zažádat Lketingovi o pas. Když začnu pochybovat o tom, jestli to vůbec máme udělat, zeptá se mě Lketinga, jestli náhodou nemám ve Švýcarsku muže, jinak bych ho prý mohla bez problému vzít s sebou. Přitom deset minut předtím prohlásil, že Keňu neopustí, protože ani neví, kde Švýcarsko je a jací jsou moji příbuzní.

Cestou na pasový úřad mě přepadly pochybnosti, které se později ukázaly jako oprávněné.

Dny plné míru v Keni jsou tímto okamžikem u konce, začíná stres s úřady. Všichni čtyři vejdeme do budovy úřadu a stojíme hodinu ve frontě, než vůbec smíme vstoupit do požadované kanceláře. Za velkým mahagonovým psacím stolem sedí úředník, který přijímá žádosti. Ursulin manžel se ujal slova a mezi oběma muži došlo k živé diskusi, ze které jsme Lketinga ani já nerozuměli jedinému slovu. Jenom jsem si všimla, jak se stále obraceli k exoticky přioděnému Lketingovi. Po pěti minutách zaslechnu: „My jítpryč!“ a nechápavě opouštíme kancelář. Docela mě naštvalo, že jsme kvůli pěti minutám museli tak dlouho čekat.

Ale to byl teprve začátek. Ursulin manžel nám vysvětlil, co všechno musíme zařídit. V žádném případě nemůže Lketinga odletět společně se mnou. Možná, když všechno půjde dobře, tak za měsíc. Nejdříve si musíme dát udělat fotografie, přijít znovu a vyplnit formuláře. Ty sice momentálně nejsou, ale za pět dní už zase budou k dostání. „Cože, v tak velkém městě nejsou formuláře na žádost o pas?“ rozčiluju se a nedokážu to pochopit. Když po dlouhé době konečně najdeme fotografa, musíme si na vyhotovení snímků počkat pár dní. Unavení z horka a věčného čekání jsme se rozhodli, že se vrátíme na pobřeží. Ursula s manželem zmizeli v luxusním hotelu s tím, že teď už víme, kde bydlí a kde je úřad, a pokud bychom měli nějaké problémy, máme za nimi kdykoliv zajít.

Protože nemáme času nazbyt, zkusili jsme zajít už po třech dnech s fotografiemi na úřad. Znovu musíme čekat, déle než poprvé. Čím víc se blížíme k dveřím kanceláře, tím nervóznější jsem, protože Lketinga se tu moc dobře necítí a na mě padá hrůza kvůli mé sporadické angličtině. Konečně jsme uvnitř a já namáhavě vysvětluju, co potřebujeme. Úředník po nějaké době vzhlédne od novin a ptá se, co budu s někým takovým, a měří si přitom pohrdlivě Lketingu, ve Švýcarsku dělat. „Trávit dovolenou/4 odpovídám. Úředník se směje, dokud prý tenhle Masaj nebude civilizovaně oblečený, pas nedostane. A protože nemá žádné vzdělání a vůbec neví, kde Evropa je, musím za něj složit kauci ve výši tisíc švýcarských franků a zároveň mu obstarat letenku na cestu tam i zpět. Teprve až to všechno zařídím, můžu od něho dostat formulář se žádostí o pas.

Teď se zase ptám já, vynervovaná tlusťochovou arogancí, jak dlouho to pak bude ještě trvat, až to všechno zařídím. „Asi dva týdny,“ odpoví, pokyne rukou směrem ke dveřím a sáhne znuděně po novinách. Taková drzost mi vyrazila dech. Ale místo abych se na všechno vykašlala, popíchlo mě jeho chování tak, že jsem si řekla, že mu ukážu, kdo s koho. Především jsem se bála, aby si Lketinga nepřipadal méněcenný. A navíc jsem ho chtěla představit mé matce.

Představa, že by Lketinga mohl přijet do Švýcarska, se mě zmocnila natolik, že jsem se rozhodla okamžitě všechno zařídit, navzdory tomu, že už byl celý netrpělivý a zklamaný. Zašli jsme spolu do nejbližší cestovní kanceláře. Její majitel byl příjemný Ind, který okamžitě pochopil, o co nám jde, ale také mě nabádal k tomu, abych si dala pozor, protože takhle podobně už přišlo mnoho bělošek o peníze. Domluvila jsem s ním, že nám vystaví doklad o rezervaci letenky a že u něj uložím potřebné peníze. Dal mi na všechno potvrzení a slíbil, že mi peníze vrátí, pokud by to s pasem nedopadlo dobře.

Věděla jsem, že riskuju, ale spolehla jsem se na svůj cit na lidi. Důležité bylo, aby Lketinga věděl, kam má jít, až bude mít pas, aby si mohl domluvit datum odletu. Zase jsme o krůček dál, říkám si pro sebe bojovně.

Na nejbližším trhu jsem Lketingovi koupila kalhoty, košili a boty. Nebylo to jednoduché, protože jeho a můj vkus se od sebe velmi lišily. Kalhoty chtěl červené nebo bílé. Bílé do buše nejdou, myslím si, a červená není právě „mužská“ barva, pokud vybíráme západní oblečení. Nakonec mi pomohla náhoda, všechny kalhoty byly mému dvoumetrovému dlouhánovi moc krátké. Po dlouhém hledání jsme konečně našli džíny, které mu padly. S botama to bylo stejné. Až do dnešního dne nosil jen sandály ze starých pneumatik. Shodli jsme se na teniskách. Po dvou hodinách byl celý v novém, ale mně se přesto nelíbil. Už se při chůzi nevznášel, spíš se vlekl. Ale on sám byl strašně hrdý, protože poprvé v životě měl dlouhé kalhoty, košili a tenisky.

Teď už bylo pozdě jít znovu na úřad, a tak Lketinga navrhl, abychom jeli na severní pobřeží. Rád by mi představil kamarády a ukázal, kde bydlel, než se přestěhoval k Priscille. Trochu váhám, protože jsou už čtyři hodiny odpoledne a my musíme na noc zpátky na jižní pobřeží. A už zase slyším: „Žádný problém, Corinno!“ No a tak čekáme na matatu, které by nás vzalo na sever, a teprve ve třetím najdeme ještě místečko. Už po několika minutách ze mě leje pot.

Naštěstí brzy dojedeme do velké masajské vesnice, kde se poprvé seznamuji s ozdobenými masajskými ženami, které mě přátelsky zdraví. V maňatě se dveře netrhnou. Jenom nevím, jestli více obdivují mě, nebo Lketingovo nové oblečení. Všichni si musí na novou světlou košili sáhnout, všichni obdivují kalhoty, dokonce i boty. Košile začíná být pomalu, ale jistě tmavší a tmavší. Dvě tři ženy na mě mluví zároveň a já sedím, němě se usmívám a vůbec ničemu nerozumím.

Mezitím přiběhlo do chýše i mnoho dětí. Prohlížejí si mě a chichotají se. Všimla jsem si, jak jsou všechny špinavé. Najednou mi Lketinga přikáže: „Počkat tady!“ a už je pryč. Sama se tu moc dobře necítím. Nějaká žena mi nabízí mléko, ale kvůli hejnu much, které kolem něho létá, ho odmítám. Jiná mi zase věnuje masajský náramek, který si s potěšením navlékám na ruku. Zřejmě tu všichni vyrábějí nějaké ozdoby.

O chvíli později se Lketinga vrací a ptá se: „ Ty mít hlad?“ Tentokrát odpovídám podle pravdy, mám příšerný hlad. Jdeme do blízké místní restaurace, která je té v Ukundě dost podobná, jenom je mnohem větší. I tady je oddělená část pro ženy a dál vzadu pro muže. Musím samozřejmě k ženám a Lketinga odejde k ostatním válečníkům. Moc se mi to nelíbí, byla bych raději v našem domku na jižním pobřeží. Dostala jsem talíř, ve kterém plavaly kousky masa a dokonce i pár rajčátek v nějaké omáčce podobné tekutině. Na druhém talíři ležela placka chleba. Pozoruju, jak nějaká žena, která má před sebou stejný pokrm jako já, pravou rukou láme chleba na kousky, namáčí ho v omáčce, nabírá si k tomu ještě kousek masa a všechno to jednou rukou strká do úst. Dělám to po ní, jenom k tomu potřebuju obě ruce. Okamžitě zavládlo ticho, všichni se dívají, jak jím. Je mi to trapné, protože je okolo mě víc jak deset dětí a všechny mě svýma velkýma očima pozorují. Pak si zase všichni začali povídat, ale přesto cítím, že mě nespustili z očí. Polykám všechno tak rychle, jak jen dovedu, a doufám, že se Lketinga zase brzy ukáže. Když už z jídla zbyly jen kosti, jdu k nádobě podobné sudu, ze kterého se nabírá voda, a liju si ji na ruce, abych se zbavila mastnoty, což samozřejmě moc dobře nejde.

Čekám a čekám, až se konečně Lketinga znovu objevil. Nejraději bych se mu vrhla kolem krku. Ale on se na mě dost zvláštně, dokonce skoro zle dívá, a já vůbec nevím, co jsem provedla. To, že také něco jedl, je vidět na košili. Říká: „Pojď, pojď!“ Po cestě na ulici se ptám: „Lketingo, co se stalo?“ Jímá mě úzkost, když vidím výraz jeho obličeje. Zeje naštvaný kvůli mně, se dozvím podle toho, že uchopí mou levou ruku a hubuje: „Tahle ruka ne dobrá pro jídlo! Ty s ní nejíst!“ Rozumím mu sice, co říká, ale proč nebo kvůli čemu se tak mračí, nechápu. Ptám se ho na důvod, ale neodpověděl.

Unavená štrapácemi a znejistělá novou záhadou mám pocit, že mi nikdo nerozumí, a chci zpátky domů do našeho domku na jižním pobřeží. Pokouším se to Lketingovi naznačit tím, že navrhuju: „Pojďme domů!“ Otočil se ke mně, ale nevím, jestli mě vůbec vnímá, protože bylo vidět jen bělmo jeho očí a třpyt perleťového knoflíku. „No,“ odpoví, „všichni Masajové jet dnes večer do Malindi.“ Málem se mi zastavilo srdce. Jestli tomu správně rozumím, chce doopravdy kvůli tanci ještě dnes do Malindi. „V Malindi dobrá práce,“ slyším. Všiml si, že nejsem kdovíjak nadšená, a ptá se mě znepokojeně: „Ty unavená?“ Ano, unavená jsem. Nevím, kde přesně leží Malindi, a navíc s sebou nemám nic na převlečení. Žádný problém, mohla bych přespat u „Massai-ladies“ a on by mě tu zítra ráno zase vyzvedl. To mě úplně probralo. Při představě, že tu zůstanu sama, bez něho a bez možnosti promluvit jediné slovo, se mě zmocnila panika. „Ne, pojedeme do Malindi spolu,“ rozhoduju se. Lketinga se konečně zase začal usmívat a zazní jeho důvěrně známé „No problém!“ S několika dalšími Masaji nastupujeme do linkového autobusu, který je přeci jen pohodlnější než krkolomné matatu. Když se probudím, jsme v Malindi.

Nejdříve si musíme najít nějakou místní noclehárnu, protože po skončení show už bude určitě všechno plné. Moc na výběr toho nemáme. Objevili jsme jednu, ve které se už ubytovali i ostatní Masajové, a dostali jsme poslední pokoj. Není větší než třikrát tři metry. Při dvou betonových stěnách stojí dvě železné postele s tenkými proleželými matracemi a na každé z nich leží dvě vlněné deky. Od stropu visí žárovka v objímce a uprostřed místnosti jsou dvě židle. Alespoň je to skoro zadarmo, za noc v přepočtu čtyři franky. Zbývá nám ještě asi půl hodiny do začátku představení, a tak si jdu narychlo vypít ještě jednu kolu.

Když se krátce nato vrátím zpátky do pokoje, zůstanu ohromeně stát. Lketinga sedí na jedné z proleželých postelí, džíny stažené ke kolenům a naštvaně za ně rve. Očividně si je chce svléknout, protože už za chvíli musíme vyrazit a v evropském oblečení nemůže vystupovat. Při pohledu na něj jen stěží potlačuju smích. Nevyzul si boty a džíny přes ně nejdou stáhnout. Kalhoty se na botách zasekly a nejdou ani svléknout, ani obléknout. Směju se, klekám si a snažím se nohavice vytáhnout nad boty, zatímco Lketinga křičí: „Ne, Corinno, tohle pryč!“ a ukazuje na kalhoty. „Jo, jo, „ přikyvuju a snažím se mu vysvětlit, že si je musí nejdřív obléct, pak vyzout boty a potom se konečně může kalhot zbavit.

Půlhodina už dávno uběhla a my letíme k hotelu. V jeho starém oblečení se mi líbí mnohem víc. Na patách má velké puchýře z nových bot, protože je samozřejmě chtěl nosit bez ponožek. Představení jsme stihli jentaktak. Posadila jsem se mezi bílé diváky a sklidila pár pohrdlivých pohledů, protože jsem na sobě měla šaty, na kterých se nedalo přehlédnout, že je mám už od rána. Také jsem kdovíjak hezky nevoněla jako ti právě vysprchovaní hoteloví hosté, o mých slepených vlasech raději pomlčím. Přesto jsem byla bezpochyby nejhrdější ženou v sále. Při pohledu na tančící muže mě opět přemohl známý pocit sounáležitosti s nimi.

Když představení a prodej skončil, byla už skoro půlnoc. Jediné, co si přeju, je jít spát. V pokoji jsem se chtěla alespoň trochu opláchnout, ale Lketinga s sebou přivedl nějakého Masaje a mínil, že přítel přeci může spát na jedné ze dvou postelí. Nejsem zrovna potěšená představou, že se budu muset dělit o třikrát tři metry s cizím člověkem, ale neříkám nic, aby to nevypadalo, že jsem nevychovaná. Takže se v šatech přimáčknu k Lketingovi na tenké, proleželé posteli, a i tak po nějaké době usnu.

Ráno mám konečně příležitost se vysprchovat, sice ne kdovíjak luxusně pod skrovným proudem vody, navíc ledově studeným, ale i tak se na zpáteční cestě na jižní pobřeží cítím trochu lépe, i když mám na sobě propocené šaty od včera.

V Mombase jsem si koupila nové šaty, protože jsme se chtěli ještě zastavit na úřadě kvůli pasu a formulářům. Dnes to skutečně klaplo. Poté, co zkontrolovali předběžnou letenku a potvrzení o složeném obnosu, jsme konečně dostali žádaný formulář. Když jsem se ho pokusila vyplnit, zjistila jsem, že většině otázek skoro vůbec nerozumím, a rozhodla jsem se ho vyplnit raději s Ursulou a jejím manželem.

Po pěti hodinách jízdy jsme konečně dorazili na jižní pobřeží. Priscilla už o nás měla starost, protože nevěděla, kde jsme přespali. Lketinga musel vyprávět, proč se vrátil v evropských šatech. Trochu jsem se natáhla, venku bylo příšerné horko. Hlad jsem měla také. Určitě jsem už o pár kil lehčí.

Do odjezdu domů mi zbývá už jen šest dní a já ještě s Lketingou nemluvila o naší společné budoucnosti v Keni. Všechno se točilo jen kolem toho zatraceného pasu. A tak si lámu hlavu, jak bych nejlépe začala. K životu tady není při místním skromném životním stylu potřeba hodně peněz, ale i tak potřebuji nějaké zaměstnání a příjmy. Napadlo mě, že bych si mohla v některém z hotelů najít prostor pro obchůdek. Zaměstnala bych jednu nebo dvě švadleny, dovezla ze Švýcarska střihy a otevřela si tady krejčovství. Pěkných látek je tu víc než dost, dobrých švadlen, které by za 300 franků za měsíc rády pracovaly také, a v prodeji mě nikdo nepřekoná.

Nadšená tím nápadem volám na Lketingu, aby šel do domku, a snažím se mu všechno vysvětlit, ale za chvíli jsem poznala, že mi nerozumí. Ale pro mě je to teď moc důležité, a tak k rozhovoru zvu ještě Priscillu. Překládá, Lketinga občas pokýve hlavou. Priscilla mi vysvětluje, že bez pracovního povolení nebo svatby nemůžu svůj záměr uskutečnit. Nápad je to dobrý, protože zná pár lidí, kteří si zakázkovým krejčovstvím vydělali pěkné peníze. Ptám se Lketingy, jestli se se mnou chce oženit. Proti mému očekávání reaguje zdrženlivě. Myslel si, a vskutku rozumně, že mám ve Švýcarsku zaběhnutý dobrý obchod, že bych ho neměla prodávat, ale raději dvakrát třikrát za rok přijet do Keni na dovolenou, prý by na mě vždycky čekal!

To mě tedy zamrzelo. Poté, když jsem se rozhodla, že se ve Švýcarsku všeho vzdám, mi dělá prázdninové návrhy! Jsem zklamaná. Hned si toho všiml a samozřejmě plným právem podotkl, že mě ani pořádně nezná a stejně tak málo i moji rodinu. Musí si to všechno rozmyslet. I já prý musím přemýšlet a kromě toho možná přijede do Švýcarska. Řekla jsem jen: „Lketingo, když už něco dělám, tak pořádně, a nejen napůl.“ Buď chce, abych přišla za ním, a cítí ke mně to co já k němu, nebo se pokusím na všechno, co mezi námi bylo, zapomenout.

Další den hledáme Ursulu a jejího manžela v hotelu, abychom s nimi vyplnili formulář. Bohužel jsme je nezastihli, protože odjeli na několikadenní safari. Znovu proklínám mé skrovné znalosti angličtiny. Hledáme někoho, kdo by nám pomohl s překladem. Lketinga chce jen Masaje, ostatním nevěří.

Jedeme zpátky do Ukundy a sedíme hodiny v čajovně, dokud tam nepřišel jeden Masaj, který uměl číst a psát a navíc i anglicky. Sice se mi nelíbilo, jak povýšeně se choval, ale i tak s Lketingou společně vyplnil formulář. Zároveň ale podotkl, že bez úplatků tady nic nefunguje. Protože mi ukázal svůj pas, a dokonce už byl dvakrát v Německu, věřím mu. K tomu dodal, že kvůli mé bílé pleti stoupne úplatek rovnou na pětinásobek. Další den by za malou úplatu zajel s Lketingou do Mombasy a všechno s ním vyřídil. Rozmrzele souhlasím, protože mě už nebaví stálé potyčky s tamním arogantním úředníkem. Nabídl se, že za pouhých padesát franků vše zařídí, a navíc Lketingu doprovodí až na letiště. Dala jsem mu ještě trochu peněz na úplatky a pak oba dva odjeli do Mombasy.

Konečně jsem se zase jednou dostala na pláž a nechávám se rozmazlovat sluníčkem a dobrým hotelovým jídlem, které je samozřejmě desetkrát dražší než v místních restauracích. Navečer jsem se vrátila do domku, kde už na mě Lketinga nazlobeně čekal. Celá napnutá se ptám, jak v Mombase pořídili. Ale on chce jen vědět, kde jsem byla. S úsměvem odpovídám: „Na pláži a pak jsem se šla do hotelu najíst.“ Chce vědět, s kým jsem se bavila. Nemyslím na nic špatného a zmíním se o Edym a dvou jiných Masajích, se kterými jsem prohodila pár slov na pláži. Pomalu se začal tvářit přívětivěji a jen tak mimochodem se zmínil o tom, že pas bude hotový za tři až čtyři týdny.

Mám z toho radost a snažím se vyprávět co nejvíc o Švýcarsku a o mé rodině. Řekl mi, že se těší na Erika, ale co se ostatních týče, neví, co ho čeká. I mně není moc dobře při představě, jak asi na něj budou obyvatelé Bielu reagovat. Navíc provoz na ulicích, výstřední obchody a celý ten luxus pro něj zřejmě nebude.

Poslední dny mého pobytu v Keni prožijeme trochu klidněji. Občas zajdeme do hotelu, na pláž nebo trávíme den s různými lidmi ve vesničce při čaji nebo při vaření. Když nadešel poslední den, jsem smutná a pokouším se zachovat dekorum.

I Lketinga je nervózní. Každou chvíli se u nás někdo zastaví a přinese mi nějaký dárek, většinou masajské ozdoby. Ruce mám ozdobené až skoro k loktům.

Lketinga mi ještě jednou myje vlasy, pomáhá mi při balení a stále se ptá: „ Corinno, ty se opravdu ke mně vrátit?“ Očividně tomu nevěří. Tvrdí, že hodně bělošek to říká, a potom se už nikdy neobjeví, a když ano, tak si vyberou jiného muže. „Lketingo, já nechci žádného jiného, jenom tebe!“ odpovídám znovu a znovu. Slibuju, že budu hodně psát, posílat fotografie a že mu určitě dám zprávu, až všechno zařídím. Musím najít někoho, komu prodám obchod, a někoho, kdo by převzal můj byt s veškerým zařízením.

Domlouváme se, že pokud dostane pas, dá mi o tom přes Priscillu vědět. „Když to nedopadne nebo jestli opravdu nechceš do Švýcarska jet, můžeš mi to klidně napsat/4 navrhuju mu. Na to, abych všechno zařídila, budu potřebovat alespoň tři měsíce. Ptá se mě, jak je to dlouho: „Kolik úplňků?“ – „7– krát úplněk, „ odpovídám s úsměvem.

Poslední den jsme spolu strávili každou minutu a rozhodli se zůstat do čtyř do rána v Bush-Baby-Disco, abychom nezaspali a ťaké využili čas. Povídáme si a gestikulujeme celou noc a stále znovu a znovu musím odpovídat na stejnou otázku, jestli se opravdu vrátím. Slíbila jsem mu to už asi podvacáté a pozoruju, jak je Lketinga rozrušený.

Půl hodiny před odjezdem dorážíme v doprovodu dalších dvou Masajů do hotelu. Rozespalí, čekající běloši si nás s úžasem prohlížejí. Zřejmě je na mě zvláštní pohled s mou velkou cestovní taškou, třemi ozdobenými Masaji a jejich rungu. Pak už musím nastoupit. Padneme si s Lketingou do náručí a já slyším: „Žádný problém, Corinno! Já počkat tady nebo přijet k tobě!“ Potom, stěží tomu mohu uvěřit, mě políbí na ústa. Jsem dojatá, nastupuji a mávám těm třem, dokud se mi neztratí v šeru.

Loučení a odjezd

Ve Švýcarsku jsem hned začala hledat někoho, kdo po mně převezme obchod. Zájem mělo hodně lidí, ale jen málo se jich na to hodilo, a ti zase neměli peníze. Chtěla bych za něj co možná nejvíc, protože nevím, kdy budu moci zase něco vydělat. V Keni mohu vyjít s deseti franky tak dva dny. A tak jsem začala hodně šetřit a snažila se dát co nejvíc stranou pro budoucnost v Africe.

Měsíc uběhl jako voda a od Lketingy jsem nedostala ani řádku. Sama jsem mu už napsala tři dopisy. Proto jsem se rozhodla, teď už trochu zneklidněná, napsat také Priscille. Po dvou týdnech jsem dostala odpověď, která mě zmátla. Dva týdny po mém odjezdu Lketinga zmizel, zřejmě je zpátky na severním pobřeží. S pasem také není nic nového a úplně nakonec mi radila, abych raději zůstala ve Švýcarsku. Jsem bezradná a píšu okamžitě další dopis na RO.Box na severním pobřeží, kam jsem Lketingovi posílala i ty předešlé.

Po dvou měsících se jedna moje kamarádka rozhodla, že ode mne k prvnímu říjnu obchod odkoupí. Jsem nejšťastnější člověk na světě, protože tím by se konečně vyřešil ten největší problém. Takže teoreticky bych mohla odjet již v říjnu. Ale od Lketingy nemám zatím jedinou zprávu. Do Švýcarska už jezdit nemusí, protože už brzy budu v Mombase, říkám si a věřím dál v naši velkou lásku. Od Priscilly jsem dostala ještě dva dopisy, které mi na klidu moc nepřidaly, ale i přesto jsem si s neotřesitelnou vírou v cestovce zamluvila letenku do Mombasy na pátého října.

Zbývají mi ještě dobré dva týdny, abych se zbavila bytu a auta. Byt je bez problémů, protože jsem ho kompletně i se zařízením za hubičku prodala jednomu studentovi. Tak v něm můžu zůstat až do poslední chvíle.

Přátelé, kolegové, všichni, kdo mě znají, nedokážou pochopit, co dělám. Zvlášť pro moji matku je to těžké, ale přesto mám pocit, že mi rozumí ze všech nejlépe. Doufá a modlí se za mě, abych našla, co hledám, a byla šťastná.

Můj kabriolet jsem prodala úplně poslední den a nechala se rovnou odvézt na nádraží. Když si kupuju lístek do Zuriich– –Kloten jen na cestu „tam“, začíná se mě zmocňovat vzrušení. Sedím ve vlaku a čekám na odjezd. Mám u sebe jen příruční tašku a jednu velkou cestovní, ve které mám naskládáno pár triček, spodní prádlo, jednoduché bavlněné sukně a pár dárků pro Lketingu a Priscillu.

Když se vlak rozjel, měla jsem pocit, jako bych se štěstím vznášela. Zapřela jsem se do sedadla a říkala si, že určitě svítím jako lampa, a jen jsem se usmívala. Zmocnil se mě nádherný pocit svobody. Chtělo se mi křičet, aby se všichni, co se mnou ve vlaku sedí, dozvěděli o mém štěstí a plánech. Jsem volná, volná, volná! Ve Švýcarsku už nemám žádné povinnosti, žádnou schránku s účty, a navíc uniknu tomu bezútěšnému, pošmournému počasí v zimě. Nevím, co mě v Keni čeká, jestli Lketinga dostal mé dopisy, a pokud ano, jestli mu je správně přeložili. Nevím nic a užívám si jednoduše ten blažený pocit beztíže.

Mám před sebou tři měsíce, abych se zabydlela a zvykla si, teprve pak se budu muset starat o vízum. Panebože, tři měsíce, dost času na to, abych všechno zařídila a lépe poznala Lketingu. Zlepšila jsem se v angličtině a kromě toho mám s sebou několik učebnic s obrázky. Za patnáct hodin dorazím do nové vlasti. S touhle myšlenkou nastupuju do letadla, usadím se pohodlně na sedadle a nasávám okénkem poslední dojmy ze Švýcarska. Nevím, kdy se sem zase vrátím. Na rozloučenou a na nový začátek si dávám ještě sklenku šampaňského a za chvilku už ani nevím, jestli se mám smát nebo plakat.

V nové vlasti

Z letiště v Mombase se mohu svést hotelovým autobusem až k Africa-Sea-Lodge, i když jsem si hotel nezamluvila. Priscilla a Lketinga by měli vědět, kdy tam dorazím. Jsem strašně napnutá. Co když tam nikdo nepřijde? Když dojedeme k hotelu, nemám už na přemýšlení čas. Rozhlížím se kolem sebe a nevidím nikoho, kdo by mi přišel naproti. Tak tam stojím s těžkou taškou a místo napětí se mě zmocňuje velké zklamání. Ale najednou slyším někoho volat mé jméno, ohlédnu se po hlase a zahlédnu Priscillu, jak se se svým dmoucím poprsím řítí přímo ke mně. Úlevou a radostí mi stouply slzy do očí.

Padneme si kolem krku a mě hned napadlo, kde je Lketinga. Ptám se Priscilly, ale ta zvážní a ani se na mě nepodívá, když odpoví: „Corrino, prosím tě, já nevím, kde je!“ Od té doby, co před více než dvěma měsíci odešel, ho neviděla. Vypráví se toho o něm hodně, ale neví, co z toho je pravda. Chci všechno vědět, ale Priscilla je rozhodnutá nejdřív dojít do vesničky. Nakládám jí tedy těžkou tašku na hlavu a sama si beru tu menší. A tak se vydáme na cestu.

Můj bože, co bude z mých snů o velkém štěstí a lásce, honí se mi hlavou. Kam se jen Lketinga poděl? Nemohu uvěřit, že by na všechno zapomněl. Ve vesnici se seznamuju s další ženou, je muslimka. Priscilla mi ji představuje jako svou přítelkyni a vysvětluje, že tu budeme nějakou dobu žít ve třech, protože se prý nechce vrátit ke svému muži. Domek sice není moc velký, ale pro začátek to musí stačit.

Pijeme čaj, ale mé myšlenky mě nenechají napokoji. Znovu se ptám po svém Masajovi. Priscilla váhavě vypráví, co slyšela. Jeden z jejích kolegů vyprávěl, že prý odjel domů. A protože ode mne nedostal dlouho žádný dopis, onemocněl. „Cože?“ odvětím naštvaně. „Napsala jsem mu alespoň pětkrát.“ Teď je zase Priscilla překvapená. „No a kam jsi mu psala?“ chce vědět. Ukážu jí adresu s P.O.Boxem na severním pobřeží. Pak není divu, že Lketinga ty dopisy nedostal, konstatuje. Tahle schránka patří všem Masaj ům na severním pobřeží a každý si z ní může vzít, co chce. A protože Lketinga neumí číst, určitě mu někdo ty dopisy sebral.

Nemohu tomu uvěřit. „Myslela jsem, že všichni Masajové jsou přátelé, skoro jako bratři, kdo by mu to mohl udělat?“ A tak se poprvé dozvídám i o závisti mezi válečníky na pobřeží. Když jsem před třemi měsíci odjížděla, dobírali si Lketingu někteří z mužů, kteří už delší dobu žili na pobřeží, a popichovali ho. Taková ženská, mladá a hezká a s hromadou peněz, ta se určitě do Keni nevrátí kvůli černochovi, který nic nemá. „A tak,“ vypráví Priscilla dál, „protože tu ještě tak dlouho nežil, jim asi uvěřil, protože od tebe žádný dopis nedostal.“

Zvědavě se Priscilly ptám, kde je Lketingův domov. Nevěděla přesně, ale někde v oblasti Samburu, asi tři dny cesty odtud. Nemám si dělat starosti, právě jsem přeci přijela, a ona se pokusí najít někoho, kdo by tam mohl zajet a předat mu zprávu. „Časem se dozvíme, co se stalo. Pole, pole,“ říká, což znamená ftěco jako „pomalu, pomalu“. – „Teď jsi v Keni, tady je zapotřebí hodně času a trpělivosti.“

Obě ženy se o mě starají jako o dítě. Hodně si povídáme, a Esther, ta muslimka, mi vypráví o trápení, které měla s manželem. Obě mě varují před svatbou s Afričanem. Prý nejsou věrní a špatně se k ženám chovají. Můj Lketinga je určitě jiný, myslím si v duchu, ale nic nenamítám.

Po první noci jsme se rozhodly, že koupíme postel. Celou noc jsem nezamhouřila oka, protože jsem se o úzké lehátko dělila s Priscillou, zatímco Esther spala na druhé posteli. A protože je Priscilla opravdu objemná, moc místa na mě nezbylo a musela jsem se držet za pelest, abych z postele nevypadla.

A tak jsme se vydaly do Ukundy a chodily při 40 stupních ve stínu od jednoho obchodníka k druhému. První neměl postel pro dva, ale mohl by ji vyrobit za tři dny. Ale já ji chtěla hned. Další měl nádhernou vyřezávanou postel, stála asi osmdesát franků. Chci ji okamžitě koupit, ale Priscila se rozčilila: ‚Moc drahé!“ Mám pocit, že jsem se přeslechla. Za tak krásnou postel, a navíc ručně dělanou! Ale Priscilla si to už mašíruje dál. „Pojď, Corinno, to je moc!“ A tak to jde půl dne, až konečně koupíme jednu za šedesát franků. Truhlář, který ji vyrobil, ji rozložil a my odnesly všechno k silnici. Priscilla ještě sehnala molitanovou matraci a po tom, co jsme v příšerném horku stály u zaprášené cesty, jedeme konečně matatu k hotelu, kde všechno vyložíme. Nyní tu stojíme s rozloženou postelí, která je příšerně těžká. Není divu, vždyť je z masivního dřeva.

Bezradně se rozhlížíme, když kolem nás cestou z pláže prošli tři Masajové. Priscilla s nimi prohodila pár slov a už nám jindy práci se vyhýbající válečníci pomáhají odnést mou novou postel do vesničky. Musím se držet, abych se nesmála, protože vypadáme opravdu legračně. Kdy jsme konečně dorazili k domku, chci se dát hned do práce a postel sešroubovat, ale nemám šanci, protože každý z Masajů to chce udělat za mě. Nakonec se jich k tomu sešlo šest.

Pozdě večer usedáme úplně vyčerpaní na pelest. Pro všechny pomocníky podáváme čaj a už zase naslouchám nesrozumitelné řeči Masajů. Válečníci mě střídavě pozorují, občas zaslechnu Lketingovo jméno. Asi po hodině nás opustili a my se konečně mohly uložit ke spánku. Ale ještě předtím se alespoň skrovně umyjeme za domkem, což jde docela dobře, protože je taková tma, že nás při tom nikdo nemůže pozorovat. Dokonce se i kousek od domku můžeme před spaním vyčurat, protože v téhle tmě nikdo do kadibudky po žebříku nepoleze. Vyčerpaná se ponořím do nádherného spánku v nové posteli.

O Priscille skoro nevím, protože postel je dostatečně široká.

V domku je teď ale málo místa, a když k nám přijde návštěva, sedí všichni na posteli.

Dny ubíhaly jako voda a Priscilla a Esther mě rozmazlovaly, jak mohly. Jedna vařila, druhá nosila vodu, a dokonce za mě i praly. Když jsem protestovala, řekly mi, že je tu na mě moc horko a že bych neměla raději nic dělat. A tak trávím většinu času na pláži a čekám stále na nějaké znamení od Lketingy. Večer nás často navštěvují masajští válečníci, hrajeme karty nebo si něco vyprávíme. Časem o mě tu a tam někdo projevil zájem, ale na to nemám náladu, pro mě přichází v úvahu jen jeden muž. Nikdo není ani zpoloviny tak hezký a elegantní jako můj „polobůh“, pro kterého jsem se všeho vzdala. Když válečníci viděli, že nemám zájem, začali vypravovat, co o Lketingovi slyšeli. Zřejmě všichni vědí, že na něj ještě čekám.

Když jednou zdvořile, ale rozhodně odmítnu nabízené přátelství, lépe řečeno lásku, vmete mi odmítnutý uraženě do tváře: „Proč pořád čekáš na toho Masaje, i když každý ví, že s penězi, které jsi mu dala na pas, odjel do Watamu Malindi a tam všechno s Afričankami propil?“ Potom vstal a řekl, abych si jeho nabídku ještě jednou promyslela.

Naštvaně mu zakazuji, aby se tu ještě někdy ukázal. Přesto se cítím opuštěná a zrazená. Co když je to všechno pravda? Hlavou se mi honí pochybnosti, ale nakonec s určitostí vím, že tomu nechci uvěřit. Mohla bych sice zajet k Indovi do Mombasy, ale nějak k tomu nemohu sebrat odvahu, protože takovou blamáž bych asi neunesla. Denně na pláži potkávám válečníky a fámy neberou konce. Jeden z nich dokonce vyprávěl, že Lketinga je blázen a že ho odvezli domů. Tam se prý oženil s nějakým děvčetem a do Mombasy se už nevrátil. Pokud potřebuji utěšit, nabízí se mi kdykoliv se vším všudy. Panebože, cožpak mě nikdy nenechají v klidu? Připadám si už pomalu jako srnka, která zabloudila mezi lvy. Každý mě chce sežrat!

Večer vyprávím Priscille o nejnovějších fámách a o tom, jak mě obtěžují. Říká, že to je tady normální. Už jsem tu tři týdny sama a bez muže, většinou mají zkušenost, že běloška nikdy dlouho sama nezůstane. Pak mi vypráví o dvou běloškách, které v Keni žijí již delší dobu a pomalu každému Masaji nadbíhají. Na jedné straně jsem šokovaná, na druhé ale překvapená, že tu jsou ještě jiné bělošky, které dokonce mluví německy. To ve mně vzbudilo zvědavost. Priscilla mi ukázala domek ve vesničce a vysvětlila: „Ten patří Juttě, jedné Němce. Je teď někde v oblasti Samburu a pracuje momentálně pro jeden turistický kemp, má se ale během dvou tří týdnů zase nakrátko zastavit.“ Na tu tajemnou Juttu jsem strašně zvědavá.

Kvůli stále se opakujícím verbálním pokusům o sblížení se tady už necítím tak dobře jako dřív. Vypadá to, že žena bez muže je tu něco jako lovná zvěř. Ani Priscilla tomu nemůže nebo nechce zabránit. Když si jí stěžuju, směje se někdy jako dítě, což nedokážu pochopit.

Cestování s Priscillou

Jednoho dne mi Priscilla navrhla, abych s ní odjela na dva týdny do vesnice, kde žije její matka a Priscilliných pět dětí. Překvapeně se ptám: „Cože, ty máš pět dětí, a kde všechny žijí?“

– „U matky nebo někdy také u bratra/4 odpovídá. Ona sama bydlí na pobřeží, aby prodejem ozdob vydělala peníze, a dvakrát do roka jim je veze. Už dávno se svým mužem nežije. Opět jsem překvapená africkými poměry.

Až se vrátíme, bude tu už možná Jutta, pomyslím si a souhlasím. A navíc bych unikla tomu náporu Masajů. Priscilla má radost, protože s sebou domů ještě nikdy bělošku nepřivedla.

Rozhodly jsme se odjet hned druhý den. Esther zůstane a bude se starat o domek. Priscilla v Mombase nakoupila školní uniformy, které chtěla dětem dovézt. Já mám s sebou jenom malý ruksak, ve kterém mám spodní prádlo, svetr, tři trička a džíny. Koupily jsme lístky na autobus a do večerního odjezdu nám zbylo ještě hodně času. Zašla jsem si tedy do kadeřnictví a nechala si splést vlasy do tenkých afrických copánků. Procedura trvala skoro tři hodiny a byla dost bolestivá. Ale na cestování to je víc než praktické.

Už dlouho před odjezdem se tlačí tucty lidí okolo autobusu, na jehož střechu se ze všeho nejdříve nakládají veškerá cestovní zavazadla. Při odjezdu je už tma jako v pytli a Priscilla navrhuje, abychom se vyspaly. Do Nairobi je to minimálně devět hodin, pak budeme muset přestoupit a vydržet ještě čtyři a půl hodiny až do Nároku.

Jedeme tak dlouho, že už nevím, jak bych si sedla, a jsem ráda, když konečně můžeme vystoupit. Pak nás čeká dlouhý pochod. Cesta se táhne asi dvě hodiny mírně do kopce, procházíme pole, louky, dokonce i jedlové háje. Vypadá to tu jako ve Švýcarsku, široko daleko zeleň a žádní lidé.

Konečně jsem na obzoru zahlédla kouř a rozeznávám pár rozpadlých dřevěných baráků. „Už tam budeme,“ říká Priscilla a vysvětluje, že musí ještě pro otce obstarat karton piva, který mu chce přinést jako dárek. Překvapeně zírám na to, jak si i ten hodí na hlavu a táhne se s ním do kopce. Jsem zvědavá, jak tito Masajové žijí, protože mi Priscilla vyprávěla, že jsou majetnější než Samburové, ke kterým patří Lketinga.

Když jsme dorazily, strhl se poprask. Všichni běželi Priscillu přivítat, ale najednou se zastavili a mlčky si mě prohlíželi. Priscilla všem vypráví, že jsem její kamarádka. Ze všeho nejdříve musíme navštívit dům jejího bratra, který umí trochu anglicky. Obydlí tady jsou větší než náš domek ve vesničce a každý má tři místnosti. Ale všechno je špinavé a umazané od sazí, protože tu vaří na ohni a všude tu poskakuje drůbež, štěňata a kočky. Kam se člověk podívá, pobíhají tu děti každého věku, větší nosí mladší sourozence přivázané na zádech pruhy látky. Rozdávají se první dárky.

Lidé tady se už tradičně nestrojí. Nosí normální oblečení a živí se rolničením. Když přihnali kozy domů, musím jako host jednu vybrat k svátečnímu jídlu na přivítanou. Nemohu přenést přes srdce, že mám nad jednou z nich vynést ortel smrti, ale Priscilla mě poučila, že je to tady zvykem a že je to pro mě velká čest. Zřejmě to budu muset dělat i při dalších návštěvách. Takže ukážu na jednu bílou kozu, kterou okamžitě chytili a dva muži to ubohé zvíře udusili. Odvracím se, abych se na ten zoufalý boj o život nemusela dívat. Zatím se setmělo a ochladilo. Jdeme do domu a usazujeme se u ohně, který hoří v jedné místnosti přímo na hliněné podlaze.

Kde vaří nebo pečou kozu, nevím. Tím víc jsem překvapená, když mi donesli celou přední nohu a k ní obrovský nůž, jaký si s sebou berou do buše. Priscilla dostala druhou nohu. „Priscillo,“ šeptám, „já nemám tak velký hlad, tohle všechno nesním!“ Ta se ale směje, že zbytek si necháme a sníme zítra ráno. Představa, že budu zítra ke snídani ještě pořád okusovat kosti, se mi moc nezamlouvá. Ale zachovám dekorum a alespoň něco s ním, i když se mi za chvíli všichni kvůli mému malému hladu posmívají.

Jsem unavená jako zvíře a strašně mě bolí záda, a tak bych ráda věděla, kde budeme spát. Dostaly jsme úzkou pryčnu, na kterou se musíme vejít obě dvě. Voda na mytí není široko daleko a bez ohně je v místnosti zima. Na spaní si oblékám svetr a tenkou bundu. Jsem docela ráda, že je na mě Priscilla namáčknutá, protože je mi tak alespoň tepleji. Uprostřed noci se probudím, celé tělo mě svědí a cítím, jak po mně něco leze. Nejraději bych z postele vyskočila, ale je tu tma jako v pytli a strašná zima. Nezbývá mi nic jiného než to vydržet do rána. S prvními paprsky slunce budím Priscillu a ukazuju jí nohy. Jsou poseté rudými pupenci, zřejmě od blech. Změnit na tom moc nemůžeme, protože s sebou nemám moc věcí na přestrojení. Chtěla bych se alespoň umýt, ale když vyjdu ven, zůstanu ohromeně stát. Všechno je zahaleno do mlhy a na šťavnatých loukách leží jinovatka. Bylo to, jako bych byla na statku v Juře.

Dnes se stěhujeme dál za Priscillinou matkou a dětmi. Pochodujeme přes kopce a pole a občas potkáme děti nebo starší lidi. Zatímco se ode mě děti drží dál, chtějí si na mě starší lidé, většinou ženy, sáhnout. Někteří mě dlouho drží za ruku a mumlají něco, čemu samozřejmě vůbec nerozumím. Občas se také stane, že mi někdo při držení ruky na ni ještě plivne, což prý je projev zvláštní cti.

Asi po třech hodinách jsme došly k chýši, ve které žije Priscillina matka. Okamžitě se na nás vrhly děti a nalepily se na Priscillu. Její matka, ještě kulatější než Priscilla, sedí na podlaze a pere prádlo. Obě si toho mají hodně co říct a já se pokouším alespoň něco z toho pochytit.

Tahle chýše je to nejskromnější obydlí, jaké jsem kdy viděla. Je jako ostatní okrouhlá a vyspravovaná různými prkny, látkami a plasty. Uvnitř se dá sotva stát a ohniště uprostřed naplňuje místnost štiplavým kouřem. Okno tu není. Raději jsem si vzala čaj ven, protože mně uvnitř slzely a bolely oči. S obavami se ptám Priscilly, jestli tu budeme muset přespat. Ale ta se jen smála: „No, Corinno, asi půlhodinu odtud bydlí můj další bratr a ten má větší domek. Tam přespíme. Tady není místo, protože tu spí všechny děti a nemají tu víc než mléko a kukuřici.“ S úlevou jsem si oddychla.

Krátce před setměním se vydáváme na cestu k bratrovi. I tady se nám dostalo přátelského přivítání. Nikdo tu nevěděl, že se Priscilla objeví a že s sebou přivede bílou návštěvu. Tenhle bratr je mi moc sympatický. Konečně si mohu s někým popovídat.

I jeho žena mluví trochu anglicky. Oba totiž chodili do školy.

Pak musím znovu vybrat kozu. Cítím se bezmocně, protože na tuhé kozí maso nemám zrovna moc chuť. Na druhé straně mám ale opravdu hlad, a tak se odvážím zeptat, jestli by se tu nenašlo k jídlu něco jiného, my běloši nejsme zvyklí jíst tolik masa. Všichni se smějí a žena se ptá, jestli bych si dala raději slepici s brambory a zeleninou. S takovým báječným návrhem s nadšením souhlasím. Zmizí a za chvíli se objeví s oškubanou slepicí, brambory a něčím, co vypadalo jako špenát. Tihle Masajové jsou opravdoví farmáři, částečně také navštěvovali školu a tvrdě pracují na svých polích. My ženy jíme společně s dětmi výborný oběd. Vypadá to jako hustá polévka a po celém tom dobře míněném kopci masa chutná fantasticky.

Zůstaly jsme tu skoro celý týden a vyrážíme odtud na návštěvy. Dokonce mi připravují i teplou vodu, abych se mohla umýt. Přesto jsou naše šaty špinavé a strašně páchnou kouřem. Pomalu už mám takového života dost a začíná se mi stýskat po pláži v Mombase a po mé nové posteli. Na mé přání odjet Priscilla odpovídá, že jsme ještě pozvané na svatbu, která se koná za dva dny, a tak zůstaneme.

Svatba je pár kilometrů odtud. Jeden z nejbohatších Masajů si bere již třetí ženu. Jsem překvapená, Masajové si mohou zřejmě vzít více žen, pokud je uživí. Napadnou mě zase řeči o Lketingovi. Možná že už je opravdu ženatý. Z toho bych se asi zbláznila. Přesto se uklidním a pomyslím si, že tohle by mi už určitě dávno řekl. Za jeho zmizením je určitě něco jiného. Jakmile se vrátím do Mombasy, musím na to přijít.

Ceremonie na mne udělala velký dojem. Sešly se tu stovky mužů a žen. I hrdého ženicha mi představili. Zároveň mi hned nabídl, že pokud bych se chtěla vdávat, je okamžitě připraven si mě vzít. Ztratila jsem řeč. Otočil se k Priscille a s vážnou tváří se jí ptal, kolik krav by za mě musel nabídnout. Priscilla ho odmítla a on odešel.

Poté se objevila nevěsta, provázená dvěma prvními ženami ženicha. Byla to nádherná dívka, ozdobená od hlavy až k patě. Jsem překvapená jejím věkem, protože jí určitě nebylo víc než dvanáct nebo třináct. Ostatním dvěma ženám bylo možná osmnáct nebo dvacet. Ženich sice sám určitě není starý, ale každopádně je mu kolem pětatřiceti. „Jak to,“ ptám se Priscilly, „že se tu vdávají dívky, které jsou ještě napůl děti?4’ Prostě to tak je, sama prý tenkrát nebyla o moc starší. Je mi té dívky trochu líto, jak tam tak sice hrdě, ale ne zrovna šťastně, stála.

A zase se v duchu vracím k Lketingovi. Jestli vůbec ví, že mi je už dvacet sedm? Najednou se v mých špinavých šatech cítím stará, už ne tak sebejistá a ne zrovna moc atraktivní. Hojné nabídky různých mužů, které se ke mně přes Priscillu dostávají, na tom moc nemění. Žádný z nich se mi nelíbí a v mých představách zaujímá místo možného budoucího manžela jenom Lketinga. Chci domů, do Mombasy. Možná že se tam mezitím vrátil. Přeci jen jsem v Keni už skoro celý měsíc.

Setkání s Juttou

Přespaly jsme naposledy v chatrči a další den jsme se vydaly na zpáteční cestu do Mombasy. S bušícím srdcem si to mašíruju k vesničce. Už z dálky je slyšet cizí hlasy a Priscilla volá: Jambo, Jutta!“ Srdce mi poskočilo, když jsem to zaslechla. Po dvou týdnech, kdy jsem si zrovna moc nepopovídala, se na bělošku, která se k nám blíží, strašně těším.

Pozdravila mě dost rezervovaně a nejdříve si začala svahilsky povídat s Priscillou. Už zase ničemu nerozumím! Ale pak se na mě s úsměvem podívala a zeptala se: „Tak jak se ti zalíbil život v buši? Kdybys tu přede mnou nestála tak špinavá, ani by mě nenapadlo, že bys toho byla schopná.“ Přitom si mě zkoumavě prohlíží od hlavy až k patě. Odpovídám, že jsem strašně ráda, že jsem zase zpátky, protože jsem příšerně poštípaná a hrozně mě svědí hlava. Jutta se směje: „Určitě máš blechy a vši, nic víc! Ale jestli teď takhle vejdeš do domku, už je z něho nikdy nedostaneš!“

Poradila mi, abych se vykoupala v moři a potom si dala v hotelu sprchu. Tenhle luxus si prý dopřeje vždycky, když je právě v Mombase. Pochybovačně se ptám, jestli někdo nepozná, že nejsem hostem hotelu. „Mezi tolika bělochy to nepozná nikdo,“ uklidňuje mě. Dokonce si prý občas dá v jídelně něco ze studeného bufetu, samozřejmě že pokaždé v jiném hotelu. Zírám na všechny ty triky a jsem plná obdivu. Slíbila mi, že se mnou za chvíli půjde, a zmizela v domku.

Priscilla se snaží mi rozplést copánky. Strašně to tahá. Vlasy mi zfilcovatěly a lepí se k sobě špínou a kouřem. Za celý svůj život jsem nebyla tak strašně špinavá jako dnes a cítím se příšerně. Asi po hodině, poté co jsem přišla o celé chomáče vlasů, jsme u cíle. Všechny copánky jsou rozpletené a já vypadám, jako bych dostala ránu elektřinou. Vyzbrojená Šamponem, mýdlem a čistým prádlem ťukám u Jutty a společně se vydáváme na cestu. Jutta si s sebou vzala tužky a skicák. Na otázku, co s ním chce dělat, odpověděla: „Přeci vydělávat!

V Mombase se dá lehce vydělat, proto tady také tak dva tři týdny zůstanu/4 – „Ale jak?“ chci vědět. – „Kreslím turistům jejich karikatury a za deset patnáct minut si za každý obrázek vydělám tak deset franků. Když za den namaluju čtyři pět lidí, mám se docela dobře!“ vysvětluje Jutta. Takhle už se živí pět let, vypadá sebejistě a zná každý trik. Nezbývá mi než ji obdivovat.

Došly jsme na pláž a já se vrhám do osvěžující vody. Vylezu až po hodině a Jutta mi ukazuje peníze, které mezitím vydělala. „Tak, a teď se vysprchujeme,“ říká se smíchem. „Musíš projít kolem hlídače pláže tak samozřejmě, jako bys tu bydlela, protože my jsme bělošky, na to nesmíš zapomenout!“ Opravdu nám to prošlo. Sprchuju se a sprchuju a myju si vlasy snad již popáté, až se konečně cítím dokonale čistá. Nakonec si obleču lehké letní šaty a jdeme si jakoby nic na tradiční čaj o páté! Všechno zadarmo!

Při čaji se mě zeptala, proč vlastně ve vesničce bydlím. Vyprávím jí o všem a ona pozorně naslouchá. Pak mi radí: „Pokud tu opravdu chceš zůstat a získat svého Masaje, musíš hned něco podniknout. Zaprvé, musíš si pronajmout vlastní domek, nestojí to skoro nic a budeš mít konečně pokoj. Zadruhé, neutrať si peníze, ale snaž se něco vydělat, třeba bys mi mohla pomáhat shánět zákazníky, které já nakreslím, a peníze si pak rozdělíme. Zatřetí, nevěř žádnému černochovi na pobřeží.

V podstatě jim jde vždycky jen o peníze. A abychom se přesvědčily, jestli je ten tvůj Lketinga vůbec hodný takového trápení, zajdeme zítra do té cestovky, kde jsi tenkrát složila peníze, a přesvědčíme se, jestli tam ještě jsou. Pokud ano, tak ještě není zkažený turisty, to myslím vážně.“ Kdybych měla nějakou jeho fotografii, s trochou štěstí bychom ho mohly najít!

Jutta je pro mě jako balzám. Mluví svahilsky, vyzná se a má energie jako Rambo. Na druhý den spolu odjedeme do Mombasy, ale ne autobusem. Jutta odmítla vyhazovat své těžce vydělané peníze z okna a zkušeně stojí u silnice se zdviženým palcem. A skutečně, první soukromé auto, které jede kolem, zastavuje. Jsou v něm Indové a vezmou nás až k féře. Soukromá auta tu vlastní skoro jen Indové nebo běloši. Jutta se na mě usmívá: „Vidíš, Corinno, zase ses něčemu přiučila!“

Po dlouhém hledání jsme našly cestovní kancelář. Z celé duše si přeju, aby tady peníze, které jsem tu skoro před pěti měsíci uložila, ještě byly. Ani ne tak kvůli těm penězům samotným jako spíš kvůli tomu, abych se utvrdila v tom, že jsem se v Lketingovi a naší lásce nespletla. Navíc mi Jutta slíbila pomoc jen v případě, když tady ty peníze ještě budou. Jak se zdá, moc tomu nevěří.

Když otevírám dveře a překračuji práh cestovní kanceláře, cítím srdce až v krku. Otočil se k nám muž, který seděl u psacího stolu. Hned jsem ho poznala. Ještě než jsem stačila něco říct, přichází ke mně s úsměvem, podává mi ruku a hlaholí: ,.ytiello, jak se máte? Dlouho jsme se neviděli. A kde je ten Masaj, co si měl přijít pro peníze? Už se tu neukázal.“ Když to řekl, vyloženě mě to zahřálo u srdce, a vysvětluju mu hned po pozdravu, že nedostal pas, a proto si jdu peníze vyzvednout.

Ještě pořád se tomu bojím uvěřit, ale Ind mizí za závěsem a já vrhám krátký pohled na Juttu. Tajen pokrčila rameny. Ale Ind už je zpátky a v obou rukou drží balíčky peněz. Štěstím bych nejraději brečela. Já to věděla, věděla jsem, že Lketingovi nešlo o peníze. Ve chvíli, kdy v ruce zase držím hromadu peněz, cítím, jak ve mně roste netušená síla. Vrátila se mi důvěra. Teď už na všechny pomluvy a fámy dokážu zapomenout.

Když jsem Inda odměnila za jeho poctivost, vyšly jsme na ulici. Pak Jutta konečně promluvila: „Corinno, toho Masaje musíš opravdu najít. Teď už ti to všechno věřím a mám takový dojem, že v tom má někdo prsty.“ Štastná jí padnu kolem krku. „Pojď,“ směju se, „zvu tě na oběd, dáme si něco pořádného, jako turistky!“

Během oběda plánujeme, co dál. Jutta navrhla, abychom asi tak za týden vyrazily do oblasti Samburu. Do Maralal, její hlavní vesnice, je to dost daleko. Tam sežene nějakého Masaje, kterého zná z pobřeží, a tomu ukáže fotografie Lketingy. S trochou štěstí ho snad dokážeme vypátrat. „Tam se skoro všichni znají.“ Má naděje minutu od minuty roste. Můžeme bydlet u jejích známých, kterým pomáhá stavět dům. Se vším, co navrhuje, souhlasím, jen aby se už konečně něco dělo a já nemusela stále jen čekat.

Týden s Juttou ubíhá v pohodě. Pomáhám jí získat zákazníky, kteří se od ní dají nakreslit. Jde to dobře a my tak poznáme i hodně příjemných lidí. Večery trávíme většinou v Bus-Baby-Disco, protože Jutta asi potřebuje dočerpat penzum hudby a zábavy. Ale stejně si musí dávat pozor, aby vydělané peníze hned zase neutratila, jinak bychom tu musely zůstat ještě měsíc.

Konečně balíme. Beru si s sebou asi polovinu věcí, zbytek si nechám u Priscilly v domku. Není moc ráda, že odcházím, a tvrdí, že najít masajského bojovníka je skoro nemožné.

„Táhnou z místa na místo, nemají domov, dokud se neožení, a většinou jen jejich matka ví, kde by snad mohli být.“ Ale já se nenechám od mého plánu odradit. Jsem si jistá, že to, co dělám, je to nejlepší, co bych teď měla podniknout.

Ze všeho nejdříve musíme autobusem do Nairobi. Tentokrát mi osmihodinová cesta vůbec nevadí. Jsem zvědavá, odkud můj Masaj pochází, a každou hodinou jsem mu blíž.

V Nairobi chce Jutta zase něco zařídit, a tak trčíme další tři dny v Igbol-Lodging, hotelu pro trampy. Tito novodobí tuláci se tu scházejí z celého světa a dost se od ostatních turistů v Mombase liší. Nairobi je vůbec úplně jiné než Mombasa. Všechno je tu hektičtější a na ulicích je vidět hodně mrzáků a žebráků. Náš hotel je uprostřed „dění“, a tak mám příležitost se přesvědčit, jak zde kvete prostituce. Večer láká každý z barů svahilskou hudbou. Skoro každá žena v podniku se prodává, ať už za pivo nebo za peníze. Hlavními zákazníky jsou v této části města domorodci. Je to tu hlučné, ale zároveň fascinující. Jako dvě bělošky tu jsme dost nápadné a každých pět minut se nás někdo ptá, jestli nehledáme „přítele“. Naštěstí nás umí Jutta ve svahilštině energicky bránit. V noci se v Nairobi chodí s rungu, bojovou masajskou holí, protože to tu není moc bezpečné.

Třetí den prosím Juttu, abychom už konečně jely dál. Souhlasí, a tak v poledne nastupujeme do autobusu, který nás má dovézt až do Nyahururu. Tenhle autobus je ještě zchátralejší než ten, kterým jsme přijely z Mombasy, a ten nebyl právě nejpohodlnější. Jutta se jen směje: „Jen počkej, až přestoupíme, to budeš teprve koukat! Tenhle je ještě dobrej.“ Sedíme asi hodinu v autobusu, který neodjede dříve, dokud nebude plně naložený a obsazený. A zase jedeme dalších šest hodin, stále lehce do kopce. Občas zastavíme a někdo vystoupí a zase nastoupí. Každý má s sebou hory zavazadel, která se také musí naložit nebo vyložit.

Konečně jsme u dnešního cíle: Nyahururu. Dotáhly jsme se k nejbližší ubytovně a pronajaly si pokoj. Ještě jsme se najedly a šly hned spát, protože už nedokážu ani sedět. Jsem ráda, že si mohu natáhnout nohy a okamžitě usínám. Druhý den ráno musíme vstávat už v šest, abychom v sedm stihly jediný autobus do Maralal. Když jsme k němu došly, byl už skoro plný. V autobuse zahlédnu několik masaj ských válečníků a už se tu necítím tak cize. Všichni si nás ale pozorně prohlíží, protože na všech těchto cestách jsme jediní běloši.

Autobus je opravdu katastrofální. Ze všech sedadel vykukují péra nebo špinavá výplň, pár oken je bez skla. Navíc tu panuje pěkný chaos. Musíme překračovat různé krabice, ve kterých jsou zavřené slepice. Na druhé straně je to první autobus, ve kterém panuje dobrá nálada. Lidé si celou dobu něco vypravují a smějí se. Jutta ještě jednou krátce vystoupí a v jednom z mnoha Stánků koupí něco k pití. Vrátí se zpátky a podává mi láhev koly. „Tady máš a šetři si ji, budeš mít pořádnou žízeň. Poslední kus cesty je prašný, protože pojedeme savanou. Až do Maralal uvidíš jen buš a pustinu/6 Vyjíždíme a asi po deseti minutách cesty opouštíme asfaltku a drkotáme se po hliněné cestě plné výmolů.

V okamžiku je vozidlo zahalené v oblaku prachu. Kdo má v okně sklo, zavře ho, ostatní si přes hlavu přetahují šátky nebo čepice. Kašlu a zavírám oči. Teď už vím, proč byla místa vzadu prázdná. Autobus jede pomalu, přesto se musím stále přidržovat, abych nepadala ze sedadla, protože se kvůli velkým dírám v cestě houpe jako houpačka. „Hele, Jutto, jak dlouho to ještě bude trvat?“ – Se smíchem odpovídá. „Když nebudeme muset opravovat, tak čtyři až pět hodin, i když je to jen 120 kilometrů/4 Zhrozila jsem se a jen myšlenka na Lketingu mi pomáhá, abych si tu cestu alespoň trochu romanticky užila.

Občas v dálce zahlédneme nějaké maňatry a pak zase dlouho nic kromě pustiny, rudé hlíny a občas sem tam nějaký strom. Někdy vidíme děti s kozami a kravami, jak nám mávají. Jsou se stádem na cestě za potravou.

Asi po hodině a půl autobus poprvé zastavuje. Po obou stranách cesty stojí pár prkenných boud. Dokonce zahlédnu i dva obchůdky, které nabízejí banány, rajčata a nějaké maličkosti. Děti a ženy se vrhají k oknům a pokouší se v krátké přestávce něco prodat. Někteří cestující se zásobí jídlem a už se zase kolíbáme dál. Nikdo nevystoupil, zato k nám přistoupili další tři ozdobení válečníci. Každý z nich má s sebou dva dlouhé oštěpy. Jak si ty tři prohlížím, jsem si jistá, že Lketingu brzy najdu. „Další zastávka je Maralal/4 podotkne Jutta unaveně. „Jsem také z neustálého kodrcání po té příšerné silnici vyřízená. Až dosud jsme měli štěstí, protože jsme ani nepíchli, ani neměli nic s motorem, což není nic výjimečného, a kromě toho jsou cesty suché. Kdyby pršelo, bylo by z té červené hlíny samé bláto/4 vypráví Jutta.

Po další hodině a půl jsme konečně dorazili do Maralal. Řidič autobusu za stálého troubení objel kolečko celou vesnicí po jediné silnici, která tam byla, a nakonec zastavil na místě, kudy do vesnice vjel. Okamžitě ho obklopil dav zvědavců. Vystupujeme na prašnou cestu a samy jsme celé od hlavy k patě pokryté prachem. Kolem autobusu se tlačí lidé, mladí, staří, všechno dohromady a ve vzniklém zmatku se hlučně o něčem dohadují. Čekáme na naše tašky, které leží pod nejroztodivnějšími krabicemi, matracemi a koši. Když se tak na vesničku a její obyvatele dívám, zmocňuje se mě pomalu touha po dobrodružství.

Asi padesát metrů od zastávky je malý trh. Všude tu visí barevné šátky, které vlají ve větru. Hromádky šatů a bot leží na pruzích umělohmotných fólií. Před nimi sedí většinou jen ženy a snaží se něco prodat.

Konečně máme naše tašky. Jutta navrhuje, abychom si nejdříve vypily čaj a něco snědly, než se vydáme na cestu k jejímu domku, který je odtud asi hodinu pěšky. Stovky očí nás sledují až k penzionu. Jeho kikujská majitelka Juttu zdraví. Juttu tady znají, protože tu už tři měsíce pomáhá stavět domek, a kromě toho běloška v této oblasti opravdu není k přehlédnutí.

Čajovna je podobná té v Ukundě. Usadily jsme se ke stolu a objednaly si něco k jídlu. Dostaly jsme maso a čapati, plackové chleby, a čaj. Kousek dál od nás sedí pár masajských válečníků. „Jutto,“ ptám se, „neznáš někoho z nich, pořád se k nám dívají?“ – „Tady na tebe bude koukat každej,“ odpoví Jutta klidně. „S hledáním toho tvého Masaje začneme až zítra, dnes musíme zvládnout ještě pořádný kus cesty do kopce!“

Po jídle, které na mé poměry bylo skoro zadarmo, jsme vyrazily. V příšerném horku se táhneme po prašné a stále do kopce stoupající cestě. Už po prvním kilometru se mi zdá, že je moje taška hrozně těžká. Jutta mě uklidňuje: „Vydrž, dáme se zkratkou k turistickému penzionu! Možná že budeme mít štěstí a narazíme na někoho s autem.“

Na úzké pěšince to najednou v houští vedle nás zachrastilo a Jutta volá: „Corinno, zůstaň stát! Jestli je to buvol, tak se ani nehni!“ Vyděšená se pokouším slovo „buvol“ převést do konkrétní představy. Stojíme bez hnutí, až konečně asi patnáct metrů od nás zahlédnu něco světlého s tmavými pruhy. Jutta si toho také všimla a ulehčené si oddychla: „Ach, to jsou jen zebry!“ Vylekané cválají od nás pryč. Tázavě jsem na Juttu pohlédla: „Říkalas buvoli, copak jsou tak blízko vesnice?“ – „Jen počkej!“ říká. „Až budeme v penzionu, uvidíš při troše štěstí u napajadla buvoly, zebry, opice nebo i pakoně gnu.“ – „Copak to tu není pro lidi, co tudy chodí, nebezpečné?“ ptám se udiveně. – „To víš, že jo, ale normálně se tady pohybují jen ozbrojení samburští válečníci. Ženy sem samy nesmí. Ostatní jdou po silnici, protože tam to není tak nebezpečné. Ale tahle cesta je o polovinu kratší!“

Ulevilo se mi, až když jsme došly k penzionu. Vypadal moc hezky, hlavně nebyl tak pompézní jako ten, co jsem navštívila s Markem v Massai-Mara. Tenhle působil skromně a hezky sem zapadl. Kdybych ho měla srovnat s penzionem domorodců v Maralal, vypadal jako fata morgána. Vešly jsme dovnitř. Bylo tu jako po vymření. Usadily jsme se na verandu a skutečně, u napajedla vzdáleného asi sto metrů odtud se objevilo stádo zeber. O kousek dál se honila velká skupina paviáních matek se svým dorostem. Občas mezi nimi byli k rozeznání i obrovští samci. Všichni chtěli k vodě.

Konečně se k nám přiloudal číšník a ptal se, co si přejeme. Jutta s ním prohodila svahilsky pár slov a objednala dvě koly. Zatímco jsme na ně čekaly, spokojeně poznamenala: „Šéf přijde asi za hodinu. Má landrover a určitě nás sveze, teď tu můžeme v pohodlí počkat.“ Mlčky jsme čekaly a myslely každá na své vlastní starosti. Pozorovala jsem kolem ležící kopce a dala bych nevím co za to, abych se dozvěděla, za kterým z nich Lketinga žije. Jestlipak cítí, že jsem blízko něj?

Čekaly jsme skoro dvě hodiny, než se šéf konečně vrátil.

Byl to příjemný černoch, černý jako noc, a choval se jako obyčejný člověk, bez nějakého povyšování. Jen nám pokynul, abychom si nastoupily, a po patnácti minutách krkolomné jízdy jsme dorazili k cíli. Poté, co jsme se rozloučili, mi Jutta s hrdostí ukázala, kde pracuje. Dům tvořila dlouhá krabice z betonu, rozdělená na jednotlivé místnosti, z nichž dvě už byly skoro hotové. V jedné z nich jsme se zabydlely. V místnosti byla jen postel a židle. Okna tu nebyla, a pokud jsme chtěly něco vidět, musely jsme přes den nechat otevřené dveře. Divím se, že se Jutta v té temné místnosti může cítit dobře. Zapálily jsme si svíčku, abychom v nadcházejícím šeru ještě něco viděly. Ležíme spolu na posteli a snažíme si aspoň trochu udělat pohodlí. Vyčerpáním za chvilku usnu.

Vzbudily jsme se brzy ráno, protože nás probudili dělníci, kteří již začali pracovat. Ráda bych se nejdřív pořádně umyla v umyvadle se studenou vodou, což mě v ranním chladu stojí trochu přemáhání. Ale koneckonců chci být přeci hezká, až konečně stanu před svým Masajem.

Rozjařená a plná touhy po činech chci zpátky do Maralal, abych si městečko lépe prohlédla. Když jsem při našem příjezdu zjistila, co je tu masajských válečníků, napadlo mě, že tady určitě najdeme někoho, koho Jutta zná. Svou euforií jsem nakazila i Juttu a po obvyklém čaji jsme vyrazily na cestu. Občas předejdeme ženy nebo dívky, které jdou také do Maralal, aby prodaly mléko, které s sebou nesou v nádobách z tykví.

„Teď potřebujeme hodně trpělivosti a štěstí,“ říká Jutta. „Především se ale musíme pořád procházet, aby nás bylo vidět anebo abych někoho známého potkala já.“ Městečko se dalo obejít dost rychle. Jediná cesta, která přes ně vedla, měla tvar trojúhelníku. Po obou stranách byly obchody. Všechny, až na pár výjimek, byly napůl prázdné a většinou nabízely stejné zboží. Mezi obchody stál tu a tam nějaký penzion, ve kterém jsme si v přední místnosti mohly dát čaj nebo něco k jídlu. Vzadu byly pokoje, jeden za druhým, jako v králíkárně. Potom následovala toaleta, která, jak se ukázalo, byla vždy suchá. S trochou štěstí se tu dala najít i sprcha se skrovným proudem vody. Nejnápadnější budovou v Maralal byla Commercial Bank. Byla celá z betonu a právě ji čerstvě natřeli. V blízkosti autobusové zastávky stála benzinová pumpa. Až dosud jsem ale zahlédla jen tři auta, dva landrovery a jeden pick-up.

První kolečko vesnicí jsem si pěkně užila a prohlédla si každý obchod. Občas se nás pokusili majitelé obchodu oslovit anglicky. Za námi se celou dobu táhl chumel dětí, které si o něčem vzrušeně povídaly a smály se. Jediné slovo, kterému rozumím, je mcungu, mcungu, běloši, běloši.

Kolem čtvrté hodiny odpoledne se vydáváme zpátky domů. Má dobrá nálada je pryč, i když mi rozum napovídá, že Lketingu určitě hned první den nenajdu. I Jutta mě uklidňuje: „Zítra budou ve vesnici zase jiní lidé. Každý den přicházejí noví, přímo tady jich žije jen málo, a ti pro nás nejsou zajímaví. Zítra o nás bude vědět víc lidí, protože zpráva, že ve vesnici jsou dvě bělošky, se s dnešními návštěvníky dostane do buše.“ Opravdovou šanci máme podle Jutty až tak po třech čtyřech dnech.

Dny ubíhají a mně už všechno nové v Maralal nepřijde tak vzrušující, protože v tomhle hnízdě znám dávno každý kout. Jutta se s fotografiemi Lketingy ptala několika Masajů, ale ti se na nás jen podezíravě zašklebili. Uběhl skoro týden a stále ještě jsme se nedozvěděly nic nového. Pomalu si tu připadáme hloupě, protože neděláme nic jiného, než že se procházíme. Jutta prohlásila, že to se mnou ještě jednou obejde a pak prý to mám s fotografiemi zkusit sama. Tuhle noc se modlím, aby to zítra konečně klaplo, protože se mi stále nechce věřit, že jsme tu dlouhou cestu podnikly pro nic za nic.

Při třetím kolečku k nám přistoupil nějaký muž a Juttu oslovil. Podle velkých děr v ušních lalůčcích jsem poznala, že je to bývalý samburský válečník. Mezi oběma se rozproudil živý rozhovor a nakonec jsem se s radostí dozvěděla, že ho Jutta zná. Jmenuje se Tom a Jutta mu ukázala fotky Lketingy. Podíval se na ně a pomalu odpověděl: „Ano, toho znám.“

Jsem jako zelektrizovaná. Oba mluví jen svahilsky, skoro ničemu nerozumím. Stále se ptám: „Co je, Jutto, co o Lketingovi ví?“ Jdeme společně do restaurace a Jutta překládá. Ano, zná ho, sice ne moc dobře, ale ví, že žije u své matky a denně chodí pást krávy. „Kde bydlí?“ ptám se napjatě. Je to dost daleko, říká, asi sedm hodin pěšky pro muže zvyklého na tak dlouhé trasy. Musí se projít hustý les, který je dost nebezpečný, protože jsou v něm sloni a buvoli. Navíc není jisté, zda jeho matka stále ještě žije na stejném místě v Barsaloi, protože občas, podle toho, kolik je tam vody, se pastevci se zvířaty stěhují dál.

Když jsem to slyšela, zdál se mi Lketinga nedosažitelný, a rozčileně jsem naléhala: „Jutto, zeptej se ho, jestli mu nějak můžeme dát zprávu, že jsem tady. Klidně to zaplatím.“ Tom se zamyslel a pak souhlasil. Mohl by pozítří v noci s dopisem ode mě vyrazit. Nejdřív ale musí dát vědět své ženě, se kterou se nedávno oženil, a která se tu ještě moc nevyzná. Dohodli jsme se na částce, ze které jsem mu dala hned polovinu, a jakmile se vrátí s odpovědí, dostane druhou. Nadiktovala jsem Juttě dopis, který přeložila do svahilštiny. Za čtyři dny se v Maralal sejdeme, řekl Samburec, protože, pokud Lketingu najde a bude chtít přijít s ním, dorazí někdy během čtvrtého dne.

Jsou to dlouhé čtyři dny a každý večer vzývám nebesa, aby mi pomohla. Poslední den jsem s nervy na konci svých sil. Na jedné straně jsem strašně napnutá, na druhé je mi jasné, že pokud to nevyjde, budu muset zpátky do Mombasy a na svou velkou lásku zapomenout. Beru si s sebou rovnou i tašku, protože dnes už nechci spát u Jutty, ale v Maralal. Jestli s Lketingou nebo sama, v každém případě vesnici zítra opustím.

Jutta a já znovu procházíme vesnicí. Asi po třech hodinách se rozdělujeme a každá jdeme jiným směrem, aby nás vidělo co nejvíc lidí. Nepřetržitě se modlím, aby přišel. Při jednom z dalších koleček na půl cestě Jutta nikde. Rozhlížím se, a široko daleko není vidět žádný běloch. Přesto se loudám dál, až ke mně najednou přiběhne malý chlapec a ztěžka oddychuje: ,.Mcungu, mcungu, pojď, pojď!“ šermuje rukama a tahá mě za sukni. V první chvíli jsem si pomyslela, že se Juttě něco stalo. Chlapec mě táhne k našemu prvnímu penzionu, kde jsem si nechala tašku. Mluví na mě svahilsky. U penzionu mi naznačuje, že mám jít za dům.

Šťastná v Maralal

S bušícím srdcem jdu směrem, kam mi chlapec ukázal, a nahlédnu za roh. Stojí tam! Můj Masaj stojí přede mnou a usmívá se; vedle něho Tom. Ztratila jsem řeč. Směje se na mě, vztahuje ke mně ruce a říká: „He, Corinno, pusa nebude?“ Teprve teď se proberu z ohromení a vrhnu se k němu. Padli jsme si do náručí a pro mě jako by se zastavil svět. Trochu mě od sebe odtáhl, rozzářeně se na mě podíval a pronesl: „No problém, Corinno. „ Když zaslechnu ta známá slova, je mi radostí do pláče.

Jutta si za mnou decentně odkašlává a raduje se s námi: „Tak jste se zase našli! Před chvílí jsem ho náhodou potkala a poznala, a tak jsem ho zavedla sem, abyste se mohli alespoň přivítat tak, aby u toho nebyla celá Maralal/4 Z celého srdce děkuji Tomovi a navrhuju, abychom si všichni nejdříve dali čaj a potom ať si ti dva v klidu dají masa, kolik sní, že je zvu. Jdeme do mého pronajatého pokoje, sedíme na posteli a čekáme na objednané maso. Jutta vysvětlila Lketingovi, že s námi může klidně jíst, protože nejsme rozené Samburky. Když to probral se svým společníkem, souhlasil.

Tak je konečně tady. Nemůžu se na něj vynadívat a i on ze mě nespouští své nádherné oči. Ptám se, proč mi nepřijel naproti do Mombasy. A opravdu, nedostal ode mne ani jeden jediný dopis. Kvůli pasu se byl ptát dvakrát, ale úředníci se mu jen vysmívali a šikanovali ho. Potom se k němu ostatní válečníci začali divně chovat a už ho nechtěli nechat spolu s nimi tancovat. A protože si jinak peníze vydělat nemohl, neměl žádný důvod se na pobřeží dál zdržovat. A tak asi po měsíci odjel domů. Už ani nedoufal, že se vrátím. Jednou mi chtěl z Africa-Sea-Lodge zavolat, ale nikdo mu nechtěl pomoci a recepční mu řekl, že telefonovat můžou jenom turisté.

Na jedné straně jsem dojatá, když jsem se dozvěděla, co všechno podnikl, na druhé jsem dostala pořádný vztek na všechny takzvané „přátele“, kteří mu místo pomoci jenom házeli klacky pod nohy. Když jsem mu řekla, že zůstanu v Keni, že se už nechci vrátit do Švýcarska, spokojeně odpověděl: „Okay. Teď zůstat se mnou!“ Když nás Jutta a Tom opustili, celí šťastní se snažíme povídat si dál. Lketingu mrzelo, že mě nemůže vzít s sebou domů, ale momentálně panuje období sucha a všichni mají dost velký hlad. Kromě trochy mléka tam není co jíst a dům pro sebe bychom také neměli. Říkám, že udělám, co uzná za vhodné, hlavně ať už jsme konečně spolu. A tak navrhl, abychom nejdříve odjeli do Mombasy. Jeho domov a matku můžu poznat později, ale teď mi hlavně chce představit svého mladšího bratra Jamese, který chodí v Maralal do školy. Je jediný z rodiny, kdo školu navštěvuje. Řekneme mu, že spolu odjíždíme do Mombasy, a až James zavítá k matce na prázdniny, může jí to vyřídit.

Škola je asi kilometr za vesnicí a má dost přísný řád. Na školním dvoře jsou dívky oddělené od chlapců. Všichni jsou stejně oblečení, dívky mají jednoduché modré šaty, chlapci modré kalhoty a světlou košili. Čekám stranou, zatímco se Lketinga pomalu vydal ke skupince chlapců. V momentě všichni upírají zrak nejdřív na něj, pak na mě. Mluví s nimi a jeden z nich se rozběhl a vrátil se s nějakým chlapcem zpátky. Ten k Lketingovi přistoupil a s úctou ho pozdravil. Poté, co prohodili pár slov, zamířili ke mně. James mi podal ruku a přátelsky mě pozdravil. Hádala bych mu tak šestnáct. Mluvil dobře anglicky a mrzelo ho, že s námi nemůže odejít do vesnice, protože teď měli jen krátkou přestávku a večer nemají vycházky. Ven mohou jen v sobotu asi na dvě hodiny. Ředitel školy je velice přísný. Je slyšet zvonění a během okamžiku zase všichni zmizí, i James.

Vrátili jsme se do vesnice a já bych neměla nic proti tomu, kdybychom se spolu stáhli do soukromí mého pokoje. Ale Lketinga mě s úsměvem brzdí: „Tady ty být v Maralal ne v Mombase. „ Podle všeho spolu muž a žena nemohou odejít do pokoje dřív, než se setmí, a potom i tak co možná nenápadně. Ne že bych tak strašně toužila po sexu, vím už, jak to tu chodí, ale klidně bych po těch všech měsících uvítala být mu trochu blíž.

Touláme se po Maralal a já držím trochu odstup, protože se to tady tak sluší. Lketinga občas prohodí pár slov s nějakým válečníkem nebo děvčetem. Zatímco na mě dívky, všechny velice mladé a hezky ozdobené, jen letmo ze zvědavosti pohlédnou a pak se stydlivě chichotají, prohlížejí si mě válečníci mnohem déle. Baví se asi většinou o mně. Není mi to moc příjemné, protože jim nerozumím. Už se nemohu dočkat, až nastane večer.

Lketinga si na trhu koupil plastikový sáček s červeným práškem. Ukazuje přitom na vlasy a válečné znaky po těle. U jiného Stánku zase někdo prodává zelené stonky s lístky. Jsou svázané do svazků asi dvacet centimetrů dlouhých. Pět nebo šest mužů, kteří zboží posuzují, se o něco bouřlivě dohadují.

Také Lketinga se k tomu Stánku vydal. A už mu prodavač balí do novin dva svazky. Lketinga zaplatil pěknou sumičku a balíček rychle schoval pod kanga. Cestou do penzionu koupil ještě asi deset žvýkaček. Teprve když jsme byli v pokoji, zeptala jsem se, co to vlastně koupil. Rozzářeně se na mě podíval: „Miraa, je to moc dobrý. Ty to sníst a nespát!“ Vybalil všechno z novin, dal si do úst žvýkačku a z větviček otrhal lístky. Zubama oloupal ze stonků kůru a sežvýkal ji dohromady se žvýkačkou. Fascinovaně ho pozoruju, jak elegantně všechno znovu a znovu opakuje za pomoci svých nádherných štíhlých rukou. Ochutnám také trochu, ale okamžitě všechno zase vyplivnu, je to na mě moc hořké. Lehla jsem si na postel a dívám se na něj, držím ho za ruku a jsem šťastná. Dokázala bych obejmout celý svět. Jsem u cíle. Svou velkou lásku jsem znovu našla. Zítra ráno spolu odjedeme do Mombasy, abychom začali nádherný společný život.

Musela jsem usnout. Když jsem se opět probudila, seděl Lketinga stále ještě v pokoji a žvýkal a žvýkal. Na podlaze to ale vypadalo dost nevábně. Všude ležely lístky, oloupané stonky a vyplivnuté zelené rozkousané cucky. Podíval se na mě lehce ztuhlým pohledem a pohladil mě po hlavě: „Žádný problém, Corinno, ty unavená, ty spát. Zítra safari. „ – „A ty, „ ptám se, „ty nejsi unavený?“ Odpověděl, že není unavený, že před tak velkou cestou nemůže spát, proto žvýká mirau.

Podle toho, jak to řekl, mi přišlo, že tahle miraa slouží k „natankování odvahy“, protože válečníci nesmí pít alkohol. Je mi jasné, že jí potřebuje hodně, protože neví, co všechno nás může potkat, a jeho zkušenosti z Mombasy nejsou zrovna nejlepší. Tady je doma, a i když je Mombasa v Keni, neleží na území jeho kmene. Vsak já už mu pomůžu, říkám si a znovu usnu.

Druhý den ráno musíme časně vyrazit, abychom ještě sehnali místo v jediném autobusu, který odjíždí do Nyahururu. Protože Lketinga celou noc nespal, nemá se vstáváním problémy. Jen se divím, jak je fit a že se může jen tak vydat na tak dlouhou cestu bez jakýchkoliv zavazadel, oblečený pouze do své bederní roušky a ozdob, s bojovou holí v ruce.

Před námi je první část cesty. Lketinga schoval zbývající mirau a žvýká stále stejný chomáček. Mlčí. Dnes tu nepanuje rušná zábava jako tenkrát, když jsme jely s Juttou.

Znovu se autobus prohoupává miliony děr. Lketinga si přes hlavu přetáhl druhé kanga, jsou mu vidět jen oči. Chrání si tak své krásné vlasy před prachem. Držím si na nose a ústech kapesník, abych mohla alespoň trochu dýchat. Když jsme asi v polovině cesty, Lketinga do mě najednou strká a ukazuje na dlouhý šedý kopec. Teprve když se znovu pozorněji podívám, zjišťuji, že jsou to stovky slonů. Je to úchvatný pohled. Kam až oko dohlédne, všude jsou vidět poklidně kráčející kolosy, mezi nimiž lze rozpoznat i mláďata. V autobuse panuje vzrušená debata. Všichni se po slonech ohlížejí. Jak jsem se dozvěděla, něco takového je dost vzácná podívaná.

Konečně jsme dosáhli prvního cíle, kolem poledne jsme dorazili do Nyahururu. Jdeme se napít čaje a dáváme si k němu placku chleba. Za půl hodiny odjíždíme dalším autobusem do Nairobi, kde se objevíme navečer. Navrhla jsem Lketingovi, abychom tu přespali a pokračovali do Mombasy až ráno. Ale on nechtěl v Nairobi zůstat, penziony jsou tu prý moc drahé. Tím mě dojal, protože všechno vlastně platím já, a tak jsem se ho snažila přesvědčit, že to nevadí. Ale i tak si myslel, že je Nairobi nebezpečné a že je tu hodně policistů. Navzdory tomu, že jsme seděli v autobuse už od sedmi od rána, chce mít i ten nejdelší kus cesty bez odpočinku za sebou. Když jsem viděla, jak je v Nairobi nejistý, souhlasila jsem.

Jdeme si jen něco sníst a napít se. Jsem ráda, že se mnou alespoň jí, i když si stáhnul kanga hluboko do obličeje, aby ho nikdo nepoznal. Autobusové nádraží odtud není daleko, a tak jdeme těch pár set metrů pěšky. Tady v Nairobi se po Lketingovi otáčejí dokonce i domorodci, někteří s úsměškem, jiní s úctou. Do hektického, moderního velkoměsta se prostě nehodí. Když jsem si to uvědomila, byla jsem ráda, že mu nedopadla žádost o pas.

Konečně jsme získali místo v jednom z nočních autobusů a čekáme na odjezd. Lketinga vytáhl zase mirau a začal žvýkat. Snažím se zaujmout nějakou pohodlnou polohu, protože mě už bolí celé tělo. Jenom srdce je na tom výborně. Po čtyřech hodinách, které jsem víceméně proklímala, zastavujeme ve Voi. Většina, mezi nimi i já, vystupuje, aby si mohli odskočit. Ale když jsem zahlédla znečištěnou díru WC, rozhodla jsem se raději počkat další čtyři hodiny. Do autobusu nastupuji s dvěmi lahvemi koly. Po půl hodině se vydáváme na další cestu. Tentokrát už nedokážu usnout. Řítíme se po rovné silnici dál nocí. Občas se potkáme s jiným autobusem, který jede v protisměru. Osobní auta tu projíždějí minimálně.

Dvakrát procházíme policejní kontrolou. Autobus musel zastavit, protože na silnici ležely kusy dřeva se zatlučenými hřebíky. Potom po každé straně autobusu prošel policista se samopalem a baterkou posvítil každému do obličeje. Po pěti minutách jsme mohli v noční jízdě pokračovat. Už nevím, jak bych se usadila, když konečně zahlédnu ceduli MOMBASA 245 KM. Zaplaťpánbůh, domů už to není daleko. Lketinga stále ještě nespal. Jak je vidět, miraa asi opravdu dokáže udržet člověka vzhůru. Má jenom nepřirozeně strnulý pohled, a jak se zdá, nepotřebuje si s nikým povídat. Pomalu se mě začíná zmocňovat neklid. Ve vzduchu je cítit sůl, začíná být tepleji. Vlhké chladno Nairobi je v nenávratnu.

Zpátky v Mombase

Krátce po páté ráno jsme konečně dorazili do Mombasy. Několik lidí na autobusovém nádraží vystoupilo. Chtěla jsem také ven, ale Lketinga mě nepustil a vysvětlil mi, že před šestou na pobřeží žádný autobus nejede a my musíme počkat uvnitř autobusu, protože venku to není bezpečné. Dočkala jsem se konce téhle cesty a vystoupit ještě pořád nesmím! Mám pocit, že se mi protrhne močový měchýř, a vysvětluju to Lketingovi. „Pojď!“ zvedne se. Vystupujeme a míříme mezi dva prázdné autobusy. Široko daleko tu kromě toulajících se psů a koček není ani noha, a tak se mohu v úkrytu za autobusem konečně vyprázdnit. Lketinga se začal smát, když si všiml té mé „záplavy“.

Vzduch na pobřeží je nádherný, a tak se ptám, jestli bychom nemohli dojít k nejbližší stanici matatu. Vzal mi tašku a vyrazili jsme. Právě svítalo. Dokonce jsme si dali i ranní čaj u hlídače, který dával pozor na jeden obchod a právě si čaj ohříval na uhlových kamínkách. Zato mu Lketinga přenechal trochu miray. Občas nás minul nějaký otrhanec, některý tiše, jiný si něco brumlal. Tu a tam leží na zemi na krabicích nebo novinách lidé a spí. Ještě než začne v ulicích čilý ruch, vládnou v nich přízraky. Ale v přítomnosti mého válečníka se cítím úplně v bezpečí.

Krátce před šestou začínají troubit první matatu a asi o deset minut později se všechno probouzí. I my už zase sedíme v autobuse a jedeme směrem kféře. Na ní se mě zmocnil znovu pocit štěstí. Teď už je před námi jen poslední hodinka jízdy na jižní pobřeží. Lketinga začal být nervózní, a tak se ptám: „Miláčku, jsi v pořádku? „ Přikývne a začne mi něco vyprávět. Sice nerozumím všemu, co říká, ale každopádně chce rychle zjistit, který Masaj mu kradl dopisy a kdo mi o něm namluvil, že je ženatý. Přitom vypadal tak výhružně, až se mi z toho udělalo nanic. Snažím se ho uklidnit, že teď už je to jedno, protože jsem ho přeci našla. Nic mi na to neodpověděl a jen se neklidně díval z okna.

Jdeme přímo do vesnice. Priscilla byla překvapená, když jsme se tu oba objevili. Radostně nás přivítala a hned začala chystat čaj. Esther se už odstěhovala. Moje věci tu ještě visí pěkně srovnané na šňůře za dveřmi. Priscilla a Lketinga si začali nejdřív klidně povídat, ale už za chvíli byla diskuse prudší. Ptám se, co se stalo. Priscilla říká, že jí Lketinga všechno vyčítá. Prý určitě věděla, že jsem mu psala. Nakonec se uklidnil a lehl si na naši velkou postel, aby se konečně vyspal.

Zůstaly jsme s Priscillou venku a přemýšlely, jak budeme spát, protože žít ve třech s Masajkou pod jednou střechou je nemyslitelné. A pak nám nějaký Masaj, který chtěl odjet na severní pobřeží, nabídl svůj domek. Takže jsme ho vygruntovaly a všechny mé věci a velkou postel jsme přenesly do nového příbytku. Snažila jsem se všechno srovnat tak, aby to tu bylo co nejútulnější, a spokojeně jsem se rozhlédla. Nájem činil v přepočtu asi deset franků.

Strávili jsme dva krásné týdny. Přes den jsem Lketingu učila číst a psát. Byl z toho nadšený a učil se s nepředstíranou radostí. Hodně nám pomohly obrázkové učebnice angličtiny a Lketinga se těšil z každého nového písmene, které se naučil. Po večerech jsme občas navštěvovali hotelová představení Masajů, kde se prodávaly masajské ozdoby. Některé z nich také sami vyrábíme. Lketinga a já děláme náramky, Priscilla vyšívá pásky.

Jednou se konal celodenní prodej ozdob, štítů a kopí v Robinsonově klubu. Sjelo se sem kvůli tomu hodně lidí ze severního pobřeží, mezi nimi i masaj ské ženy. Lketinga odjel do Mombasy a od kupců nakoupil různé věci, abychom měli větší výběr. Prodej běžel nad všechna očekávání. Všichni běloši okupovali náš Stánek a stále se mě na něco vyptávali. Když jsme už skoro všechno prodali, pomáhala jsem i ostatním prodat jejich zboží. Lketingovi se to moc nelíbilo, protože právě těmhle Masajům dával za vinu, že jsme od sebe byli tak dlouho odloučení. Na druhé straně jsem si ale nepřála žádné rozepře, protože nám tak velkoryse přenechali místo k prodeji.

Každou chvíli nás někdo z turistů pozval na skleničku do baru. Jednou, dvakrát jsem pozvání přijala, ale pak už mi to stačilo. Koneckonců prodávání mě bavilo víc. Lketinga seděl s dvěma Němci v baru. Občas jsem směrem k nim zalétla pohledem, ale viděla jsem jenom jejich záda. Po delší době jsem se k nim na chvilku přidala a vyděsila se, protože jsem zjistila, že Lketinga pije pivo. Jako válečník nesmí pít žádný alkohol. I když Masajové z pobřeží zákaz občas poruší, Lketinga právě přijel z oblasti Samburu a určitě alkohol nesnese. S obavami se ptám: „Miláčku, proč piješ pivo?“ Ale on se jen směje: „Kamarádi mě pozvat. „ Řekla jsem Němcům, aby mu okamžitě přestali pivo kupovat, protože Lketinga alkohol nesnese. Omluvili se a chtěli mě uklidnit tím, že má teprve jeho třetí. Jak jen tohle dopadne!

Prodej končí, balíme, co jsme neprodali. Před hotelem se Masajové dělí o peníze. Mám hlad, jsem vyřízená z horka a věčného stání a chci už konečně domů. Lketinga, lehce přiopilý, ale stále ještě veselý, se rozhodl, že s několika ostatními zajde do Ukundy, aby se najedl. Nechala jsem ho a vrátila se zklamaná zpátky do vesnice.

Jak jsem později zjistila, udělala jsem velkou chybu. Za pět dnů mi mělo vypršet vízum, což mě napadlo cestou do Mombasy, a s Lketingou jsme se tehdy domluvili, že do Nairobi pojedeme spolu. Hrozím se té dlouhé cesty, ale ještě víc keňských úřadů. Uklidňuju se, že to určitě dobře dopadne, a odemkla jsem domek. Uvařila jsem si trochu rýže s rajčaty, víc toho v kuchyni nebylo. Ve vesnici vládlo ticho.

Nedávno jsem si uvědomila, že od té doby, co jsem se vrátila s Lketingou, nás skoro nikdo nenavštívil. Docela mi to chybí, protože karetní večery byly vždycky veselé. Priscilla také nebyla doma, a tak jsem si lehla na postel a začala psát dopis mamince. Popsala jsem jí náš poklidný život, který vedeme, a jak jsem tu šťastná.

Už bylo deset večer a Lketinga se stále ještě nevrátil. Pomalu jsem si začala dělat starosti, ale cvrkání cvrčků mě uklidňovalo. Krátce před půlnocí se s rámusem rozletěly dveře a v nich stál Lketinga. Nejdřív sjel zlým pohledem mě a hned nato celý domek. Rysy v obličeji mu ztvrdly, z veselosti tam nezbyla ani špetička. Žvýkal mirau, a když jsem ho pozdravila, jen na mě vyjel: „ Kdo tu být?“ – „Nikdo, „ odpovím. Zároveň se mi rozbušilo srdce. Znovu se ptal, kdo odtud před chvílí odešel. Naštvaně mu říkám, že tu opravdu nikdo nebyl, zatímco on, stále ještě ve dveřích, prohlašuje, že ví, že mám milence. No to sedí! Posadila jsem se na posteli a rozlobeně se na něho podívala. „Jak jsi přišel na tak pitoměj nápad?“ Ví to, v Ukundě mu někdo vyprávěl, že mě každý večer navštěvoval pokaždé jiný Masaj. Všechny ženské jsou stejné, spala jsem prý s kdekým.

Jsem šokovaná tím, co řekl, a už vůbec ničemu nerozumím. Konečně jsem ho našla, prožili jsme spolu dva nádherné týdny, a teď tohle. To jak se chová, má určitě na svědomí pivo a miraa. Snažím se ovládat, abych nezačala brečet, a ptám se, jestli by si nedal čaj. Konečně vešel dovniř a posadil se na postel. Třesoucíma se rukama rozdělávám oheň a snažím se zachovat klid. Ptá se po Priscille. Nevím, kde je, v jejím domku je tma. Lketinga se ušklíbl a jedovatě poznamenal: „Možná v Bush-Baby-Disco lovit nějakého bělocha/“ Chce se mi smát, protože s její tělnatou postavou si to nedovedu dost dobře představit. Přesto raději mlčím.

Pijeme čaj a já se opatrně ptám, jestli mu je lépe. Tvrdí, že je všechno okay, kromě toho, že mu strašně buší srdce a ve spáncích slyší šumět krev. Snažím se v tom, co řekl, vyznat, ale přesto dál ničemu nerozumím. Po chvilce vyběhne ven a obchází dům kolem dokola. Pak se zase vrátí a žvýká tu svoji trávu. Je roztěkaný a neklidný. Jak mu jen můžu pomoct? Jsem si jistá, že mu tolik miray určitě škodí, ale nemůžu mu ji přeci jen tak sebrat!

Asi po dvou hodinách konečně všechno spořádal a já doufám, že se vyspí a ráno bude všechno jako dřív. Lehl si do postele, ale nedokázal se uklidnit. Bojím se, abych se ho náhodou nedotkla, a raději se tlačím ke zdi, jsem ráda, že je postel tak velká. Za chvíli znovu vyskočil a prohlásil, že se mnou ve společné posteli nemůže spát. Stěžoval si na silné bušení ve spáncích a měl pocit, že se mu rozskočí hlava. Chce ven. Zmocnilo se mě zoufalství: „Miláčku, kam jdeš?“ Zavolal jen, že jde spát k ostatním Masajům, a zmizel. Jsem vyřízená a naštvaná zároveň. Co to s ním v Ukundě udělali? ptám se sama sebe. Noc se nekonečně táhne. Lketinga se nevrátil. Nevím, kde spí.

Brouk v hlavě

Příšerně rozlámaná jsem s prvním slunečním paprskem vstala, omyla si nateklý obličej a vydala se hned za Priscillou. Není zamčeno, takže je doma. Klepám a tiše volám: „To jsem já, Corinna, prosím otevři, nevím, co mám dělat!“ Priscilla vyšla ven ještě rozespalá a překvapeně se na mě podívala. „Kde je Lketinga?“ ptá se. Snažím se zadržet slzy, které se mi derou do očí, a všechno jí vyprávím. Zatímco se oblékala, pozorně naslouchala a nakonec mi řekla, ať počkám, že sejde k ostatním Masajům po Lketingovi podívat. Po deseti minutách se vrátila s tím, že nám nezbývá nic jiného než čekat. Nebyl u nich a ani tam nespal, prý běžel rovnou do buše. Určitě se vrátí, a když ne, vydají se ho hledat. „Proč běžel do buše?“ ptám se zoufale. Asi mu smícháním piva s miraou přeskočilo. Mám prý být trpělivá.

Ale Lketinga se neukázal. Vrátila jsem se do domku a čekala. Později, asi kolem desáté, se objevili dva válečníci a úplně vyčerpaného Lketingu přivedli s sebou. Museli ho podpírat, aby byl vůbec schopný dojít. Do vlekli ho do domu a položili na postel. Přitom stále o něčem diskutovali a mě strašně štvalo, že jsem jim nerozuměla. Lketinga leží apaticky na posteli a zírá na strop. Mluvím na něj, ale očividně mě nepoznává. Dívá se skrz mě a potí se po celém těle. Nemám daleko k panice, protože si to všechno nedokážu vysvětlit. Ostatní si také neví rady. Našli ho v buši pod stromem a vyprávěli, že měl záchvat zuřivosti, proto je tak vyčerpaný. Ptám se Priscilly, jestli mám zavolat lékaře, ale ta odpověděla, že na Diani Beach je jenom jeden a ten sem nepřijde. Museli bychom dovést Lketingu k němu. V tomhle stavu je to ale vyloučené.

Lketinga znovu usnul a ve spánku bojoval se lvy, kteří ho napadali. Divoce bil kolem sebe rukama a oba válečníci ho museli pevně držet. Pohled na něj mi drásá srdce. Kam se poděl můj hrdý a veselý Masaj? Rozbrečela jsem se. Priscilla mě hubuje: „To se nedělá! Brečet se má, jenom když někdo umřel.“

Lketinga přišel k sobě až odpoledne a udiveně se na mě podíval. Šťastně jsem se na něho usmála a opatrně se ho zeptala: „Hello, miláčku, poznáváš mě?“ – „Proč ne, Corinno?“ vyčerpaně odpověděl, pohlédl na Priscillu a zeptal se, co se stalo. Prohodili spolu pár slov. Kroutil hlavou a sám nevěřil tomu, co slyšel. Zůstala jsem u něho a ostatní si šli po své práci. Měl hlad a bolelo ho břicho. Na můj dotaz, jestli mám přinést trochu masa, souhlasně přikývl. Kvapně jsem se vydala na cestu do krámku s masem a spěchala zpátky. Lketinga ležel v posteli a spal. Asi po hodině, když bylo jídlo hotové, jsem se pokusila ho vzbudit. Otevřel oči a znovu se na mě zmateně podíval. Příkře se na mě obořil, kdo vůbec jsem a co po něm chci. „ Jsem Corinna, tvoje přítelkyně, „ odpovídám. Znovu a znovu se mě vyptává, kdo jsem. Pomalu si už zoufám, protože Priscilla se ještě nevrátila z pláže, kde prodávala kanga. Prosím ho, aby alespoň něco snědl. Ale on se mi jen vysmívá, tohle jídlo jíst nebude, protože ho chci určitě otrávit.

Teď už nedokážu zadržet slzy. Všiml si toho a ptá se, kdo zemřel. Abych se uklidnila, začnu se nahlas modlit. Konečně se Priscilla vrátila, a tak pro ni hned utíkám. I ona se snaží s Lketingou mluvit, ale k ničemu to nevede. Po chvíli si povzdechne: „Je to blázen!“ Hodně moranů, mladých válečníků, kteří přijdou na pobřeží, onemocní na mombasskou vzteklinu.

V jeho případě je to dost vážné. Možná že ho někdo očaroval. „Cože, jak a kdo?“ koktám a tvrdím, že na něco takového nevěřím. „Tady v Africe je toho ještě hodně, co se budeš muset naučit,“ poučuje mě Priscilla. „Musíme mu pomoct!“ zapřísahám ji. – „Okay!“ svolila, pošle hned někoho na severní pobřeží, aby přivedl pomoc. Na severu je velké centrum Masajů z pobřeží a jeho náčelníkovi jsou podřízeni všichni válečníci. Ten musí rozhodnout, co se má dělat.

Asi v devět večer k nám přišli dva válečníci ze severního pobřeží. I když mi nebyli moc sympatičtí, byla jsem ráda, že se už konečně něco děje. Ti dva začali na Lketingu mluvit a masírovali mu čelo nějakou intenzivně vonící suchou bylinou. Během rozhovoru jim Lketinga úplně normálně odpovídal. Bylo to k neuvěření. Předtím byl ještě tak zmatený a teď mluvil naprosto klidně. Abych se nějak zaměstnala, začala jsem pro všechny vařit čaj. Ničemu nerozumím a cítím se bezmocně a přebytečně.

Mezi těmi třemi muži panuje taková shoda a vnitřní porozumění, že úplně přestali vnímat, že tam s nimi ještě jsem. Přesto si ale rádi vzali nabídnutý čaj a já se vyptávám, co se vlastně stalo. Jeden z nich mluví trochu anglicky a vysvětluje mi, že Lketingovi není dobře, v hlavě se mu usídlila nemoc. Snad to zase brzy přejde. Potřebuje klid a hodně místa, a proto s ním dnes přespí v nedaleké buši. Zítra ráno ho vezmou na severní pobřeží, aby ho doléčili. „Ale proč nemůže spát tady u mě?“ ptám se vyděšeně, protože už skoro nikomu nevěřím, i když se mu momentálně viditelně ulevilo. Odpověděli, že to nejde, protože pro jeho krev není moje přítomnost moc dobrá. Dokonce i Lketinga se k nim přidal, že takhle onemocněl poprvé a že za to určitě můžu já. Jsem z toho v šoku, ale nezbývá mi nic jiného než ho nechat s muži odejít.

Na druhý den ráno se vrátili a dali si u mě čaj. Lketingovi je dobře, vypadá už zase skoro jako dřív. Ale ti dva přesto trvají na tom, aby s nimi odešel na severní pobřeží. S úsměvem s nimi souhlasí. Když se zmíním o tom, že dnes v noci musím odjet do Nairobi, abych si dala prodloužit vízum, řekne jen: „No problém, my odjet na severní pobřeží a pak spolu do Nairobi.“

Konečně jsme dorazili na severní pobřeží, ale než jsme se dostali k „náčelníkově“ chýši, museli jsme projít vesnicí, což se neobešlo bez dlouhého vyptávání kolemjdoucích. Náčelník nebyl tak starý, jak jsem si myslela, a srdečně nás přivítal, i když nás neviděl, protože byl slepý. Trpělivě s Lketingou promlouval. Seděla jsem s nimi a pozorovala je, aniž bych něčemu rozuměla. Na druhé straně jsem se ale neodvážila jejich rozhovor přerušit. Pomalu mi utíkal drahocenný čas. I když chci jet až nočním autobusem, musím si koupit lístek alespoň tři až čtyři hodiny předem, jinak v něm nedostanu místo.

Asi po hodině mi náčelník řekl, abych jela bez Lketingy, protože Nairobi pro něj v jeho stavu a s jeho citlivou povahou není moc dobré. Dají tu na něj pozor a já se mám co nedřív zase vrátit. Souhlasím, protože bych byla úplně bezmocná, kdyby se mi v Nairobi přihodilo něco podobného. A tak Lketingovi slibuju, že pokud všechno půjde, jak má, budu už zítra večer sedět ve zpátečním autobusu a přijedu pozítří ráno. Když nastupuji do autobusu, je Lketinga strašně smutný. Drží mě za ruku a ptá se, zda se opravdu vrátím. Ujišťuju ho, aby si nedělal starosti, že se vrátím a pak uvidíme, co bude dál. Kdyby mu stále ještě nebylo dobře, zajdeme k lékaři. Slíbil mi, že na mě počká a udělá všechno pro to, aby znovu neonemocněl. Matatu odjíždí a mně je těžko u srdce. Jen aby všechno dobře dopadlo!

V Mombase si kupuji jízdenku a do odjezdu autobusu mám ještě pět hodin času. Po osmi hodinách jízdy jsem brzy ráno konečně dorazila do Nairobi. Znovu čekám v autobuse skoro do sedmi hodin, než si troufnu vystoupit. Nejdříve si dám čaj a pak si beru taxi k budově Nyayo, protože tam sama netrefím. Když jsem dorazila, panoval tu už všeobecný chaos. Běloši i černoši se tlačili u různých přepážek, každý něco potřeboval. Probojovala jsem se různými formuláři, které jsem musela vyplnit, všechno v angličtině! Pak jsem je odevzdala a čekala. Než mě konečně zavolali, uběhly celé tři hodiny. Pevně doufám, že tolik vytoužené razítko dostanu. Žena za přepážkou si mě prohlíží a vyptává se, proč si chci vízum prodloužit o další tři měsíce. Klidně, jak to jen v té chvíli dokážu, odpovídám: „Protože jsem ještě neviděla úplně všechno z téhle nádherné země a mám dost peněz na to, abych tu mohla ještě tři měsíce zůstat.“ Otevřela můj pas, prolistovala ho a nakonec na jednu stranu otiskla obrovské razítko. Konečně mám vízum a jsem zase o kousek dál! Šťastná platím požadovaný poplatek a budovu hrůzy s úlevou opouštím. V této chvíli ještě netuším, že se sem budu muset vracet ještě tolikrát, až to tu nakonec začnu všechno nenávidět.

S lístkem na noční autobus v kapse se jdu najíst. Je teprve brzké odpoledne a já se rozhodla se po Nairobi procházet, abych neusnula. Už jsem nespala přes třicet hodin. Pomalu se loudám jen dvěma ulicemi, abych nezabloudila. V sedm večer je už tma, a zatímco obchody zavírají, začíná se probouzet noční život v barech. Už nechci zůstat na ulici, kolemjdoucí jsou čím dál tím podivnější. Bar pro mě nepřichází v úvahu, a tak jsem zalezla do nedalekého McDonalda, abych si tam odseděla poslední dvě hodiny.

Konečně sedím v autobuse do Mombasy. Jeho řidič žvýká mirau. Jede jako blázen a skutečně jsme dorazili do cíle v rekordním čase už ve čtyři ráno. Znovu musím čekat na první matatu, které pojede na severní pobřeží. Jsem zvědavá, jak se Lketingovi daří.

Krátce před sedmou jsem již v masajské vesnici. Protože ještě všichni spí a čajovna je zavřená, čekám před ní, protože nevím, ve které chýši Lketinga bydlí. O půl osmé přišel majitel a otevřel. Sedla jsem si dovnitř a čekala na první čaj. Přinesl mi ho a okamžitě se stáhl zpátky do kuchyně. Po chvíli se začínají trousit první válečníci a usazují se u ostatních stolů. Panuje stísněná nálada, nikdo nemluví. To je asi tím, že je ještě tak brzy, říkám si.

Krátce po osmé už to ale nevydržím a ptám se majitele, jestli neví, kde Lketinga spí. Zakroutil hlavou a zase zmizel. Ale asi po půlhodině si sedl k mému stolku a řekl mi, abych odjela zpátky na jižní pobřeží a už nečekala. Překvapeně se na něho podívám a ptám se: „Proč?“ – „Už tu není. Dnes v noci odjel domů,“ odpověděl. Málem se mi zastavilo srdce. „Domů na jižní pobřeží?“ ptám se naivně. „Ne, domů do Samburu – Maralal.“

Plná zděšení vykřiknu: „Ne, to není pravda! On tu někde je, řeknete mi kde!“ Od ostatních stolů vstali dva muži a snažili se mě uklidnit. Odstrčila jsem je od sebe, zuřím a křičím, co mi hrdlo stačí, na celý ten spolek tady německy: „Vy zatracená bando křiváků, zákeřná sebranko, vy jste si to všechno takhle naplánovali!“ Slzy zlosti mi vyhrkly z očí, ale tentokrát je mi všechnojedno.

Jsem tak nabroušená, že bych nejraději zmlátila prvního, kdo by se mi dostal pod ruku. Prostě a jednoduše Lketingu posadili do autobusu, i když věděli, že se tím samým, jenom v protisměru, vracím, takže jsme se cestou minuli. Nechápu, proč na mě udělali takový podraz. Jako by na těch osmi hodinách záleželo. Vyletěla jsem z lokálu, protože se tu začali scházet zvědavci, a já se už nedokázala ovládat. Bylo mi jasné, že drží spolu proti mně. Smutná a plná hněvu jsem se vrátila na jižní pobřeží.

Přijď za mnou domů

Nevím, co mám dělat. Vízum mám, ale Lketinga je pryč.

V domku u Priscilly jsou dva válečníci. Všechno jí vyprávím a ti dva si nechají od Priscilly překládat. Nakonec mi Priscilla poradí, abych na Lketingu, ať je hodný jak chce, raději zapomněla. Buď je doopravdy nemocný, nebo ho ostatní nějak očarovali, což ho donutilo odjet zpátky k matce, protože jinak by byl v Mombase ztracený. Měl by zajít k nějakému medicinmanovi. Já mu určitě nedokážu pomoci. A také by bylo nebezpečné, kdybych se jako běloška postavila proti všem.

Jsem zoufalá a už nevím, čemu a především komu mám věřit. Instinkt mi ale napovídá, že Lketingu před mým návratem odvezli proti jeho vůli. Ještě ten večer ke mně přišli první válečníci, aby mi dělali společnost. Když už mi ale začal druhý z nich naznačovat, že ho potřebuju jako přítele, že Lketinga je blázen a už se sem nikdy nevrátí, rozhněvaná takovou drzostí vyhodím všechny ven. Když jsem o tom Priscille vyprávěla, jen se smála. To je tady normální a nemám si to prý tak brát. Očividně ani ona ještě nepochopila, že nechci jen tak někoho, ale že jsem se ve Švýcarsku všeho vzdala jen kvůli Lketingovi.

Další den píšu dopis Lketingovu bratru Jamesovi do Maralal. Možná že ví víc. Teď musím počkat alespoň dva týdny, než dostanu odpověď. Dva dlouhé týdny, během kterých nebudu vědět, co se děje, určitě se z toho zblázním! Čtvrtý den už to dál nevydržím. Tajně jsem se rozhodla, že podniknu dlouhou cestu do Maralal sama. Tam už uvidím, co dál, ale nevzdám to, ti budou ještě koukat! O mých plánech jsem neřekla ani Priscille, protože už nikomu nevěřím. Když se vydala na pláž prodávat kanga, zabalila jsem si tašku a zmizela směrem Mombasa.

Zase ujedu dobrých 1 400 km a za dva dny konečně dorazím do Maralal. Nastěhovala jsem se do stejného penzionu jako minule a jeho majitelka je překvapená, že jsem se tu zase objevila. Ve skromném pokoji jsem se natáhla na postel a přemýšlím, co dál. Zítra zajdu za Lketingovým bratrem.

Nejdřív jsem musela přemluvit ředitele školy, aby mi dovolil s Jamesem mluvit. Když jsem mu všechno vypověděla, slíbil mi, že mě dovede k matce, pokud mu to ředitel školy dovolí. Ředitel po dlouhém dohadování nakonec souhlasil, ale jen s podmínkou, že seženu auto, které by mě a Jamese do Barsaloi zavezlo. Spokojená s tím, že jsem toho tolik s mou skrovnou angličtinou dosáhla, chodím po Maralal a poptávám se po autě. Skoro všichni, co tu bydlí, jsou Somálci. Když ale řeknu, kam chci odvézt, buď se mi vysmívají, nebo požadují cenu, která se mi zdá astronomická.

Když už jsem hledala druhý den, narazila jsem na mého zachránce Toma, který tehdy Lketingu hledal a našel. Ptal se mě, kde Lketinga je. Znovu měl pro mě pochopení a nabídl se, že se pokusí najít auto sám, protože při barvě mé pleti by byla cena pětinásobná. A opravdu, krátce po poledni sedíme v landroveru, který včetně řidiče pronajal za dvě stě franků. Rozloučila jsem se s Jamesem, protože se mnou pojede Tom.

Landrover projel Maralal a pokračoval po pusté, červené hliněné cestě. Po chvíli jsme vjeli do hustého pralesa s obrovskými stromy, které byly porostlé liánami. Do buše není vidět dál než na dva metry. I cesta se dá rozpoznat jenom podle vyjetých kolejí, které zůstaly po pneumatikách. Zbytek cesty je zarostlý. Vzadu v autě toho ale moc nevidím. Jenom podle náklonu auta, ke kterému občas dojde, poznávám, že cesta je prudká a svažuje se. Když jsme po hodině vyjeli z lesa, zastavili jsme před obrovskou haldou kamení. Tudy určitě neprojedeme! Ale moji dva společníci už vystupují a kameny přenášejí. Krátce nato s rachotem kamennou haldu přejíždíme. Kdyby mě to nenapadlo už dříve, nejpozději nyní by mi bylo jasné, že vyjednaná cena nebyla zase až tak vysoká. Po tom málu, co vidím, ale po všem, co cítím, bych teď byla ochotná zaplatit i víc. Mám pocit, že by se musel stát zázrak, abychom to tu bez úhony projeli. Ale dokázali jsme to, protože šofér řídil opravdu bravurně.

Občas míjíme maňaty a děti se stády koz nebo krav. Jsem celá napnutá. Kdy už tam konečně budeme? Je moje láska doma, nebo byla celá ta námaha zbytečná? Máme ještě šanci? Potichu se modlím. Můj zachránce je naproti tomu klidný. Konečně jsmé přejeli široké koryto řeky a po dvou třech zatáčkách zahlédnu jednoduché sruby a trochu dál, na jednom návrší, obrovský dům, který se v krajině vyjímá jako krásná zelená oáza. „Kde to jsme?“ ptám se mého průvodce. – „Tady je Barsaloi-Town a tam nahoře nově postavená misie. Nejdříve ale zajedeme k maňatám a podíváme se, jestli je Lketinga doma u matky/4 vysvětluje mi. Projedeme okolo misie a mě udivuje to množství zeleně, protože je tu velice sucho, jako v polopoušti nebo stepi.

Po třech stech metrech zahneme a harcujeme se přes step. Po dvou minutách auto zastavilo. Tom vystoupil a vyzval mě, abych za ním pomalu šla. Poprosil řidiče, aby počkal. Pod velkým plochým stromem sedělo pohromadě několik dospělých a děti. Můj průvodce k nim zašel, já v přiměřeném odstupu čekám. Všichni se po mně dívají. Po delším rozhovoru s jednou starou ženou se vrátil a řekl: „Corinno, pojď, jeho matka říká, že Lketinga je tady.“ Prošli jsme mezi vysokým pichlavým roštím a došli ke třem velice jednoduchým maňatám, které byly od sebe vzdálené asi pět metrů. Před prostřední z nich jsou v zemi zapíchnutá dvě dlouhá kopí. Tom na ně ukazuje a říká: „Je tady uvnitř.“ Neodvažuju se pohnout, a tak se sehne a vejde dovnitř. Protože stojím těsně za ním, jsem za jeho zády schovaná. Slyším Toma mluvit a krátce nato Lketingův hlas. Teď už to nevydržím a protáhnu se kolem Toma dovnitř. Nikdy v životě nezapomenu na to, jak překvapeně a radostně, ano, přímo nevěřícně, se na mě Lketinga podíval. Ležel na kravské kůži na kousku země za ohništěm v zakouřené polotmě a najednou se začal strašně smát. Tom mi uhýbá, jak může, a já lezu po kolenou do Lketingovy rozpřažené náruče. Dlouho se pevně objímáme. „ Já vědět, jestli ty mě milovat, tak přijít za mnou domů.“

Tohle opětné shledání, spíš by se dalo říct opětné nalezení, je krásnější než všechno, co se dosud přihodilo. V tomto okamžiku je mi jasné, že tady zůstanu, i když nemáme nic jiného než nás dva. Lketinga mi mluví z duše, když říká: „ Teď ty moje zenat ty zůstat se mnou jako Samburka. „ Šťastnější už ani nemůžu být.

Můj průvodce na mě skepticky pohlédl a zeptal se, jestli se má opravdu vrátit autem do Maralal sám. Pro mě to tady bude určitě těžké. Není tu skoro žádné jídlo a spát budu muset na zemi. Pěšky do Maralal určitě nedojdu. Mně je všechno jedno a odpovím: „Tam, kde žije Lketinga, dokážu žít i já.“

V chýši se na chvilku setmělo, Lketingova matka se protáhla úzkým otvorem tvořícím vchod. Posadila se proti ohništi a dlouho se na mě mlčky a zamračeně dívala. Cítím, že je to důležitý okamžik, a tak pár minut nic neříkám. Sedíme tam, držíme se za ruce a naše obličeje jsou tak rozpálené, že kdybychom jimi mohli vyrábět světlo, bylo by v chatrči vidět jako ve dne.

Lketinga s matkou promluvil pár slov a občas jsem zachytila jen rncungu nebo Mombasa. Matka mě přitom celou dobu soustředěně pozorovala. Je celá černá. Její oholená hlava má hezký tvar. Na krku a v uších ji zdobí barevné korálkové kruhy. Je docela při těle a na jejím nahém hrudníku visí dva dlouhé obrovské prsy. Nohy zakrývá ušpiněná sukně.

Najednou ke mně vztáhla ruce a pronesla: „ Jambo“. Pak následovala učiněná záplava slov. Podívala jsem se na Lketingu. Ten se usmíval: „Mama nám dala požehnání, můžeme s ní zůstat v chatrči.“ Nato se s námi Tom rozloučil a já si jen vyzvedla z landroveru tašku. Když jsem se vrátila, byl už před maňatou shromážděný dav lidí.

Kvečeru jsem zaslechla zvonění zvonků. Vyšli jsme ven a já spatřila velké kozí stádo. Většina koz táhla dál, některé z nich pastevci zahnali do naší kruhovité trnité ohrady.

Do ohrady, která se nachází uprostřed kralu, který je také obehnaný trnitou hradbou, zašlo asi 30 zvířat. Nato vyšla mama s vydlabanou lahvovitou tykví kozy podojit. Jak jsem později zjistila, nadojené mléko stačilo právě tak na přípravu čaje. O stádo sé staral asi osmiletý chlapec. Posadil se u maňaty na zem a ustrašeně mě pozoroval, zatímco žíznivě vypil dva poháry vody. Byl to syn Lketingova staršího bratra.

Za hodinu je už tma. Sedíme ve čtyřech v malé maňatě, mama vpředu u vchodu a vedle ní bojácná tříletá Saguna. Saguna je chlapcova mladší sestra. Tiskne se ustrašeně k babičce, která se stala její matkou. Když je první děvče nejstaršího syna dost staré, patří jeho matce jako druh pomoci ve stáří. Sbírá pro ni dřevo nebo nosí vodu, vysvětluje mi Lketinga.

My dva jsme zůstali sedět na kravské kůži. Mama prohrábla v ohništi popel mezi kameny a vyhrabala ještě pár řežavých uhlíků. Pomalu, ale vytrvale do nich foukala. Na pár minut tím vyvolala štiplavý kouř, který mi vehnal slzy do očí. Všichni se mi smáli. Když jsem k tomu dostala ještě záchvat kašle, protlačila jsem se ven. Vzduch, vzduch, to je to jediné, na co v té chvíli dokážu myslet.

Před chýší je tma jako v pytli. Jenom miliony hvězd se zdají být tak blízko, že by stačilo vztáhnout ruku a nějakou si utrhnout. Vychutnávám si ten nádherný pocit klidu. Všude je vidět plápolání ohňů v maňatách. I v naší se už příjemně rozhořel. Mama vaří čaj, naši večeři. Po čaji se ozval močový měchýř. Lketinga se směje: „ Tady ne záchod, jen keře. Ty jít se mnou, Corinno! „ Jde napřed, šikovně odklání ke straně jeden trnitý keř a dělá mi cestičku. Trnitý kruhový plot představuje jedinou ochranu před divou zvěří. Jdeme asi dvě stě metrů od ohrady a Lketinga mi svou rungu holí ukazuje na jeden keř, který bude od nynějška mým WC. Na malou můžu v noci i vedle maňaty, protože se všechno vsákne do písku. Ale to ostatní mě v její blízkosti nesmí ani napadnout, jinak bychom museli sousedům obětovat jednu kozu a přestěhovat se, což by znamenalo velkou ostudu.

Když se vrátíme zpátky k maňatám, zase všechno zakrýváme trnitým houštím a sedáme si znovu na kůži. Umýt se nemohu, protože voda stačí sotva tak na čaj. Když se Lketingy ptám, jak se tu myjí, jenom odvětí: „Zítra v řece, žádný problém,!“ Zatímco je v chýši hezky teplo od ohně, venku je chladno. Děvčátko už spí nahé vedle babičky a my tři se pokoušíme o jakous takous rozpravu. Mezi osmou a devátou večer se tu chodí spát. I my se uvelebujeme, oheň dohořívá a už na sebe skoro ani nevidíme. Lketinga a já se k sobě těsně tulíme. I když bychom si toho oba přáli víc, nemůžeme v přítomnosti matky a v tom nekonečném tichu nic jiného dělat.

První noc spím špatně, protože nejsem zvyklá ležet na tvrdé zemi. Převracím se z boku na bok a naslouchám různým zvukům zvenčí. Občas zazvoní zvonek nějaké kozy a pro mě to v tiché noci zní jako zvon na kostele. V dálce zavylo nějaké zvíře. Po chvíli v trnitém houští zašustilo. Ano, zcela zřetelně slyším, jak někdo hledá vchod do kralu. Soustředěně naslouchám a srdce mám až v krku. Někdo sem jde. Vleže se snažím něco úzkým vchodem zahlédnout a vidím dva černé sloupy, ne nohy, a konce dvou oštěpů. Hned nato zazní mužský hlas: „Supa moran!“ Šťouchám Lketingu do boku a šeptám: „ Miláčku, někdo tu je. „ Vydal ze sebe mně neznámé zvuky, které by se daly přirovnat k zachrochtání, a na zlomek vteřiny se na mě skoro zle podívá. „ Venku někdo je/1 vysvětluju mu vyděšeně. Znovu se ozve hlas: „Moran supa!“ Dojde ke krátkému rozhovoru, načež se nohy pohnou a zmizí. „Co se děje?“ ptám se. Nějaký válečník tu chtěl přespat, což jindy nevadí, ale protože tu jsem já, nejde to. Zkusí to v nějaké jiné maňatě. Mám spát dál.

V šest hodin ráno vyšlo slunce a s ním se probudila zvířata i lidé. Kozy hlasitě mečely a chtěly z ohrady ven. Odevšad je slyšet hlasy a místo, kde spala mama je prázdné. O hodinu později jsme se zdvihli i my a pijeme čaj. Jsou to muka, protože s ranním sluncem se probudily i mouchy. Jakmile odložím hrnek vedle sebe na zem, hejna much už oblétávají jeho okraj. Neúnavně mi bzučí okolo hlavy. Saguna vypadá, že je ani nevnímá, i když jí sedí v koutku oka nebo úst. Ptám se Lketingy, kde se tady všechny ty mouchy vzaly. Ukazuje na kozí bobky, které se tu během noci nahromadily. Během dne horkem bobky vyschnou a much ubyde. Proto mi včera večer nepřišly tak vlezlé. Lketinga se směje, že tohle je jen začátek, kdyby tu byly krávy, bylo by to ještě horší, protože jejich mléko přitahuje tisíce much. Ještě nepříjemnější jsou komáři, kteří se tu objeví po období dešťů. Po čaji bych se ráda vydala k řece, abych se konečně mohla umýt. Vyzbrojená mýdlem, ručníkem a čistým prádlem se vydáváme na cestu. Lketinga nese jenom jeden žlutý kanystr na vodu na čaj. Jdeme asi kilometr po úzké cestičce, až dojdeme k širokému korytu řeky, které jsme den předtím přejeli autem. Po obou stranách řečiště rostou vysoké šťavnaté stromy, ale vodu vidět není. Pokračujeme dál podél vyschlé řeky, dokud za zatáčkou nenarazíme na skály. A skutečně, z písku vytékal malý potůček.

Nejsme tu sami. Vedle potůčku vyhrabaly dívky do písku díru a z ní trpělivě nabírají pohárkem pitnou vodu a nalévají ji do kanystrů. Při pohledu na mého válečníka sklopily stydlivě hlavu a s chichotáním nabírají vodu dál. O dvacet metrů dál stojí u potoka skupina nahých válečníků a vzájemně jeden druhého myjí. Jejich bederní roušky leží na teplých balvanech a suší se. Při pohledu na mě zmlknou, ale jejich nahota jim zřejmě nevadí. Lketinga zůstal stát a dal se s nimi do řeči. Někteří si mě nepokrytě prohlížejí, zatímco já nevím, kam s očima. Tolik nahých mužů pohromadě, kteří si svou nahotu ani neuvědomují, jsem ještě v životě neviděla. Jejich štíhlá půvabná těla se nádherně třpytí v ranním slunci.

Protože si nejsem jistá, jak se mám v nezvyklé situaci chovat, popojdu raději dál a posadím se po pár metrech ke skromnému potůčku, abych si umyla nohy. Lketinga mě došel a naznačil mi, abych odešla: „ Corinno, pojď, tady ne dobré pro dámu!“ Zašli jsme za další ohyb řečiště, kde už nás nikdo nemohl pozorovat. Lketinga si odložil a myje se. Když se chci i já celá svléknout, vyděšeně se na mě podívá. „Ne, Corinno, to ne dobré!“ – „Proč?“ ptám se. „Jak se mám umýt, když si nemůžu svléknout tričko a sukni?“ Vysvětluje mi, že bych neměla odhalovat nohy, protože je to nemravné. Diskutujeme o tom a nakonec si přeci jen kleknu nahá do řeky a důkladně se myju. Lketinga mi namydlil záda a vlasy a přitom se stále ohlížel, jestli nás opravdu někdo nepozoruje.

Rituál mytí trval asi dvě hodiny, pak jsme se vydali na zpáteční cestu. U řeky nyní panuje čilý ruch. Několik žen si myje vlasy a nohy, jiné vyhrabávají díry, ze kterých se napájejí kozy a ostatní zase trpělivě naplňují nádoby vodou. Také Lketinga tu postavil svůj malý kanystr, který mu okamžitě začala nějaká dívka plnit.

Pomalu procházíme vesnicí, protože bych si chtěla prohlédnout obchody. Jsou to tři čtyřhranné hliněné chatrče. Lketinga mluví s jejich vlastníky, kteří jsou všichni Somálci. Všude kroutí záporně hlavou. Nemají, co by prodali, kromě trochy čajového prášku nebo Kimbo plechovek s tukem. V největším obchodě jsme objevili poslední kilo rýže. Když nám ji obchodník balil, všimla jsem si, že je v rýži plno malých černých brouků. „Ach ne, „ odmítám, „ to nechci!“ Omlouvá se a bere zboží zpět. Takže nemáme k jídlu nic.

Pod stromem sedí několik žen a nabízejí k prodeji kravské mléko v tykvích. A tak kupujeme alespoň mléko. Za pár mincí jsme domů přinesli dvě plné tykve, což byl asi jeden litr. Mama měla z takového množství mléka radost. Vaříme čaj a Saguna dostala plný šálek mléka. Je šťastná.

Lketinga a mama probírají špatnou situaci. Sama se divím, z čeho tady lidé žijí. Staré ženy dostávají občas kilo kukuřičné mouky z misie, ale ani s tou se zatím nedá počítat. Lketinga se rozhodl, že večer porazí jednu kozu, hned jak stádo dorazí domů. Přemožená všemi novými dojmy stále ještě nemám hlad.

Zbytek odpoledne trávíme sami v maňatě, protože matka si povídá s ostatními ženami pod velkým stromem. Konečně se můžeme milovat. Pro jistotu si na sobě nechám šaty, přeci jen je den, a kdykoliv může někdo do chýše vrazit. Krátký akt lásky během odpoledne proběhl několikrát. Bylo to zvláštní, protože bylo vždycky rychle po všem a po krátké pauze se zase všechno opakovalo. Ale nevadilo mi to, nic mi u toho nechybělo. Byla jsem šťastná, že jsem s Lketingou.

Večer přihnali „kozy a s nimi přišel i Lketingův starší bratr, Sagunin otec. Mezi ním a mamou došlo k prudké hádce, přičemž si mě tu a tam dost divoce měřil. Později na Lketingovi vyzvídám, o co šlo. Snažil se mi podrobně vylíčit, že si bratr dělá velké starosti o mé zdraví. Určitě nebude dlouho trvat a objeví se tady district-chief \ policejní náčelník oblasti, a bude chtít vědět, proč tu v chatrči žije běloška, to přeci není normální.

Během dvou tří dnů se všichni v celé oblasti dozví, že jsem tady, a přijdou sem. Jestli se mi něco stane, dorazí policie, což se ještě nikdy v celé historii rodiny Leparmorijo nestalo. Uklidňuju Lketingu a ujišťuju ho, že pokud sem přijde někdo ze správy oblasti, je se mnou a mým pasem všechno v pořádku. Až do nynějška jsem nikdy nebyla vážně nemocná. Navíc máme dnes k večeři kozu a já se budu snažit, abych toho hodně snědla.

Jakmile se setmělo, Lketinga, jeho bratr a já jsme se vydali na cestu. Lketinga za sebou táhne kozu. Ujdeme asi kilometr do buše, protože Lketinga nesmí v přítomnosti své matky v chatrči jíst. Mě z donucení akceptují, protože jsem běloška. Ptám se, kdy bude jíst mama, Saguna a její matka. Lketinga se směje a vysvětluje, že některé kusy masa jsou pouze pro ženy a muži je nesmí jíst. Tyto kusy a všechno, co zbyde, doneseme matce. Když je k jídlu maso, zůstane vzhůru dlouho do noci, dokonce i Sagunu vzbudíme. Uklidnili mě, i když stále pochybuji, jestli jsem všemu dobře rozuměla, protože naše dorozumívání v angličtině, proložené masajskými slovy spolu s rukama a nohama, je ještě dost skrovné.

Konečně jsme dorazili na vhodné místo. Nasbírali jsme dřevo a z keřů odřízli větve s listím. Ty jsme na písčité půdě propletli do tvaru připomínajícího hnízdo. Potom chytil Lketinga mečící kozu za přední a zadní nohy a položil ji bokem na větve. Jeho bratr popadl kozu za hlavu a ubohé zvíře udusil tak, že mu ucpal nos a tlamu. Koza sebou krátce a divoce zaškubala a za chvíli už nehybně a strnule upírala zrak do hvězdnaté noci. Jsem okolnostmi donucená tomu všemu zblízka přihlížet, protože odtud ve tmě nemohu odejít. Rozhořčeně se ptám, proč kozu místo tak hrozné smrti udušením raději nepodřízli. Odpověď je krátká. Samburové nesmí prolít krev, dokud není zvíře mrtvé, tak tomu je už od pradávna.

Poprvé v životě musím přihlížet, jak se kuchá zvíře. Nejdříve nařízli kůži na krku a tím, jak za ni bratr zatáhnul, vzniklo něco jako korýtko, které se okamžitě naplnilo krví. S odporem přihlížím a divím se, když se Lketinga nahnul nad vzniklou kaluží krve a napil se z ní. Jeho bratr udělal to samé. Je mi z toho nanic, ale neřeknu ani slovo. Lketinga se směje a ukazuje na otvor: „ Corinno, ty ochutnat krev; ona dávat sílu! „ Odmítavě kroutím hlavou.

Pak jde všechno ráz na ráz. Koza je zkušeně stažena z kůže. Hlava a odříznuté nohy putují na listy spletených větví. Další překvapení na sebe nedalo dlouho čekat. Když opatrně rozřízli břicho, vyhřezla na zem strašně zapáchající zelená kaše. Obsah žaludku. Okamžitě mě přešla chuť k jídlu. Bratr rozřezával dál maso na kusy a můj Masaj trpělivě rozfoukával oheň. Po hodině už můžeme nařezané kusy masa položit na klacky, které jsou rozloženy nad ohněm do tvaru pyramidy. Nejdřív se pečou žebra vcelku, protože nepotřebují tak dlouho jako zadní nohy. Hlava a nohy leží přímo v ohni.

Všechno to vypadá dost hrůzně, ale vím, že si na to budu muset zvyknout. Po krátké době bereme z ohně žebra a postupně opékáme i zbylé maso. Lketinga odkrojil velkým nožem polovinu žeber a podal mi ji. Statečně si je beru a ohryzávám je. S trochou soli by to asi chutnalo lépe. Zatímco já s tuhým masem bojuji, Lketinga s bratrem si báječně pochutnávají. Okousané kosti letí za záda do buše, kde krátce nato něco zašustilo. Kdo si pochutnal na zbytcích, nevím. Ale když je Lketinga se mnou, ničeho se nebojím.

Oba muži se po vrstvách prořezali první zadní nohou, přičemž ji znovu a znovu pokládají na oheň, aby se propekla další vrstva. Bratr se mě zeptal, jestli mi chutná. Odpovídám: „Ó, ano, je to moc dobré,“ a hryžu dál. Musím přeci také něco sníst, pokud nechci za pár dnů vypadat jako kostlivec. Konečně jsem všechno spořádala a bolí mě zuby. Lketinga sáhne k ohni a podává mi celou přední nohu. Podívám se na něj tázavě: „Pro mě?“ – „Ano, to být jenom pro tebe. „ Ale můj žaludek je už plný. Už prostě nemůžu. Nechce se jim tomu věřit a podotkli, že ještě nejsem správná Samburka. „Ty vzít domů a jíst zítra, „ navrhne Lketinga dobrácky. Od této chvíle už jenom sedím a přihlížím, jak v nich mizí maso kilo za kilem.

Když už se oba dostatečně zasytili, zabalili zbytek masa se všemi vnitřnostmi, hlavou a nohama do kůže a mašírujeme zpátky do maňaty. Já si nesu svoji „snídani“. V kralu panuje noční klid. Zalezli jsme do chýše a mama se okamžitě zvedla ze svého lůžka. Muži jí předali zbytek masa. Není tu vidět na krok, jenom pár rudých uhlíků ještě žhnulo v ohništi.

Bratr nás opouští a nese maso do maňaty své ženě. Mama šťouchá do uhlíků a opatrně je rozfoukává, aby znovu rozdělala oheň. Samozřejmě že bez kouře to nejde a já zase kašlu jako o závod. Pak se objevuje plamínek a hned je v chýši světlo a útulno. Mama se pustila do kousku grilovaného masa a vzbudila Sagunu. Nestačím se divit, jak se tak malé děvče, právě probuzené z tvrdého spánku, dokáže lačně vrhnout na nabídnuté maso a odřezávat z něho malé kousky nožem přímo u úst.

Zatímco obě jí, začne se vařit voda na čaj. Lketinga a já se napijeme. Má zadní noha z kozy mi visí nad hlavou na klaccích tvořících strop chýše. Když jsme dopili čaj, který mama vařila v jejím jediném kotlíku, vhodila do něj na kousky nakrájené maso a dokřupava ho opekla. Nakonec všechno uložila do prázdných tykví. Zvědavě se ptám, proč to dělá. Lketinga mi vysvětlil, že tak se maso na několik dní nakonzervuje. Mama všechny zbytky uvaří, jinak by k nám zítra ráno přišlo hodně žen, se kterými bychom se museli rozdělit a zase bychom nic neměli. Kozí hlava, úplně černá od popela, je prý zvlášť dobrá, tu si mama nechá na zítra.

Oheň dohořel a Lketinga a já se snažíme usnout. Lketinga si položil hlavu na vyřezávanou dřevěnou podpěrku na třech nožkách, asi deset centimetrů vysokých, aby si nerozcuchal své dlouhé červené vlasy a aby od nich všechno nezabarvil.

V Mombase tu podložku neměl, a proto si balil vlasy do šátku. Je mi záhadou, jak se vůbec někdo může na něčem tak tvrdém a s napřímenou hlavou vyspat. Ale jak se zdá, vůbec mu to nevadí, protože už dávno usnul. Naproti tomu mně dělá spaní i druhou noc potíže. Podlaha je dost tvrdá a mama si stále ještě vychutnává večeři, což se nedá přeslechnout. Občas mi u hlavy zabzučí neodbytní komáři.

Ráno mě probudilo mečení koz a zvláštní šumění. Zvědavě se dívám dírou ve vchodu a vidím maminu sukni. Mezi nohama se jí rozlévá šumící potůček. Zřejmě tu ženy čurají vestoje, zatímco muži si k tomuto účelu nenuceně dřepnou, jak jsem si už všimla u Lketingy. Když šumění doznělo, vylezu z chýše a ulevím si také ve dřepu za maňatou. Pak pomalu dojdu ke kozám a pozoruju mamu při dojení. Po obvyklém čaji zajdeme zase k řece a doneseme pět litrů vody.

Když jsme se vrátili, seděly v maňatě tři ženy, které chýši okamžitě opustily, když Lketingu a mě zahlédly. Mama se zlobí, protože před nimi tu byli i ostatní a ona už doma nemá ani čaj, ani cukr a ani kapku vody. K pohostinnosti patří i to, že se každé návštěvě nabídne čaj nebo alespoň hrneček vody. Všichni se vyptávají na bělošku. Dřív za ní také nikdo nechodil, tak ať ji teď nechají na pokoji. Navrhuju Lketingovi, že v obchodě koupím alespoň čaj. Když se vracíme, sedí už ve stínu před naší maňatou několik starých lídí. Přitom prokazují nekonečnou trpělivost. Dokážou tu sedět hodiny a povídat si, protože moc dobře vědí, že mcungu bude také jednou něco jíst a pohostinnost nedovolí staré k jídlu nepozvat.

Lketinga mi navrhuje, že mi ukáže okolí, protože jako vá.– lečník se necítí moc dobře mezi tolika vdanými ženami a staršími muži. Jdeme se tedy projít do buše. Lketinga mě učí názvy rostlin a zvířat, která vidíme. Krajina je vysušená, půda je buď červená, tvrdá jako kámen, nebo písečná. Je rozpraskaná a občas musíme projít opravdovými krátery. Po chvíli už mám v tom horku žízeň. Ale Lketinga mě varuje, že čím víc budu pít, tím větší budu mít žízeň. Z nějakého keře odřízl dva kousky dřeva, jeden z nich si vložil do pusy a druhý dal mně. Čistí se tím zuby a navíc zaženou pocit žízně.

Občas se mi zachytí bavlněná sukně na trnitém keři. Po další hodině jsem úplně propocená a musím se napít. Vydali jsme se tedy k řece, kterou lze poznat už z dálky, protože stromy, které tam rostou, jsou větší a zelenější. Ve vyschlém řečišti marně pátrám po vodě. Nějakou dobu jdeme podél řeky, dokud nenarazíme na opice, které se vystrašeně rozeběhnou po balvanech na všechny strany. Přímo u balvanů vyhrabe Lketinga v písku díru. Krátce nato písek ztmavne a zvlhne a vznikne kaluž, která se po chvíli pročistí. Uhasím žízeň a vydáme se na zpáteční cestu.

K večeři jsem si dala zbytek zadní nohy. V pološeru se pokoušíme si povídat. Mama chce co nejvíc vědět o mé vlasti a.rodině. Někdy se smějeme našim dorozumívacím potížím. Saguna spí jako vždycky těsně přitisknutá na mamu. Postupně si na mou přítomnost zvykla, ale ještě mě na sebe nenechá sáhnout. Po deváté hodině jdeme spát. Nechám si na sobě tričko a pod hlavu si složím sukni jako polštář. Přikryju se tenkým kanga, které mě ale před ranním chladem moc nechrání.

Čtvrtý den jsem šla s Lketingou pást kozy. Jsem pyšná na to, že mě vzal s sebou, a těším se. Zjišťuju, že vůbec není jednoduché všechny kozy udržet pohromadě. Když se potkáme s jiným stádem, divím se, jak dokonce i děti dokážou rozeznat každé zvíře, které do jejich stáda patří. Přeci jen je v každém stádu alespoň padesát zvířat, ne-li víc. Postupujeme pomalu kilometr za kilometrem a kozy okusují už beztak téměř holé keře. Kolem poledne je zaženeme k vodě, aby se napojily, a pak se jde zase dál. I my se napijeme stejné vody, která je zároveň naším jediným jídlem za celý den. Kvečeru se vracíme domů. Úplně vyčerpaná a spálená od žhnoucího slunce si umiňuji: Tohle bylo poprvé a naposled! Obdivuju lidi, kteří tohle dělají celý život den za dnem. U maňaty se mi dostalo vřelého přivítání od mamy, staršího bratra a jeho ženy. Podle toho, jak se mezi sebou baví, jsem si všimla, že jsem získala na vážnosti. Jsou na mě hrdí, že jsem to dokázala. Poprvé spím hlubokým a pevným spánkem až do pozdního rána.

Vzala jsem si čistou sukni a vylezla z maňaty. Mama se diví a ptá se, kolik jich vůbec mám. Ukazuju čtyři prsty, a tak se mě zeptala, jestli bych jí nemohla jednu dát. Má jenom tu, co má na sobě, a tu už má několik let. Je dost potrhaná a špinavá, takže je mi jasné, že mluví pravdu. Bohužel jsou jí všechny moje sukně příliš dlouhé a úzké. Slíbila jsem jí, že jí z nějaké mé další cesty přivezu novou. Na švýcarské poměry nemám moc oblečení, ale tady se s mými čtyřmi sukněmi a deseti tričky cítím skoro nestydatě bohatá.

Ráda bych si dnes u řeky v trošce vody, co tam teče, vyprala prádlo. Zajdeme tedy nejdříve do obchodu a koupíme Omo. Tenhle jediný prací prostředek je v Keni zároveň používán i k mytí těla a vlasů. Praní prádla s tak malým množstvím vody a velkým množstvím písku není zrovna jednoduché. Lketinga mi dokonce pomáhá, přičemž ho přítomné ženy a dívky s chichotáním pozorují. Za to, že se kvůli mně tak blamuje, ho miluju ještě víc. Muži nedělají skoro nic, a už vůbec ne ženskou práci, jako je donáška vody, hledání dřeva nebo dokonce praní prádla. Jenom vlastní kanga si většinou perou sami.

Odpoledne jsem se rozhodla, že se zastavím na „pompézní“ misii, abych se tam představila. Dveře mi otevřel misijní páter, který mě zpražil napůl pobouřeným, napůl udiveným pohledem. Lovím v paměti anglická slovíčka a snažím se mu co nejsrozumitelněji vysvětlit, že bych se chtěla v Barsaloi usadit a žít s mužem patřícím ke kmeni Samburů. Lehce odmítavě se na mě podíval a řekl s italským přízvukem: „Ano, a dál?“ Ptám se ho, jestli by mě občas nemohl vzít s sebou do Maralal, abych mohla koupit nějaké jídlo. Rezervovaně odpověděl, že nikdy dopředu neví, kdy do Maralal pojede. Kromě toho je tu proto, aby vozil nemocné, a ne někoho, kdo si chce nakoupit. Podal mi ruku a chladně se se mnou rozloučil: „Jsem páter Giuliano, na shledanou/4

Zasažená tak odmítavým chováním stojím před zavřenými dveřmi a snažím se mé první setkání s misionářem strávit. Stoupá ve mně vztek a stydím se za to, že jsem bílá. Vracím se pomalu k maňatě a mému chudému národu, který je připraven se se mnou rozdělit o to málo, co má, i když jsem pro ně úplně cizí.

Vyprávím Lketingovi, co se mi stalo. Jen se směje a říká, že ti dva misionáři nejsou zrovna moc dobří. Druhý z nich, páter Roberto, je prý ale vstřícnější. Jejich předchůdci je lépe podporovali a v takové nouzi, jako je nyní, už dávno rozdělovali kukuřičnou mouku. Tihle dva si dávají na čas, než někomu pomůžou. Páterovo odmítnutí mě rozesmutnilo. Zřejmě nemohu doufat, že by mě občas vzal s sebou. Ale doprošovat se ho nechci.

Dny ubíhají v pravidelném rytmu. Jedinou změnou jsou různé návštěvy v maňatě. Jednou jsou to staří, jindy zase válečníci v našem věku, přičemž jsem okolnostmi donucená hodiny naslouchat, abych zachytila alespoň nějaké to slovíčko, kterému bych porozuměla.

Landrover

Po čtrnácti dnech je mi jasné, že už dál s jednostrannou stravou nevyjdu, i když si denně beru vitaminové tablety, které jsem si s sebou přivezla z Evropy. Už jsem shodila pár kilo, což zjišťuju podle sukní, které mi začínají padat. Chci tu zůstat, to je jasné, ale nechci umřít hlady. Také mi chybí toaletní papír a papírové kapesníky také rychle mizí. S oblázkovou metodou Samburů se při nejlepší vůli nemohu smířit, i když je mnohem vstřícnější životnímu prostředí než můj papír za keříčky.

Nakonec jsem se rozhodla. Potřebuju auto. Samozřejmě že jen landrover, nic jiného by tu neobstálo. Probrala jsem to s Lketingou a ten zase s mamou, které ten nápad přišel absurdní. Auto může mít jen někdo, kdo pochází z jiné planety, někdo, kdo má strašně moc peněz. Ona sama ještě v životě žádným autem nejela. A lidi, co tomu řeknou lidi? Ne, moc šťastná mama zrovna není, ale rozumí problému, který je nejen mým, ale i všech ostatních, totiž jak sehnat potravu.

Myšlenka na to, že bych mohla mít landrover, a tím pádem být nezávislá, mi nedá spát. Protože jsou ale všechny mé peníze uložené na kontě v Mombase, znamená to, že se budu muset znovu vydat na dlouhou cestu. Musím poprosit moji matku, aby mi převedla část peněz z konta ve Švýcarsku na konto u Barclay Bank v Mombase. Všechno promýšlím a doufám, že se mnou pojede Lketinga, protože nemám ani nejmenší tušení, jak se tady shání auto. Žádný autobazar, jak je znám ze Švýcarska, jsem tu ještě neviděla. A jak k autu dostanu papíry a značku, to také netuším. Vím jen jediné: bez auta se nevrátím.

Znovu jsem se vydala na nepříjemnou cestu k misii. Tentokrát otevřel páter Roberto. Svěřila jsem se mu se svými plány a poprosila ho, aby mě při jeho další cestě do Maralal vzal s sebou. Zdvořile mi odpověděl, abych se za dva dny zastavila, možná že tam bude mít cestu.

Před odjezdem mi Lketinga řekl, že se mnou nepojede. Mombasu už v životě nechce vidět. Jsem zklamaná, ale přesto mu po tom všem, co se stalo, rozumím. Prodiskutovali jsme půl noci a já cítím, že má strach, že se už nevrátím. Mama si myslí totéž. Stále je ujišťuju, že nejpozději za týden budu zpátky. Ráno panuje stísněná nálada a do veselosti se musím nutit.

O hodinu později sedím vedle Roberta a tentokrát jedeme cestou, kterou ještě neznám. Nejdříve směrem na Baragoi v oblasti Turkana, a teprve potom na Maralal. Cesta není tak kopcovitá a pohon na všechna čtyři kola ani nepotřebujeme. Zato na ní leží mnoho malých špičatých kamínků, které dokážou propíchnout pneumatiku. Navíc je dvakrát tak dlouhá, takže do Maralal potřebujeme skoro čtyři hodiny. Krátce před druhou odpoledne dorážíme do cíle. Zdvořile jsem poděkovala a šla do penzionu, kde jsem si uložila tašku. Zůstanu tam na noc, protože autobus odjíždí až v šest hodin ráno. Abych si ukrátila dlouhou chvíli, jdu se projít po Maralal, když tu najednou zaslechnu někoho volat mé jméno. Překvapená se otočím a k velké radosti zahlédnu svého zachránce Toma. Jsem ráda, že mezi tolika lidmi, kteří si mě nepřestávají prohlížet, vidím alespoň někoho známého.

Vyprávím mu, co mám za lubem. Poznamenal, že to bude těžké, protože v Keni se moc ojetých aut nenabízí. Ale prý se poptá. Před dvěma měsíci někdo v Maralal nabízel landrover k prodeji. Možná že je ještě k mání. Domluvili jsme se, že se sejdeme v sedm večer v penzionu.

To by bylo to nejlepší, co by se mi mohlo stát. A skutečně, Tom se objevil o půl hodiny dřív, než jsme byli domluvení, a vyřizuje, že se máme na auto jít hned podívat. Plná očekávání ho následuju. Landrover je sice starý, ale přesně takový, jaký potřebuji. Vyjednávám s jeho obtloustlým vlastníkem, příslušníkem kmene Kikujů. Po dlouhém dohadování se nakonec dohodneme na 2 500 francích. Sotva tomu mohu uvěřit, ale pokouším se zachovat klid, když si na znamení uzavření obchodu plácneme. Vysvětluju, že mám peníze na kontě v Mombase a že tu budu za čtyři dny zpátky a auto zaplatím. Za žádnou cenu nesmí auto prodat někomu jinému, spoléhám na to. Zálohu zaplatit nechci, protože prodávající nepůsobí zrovna věrohodně. S úšklebkem mě ujišťuje, že ještě čtyři dny počká. Společně s mým zachráncem opouštíme Kikuje a jdeme se najíst. Šťastná, že mi ubylo pár starostí, mu slibuju, že ho i s jeho ženou jednou vezmu na safari.

Cesta do Mombasy proběhla bez problémů. Priscilla měla velkou radost, když jsem se znovu objevila ve vesnici. Měly jsme si toho tolik co povědět. Když jí vyprávím, že se chci zdejšího domku vzdát a navždy přestěhovat k Samburům, posmutněla a začala si o mě dělat starosti. Všechno co jsem s sebou nepobrala, jsem jí nechala, dokonce i mou báječnou postel.

Hned na druhý den se vydávám do Mombasy, abych vyzvedla potřebný obnos, což není zrovna jednoduché. Taková bankovní transakce vyžaduje hodně trpělivosti. Skoro po dvou hodinách konečně držím v ruce balíček bankovek, které se pokouším po těle různě uschovat. I zaměstnanec banky mě upozorňuje, abych byla opatrná, protože tahle částka tu pro mnohé představuje obrovské bohatství, a kvůli tolika penězům dojde snadno i k vraždě. Když banku opouštím, není mi zrovna dobře na duši, protože mě celou dobu pozorovalo hodně lidí čekajících ve frontě. Přes rameno nesu těžkou cestovní tašku naplněnou zbytkem oblečení z Mombasy. V pravé ruce držím hůl, tak jak jsem se to naučila od Ramba Jutty. V případě nouze bych neváhala a hned ji použila.

Stále přecházím z jedné strany ulice na druhou, abych zjistila, jestli mě náhodou někdo z banky nesleduje. Teprve asi po hodině si troufnu zajít na autobusové nádraží a koupit lístek na noční autobus do Nairobi. Teprve potom jsem se vrátila do centra a usadila se v hotelu Castel. Je v Mombase jedním z nejdražších a vedou ho Švýcaři. Konečně si mohu dát něco evropského k jídlu, i když za gigantickou cenu. Ale co, kdoví, kdy se zase k salátu nebo hranolkám dostanu.

Autobus odjel přesně a já se těším, že už budu brzy doma a Lketingovi dokážu, že se na mě může spolehnout. Asi po jeden a půl hodině se autobus najednou zhoupnul a krátce nato zastavil. Nastal zmatek, všichni začali mluvit jeden přes druhého. Řidič zjistil, že jsme píchli zadní kolo. Všichni vystupují. Někteří se usazují na okraji silnice a vytahují šátky nebo vlněné deky. Je tma jako v pytli, široko daleko žádná osada.

Zeptala jsem se anglicky nějakého muže v brýlích, co s námi bude dál, protože si myslím, že někdo, kdo nosí brýle se zlatou obroučkou anglicky mluví. Opravdu mi rozuměl a odpověděl, že podle něj to může trvat dlouho, protože i rezervní kolo je píchlé a musíme čekat na nějaké auto, které pojede směrem proti nám a vezme s sebou někoho do Mombasy. Dotyčný pak musí zařídit, aby nám poslali náhradní kolo.

To snad nemůže být pravda! Jak to, že nechají vyjet narvaný autobus na tak dlouhou cestu, ke všemu v noci, bez náhradní pneumatiky! Většině cestujících to zřejmě moc nevadí. Jednoduše sedí nebo leží na okraji silnice. Je zima a já mrznu. Asi po třičtvrtě hodině přijíždí konečně z druhého směru nějaké auto. Náš řidič se staví na silnici a divoce mává rukama. Auto zastavilo a nastoupil do něj nějaký muž. A teď už můžeme jen čekat, a to minimálně tři hodiny, protože jsme už sami byli jeden a půl hodiny na cestě.

Při pomyšlení na dlouhou cestu domů se mě zmocnila panika. Vzala jsem tašku a postavila se odhodlaně na silnici, abych zastavila další auto. Netrvalo dlouho a v dálce jsem zahlédla dva světlé body reflektorů. Mávám jako blázen. Někdo mi podal baterku a řekl, že bez ní mě přejedou. Podle výšky světel jsem poznala, že to je autobus. Krátce nato zaskřípaly brzdy a přede mnou zastavil autobus společnosti Maraika-Safari. Vysvětluju, že se musím co nejrychleji dostat do Nairobi, a ptám se, jestli by mě mohli vzít s sebou. Vypadá to na indickou společnost, protože v autobusu sedí většinou Indové. Poté, co jsem znovu zaplatila za lístek, mohu nastoupit.

Zaplaťbůh jsem s mou hromadou peněz z noční silnice pryč. Klimbám a zřejmě jsem i usnula, když najednou začalo být v tichém autobusu hlučno. Rozespalá se dívám z okna do šera a zjišťuji, že jsme se ocitli znovu na krajnici. Většina cestujících už vystoupila a postává venku. Vyhrabala jsem se ven a podívala se na kola. Všechna jsou okay. Až potom jsem si všimla otevřené kapoty a zjistila, že se přetrhl klínový řemen.

„A co se bude dít dál?“ ptám se někoho. Bude to asi na dlouho, protože do Nairobi zbývají ještě dvě hodiny cesty a opravny otevírají až v sedm ráno. Nikde jinde se náhradní řemen koupit nedá. Otočila jsem se, aby si nevšiml slz, které se mi draly do očí.

Za jednu jedinou noc jsem na téhle zatracené silnici uvízla ve dvou různých autobusech! Dnes je to už třetí den, co jsem pryč, a já musím v sedm ráno v Nairobi chytit autobus do Nyahururu, abych mohla čtvrtý den odjet jediným autobusem do Maralal. V opačném případě musím počítat s tím, že Kikuju zamluvené auto prodá někomu jinému. Jsem nešťastná, že mám takovou smůlu, zrovna když je mi každá hodina dobrá. Stále si opakuji: „Do Nairobi se musím dostat ještě před rozedněním!“

Okolo nás projela dvě osobní auta, ale mám strach jet s někým stopem. Po dobrých dvou a půl hodinách rozeznávám opět velká světla autobusu. Stavím se na silnici se dvěma zapálenými zapalovači a doufám, že mě řidič zahlédne. Zastavil. Byl to můj první autobus! Řidič se smíchem otevírá dveře a já zahanbeně nastupuju. V Nairobi mám ještě tak čas na čaj a kousek koláče. Pak už sedím v dalším autobuse na Nyahururu. Bolí mě záda, zátylek a nohy. Ale hřeje mě pocit, že jsem ještě naživu, navzdory tomu, že mám po sobě poschováváno tolik peněz, a že jsem dokázala dodržet časový plán.

S tlukoucím srdcem vstupuju v Maralal do Kikujova obchodu. Za pultem stojí nějaká žena a nerozumí ani slovo anglicky. Z její svahilštiny jsem pochopila asi tolik, že tu její manžel není a mám přijít zítra. Jsem zklamaná. Stresu a nejistoty se dnes nezbavím!

Další den kolem oběda mám konečně zase příležitost pohlédnout do obchodníkova otylého obličeje. Také landrover stojí ještě plně naložený před obchodem. Krátce mě pozdravil a klidně vykládal auto dál. Stojím, jako by mě tu někdo zapomněl. Když konečně vyložil poslední pytel, chci přejít k našemu obchodu. Rozpačitě si zamnul ruce a pak z něj vypadlo, že chce za auto v přepočtu o 1000 franků víc, protože o něj má zájem ještě někdo jiný.

Mám co dělat, abych se ovládla, a oznámím mu, že mám dohodnutou částku u sebe a víc peněz prostě nemám. Pokrčil rameny a poznamenal, že mi počká, dokud ten zbytek neseženu. Nemožné, říkám si, než sem ze Švýcarska dojdou peníze, bude to trvat pár dní a do Mombasy už nepojedu. Když mě nechal stát a začal obsluhovat zákazníky, vyrazila jsem z obchodu do penzionu. Hajzl jeden zatracenej! Nejradši bych ho uškrtila.

Před penzionem stojí landrover ředitele turistického hotelu. Abych se dostala do zadního traktu, kde jsou ložnice, musím projít barem. Ředitel mě hned poznal a pozval na pivo. Představil mě svému společníkovi, který pracuje v Maralalské kanceláři. Povídali jsme si nejdříve o všem možném, ale mě zajímalo, jestli tu někde není Jutta. Bohužel není, odjela na nějakou dobu do Nairobi, aby si přivydělala malováním.

Nakonec jsem se zmínila o nešťastném landroveru. Ředitel se směje, že prý to auto nemá cenu ani 2 000 franků, protože jinak by ho už dávno prodali. Tady zná každý všechna auta, protože jich tu jezdí jen málo. I přesto jsem ochotná zaplatit 2 500 franků, jen když ho dostanu. Nabídl se, že mi pomůže, a tak jedeme jeho autem zpátky ke Kikujovi. Dlouho se dohadovali, až mi nakonec auto prodal.

Od ředitele jsem se dozvěděla, že od Kikuje musím dostat technický průkaz a oba musíme dojít na úřad, kde se v něm přepíše majitel, protože tady se kupuje auto společně se značkou a pojištěním. Hoteliér trval na tom, abychom sepsali smlouvu o prodeji, kterou by podepsal jako svědek, a abychom se hned nato vydali na úřad. Krátce před zavírací dobou držím v ruce přepsaný techničák, jsem o dalších 100 franků lehčí, ale šťastná. Kikuju mi předal klíčky od auta a popřál mi s ním hodně štěstí.

Protože jsem s takovým autem ještě nikdy nejela, poprosila jsem ho, aby mi všechno ukázal, a vzala ho zpátky k obchodu.

Silnice byla plná výmolů a volant měl dost velkou vůli, jak jsem zjistila po pěti metrech jízdy. Řazení šlo ztuha a brzdy zabíraly se zpožděním. Samozřejmě že jsem vletěla hned do první díry a můj spolujezdec se vyděšeně zachytil za palubní desku. „Máte vůbec řidičák?“ ptal se pochybovačně, „Ano,“ přikývla jsem a snažila se znovu přeřadit, což se mi po pár pokusech podařilo. Znovu přerušil mou soustředěnou jízdu a podotkl, že jedu po špatné straně. A sakra, tady se přeci jezdí vlevo! Kikuju před obchodem vystoupil se zjevnou úlevou. Já pokračovala směrem ke škole, abych se mimo dohled ostatních s landroverem skamarádila. Po pár kolečkách už ten vehikl jakžtakž ovládám.

Nakonec jsem se vydala k benzinové pumpě, protože ručička ukazovala na čtvrtinu nádrže. Somálec, který pumpu obsluhoval, mi s politováním oznámil, že momentálně benzin není. „Kdy zase nějaký dostanete?“ ptám se optimisticky. „Dnes večer nebo zítra ráno, prý už ho dlouho slibují, ale přesně nevíme, kdy přijde.“ A tak stojím před dalším problémem. Teď mám auto, ale bez benzinu.

To je učiněná potupa! Jedu zpátky ke Kikujovi a prosím o benzin. Žádný neměl, ale dal mi tip, kde ho mohu koupit za cenu platnou na černém trhu. Dostala jsem dvacet litrů po franku za litr. Ale to až do Barsaloi a zpátky nestačí. Odjela jsem k řediteli turistického hotelu a dostala od něho dalších dvacet litrů. Teď jsem už spokojená a předsevzala jsem si, že zítra, hned po nákupech, odjedu do Barsaloi.

Nebezpečná buš

Druhý den jsem hned po ránu zašla do zdejší banky a otevřela si v ní konto, což se neobešlo bez nejrůznějšího vysvětlování, protože jsem nemohla udat ani trvalé bydliště nebo poštovní schránku. Když jsem začala vysvětlovat, že bydlím v maňatě v Barsaloi, vyvedlo je to úplně z míry. Jak se tam chci dostat, chtěli vědět. Vyprávím, že jsem právě koupila auto a konečně si mohu otevřít konto. Napíšu ještě matce, aby mi napříště posílala peníze do Maralal.

Naložená zásobami jídla vyjíždím zpátky. Samozřejmě že jedu kratší cestou přes buš, protože jinak by mi benzin na cestu tam a zpátky nestačil. Těším se, jak bude Lketinga koukat, až se ve vesnici objevím s autem.

Landrover se pomalu hrabe do kopce po prudké červené hliněné cestě. Ještě předtím, než vjedu do lesa, musím zapnout pohon na všechna čtyři kola, abych tu někde nezůstala viset. Jsem pyšná na to, jak dobře jsem se naučila auto ovládat. Stromy mi přijdou přímo obrovské a na zarostlé stopě na cestě je znát, že tudy už dlouho nikdo nejel. Pak vede cesta z kopce a já po ní s dobrou náladou pokračuju. Najednou jsem si všimla, že mi v cestě stojí velké stádo zvířat. Hned uberu plyn a divím se. Vždyť Lketinga tvrdil, že tady nikdo krávy nepase. Když jsem se ale ke stádu přiblížila asi na padesát metrů, zjistila jsem, že ty krávy jsou vlastně buvolové.

Cože to Lketinga říkal? Nejnebezpečnější zvíře tu není lev, ale buvol. A tady postává alespoň třicet dospělých kousků a mezi nimi jsou dokonce i mláďata. S rohy a širokými nosy vypadají obrovsky a nebezpečně. Zatímco se někteří klidně pasou dál, jiní si prohlížejí mé auto. Vypadalo to, jako by z prostředka stáda vycházela pára. Nebo to byl prach? Jako uhranutá nespouštím ze zvířat oči. Mám zatroubit, nebo raději ne? Jestlipak vědí, co je to auto? Když už to všechno trvalo dost dlouho a oni stále ještě neuvolnili cestu, přece jen jsem se odhodlala zatroubit. Okamžitě se všechna zvířata ohlédla. Pro jistotu zařazuji zpátečku a v krátkých intervalech troubím dál. Mírumilovnému popásání je konec. Někteří obři se začali ohánět rohama a se skloněnou hlavou bili kolem sebe. Přihlížím tomu divadlu jako přikovaná. Doufám jen, že odtáhnou do lesa a nevydají se po cestě přímo proti mně. Ale než jsem se stačila vzpamatovat, byla všechna zvířata pryč. Je po všem. Zůstal tu po nich jen oblak prachu.

Pro jistotu ještě pár minut čekám a pak letím po cestě z kopce s plynem sešlánutým až na podlahu. Landrover drnčí, jako by se měl každou chvíli rozletět na kusy. Rychle pryč, to je to jediné, na co jsem schopná myslet. Krátce se ještě ohlédnu do lesa, jestli neuvidím některé ze zmizelých zvířat, ale dál než metr do hloubky není vidět. Jsou tu cítit jen jejich čerstvé výtrusy. Musím vynaložit veškerou sílu, abych udržela volant a nevysmekl se mi z ruky. Po pěti minutách rychlé jízdy trochu zpomaluju, protože cesta je čím dál tím prudší. Zastavila jsem a zapnula pohon na čtyři kola. Doufám, že s jeho pomocí tenhle prudký kus cesty zvládnu, aniž bych se převrátila, protože na zemi se objevují stále nové trhliny nebo výmoly. Usilovně se modlím, aby auto zůstalo na všech čtyřech. Jenom neřadit, aby nevypadla rychlost! Jak tak jedu metr za metrem, honí se mi hlavou všechno možné. V očích mě štípe pot, ale utřít si ho nemohu, protože musím oběma rukama pevně držet volant. Po dvou až třech stech metrech je překážka za mnou. Les začíná být řidší a já jsem ráda, že se kolem mě začíná rozjasňovat. Krátce nato se přede mnou objevila halda kamení.

I tu jsem si ve vzpomínkách zachovala trochu jinak. Když jsem tudy jela poprvé, seděla jsem vzadu a v hlavě měla jen Lketingu.

Zastavila jsem a vystoupila, abych se podívala, zda cesta opravdu pokračuje. Kameny byly na některých místech vysoké až do půli kol Iandroveru. Teď se mě zmocnila hrůza a cítila jsem se strašně osamocená. Navzdory mým dobrým řidičským schopnostem mám pocit, že je to nad mé síly. Abych zabránila tomu, aby se mezi koly z kamenů vytvořily schody, přenáším jednotlivé kusy a kladu je na sebe, abych tak cestu vyrovnala. Čas letí, za dvě hodiny bude tma. Jak je to vlastně ještě do Barsaloi daleko? Jsem tak strašně nervózní, že si už na nic nedokážu vzpomenout. Zapnu zase pohon na všechna kola a myslím jen na to, že nesmím ani brzdit, ani řadit a že musím auto nechat, aby ten kus přelezlo samo, i když cesta vede prudce z kopce. Auto překonalo první kameny. Málem mi to vyrvalo volant z ruky. Zapírám se celým tělem a doufám, že všechno dobře dopadne. Vůz rachotí a sténá. Kvůli jeho délce je zadní část ještě na posledním kameni, zatímco přední část se už snaží překonat další. Uprostřed haldy kamení se to stalo: motor krátce zabublal a ztichnul. Visím právě nakřivo nad jedním balvanem a motor si klidně chcípne. Jak jenom zase nastartuju? Sešlápnu krátce spojku a už se s rachotem řítím o dalšího půl metru dál. Okamžitěji pouštím, protože takhle by to dál nešlo. Vystupuju a vidím, že jedno zadní kolo visí ve vzduchu. Pod další dotáhnu velký kámen. Nemám daleko do hysterického záchvatu.

Když jsem znovu nasedla do auta, zahlédla jsem na nedaleké skále dva válečníky, kteří mě se zájmem pozorovali. Zřejmě je ani nenapadlo, aby mi pomohli, ale přesto se cítím lépe, protože tu alespoň nejsem sama. Zkouším znovu nastartovat. Motor krátce zabublal a hned zase oněměl. Znovu a znovu zkouším štěstí. Chci odtud. Ti dva stojí dál tiše na skále. Jak by mi asi mohli pomoci, vždyť o motorech s největší pravděpodobností nic neví.

Když už pomalu přestávám věřit, že se odtud dostanu, motor najednou naskočil, jako by se nechumelilo. Pomaličku pouštím spojku a doufám, že vůz dokáže přes kámen, který jsem tam předtím dotáhla, přelézt. Po krátkém protočení a trpělivém pouštění spojky to nakonec dokáže a houpá se dál z kamene na kámen. Asi po dvaceti metrech mám to nejhorší za sebou a můžu si dovolit trochu uvolnit paže. Teprve teď začnu vyčerpaně plakat a uvědomuju si, jaké mi hrozilo nebezpečí.

Dál už cesta pokračuje po rovině. Po stranách rozeznávám maňaty a děti, které vzrušeně mávají. Trochu zpomaluju, abych nepřejela nějakou kozu, kterými se to tu jen hemží. Asi po půlhodině jsem dojela k velké řece u Barsaloi. Ani ta není bez nebezpečí, i když tu momentálně neteče žádná voda. Její dno pokrývá pohyblivý písek. Znovu zapínám pohon na čtyři a řítím se co nejrychleji přes stometrové koryto řeky. Teď ještě poslední stoupání před Barsaloi a už pomalu a majestátně projíždím vesničkou. Všude se zastavují lidé, dokonce i Somálci vychází ven ze svých obchodů. „Mcungu, mcungu!“ slyším ze všech stran.

Najednou stojí uprostřed cesty Lketinga spolu s dvěma dalšími válečníky. Dřív než stačím zastavit, je v autě a přešťastně se na mě usmívá. „ Corinno, ty se vrátit, a s autem! „ Nevěřícně si mě prohlíží a raduje se jako malé dítě. Nejraději bych ho objala. Oba válečníci nastupují na jeho pokyn do auta a jedeme k maňatě. Mama utekla a také Saguna s křikem uskakuje stranou. Během chvilky je zaparkované auto obklopeno všemi přítomnými. Mama nechce nechat vůz vedle stromu, protože má strach, že by ho mohl někdo schválně poškodit. Lketinga odtáhl část trnitého plotu a já zaparkovala vedle maňaty, která působí vedle obrovského auta ještě menším dojmem, než je. Ten rozdíl působí až groteskně.

Všechno, co se dá jíst, vykládáme a ukládáme v chýši. Těším se na mamin čaj. Je šťastná, že jsem dovezla cukr. Jak jsem se dozvěděla, je v obchodě momentálně k dostání alespoň kukuřičná mouka, zato ale není cukr. Lketinga spolu s oběma kamarády obdivuje auto. Mama mi stále něco říká. Sice jí vůbec nerozumím, ale vypadá to, že je šťastná, protože když se na ni bezmocně usmívám, směje se se mnou.

Dnes večer jdeme spát později než jindy, protože musím dopodrobna o všem vyprávět. Když mluvím o buvolech, všichni zvážní a mama stále jen mumlá: „Enkai-Enkai, „ což znamená Bůh. Když se starší bratr vrátil domů s kozami, zůstal překvapeně stát. Dlouho se diskutovalo a všichni se usnesli, že se vůz musí hlídat, aby ho někdo neukradl nebo dokonce schválně nepoškodil. Lketinga se rozhodl, že v něm dnes přespí. Sice jsem si naše shledání představovala trochu jinak, ale neřekla jsem nic kvůli ohníčkům radosti, které mu plály v očích.

Na druhý den si chtěl Lketinga vyjet na výlet k jeho nevlastnímu bratrovi, který pase stádo krav v Sitedi. Snažila jsem se mu vysvětlit, že nějaké velké výlety dělat nemůžeme, protože nemáme dost benzinu. Ručička ukazuje, že máme půlku nádrže. Stačí to akorát na to, abychom se dostali do Maralal. Uznal to jen nerad. Mě také mrzí, že se nemůžeme hrdě projíždět okolím, ale musím stát tvrdě na svém.

Po třech dnech se před naší maňatou objevil mini-chiefy pomocník policie. Mluvil s Lketingou a mamou. Rozuměla jsem jen mcungu a car. Šlo o mě. Ve své špatně padnoucí zelené uniformě vypadal dost legračně a tu trochu autority, kterou měl, mu propůjčovala jenom velká puška. Anglicky neuměl. Potom chtěl vidět můj pas. Ukázala jsem mu ho a ptala se, co se děje. Lketinga překládal, že musím do kanceláře v Maralal, abych se tam přihlásila k pobytu, protože Evropané nesmí bydlet v maňatách.

Plány do budoucna

Dnešní odpoledne jsme se s Lketingou rozhodli, že se vezmeme. Mama souhlasila, mini-chief nás upozornil, že obřad musí proběhnout úředně v kanceláři v Maralal, protože tradiční svatbu v buši úřady neuznávají. Když jsme všechno probrali, chtěl po nás ještě, abychom ho zavezli domů. Pro Lketingu to bylo samozřejmé, koneckonců to byl člověk, kterému je potřeba prokázat úctu. Ale já si už teď všimla, že svého postavení pouze nestydatě zneužívá. Když jsem startovala, náhodou jsem se podívala na ručičku ukazující spotřebu benzinu, a vyděsila jsem se, protože jsem zjistila, že ubyl, i když jsme s autem nikde nejezdili. Nedokázala jsem si to nijak vysvětlit.

Vyrazili jsme a chief se klidně rozvalil vedle mě, zatímco Lketinga se posadil na zadní sedadlo. Je to od něj pěkná drzost, protože auto patří nám, ale nic neříkám, protože Lketingovi to očividně nevadí. U cíle nám ještě samolibě oznámil, že za dva dny musí do Maralal, a když už tam my dva stejně kvůli přihlášce musíme, mohli bychom ho vzít s sebou. Navíc mi za měsíc vyprší vízum. Zpátky u maňaty jsem zjistila, že nám zbývající benzin až do Maralal nevystačí, kromě toho bych tentokrát raději jela delší, ale lepší cestou. Vydala jsem se proto na misii. Otevřel mi páter Giuliano a tentokrát se tvářil o trochu přívětivěji. Vysvětluju mu problém s benzinem. Na otázku, kterou cestou jsem to vůbec přijela, odpovím: „No tou přes les.“ Poprvé jsem měla pocit, že na mě pozorněji a s respektem pohlédl. „Ta cesta je strašně nebezpečná, už tudy nejezděte.“ Pak mi nabídl, že mám auto přivézt, že prohlédne nádrž. A opravdu, nádrž visela na jedné straně asi o pět centimetrů níž, takže se benzin vypařoval. Teď už alespoň vím, proč jsem zůstala viset na kamenech.

Během dalších dní mi páter nádrž zavařil. Jsem mu za to moc vděčná. Při té příležitosti se mě zeptal, u kterého morana to vlastně žiju, a přál mi hodně sil a pevné nervy. Dozvěděla jsem se od něj i to, že k tomu, aby člověk dostal v Maralal benzin, je zapotřebí velké štěstí a že bych udělala lépe, kdybych si sehnala jeden nebo dva dvousetlitrové sudy a uložila si je na misii, protože on mi také pokaždé nebude moci benzin odprodat. S povděkem jsem jeho nabídku přijala. Dokonce mi nabídl, abych auto zaparkovala na misii, která je střežena i v noci. Lketingu jsem nakonec horko těžko přemluvila, aby tam vůz nechal, protože nevěřil ani misionářům.

Další dny proběhly v klidu a míru, kromě toho, že se tu denně někdo zastavil a ptal se, kdy pojedeme do Maralal. Všichni chtěli s námi. Konečně nějaký Samburec vlastní auto a ostatní se na něj dívají jako na společný majetek. Znovu a znovu musím vysvětlovat, že při stavu místních silnic odmítám vozit dvacet lidí najednou.

Vyjíždíme, samozřejmě s mini-chiefem, který by rád rozhodoval o tom, kdo s námi pojede a kdo ne. Samozřejmě že si vybral jen muže, ženy ať zůstanou doma. Zahlédla jsem mezi nimi i jednu, která měla v kanga zavěšené dítě se silně zanícenýma, hnisem slepenýma očima, a zeptala se jí, proč chce do Maralal. Odpověděla, že do nemocnice, protože tady už nemají léky na oči, a stydlivě se přitom dívala do země. A tak jsem jí naznačila, aby si nasedla.

Když se chtěl chief posadit na sedadlo vedle mě, sebrala jsem veškerou odvahu a prohlásila: „Ne, tohle místo je Lketingovo.“ Přitom jsem se mu dívala přímo do očí. Poslechl, ale já vím, že od nynějška jsem u něho ztratila veškeré sympatie. Cesta ubíhala dobře, všichni si povídali a zpívali. Pro většinu z nich to byla jejich první jízda autem v životě.

Třikrát jsme projeli řekou za pomoci náhonu na všechna kola, jinak to šlo i bez něj. Přesto jsem se ale musela na cestu intenzivně soustředit, protože byla plná děr a vyjetých kolejí. Zdála se mi nekonečná a benzinu rychle ubývalo.

Do Maralal jsme dojeli někdy odpoledne. Spolucestující nás opustili a my se hned vydali k benzinové pumpě. K mému velkému zklamání benzin stále ještě nedostali. Od té doby, co jsem auto koupila, byla celá Maralal bez benzinu. Somálec nás ujišťoval, že ho ještě dnes nebo zítra přivezou. Nevěřím mu ani slovo. Nastěhovali jsme se s Lketingou do penzionu a strávili tam první noc.

Mezitím v Maralal pršelo. Všechno bylo zelené, jako bychom se najednou ocitli v nějaké jiné zemi. V noci ale bylo o to chladněji. Poprvé mám příležitost zjistit, jak příšerní jsou moskyti. Už při večeři, kterou jsme si dali v našem chladném pokoji, aby nás pořád někdo nepozoroval, mě nepřetržitě štípali. Během chvíle jsem měla nateklé kotníky a ruce. Bez přestání jsem je zabíjela, ale z pod střechy sem létali stále noví.

Zvláštní bylo, že asi dávali přednost bílé kůži, protože mého Masaje nepoštípali ani z poloviny tak jako mě. Když jsme si lehli do postele, bez ustání mi něco bzučelo kolem hlavy. Lketinga si přetáhl deku přes obličej a ničeho si nevšímal.

Po nějaké době jsem už celá vynervovaná rozsvítila a probudila ho. „Nemůžu spát, pořád mě otravují“ stěžuju si zoufale. Vstal z postele a odešel. Po deseti minutách se vrátil a položil na zem zelenou, šnekovitě zatočenou věcičku. Byl to kužel proti moskytům, který na jednom konci zapálil. Po krátké chvíli ty potvory opravdu zmizely, zato to tu začalo příšerně smrdět. Nějak se mi podařilo usnout a vzbudila jsem se až v pět ráno, kdy mě zase začaly otravovat další bestie. Kužel celý vyhořel, zřejmě stačil jen na šest hodin.

Čekáme už čtyři dny a benzin ještě nedostali. Aby si Lketinga ukrátil dlouhou chvíli, začal žvýkat mirau. Zapil ji tajně dvěma třemi pivy. Moc se mi to nelíbí, ale co mám dělat, mně to čekání taky leze na nervy. Mezitím jsme už byli v kanceláři, abychom si zažádali o termín na svatbu. Posílali nás od jednoho k druhému, až konečně našli někoho, kdo se vyznal v civilních sňatcích. Něco takového se tu děje velmi vzácně, protože většina Samburů může mít několik žen, pokud se ožení tradičně. Peníze na zaplacení poplatků nemají a pro nikoho to ani není důležité, protože potom už není možné se oženit s více ženami. Toto vysvětlení nás rozhodilo, Lketingu ale z jiného důvodu než mě, jak jsem se záhy dozvěděla.

V této chvíli jsme však neměli moc času na to, abychom o tom přemýšleli. Když jsme měli přítomnému úředníkovi předložit Lketingův průkaz totožnosti a můj pas, aby si mohl opsat naše osobní údaje, zjistilo se, že Lketinga žádný průkaz nemá. Ukradli mu ho v Mombase. Úředník se zatvářil rozpačitě a sdělil nám, že si Lketinga musí zažádat v Nairobi o nový, což ale trvá tak dva měsíce. Teprve až budeme mít všechny údaje pohromadě, může zapsat naše ohlášky, a pokud nikdo proti sňatku v období šesti týdnů nic nenamítne, smí nás oddat. Pro mě to ale znamenalo, že nejpozději za tři týdny budu muset opustit Keňu, protože mi skončí prodloužené vízum.

Zatímco Lketinga žvýká svoji trávu, ptám se ho na manželství s více ženami. Potvrdil mi, že to pro něj bude problém, pokud to po naší svatbě už nebude možné. Dost se mě to dotklo, ale pokouším se zůstat klidná, protože pro něj je to normální a neznamená to nic zlého nebo špatného. Z mého evropského hlediska je to ale nemyslitelné. Zkouším si představit, jak žije se mnou a dalšími dvěma ženami, a přitom se vyloženě dusím žárlivostí.

Jak tak o všem přemýšlím, najednou mi Lketinga řekl, že si mě na úřadě nemůže vzít, pokud mu později nedovolím oženit se s ještě jednou ženou z kmene Samburů. To už je na mě moc a nedokážu zadržet slzy. Vyděšeně se na mě podívá a ptá se: „ Corinno, co je? „ Vysvětluju mu, že my běloši něco takového neznáme a že si naše soužití takhle nepředstavuju. Směje se, bere mě do náručí a krátce políbí na ústa. „No problém, Corinno. Ty být má první zena, pole, pole. „ Chtěl by hodně dětí, alespoň osm. Teď se musím zase smát já a vysvětluju, že víc než dvě nechci. No právě, říká na to můj válečník, potom je přeci lepší, když se další děti narodí druhé ženě. A kromě toho, vždyť ani neví, jestli mu vůbec můžu nějaké děti dát, a muž bez dětí nestojí za nic. Tyto argumenty musím akceptovat, protože opravdu nevím, jestli mohu mít děti. Předtím, než jsem přijela do Keni, to pro mě nebylo důležité. Probrali jsme všechno možné, až jsme se dohodli, že pokud se mi do dvou let nenarodí dítě, může se ještě jednou oženit. V opačném případě musí alespoň ještě pět let počkat. S mým návrhem souhlasí a já se uklidňuju tím, že pět let je dlouhá doba.

Opustili jsme ložnici a šli se projít po Maralal. Doufáme, že mezitím už snad dostali benzin. Ale stejně jako předtím nemají nic. Zato jsme potkali mého věčného zachránce Toma a jeho mladičkou ženu. Je skoro ještě dítě a stydlivě se dívá na zem. Šťastně ta dívka ale nevypadá. Zmínili jsme se o tom, že už čtyři dny čekáme na benzin. Náš přítel se ptá, proč nejedeme k jezeru Baringo, je to odtud asi dvě hodiny a benzin tam mají vždycky.

Jsem tím návrhem nadšená, protože mi už dlouhé čekání leze na nervy. Navrhla jsem, aby jel i se svou ženou s námi, protože jsem mu přeci slíbila, že ho vezmu na výlet. Ale dívka se auta bála. Lketinga se smál a nakonec se mu ji podařilo přemluvit. Domluvili jsme se, že vyjedeme druhý den hned po ránu.

Rovnou jsme zašli do místního servisu, jehož majitel byl také Somálec. Koupila jsem u něho dva prázdné sudy, které se mi krásně vešly dozadu do auta. Připevnili jsme je lany a já se cítila zabezpečená. Navíc jsme byli rádi, že konečně vyrážíme na cestu. Jenom ta dívka se zdála být ještě menší a mlčenlivější. Vystrašeně se přidržovala přivázaných sudů.

Nekonečně dlouho jedeme po prašné hrbolaté cestě, aniž by za celou dobu proti nám něco jelo. Občas zahlédneme stáda zeber nebo žiraf, ale široko daleko tu není vidět jediný ukazatel cesty nebo člověk. Najednou se landrover vpředu naklonil a přestala jsem ho ovládat. Píchli jsme. Vůbec nevím, jak se vyměňuje kolo. Tohle se mi během deseti let mého ježdění s autem nikdy nestalo. „No problém, „ poznamenal Tom. Vytahujeme náhradní kolo, křížový klíč a předpotopní hever. Tom zalezl pod landrover aby hever umístil tam, kam patří. Křížovým klíčem se snažil uvolnit matky na kole. Bohužel jsou hrany klíče tak ztrhané, že se prosmekává. Pokoušíme se tedy o zpevnění pomocí písku, dřívek a kousků látky. Tři matky povolily, ale ostatní drží pevně dál. Musíme to vzdát. Tomova žena začala plakat a utekla do stepi.

Tom nás uklidňuje, máme ji nechat běžet, však ona se zase vrátí, ale Lketinga pro ni raději zašel, protože tady jsme na cizím území Baringů. Jsme propocení, špinaví a máme příšernou žízeň. Sice máme dost benzinu, ale nic k pití, protože jsme počítali jen s krátkou jízdou. A tak jsme si sedli do stínu a doufali, že snad brzy okolo nás něco pojede. Tahle silnice vypadá na to, že se po ní jezdí častěji než po té naší do Barsaloi.

Když se už celé hodiny nic nedělo a i Lketinga se vrátil z procházky okolím, aniž natrefil na jezero Baringo nebo nějaká obydlí, rozhodli jsme se, že přespíme v landroveru. Noc byla nekonečná. Nemohli jsme spát hlady, žízní a chladem. Ráno to muži s opravou ještě jednou mamě zkusili. Rozhodli jsme se, že tu zůstaneme do oběda, snad se nějaké pomoci dočkáme. Mám úplně vyschlé hrdlo a popraskané rty. Mladá manželka už zase pláče a Tom s ní pomalu ztrácí trpělivost.

Najednou se Lketinga zaposlouchal a měl dojem, že něco jede. Několik minut trvalo, než jsem dokázala rozpoznat zvuk motoru i já. K naší velké úlevě jsme zahlédli výletní safari autobus. Jeho africký řidič zastavil a stáhnul okénko. Italští turisté si nás zvědavě prohlíželi. Tom řidiči vysvětlil, co se nám stalo, ale ten jen odmítavě kroutil hlavou, do autobusu nesmí nikdo cizí nastoupit. Nabídl nám svůj křížový klíč. Bohužel se na naši matku nehodil, byl moc malý. Pokouším se řidiče obměkčit, dokonce mu nabízím i peníze. Ale ten jen vytáhnul okénko a jednoduše odjel. Italové za celou dobu neřekli ani slovo, ale prohlíželi si mě dost s odstupem. Zřejmě jsem pro ně byla moc špinavá a ti ostatní zase moc divocí. Vztekle křičím za odjíždějícím autobusem ty nejhorší nadávky, které znám. Stydím se za bělochy, protože se ani jeden z nich nepokusil řidiče přemluvit.

Tom se přesvědčil, že jsme alespoň na správné cestě, a chtěl vyrazit pěšky, když jsme znovu zaslechli zvuk motoru. Tentokrát jsem rozhodnutá, že tohle vozidlo bez jednoho z nás dál nepojede. Je to podobný safari autobus a stejně jako ten první je obsazený Italy.

Zatímco Tom a Lketinga mluvili s neochotným řidičem a znovu sklidili jen odmítavé kroucení hlavou, podařilo se mi roztáhnout zadní dveře autobusu a zoufale zavolám: „Mluvíte anglicky?“ – „Ne, jen italsky,“ ozývá se nazpátek. Jenom jeden mladý muž řekl: „Ano, ale pouze trochu. Co se stalo?“ Vysvětluju, že tu stojíme už od včerejšího rána, bez vody a jídla, a že nutně potřebujeme pomoc. Řidič volá: „To se nesmí!“ a pokouší se zavřít dveře. Ale zaplaťpánbůh se nás ten mladý Ital zastal a odpověděl, že oni přeci za ten autobus platí, a mohou proto sami rozhodnout, kdo v něm pojede a kdo ne. Tom nastoupil předními dveřmi, ať řidič chtěl nebo ne. S úlevou turistům děkuju.

Musíme čekat ještě skoro tři hodiny, dokud v dálce nezahlédneme oblak prachu. Konečně se Tom vrátil landroverem společně s jeho majitelem. Jsme šťastní, že s sebou přivezl i kolu a chleba. Chtěla jsem se rovnou vrhnout na pití, ale Tom mě nabádal k tomu, abych pila po malých doušcích, aby se mi neudělalo špatně. Jako znovuzrozená si přísahám, že s tímhle autem už nikdy bez pitné vody nevyrazím.

Tom nedokázal poslední matku uvolnit, a tak ji odsekl majzlíkem. Pak už pokračovala výměna kola rychle a krátce nato jsme jeli o šroub lehčí dál. Po dobré hodině a půl jsme konečně dorazili k jezeru Baringo. Benzinová pumpa stojí přímo vedle pompézní turistické zafiradní restaurace. Po tom, co máme za sebou, zvu všechny do restaurace. Dívenka užasla nad novým světem, ale moc dobře se v něm necítila. Posadili jsme se k pěknému stolku s výhledem na jezero, ve kterém se honily tisíce růžových plameňáků. Když vidím užaslé pohledy mých společníků, jsem přeci jen ráda, že jim kromě trampot mohu nabídnout také něco výjimečného.

K našemu stolu přišli dva číšníci, bohužel ne proto, abychom si mohli objednat, ale aby nás upozornili, že tu nic nedostaneme, protože je to tu jenom pro turisty. Rozčileně odpovídám: „Já jsem turistka a zvu své přátele.“ Černý číšník mě uklidňuje, já tam mohu zůstat, ale Masajové musí restauraci opustit. Vstali jsme a odešli. Na vlastním těle cítím ponížení, které tito jinak hrdí lidé právě zažívají.

Alespoň že můžeme koupit benzin. Když majitel pumpy viděl, že chci natankovat i do dvou velkých sudů, musela jsem mu nejdřív ukázat, že mám s sebou dost peněz. Lketinga držel hadici v sudu a já poodešla o pár metrů dál, abych si po té mrzutosti zapálila cigaretu. Najednou vykřikl a já s hrůzou zahlédla, jak z hadice stříká na všechny strany benzin. Rychle běžím k autu a zvedám odhozenou pistoli, abych ji vypnula. Zasekla se pojistka a benzin teče dál, i když je sud už dávno plný. Pár litrů se vylilo na zem a část také do auta. Když vidím, jak trapně se Lketinga cítí, pokouším se ovládnout, zatímco Tom a jeho žena stojí stranou a nejraději by se hanbou propadli do země. Druhý sud už nám nedovolili naplnit, museli jsme zaplatit a zmizet. Přeju si být doma v maňatě, a bez auta. Až do této chvíle mi přineslo jen samé nepříjemnosti.

Ve vesnici si nejdříve dáme mlčky čaj a pak vyrážíme na zpáteční cestu. V autě to příšerně smrdí benzinem, a netrvalo dlouho a Tomova žena se pozvracela. Pak už odmítla znovu nastoupit a chtěla domů dojít pěšky. Tom se rozčilil a vyhrožoval, že ji v Maralal vrátí rodičům a vezme si jinou ženu. Asi by to byla velká ostuda, protože poté znovu nastoupila. Lketinga až dosud nepronesl jediné slovo. Je mi ho líto a snažím se ho utěšit. Když jsme konečně dojeli do Maralal, byla už tma.

Naši dva spolujezdci se s námi rychle rozloučili a my se nastěhovali do penzionu. I když je chladno, vlezu ještě pod skromně tekoucí sprchu, protože už špínou a prachem vysloveně lepím. I Lketinga se šel umýt. Pak si dáme v pokoji velkou porci masa a pivo. Dokonce i mně tentokrát maso moc chutná. Je mi výborně a strávíme spolu nádhernou noc plnou lásky, přičemž poprvé dosáhnu vyvrcholení. Protože to ale neproběhlo úplně bezhlučně, položil mi Lketinga vyděšeně ruku na ústa a ptal se: „Corinno, co se stalo?“ Když už mohu zase klidněji dýchat, pokouším se mu svůj orgasmus vysvětlit. Ale on tomu nerozumí a jen se nevěřícně usmívá. Nakonec si řekl, že něco takového dělají jen běloši. Štastná a unavená nakonec usnu.

Brzy ráno ještě nakupujeme: rýži, brambory, zeleninu, ovoce, dokonce i ananas. Také můžeme natankovat druhý sud benzinu, protože ho jako na potvoru v Maralal právě dostali. Plně naložení jsme se vydali na cestu domů a bereme s sebou ještě dva Sambury.

Lketinga chce, abych jela kratší cestou přes buš. Mám pochyby, ale v jeho přítomnosti se rychle rozplynou. Cesta ubíhá dobře až do té doby, než dojedeme k její sešikmené části. Naplněné sudy zesilují houpání auta, a tak prosím oba spolujezdce, aby všechno, co jsme nakoupili, a i je samotné přemístili na stranu přilehlou ke kopci, protože mám strach, aby se auto nepřevrátilo. Když se rozjedu, abychom nebezpečný dvousetmetrový úsek přejeli, nikdo ani nepípne. Povedlo se a povídání v autě může pokračovat. U skal museli všichni vystoupit a Lketinga mě přes obrovské kameny výborně navedl. Když se nám i tohle povedlo, cítím úlevu a jsem hrdá, že jsme to dokázali. Bez problémů dojedeme do Barsaloi.

Všední život

Nadcházející dny si užíváme plnými doušky. Máme dost jídla a nadbytek benzinu. Denně navštěvujeme autem příbuzné nebo jezdíme nasekat dřevo a vozíme ho autem domů. Občas si zajedeme k řece, provedeme náš mycí rituál a pro půl Barsaloe vozíme kanystry s vodou, někdy jich bereme až dvacet. Tyhle menší výlety nás ale stojí vzácný benzin, takže už pomalu začínám protestovat. Pokaždé se kvůli tomu dlouho dohadujeme.

Dnes ráno, jak nás informoval jeden moran, se jedna z Lketingových krav otelila. Tuhle událost si nesmíme nechat ujít, a tak jedeme do Sitedi. Žádná oficiální cesta tam nevede, takže musím celou cestu dávat pozor, abych někde nenajela na trny. V kralu jsme zašli navštívit Lketingova nevlastního bratra. Tady se na noc shromažďují krávy. Pomalu a opatrně procházíme mezi kravinci, které na sebe přitahují tisíce much. Lketingův nevlastní bratr nám ukázal právě narozené telátko. Kráva, která se otelila, zůstane první den doma. Lketinga přímo září a já bojuji s mouchami. Mé plastikové sandály se boří do kravinců. Teď alespoň vidím, jaký je rozdíl mezi tímhle králem a tím naším bez krav. Ne ne, tady dlouho nezůstanu.

Jsme pozvaní na čaj a Lketinga mě vede do chýše nevlastního bratra a jeho mladé ženy, které se před dvěma týdny narodilo miminko. Zdá se, že je ráda, že jsme je navštívili. Všichni si stále něco povídají, ale já nerozumím ani slovo. Jsem úplně vyřízená z mračna much. Pokud nepiju, držím nad rozpáleným okrajem hrníčku stále ruku, abych alespoň žádnou mouchu nespolkla. Nahé dítě je přivázané pruhem látky, kterému se říká kanga, na tělo matky. Když jí rukou ukazuji, že si miminko právě ulevilo, žena se jen zasměje, vybalí dítě a čistí ho tak, že mu plive na prdelku a otírá ho. Kanga a sukni pak vyklepe a vysuší je pískem. Zdvíhá se mi žaludek při představě, že se stejný očistný rituál odehrává několikrát denně. Ptala jsem se na to Lketingy, ale ten řekl, že to je normální. V každém případě mouchy pomáhají pilně při odstraňování všeho, co zbylo.

Ptám se, kdy se vydáme domů, ale Lketinga říká: „Nejde to, dnes tu přespíme!“ Chtěl by zůstat u krávy a jeho nevlastní bratr se rozhodl zabít kozu, protože i jeho žena potřebuje po porodu nutně maso. Při představě, že tu budu muset přespat, se mě málem zmocnila panika. Na jednu stranu nesmím urazit pohostinnost ostatních, na druhou se tu cítím úplně ztracená.

Lketinga tráví většinu času s ostatními válečníky u krav a já sedím s třemi ženami v tmavé chatrči a nemohu říct ani slovo. Očividně se baví o mně nebo se tak zvláštně chichotají. Jedna mi sahá na mou bílou kůži na ruce, jiná mi zase hrabe ve vlasech. Nevědí, co si o mých dlouhých blonďatých vlasech mají myslet. Všechny mají vyholené hlavy a jsou ozdobené barevnými korálkovými čelenkami a dlouhými náušnicemi.

Novopečená matka opět nakojila své dítě a podala mi ho. Beru maličké do náručí, ale úplně se pro ně nadchnout nedokážu, protože mám strach, aby se mi brzy nedařilo podobně jako předtím jeho matce. Je mi jasné, že tady žádné plínky nemají, ale momentálně si na to ještě nedokážu přivyknout. Chvíli jsem si dítě prohlížela a s úlevou ho zase vrátila zpátky.

Do chýše strčil hlavu Lketinga. Ptám se ho, kde byl tak dlouho. S úsměvem mi vysvětluje, že s ostatními válečníky pije mléko. Potom chtějí zabít kozu a donesou nám dobré kousky masa. On sám dnes musí jíst v buši. Chci jít s ním, ale tentokrát to nejde. Osada je obrovská a žije tu hodně žen a válečníků. Takže čekáme asi další dvě hodiny, než nám náš podíl masa donesou.

Mezitím se setmělo a manželka Lketingova nevlastního bratra vaří maso. O půl kozy se nás dělí tři ženy a čtyři děti. Druhou půlku si rozdělil Lketinga s bratrem. Když jsem se nasytila, vylezla jsem z chatrče a přidala se k mému Masaji a ostatním válečníkům, kteří dřepěli opodál u krav. Ptám se Lketingy, kdy půjde spát. On se jen směje: „ Ach ne, Corinno, tady nemoct spát, v tomhle domě s ženami, já spát s kamarády a krávami „ Nezbývá mi nic jiného než zalézt zpátky k cizím ženám. Je to první noc bez Lketingy a moc mi chybí jeho teplé tělo. V chatrči jsou u mé hlavy uvázané tři právě narozené kozičky, které bez přestání mečí. Tuhle noc jsem nezamhouřila oka.

Ráno je tu mnohem větší ruch a shon než u nás v Barsaloi. Musí se podojit nejen kozy, ale i krávy. Všude kolem to netrpělivě mečí a bučí. O dojení se starají ženy nebo děvčata. Po čaji se konečně vydáváme na zpáteční cestu. Zmocňuje se mě pocit štěstí, když si jen pomyslím na naši čistou maňatu s hromadou jídla a na řeku. Náš landrover je plně obsazený ženami, které chtějí v Barsaloi prodat mléko. Jsou rády, že dnes tu dlouhou cestu nemusí jít pěšky. Netrvá dlouho a Lketinga začal naléhat, abych ho také nechala řídit. Všemožně se mu to snažím vymluvit. Nakonec nemohu najít žádný argument, protože ženy v autě Lketingu očividně popichují. Ustavičně mi sahá na volant, až nakonec celá vynervovaná zastavím. Hrdě ukázal na sedadlo řidiče a všechny ženy tleskají. Je mi z toho nanic a zoufale se mu snažím ukázat, kde je plyn a brzda. Odmítá se slovy: „Já vím, já vímy „ s rachotem se rozjíždí a září štěstím. Jeho pocity mohu sdílet jen pár dalších sekund, protože už asi po sto metrech volám: „Pomalu, pomalu!“ Místo aby zpomalil, jede čím dál rychleji a míří si to přímo proti stromu. Zdá se, že si všechno popletl. Křičím: „Pomalu, víc doleva!“ Vyděšeně strhnu těsně před stromem volant. Tak jsme se sice vyhnuli přímé kolizi, ale auto zůstalo viset na stromě za blatník a motor zhasl.

Přestala jsem se ovládat. Vystoupila jsem, prohlédla si škodu a začala do toho proklatého auta mlátit. Zeny se rozječely ne kvůli nehodě, ale proto, že jsem si dovolila křičet na muže. Lketinga stál vedle mě, úplně vyřízený. Tohle nechtěl. Zdrceně si vzal svá kopí a chtěl se domů vydat pěšky. Prohlásil, že už nikdy v životě do auta nenasedne. Když vidím, jak je skleslý, poté co ještě před dvěma minutami byl tak veselý, je mi ho strašně líto. Kousek couvnu, a protože všechno funguje, jak má, povedlo se mi Lketingu přemluvit, aby si zase nasedl. Zbytek cesty proběhl mlčky a já už v duchu viděla tu ostudu v Maralal, až mcungu dorazí s nabouraným autem.

V Barsaloi nás už radostně vítala mama. Dokonce i Saguna mě vesele zdravila. Lketinga zalezl do chýše. Je mu nanic a dělá si hlavu kvůli policii, protože bez řidičského průkazu nesmí řídit. Je v tak hrozném stavu, že mám strach, aby zase nezačal bláznit. Uklidňuju ho a slibuju, že nikomu nepovím, jak to bylo. Řeknu, že se to stalo mně a auto necháme v Maralal opravit.

Chtěla jsem ještě k řece, abych se umyla. Lketinga se mnou nechtěl jít, odmítal vůbec vylézt ven z chýše. Tak jsem šla sama, i když se mama zlobila. Měla strach mě pustit samotnou bez doprovodu. Ona sama tam už nebyla léta. Přesto jsem ale šla a vzala s sebou i kanystr na vodu. Myla jsem se na našem místě, ale samotné mi tu nebylo moc dobře a netroufla jsem si se celá svléknout. Spěchám. Když jsem se vrátila a lezla do chýše, ptal se mě Lketinga zvědavě, co jsem u řeky tak dlouho dělala a koho jsem potkala. Překvapeně jsem odpověděla, že ty lidi vůbec neznám a že jsem spěchala. Neodpověděl.

S Lketingou a mamou probírám moji cestu do Švýcarska, protože mi brzy vyprší vízum a za dva týdny musím Keňu opustit. Oba tím nejsou moc nadšení. Lketinga se ustrašeně ptá, co se stane, když se nevrátím, protože už jsme na úřadě podali žádost o sňatek. „ Já se vrátím, no problém!“ odpovídám. Nemám ještě letenku a ani rezervované místo v letadle, a tak plánuji odjezd asi za týden. Dny přímo letí. Kromě našeho denního mycího rituálu zůstáváme doma a probíráme budoucnost.

Předposlední den ležíme líně v chýši, když tu náhle zvenčí zaslechneme hlasitý ženský křik. „Co je to?“ ptám se udiveně. Lketinga naslouchá, co se venku děje. Pomalu se začíná mračit. „Co se děje?“ ptám se znovu a cítím, že něco není v pořádku. Krátce nato vleze mama naštvaně dovnitř. Rozzlobeně se na Lketingu podívala a řekla mu krátce dvě nebo tři věty. Vylezl ven a já slyšela, jak se tam s někým hlasitě hádá. Chci také vylézt, ale mama zavrtí hlavou. Znovu si sednu a srdce se mi divoce rozbuší. Určitě se stalo něco hrozného. Konečně se Lketinga vrátil a posadil se rozčileně vedle mě. Venku je ticho. Chci vědět, co se stalo. Po delším mlčení se dozvím, že před chýší stojí matka jeho dlouholeté přítelkyně se dvěma ženami, které ji doprovázejí.

Udělalo se mi strachy špatně. Že má Lketinga přítelkyni, o tom slyším poprvé. Za dva dny odjíždím a chci mít jasno, a to hned: „Lketingo, ty máš přítelkyni, možná si ji musíš vzít?“ Lketinga se útrpně usměje a řekne: „Ano, několik let já mít přítelkyni, ale nevzít si ji za zenu!“ Ničemu nerozumím „Proč?“ A tak se dozvím, že skoro každý válečník má přítelkyni. Zdobí ji korálky a dbá na to, aby jí během těch let koupil co nejvíc ozdob, aby byla dívka při své svatbě co nejkrásnější. Ale za ženu si válečník svou přítelkyni vzít nemůže. Mohou se spolu klidně milovat až do dne před svatbou, pak ji rodiče prodají někomu jinému. Dívka se dozví jméno svého ženicha až ve svůj svatební den.

Jsem rozhořčená tím, co jsem se právě dozvěděla, a podotknu, že to je strašné. „Proč?“ ptá se Lketinga. „To být tady normální!“ Vypráví dál, že když se ta dívka dozvěděla, že u Lketingy žiju ještě předtím, než se ona sama vdala, strhla si z krku všechny ozdoby. Znamená to pro ni strašnou potupu. Pomalu začínám žárlit a ptám se Lketingy, kdy ji naposledy navštívil a kde ta dívka vůbec bydlí. Odpověděl, že daleko odtud, směrem na Baragoi, a od té doby, co jsem tady já, ji už nikdy neviděl. Promýšlím to ze všech stran a navrhuju mu, aby během doby, co tu teď nebudu, za ní šel a všechno jí vysvětlil. Když to bude nutné, ať jí koupí nové ozdoby, ale až se vrátím, bude všechno vyřízené. Nic mi na to neodpověděl, a tak až do odjezdu nevím, co udělá. Ale i tak věřím jemu i naší lásce.

Rozloučila jsem se s mamou a Sagunou, které si mě očividně zamilovaly. „Hakuna, matata, nic se neděje,“ říkám s úsměvem a pak vyrážíme landroverem na cestu do Maralal, protože chci, aby ho tam během té doby, co tu nebudu, opravili. Lketinga se vrátí domů pěšky. V buši jsme natrefili na skupinku buvolů, ale ti se rozprchli, jakmile zaslechli zvuk motoru. Přesto ale Lketinga popadl svá kopí a zavrčel. S úsměvem jsem se na něj podívala a on se zase uklidnil.

Zaparkovali jsme rovnou na dvoře dílny, aby náš vyboulený blatník nepřitahoval moc pozornost. Somálský šéf si přišel škodu prohlédnout. Odhadl to na šest set franků. Jsem překvapená, že oprava má stát čtvrtinu ceny auta. Tvrdě smlouvám a nakonec se dostaneme na tři sta padesát, což je i tak hodně. Noc jsme strávili v našem obvyklém penzionu. Moc jsme toho nenaspali, částečně kvůli mému odjezdu, částečně kvůli mračnu moskytů. Loučení je těžké a Lketinga mi připadá vedle odjíždějícího autobusu tak trochu ztracený. Zabalila jsem si obličej, abych do Nairobi nepřijela úplně zaprášená.

Cizí Švýcarsko

Našla jsem si pokoj v hotelu Igbol, kde většinu hostů tvoří trampové, a ze všeho nejdříve jsem se pořádně najedla. Pak jsem obešla všechny letecké společnosti, až jsem konečně získala letenku u Alitalie. Po několika měsících zase volám domů. Když jsem mamince oznámila, že přiletím, měla obrovskou radost. Dva dny v Nairobi, které mi zbývají do odletu, jsou pro mě vyloženým utrpením. Toulám se křížem krážem po ulicích, jen abych si ukrátila dlouhou chvíli. Na každém rohu stojí mrzáci a žebráci, kterým dávám drobné. Po večerech si v Igbolu povídám s lidmi, jež se toulají po světě, a s námahou si držím od těla Indy a Afričany, kteří mi nabízejí své služby jako milenci.

Konečně sedím v taxíku a jedu na letiště. Když se letadlo odlepilo od země, uvědomila jsem si, že se na „domov“ nedokážu doopravdy těšit, protože vím, jak zoufale Lketinga a zbytek rodiny čeká na můj návrat.

V Meiringenu v Bernských Alpách, kde žije moje matka se svým mužem, se po prvotní radosti ze shledání necítím ve své kůži. Všechno tu zase běží podle zaběhnutého evropského pořádku. V obchodech s potravinami se mi přes veškerý nadbytek dělá nanic a ani hotová jídla z mrazáku mi nedělají dobře. Stále mám žaludeční problémy.

Na obecním úřadě jsem si dala vystavit potvrzení v němčině i angličtině, že jsem svobodná. Alespoň jsem si dala do pořádku všechny papíry. Moje matka koupila pro „mého válečníka“ jako svatební dar nádherný zvonec pro krávu. Také já si koupila pár menších zvonků pro mé kozy. Přeci jen už mám čtyři vlastní. Pro mamu a Sagunu jsem ušila po dvou nových sukních a pro Lketingu a pro mě jsem sehnala dvě nádherné vlněné deky, zářivě červenou pro něj a pruhovanou pro nás oba na spaní.

Balení není zrovna jednoduché. Úplně na dno tašky skládám své dlouhé, bílé svatební šaty, které jsem ke konci mé obchodní činnosti dostala darem od jednoho z dodavatelů. Tenkrát jsem mu slíbila, že si ty šaty vezmu na sebe, až se někdy budu vdávat, takže je bezpodmínečně musím vzít s sebou i se všemi ozdobami na hlavu, které k nim patří. Na šaty přišly sáčky s pudinkem, omáčky a polévky a na to všechno pak ještě dárky. Mezery vyplňuju léky, náplastmi a obvazy, hojivými mastmi a vitaminovými tabletami. Úplně navrchu jsou deky. Obě tašky jsou nacpané k prasknutí.

Doba odjezdu se blíží. Celá má rodina namluvila k naší svatbě pro Lketingu kazetu. Proto se do tašky musí vejít ještě malý radiokazeťák. Nakonec stojím připravená na letišti v Klotenu se zavazadly, které váží třicet dva kilo. Strašně se těším na cestu domů. Ano, v mém nitru už dávno vím, kde je můj pravý domov. Loučení s matkou je pro mě těžké, ale mé srdce už dávno patří Africe. Nevím, kdy se sem zase vrátím.

Afrika – má vlast

Po příjezdu do Nairobi si beru taxík a jedu do hotelu Igbol. Řidič si všiml masaj ských ozdob na mých rukou a ptá se, jestli znám dobře Masaje. „Ano, budu si brát za muže Samburce,“ odpovídám. Řidič kroutí hlavou a je na něm vidět, že nedokáže pochopit, proč si zrovna běloška chce vzít za muže člověka, který podle jeho názoru patří mezi primitivy. Přestala jsem se s ním dál bavit a jsem ráda, když konečně dorazíme k Igbolu. Ale dnes nemám štěstí. Všechny pokoje jsou obsazené. Hledám nějakou jinou levnou ubytovnu a nakonec něco objevím o dvě ulice dál.

Ačkoli nemusím jít daleko, taška mi dá pěkně zabrat. Pak ji musím vytáhnout ještě do třetího poschodí, než konečně dorazím do pokoje. Ani zdaleka to tu není tak útulné jako v Igbolu a navíc jsem tady jediná běloška. Postel je proleželá a pod ní se válejí dva použité kondomy. Alespoň že prostěradla jsou čistá. Zajdu ještě rychle do Igbolu, protože bych ráda zavolala na misii do Maralal. Odtud by mohli při pravidelném ranním rádiovém spojení s misií v Barsaloi oznámit, že za dva dny dorazím do Maralal. Tak by se alespoň Lketinga o mém příjezdu dozvěděl předem. Napadlo mě to v letadle a ráda bych to zkusila, i když misionáře v Maralal neznám. Po rozhovoru s misií si ale vůbec nejsem jistá, jestli se to povede. V angličtině jsem se zlepšila, ale během rozhovoru došlo k několika nedorozuměním, protože ten dobry misionář chápal velice pomalu.

V noci se nedalo spát. Zřejmě jsem se dostala do domorodého hodinového hotelu, protože zprava i zleva to v pokojích ječelo, pištělo, sténalo nebo se z nich ozýval smích. Stále bylo slyšet, jak někdo otevíral nebo zavíral dveře. Ale i tahle noc měla svůj konec.

Cesta autobusem do Nyahururu probíhá bez potíží. Dívám se z okna a kochám se krajinou. Blížím se k domovu. V Nyahururu prší a je tu zima. Musím tady přespat, abych se zítra ráno dostala do ošuntělého autobusu do Maralal. Odjezd se o hodinu a půl prodloužil, protože se přes zavazadla na střeše musely přetáhnout plastové plachty. Moje velká černá cestovní taška je tam také. Menší tašku jsem si nechala u sebe.

Po krátké jízdě po asfaltové silnici sjíždíme na vyježděnou cestu v savaně. Z rudého prachu se stalo červenohnědé bláto. Autobus jede ještě pomaleji než jindy, jen aby nevjel do obrovských děr, které jsou zaplněné vodou. Pomalu se prodírá kupředu, občas se stočí napříč cesty a pak znovu do směru jízdy. Určitě pojedeme dvakrát tak dlouho. Občas zahlédnu v blátě uvízlé auto a lidi, kteří se ho snaží vyprostit. Chvílemi jsou vyjeté koleje až o třicet centimetrů hlubší než bláto vedle cesty. Okna jsou tak zastříkaná, že skrz ně už skoro vůbec není vidět.

Asi v polovině cesty se autobus zhoupnul a stočil zadkem tak, že zůstal stát napříč cesty. Zadní kola uvízla v příkopu. Nemůžeme dál, kola se protáčí. Ze všeho nejdřív musí vystoupit všichni muži. Autobus sklouznul dva metry ke straně a znovu zapadnul. Teď už vylézají všichni. Sotva jsem se ocitla venku, zabořila jsem se až po kotníky do bláta. Stojíme na vyvýšené louce a pozorujeme marné pokusy o vyproštění. Mnozí, já mezi nimi, trhají větve z keřů a zasouvají je pod kola. Ale není to nic platné. Autobus se nepohnul z místa. Pár lidí si sbalilo svých pět švestek a jdou dál pěšky. Ptám se řidiče, co teď bude dělat. Pokrčil rameny a řekl, že tu musíme počkat do zítřka. Možná že přestane pršet, cesta pak rychle vyschne. Zoufalá trčím zase jednou v buši bez vody a jídla, jenom s pytlíčky pudinkového prášku, který mi momentálně na nic není. Rychle se ochladilo a v mokrém oblečení je mi zima. Sedla jsem si zpátky na místo. Alespoň že mám u sebe teplou vlněnou deku. Pokud Lketinga vůbec obdržel mou zprávu, čeká teď v Maralal úplně zbytečně.

Jeden po druhém vybalují ostatní cestující jídlo. Každý, kdo něco má, se dělí se sousedem. I mně nabídnou chleba a ovoce. S díky přijímám, ale je mi hanba, že nikomu nemohu nic nabídnout, i když mám asi největší zavazadlo ze všech. Všichni se snaží se na sedadle nějak uvelebit, aby se alespoň trochu vyspali. Těch pár volných míst patří ženám a dětem.

V noci tu projel jenom jeden landrover, ale nezastavil.

Asi ve čtyři hodiny ráno už je taková zima, že řidič nechal běžet asi hodinu motor, aby zatopil. Čas se vleče. Nebe se pomalu začíná barvit do červena a slunce váhavě vychází. Je něco po šesté. První cestující vystupují z autobusu, aby si ulevili za keříčky. Vylezu také a protahuju si ztuhlé končetiny. Cesta před autobusem je plná bláta stejně jako včera. Musíme počkat, dokud slunce nezačne pořádně pálit, a pak to chce řidič zkusit znovu. Od deseti až do poledne se snažíme vytlačit autobus z příkopu. Ale neujeli jsme dál než třicet metrů a znovu jsme zapadli. Nedokážu si představit, že bych tu měla strávit ještě jednu noc.

Najednou zahlédnu bílý landrover, který se částečně probíjí marastem a částečně jede mimo cestu. Zoufale běžím proti autu a zastavuju ho. Sedí v něm starší anglický pár. Krátce vysvětluji situaci a prosím je, aby mě vzali s sebou. Žena okamžitě souhlasí. Radostně skočím do autobusu a nechám si ze střechy podat tašku. V landroveru vyprávím, co se nám stalo, a jeho majitelka s hrůzou naslouchá. Soustrastně mi podala sendvič a já se do něj lačně pustila.

Neujeli jsme ani kilometr, když zahlédneme, jak se proti nám řítí šedý landrover. Znamená to, že musíme dávat příšerný pozor na to, aby žádný z vozů nedostal smyk, protože cesta je velmi úzká. Jedeme pomalu a druhé auto se rychle přibližuje. Když je od nás asi dvacet metrů, mám pocit, že jsem obětí fata morgany. „Zastavte prosím, to je můj přítel!“ Za volantem sedí Lketinga a snaží se na téhle hororové silnici udržet auto v přímém směru.

Mávám jako blázen z okna, aby si mě všimnul, protože má zrak upnutý jen na cestu. Nevím, co je větší: obrovská radost a pýcha, že to dokázal, nebo strach, jak to auto zastaví. Konečně mě zahlédl a hrdě se na nás přes okénko usmál. Asi po dvaceti metrech auto zastavilo. Letím ven a utíkám k Lketingovi. Shledání je fantastické. Dnes se zvlášť hezky pomaloval a ozdobil. Sotva dokážu zadržet slzy radosti. Má s sebou ještě dva průvodce a dobrovolně mi předal klíčky od auta, teď mám jet raději zase já. Došli jsme pro má zavazadla a naložili je do auta. Poděkovala jsem svým dobrodincům a Angličan podotkl, že když vidí toho krásného muže, chápe už, proč jsem přijela.

Během zpáteční cesty Lketinga vyprávěl, že čekal na autobus. Páter Giuliano mu zprávu vyřídil, a tak se hned vydal pěšky do Maralal. O tom, že autobus uvíznul a mezi cestujícími je i běloška, se dozvěděl až v deset večer. Když autobus nedojel ani další den ráno, zašel do garáže, vyzvedl naše opravené auto a vyjel, aby svou ženu zachránil. Nedokážu pochopit, jak se mu to povedlo. Cesta je sice docela rovná, ale příšerně rozblácená. Celou cestu jel na dvojku a občas musel znovu nastartovat, když mu motor chcípnul, ale jinak hakuna mataía, no problém.

Dorazili jsme do Maralal a nastěhovali se do penzionu. Všichni tři sedí na jedné posteli a já proti nim. Lketinga chce samozřejmě vědět, co jsem dovezla, a i ti druzí s očekáváním pokukují po tašce. Nejdříve vytáhnu deky. Jakmile Lketinga zahlédl měkkou červenou deku, celý se rozzářil. Tak jsem se strefila. Tu pruhovanou chce dát rovnou svému příteli, ale protestuji, protože ji chci mít v maňatě pro sebe. Keňané brblají. Ušila jsem Lketingovi tři kanga, ty může pro mě za mě klidně rozdat, když ti ostatní čekají, že také něco dostanou. Když ale vytáhnu radiokazeťák s hlasy mé rodiny, je Lketinga překvapením úplně bez sebe, zejména když rozezná Erika a Jelly. Jeho radost je bez hranic a já se raduju s ním, protože tolik údivu a opravdové radosti z normálních evropských věcí jsem nikdy nezažila. Můj miláček hrabe v tašce a dívá se, jestli tam ještě něco je. Když najde kravský zvonec, svatební dar mé matky, nadšení nebere konce. Teď se ti dva další také probrali a každý zvoní zvoncem, jehož zvuk, alespoň se mi to tak zdá, je tady mnohem hlasitější a hezčí. Oba dva by také rádi nějaký měli, ale mám jen ten jeden, a tak jim dám dva menší zvonky pro kozy, ze kterých mají rovněž velkou radost. Vysvětluju, že to je už všechno, ale můj milý přesto vybaluje tašku dál a diví se pudinkovému prášku a lékům.

Konečně jsme se dostali k tomu, abychom si začali povídat. Doma je všechno v pořádku, protože zapršelo, ale zato se objevili moskyti. Saguna, mamino děvčátko, je nemocná a od té doby, co jsem odjela, nic nejí. Ach, jak se těším, že už zítra pojedu domů.

Nejdřív jsme se všichni najedli, jako vždycky tuhé maso, placka chleba a něco jako špenát, a za chvíli se už po zemi válejí kosti. Svět vypadá docela jinak než před třemi dny, tady se cítím dobře. Pozdě večer Lketingovi kamarádi odešli a my se v penzionu konečně ocitli sami. Vlivem vytrvalého deště se v Maralal ochladilo a na sprchu pod širým nebem jsem neměla ani pomyšlení. Lketinga mi sehnal velké umyvadlo s horkou vodou, a tak jsem se mohla umýt alespoň v pokoji. Jsem šťastná, že jsem zase blízko své lásky. Skoro vůbec jsem ale nespala, protože postel byla tak úzká a proleželá, že si na to nejdřív budu muset zase zvyknout.

Hned po ránu jsme nejdříve zašli na úřad, jestli je něco nového ve věci Lketingova průkazu totožnosti. Bohužel nebylo! Úředník nám sdělil, že když neznáme jeho původní číslo, všechno se tím jen protahuje. Když jsem to slyšela, opustila mě odvaha, protože jsem při příjezdu dostala vízum jen na dva měsíce. Nevím, jak se mi za těchto podmínek během tak krátké doby podaří provdat.

Rozhodli jsme se, že pojedeme domů. Kvůli rozmáčeným cestám nemůžeme přes les a musíme jet oklikou. I tahle cesta se změnila k nepoznání. Všude se povalují velké kameny a větve nebo jsou přes silnici vymleté velké příkopy. Ale i tak to jde docela dobře. Polopoušť kvete a na některých místech jsou vidět i kopečky trávy. Vyrostla neuvěřitelně rychle. Občas projedeme kolem mírumilovně se pasoucích zeber nebo jinde zase před zvuky motoru rychle utíkají celé pštrosí rodiny. Musíme projet jednou malou a krátce nato i větší řekou.

V obou teče voda, ale zaplaťpánbůh jimi za pomoci náhonu na všechna čtyři kola projedeme, aniž bychom uvízli v pohyblivém písku.

Do Barsaloi nám chyběla ještě asi hodina jízdy, když tu najednou zaslechnu tiché zasyčení a krátce nato zůstalo auto stát nakloněné k jedné straně. Šla jsem zjistit, co se stalo. Píchli jsme! Museli jsme všechno z auta vyložit, abychom se dostali k rezervě. Potom jsem zalezla pod příšerně zablácené auto, abych upevnila hever. Lketinga mi pomáhal a po půlhodině jsme byli hotoví a jeli dál. Konečně jsme dorazili k maňatám.

Mama stojí před chýší a směje se. Saguna mi vletěla do náruče. Shledání je srdečné, dokonce mamě vlepím na tvář polibek. Všechno, co jsem dovezla, přeneseme do maňaty, která se tím skoro celá zaplnila. Mama vaří čaj a já jí a Saguně předala sukně, které jsem pro ně ušila. Všichni mají radost. Lketinga pustil kazetu v rádiu, což rozpoutalo štěbetavou debatu. Když jsem dala Saguně hnědou panenku, kterou jí poslala moje maminka, všichni zůstali stát s otevřenou pusou a Saguna s výkřikem vyskočila z chýše. Ani za mák celému rozruchu nerozumím. I mama se na panenku dívá s odstupem a Lketinga se mě vážně ptá, jestli je to mrtvé dítě. Po chvilce ohromení se ale musím začít smát: „Ne, to je jen umělá hmota. „ Ale k panence s vlasy a hlavně s očima, které se otvírají a zavírají, si troufnou přiblížit až po chvíli. Před chýší se začaly scházet udivené děti, a teprve když jiná holčička chtěla panenku zdvihnout, Saguna k hračce přiskočila a přitiskla ji k sobě. Od této chvíle nesměl na panenku nikdo jiný sáhnout, ani mama ne. Saguna ode dneška spí jenom se svým „baby“.

Při západu slunce se na nás sesypala mračna komárů. Jsou ve svém živlu, protože je všude vlhko. Navzdory ohni, který v chýši hoří, nám neustále bzučí kolem hlavy. Bez přestání mávám rukou před obličejem. Takhle nikdy neusnu! Dostávám štípance dokonce i přes ponožky. Pokazilo mi to radost z toho, že jsem zase doma. Spím v šatech a přetahuju si přes sebe deku. Ale přes hlavu, jak to udělali ostatní, si ji přetáhnout nedokážu. Na pokraji hysterie se mi přeci jen podaří k ránu usnout. Ráno nemohu otevřít oko, jak jsem poštípaná. Nerada bych chytila malárii, a tak jsem se rozhodla koupit moskytiéru, i když to v maňatě s otevřeným ohněm není tak úplně bez rizika.

Zašla jsem se na misii zeptat pátera, jestli by neuměl spravit propíchnutou pneumatiku. Neměl čas, ale dal mi náhradní kolo a poradil mi, abych si koupila ještě jednu rezervu, protože se mi může klidně stát, že píchnu dvě kola najednou. Při té příležitosti jsem se ho zeptala, co dělá proti moskytům. V jeho domě s nimi nemá žádné velké problémy a používá sprej. Nejlepší by bylo, kdybychom si postavili dům, tady to nestojí moc peněz. Chief by nám mohl přidělit místo, které bychom v Maralal zaregistrovali.

Myšlenka na stavbu domu mi nedá pokoj. Mít tak opravdový roubený dům, to by bylo báječné! Nadšená tím nápadem jsem se vrátila zpátky do maňaty a všechno Lketingovi vyprávěla. Moc nadšený nebyl a ani neví, jestli by se mu líbilo bydlet v domě. Ale za zvážení to stojí. Přesto ale chci odjet do Maralal, protože nechci spát bez moskytiéry.

Během chvíle se u landroveru sešli lidé. Všichni s námi chtěli odjet do Maralal. Některé znám podle vidění, jiné vůbec. Lketinga rozhoduje o tom, kdo s námi pojede. Znovu potřebujeme skoro pět hodin, než pozdě odpoledne konečně bez nehod dorazíme do cíle. Nejdříve dáme spravit pneumatiku, což se ukáže jako dost zdlouhavá záležitost. Během čekání jsem si pozorně prohlédla i všechny ostatní gumy a zjistila, že už na nich není skoro žádný vzorek. V dílně jsem se zeptala na nové a málem mě to porazilo, když mi oznámili jejich závratnou cenu. Za čtyři nové pneumatiky chtěli v přepočtu skoro 1 000 franků. To odpovídá cenám ve Švýcarsku! Tady to představuje tři měsíční platy. Ale potřebuju je, protože nechci každou chvíli zůstat někde viset.

Než bylo všechno hotové, sehnala jsem v jednom krámku moskytiéru a koupila krabice kuželů proti moskytům. Večer jsem se v baru penzionu seznámila s nejvyšším chiefem oblasti Samburu. Byl velice příjemný a mluvil dobře anglicky.

Už o mně slyšel a stejně nás chtěl v dohledné době navštívit. Mému Masaji gratuloval k tak odvážné ženě. Vyprávěla jsem mu o plánované stavbě domu, o naší svatbě a problému s průkazem. Slíbil, že nám pomůže, jak bude moci, ale se stavbou domu budou potíže, protože tu není skoro žádné dřevo.

Alespoň se postará o Lketingův průkaz. Další den jde rovnou s námi na úřad. Následovala dlouhá diskuze, vyplňovaly se formuláře a padala různá jména. Protože věděl všechno o Lketingově rodině, mohl by být průkaz za dva tři týdny vystaven dokonce přímo v Maralal. Rovnou jsme vyplnili žádost o sňatek. Pokud nikdo do tří týdnů nic proti sňatku nenamítne, můžeme se vzít. Jenom s sebou musíme přivést dva svědky, kteří umí psát. Nevím, jak bych mu poděkovala, jak jsem šťastná. Sem tam musíme něco zaplatit, ale po pár hodinách je všechno uvedeno do chodu. Máme přijít asi za dva týdny a vzít s sebou všechna potvrzení. Máme výbornou náladu a zveme našeho dobrodince na oběd. Byl to první člověk, který nám nezištně pomohl. Lketinga mu dokonce velkoryse podstrčil trochu peněz.

Po noci strávené v Maralal chceme zase domů. Krátce před odjezdem jsem potkala Juttu. Samozřejmě že jsme si spolu musely vypít čaj a všechno si povědět. Ráda by přišla na naši svatbu. Momentálně bydlí u Sofie, další bělošky, která se před nedávnem přestěhovala do Maralal se svým „rasta“ přítelem. Mám ji určitě někdy navštívit. Směje se a dodává, že my běloši musíme přeci držet pohromadě. Lketinga se mračí, nerozumí, protože si povídáme německy a stále se smějeme. Chce už domů, a tak vyrážíme. Tentokrát jsme si troufli přes džungli. Cesta je strašná a na kluzkém příkrém svahu se neodvažuju ani dýchat. Moje prosby jsou ale nahoře vyslyšeny a do Barsaloi dojedeme bez potíží.

Další dny ubíhají klidně, všechno běží jako vždycky. Lidé mají dost mléka a v polorozpadlých obchodech je k dostání kukuřičná mouka a rýže. Mama je zaměstnaná přípravami na největší samburskou událost. Už brzy se má slavit ukončení období válečníků, k nimž patří i ostatní muži ve věku mého milého. Po této slavnosti, která bude asi za měsíc, si mohou válečníci oficiálně začít hledat nevěstu a ženit se. O rok později vstupuje do stavu válečníků další generace chlapců, což provází jejich slavnostní obřízka.

Nadcházející slavnost, jež se má konat na zvláštním místě, na kterém se sejdou všechny matky současných válečníků, je pro Lketingu velice důležitá. Už za dva nebo tři týdny mama a my opustíme maňatu a přestěhujeme se na místo, na němž ženy postaví nové chýše jen kvůli této oslavě. Přesný termín třídenní slavnosti se ale dozvíme krátce před ní, protože zde hraje velkou roli měsíc. Vypočítala jsem si, že asi čtrnáct dní předtím musíme na sňatkový úřad. V případě, že všechno nepůjde, jak má, zůstane mi do vypršení mého víza jen pár dní.

Lketinga je teď hodně pryč, protože musí sehnat černého býka stanovené velikosti, což vyžaduje četné návštěvy u příbuzných a nabídky nutných výměnných obchodů. Občas ho doprovázím, ale spím raději doma pod moskytiérou, která mě dobře chrání. Přes den vykonávám svou obvyklou práci. Ráno chodím sama nebo s Lketingou k řece. Někdy s sebou vezmu i Sagunu, která je přešťastná, když se může koupat. Zažívá to až nyní, poprvé v životě. Zatímco se koupe, peru naše zakouřené oblečení, což mým kloubům nedělá zrovna moc dobře. Potom doneseme domů vodu a nakonec jdeme hledat dřevo.

Stres na úřadech

Čas utíká a my musíme kvůli oddavkám do Maralal. Mama je mrzutá, že Lketinga tak krátce před ceremonií odjíždí. Přesto si ale myslíme, že týden nám bude určitě stačit. Mama v den našeho odjezdu všechno sbalila a vydala se s ostatními matkami a plně naloženými osly na cestu. S námi do Maralal v žádném případě odjet nechtěla. Nikdy v životě neseděla v autě a ani netouží si to vyzkoušet. A tak naložím do auta jenom své tašky, zbytek si sbalí mama sama.

Lketinga vzal s sebou Joma, staršího chlapíka, který umí trochu anglicky. Je mi dost nesympatický a neustále se nám cestou vnucuje, aby byl jedním z našich svědků anebo aby u svatby alespoň mohl být. Pak se zase spolu baví o nadcházející slavnosti. Odevšad se při této příležitosti sjedou matky z celého okolí. Určitě vyroste čtyřicet až padesát nových maňat, mělo by se hodně tancovat. Strašně se na tu velkou slavnost, které se také smím zúčastnit, těším. Náš spolujezdec si myslí, že podle polohy měsíce nezačne dřív, než za dva týdny.

V Maralal nejdříve zajdeme na správní úřad. Úředník, který tam pracuje, ale dnes není přítomen, máme přijít až druhý den kolem poledne. Bez průkazu si nemůžeme zažádat o termín svatby. Procházíme Maralal a hledáme dva svědky. Ale ukázalo se, že to vůbec není jednoduché. Ti, které Lketinga zná, nerozumí nebo neumí psát svahilsky nebo anglicky. Jeho bratr je moc mladý, ostatní mají zase strach z úřadů, protože nechápou, proč to vůbec chceme udělat a na co je to dobré. Až další den potkáme dva morany, kteří žili v Mombase a kromě toho měli u sebe své průkazy. Slíbili nám, že v Maralal zůstanou ještě pár dní.

Když jsme se odpoledne zastavili na úřadě, skutečně tam už měli Lketingův průkaz připravený k vyzvednutí. Chyběl jenom otisk prstu a pak už jsme se mohli vydat na „radnici“ požádat o termín svatby. Úředník zkoumal můj pas i potvrzení, že jsem svobodná. Občas se Lketingy svahilsky na něco zeptal a ten očividně ne vždy rozuměl. Začal být nervózní. Odvážila jsem se zeptat, kdy se svatba může konat, a rovnou sděluju jména svědků. Úředník nás odkázal na kolegu, který je zodpovědný za příslušný okrsek. Jen ten nás prý může oddat.

Posadili jsme se do řady čekajících lidí, kteří všichni chtěli s tímto důležitým mužem mluvit. Po dvou hodinách jsme se konečně dočkali a smíme vstoupit. Za okázalým stolem sedí mohutný člověk. Položím na stůl všechny naše papíry a vysvětluji, že chceme zažádat o termín svatby. Listuje mým pasem a ptá se, proč si chci vzít Masaje a kde budeme bydlet. Jsem tak rozčilená, že mám potíže správně anglicky odpovědět. „Protože ho miluju a v Barsaloi si chceme postavit dům.“ Nějakou chvíli klouzá pohledem mezi Lketingou a mnou. Nakonec řekl, že máme za dva dny ve dvě odpoledne přijít se svědky. Radostně poděkujeme a jdeme ven.

Všechno najednou probíhá tak normálně, že by mě ani ve snu nenapadlo, že je to možné. Lketinga si koupil mirau a usadil se s pivem v penzionu. Rozmlouvám mu to, ale on si myslí, že právě tohle teď potřebuje. Kolem deváté někdo klepe na dveře. Venku stojí náš průvodce. I ten žvýká mirau. Znovu všechno probíráme, ale čím víc se připozdívá, tím víc je Lketinga neklidný. Začíná pochybovat, jestli je správné se takhle oženit. Nezná nikoho, kdo by se oficiálně ženil. Teď jsem ráda, že mu ten druhý všechno vysvětluje. Lketinga jen kývnul hlavou. Jen jestli ty dva dny v pořádku přežijeme. Doufám, že Lketinga neztratí nervy. Návštěvy úřadů snáší dost špatně.

Další den jsem se vydala hledat Juttu a Sofii a nakonec jsem je obě našla. Sofie si žije přímo královsky v dvoupokojovém domě s elektřinou, vodou a dokonce i ledničkou. Obě mají z naší svatby radost a slíbily, že zítra ve dvě přijdou na úřad. Sofie mi půjčila hezkou sponu do vlasů a bezvadnou halenku. Lketingovi jsme koupily dvě pěkná kanga. Přípravy jsou u konce.

Ráno o našem svatebním dnu začnu přeci jen být trochu nervózní. Naši svědkové do dvanácti ještě nedorazili a ani nevědí, že za dvě hodiny bude nutná jejich přítomnost. A tak musíme začít hledat někoho jiného. Jomo se nakonec přeci jen dočkal, což mi je už docela jedno, hlavně abychom našli ještě druhého svědka. Bezradně se ptám i majitelky penzionu a ta nadšeně souhlasí. Ve dvě hodiny stojíme před kanceláří. Sofie a Jutta jsou na místě, dokonce mají i fotoaparáty. Sedíme na lavičce a čekáme spolu s dalšími lidmi. Nálada je trochu napjatá a Jutta si mě stále dobírá. Abych pravdu řekla, posledních pár minut před svatbou jsem si představovala trochu slavnostněji.

Uběhlo již půl hodiny a ještě nás nezavolali. Lidé vcházeli a zase vycházeli. Všimla jsem si, že jeden z nich zašel dovnitř už potřetí. Čas se vleče a Lketinga začíná být rozčilený. Má strach, že bude muset do vězení, protože možná nemá v pořádku papíry. Snažím se ho uklidnit. Kvůli tomu, že zase žvýkal mirau skoro vůbec nespal. „Hakuna matata, jsme v Africe, pole, pole“ říká Jutta, když tu se otevřou dveře a Lketinga a já jsme vyzváni, abychom vstoupili. Svědkové musí čekat. Teď jsem i já znejistěla.

Představitel okrsku sedí zase za svým feudálním pultem a u dlouhého stolu před ním dva další muži. Jeden z nich je ten, který stále vcházel a vycházel. Měli jsme si sednout proti nim. Ti dva muži se představili jako civilní policisté a vyžádali si ode mne můj pas a od Lketingy jeho průkaz.

Ve spáncích mi buší krev. Co se to děje? Mám strach, že v rozčilení nebudu rozumět úřední angličtině. Sneslo se na mě mračno otázek. Odkdy žiju v oblasti Samburu, kde jsem se s Lketingou seznámila, odkdy, jak a z čeho tu žijeme, jaké je mé povolání, jak se dorozumíváme atd. Otázky nebraly konce.

Lketinga se stále ptal, o čem mluvíme, ale já mu to tady způsobem, kterým se spolu dorozumíváme, nemohu vysvětlovat. Při otázce, zda jsem už někdy byla vdaná, mám co dělat, abych nevybuchlá. Rozčileně odpovím, že v mém rodném listu a pasu jsou uvedená stejná jména a že mám s sebou i potvrzení švýcarské obce v angličtině. To vám neuznáme, protože není potvrzeno velvyslanectvím v Nairobi, řekl jeden. „Ale můj pas,“ odpovím naštvaně. Dál jsem se nedostala. Ten prý také může být falešný, podotkl úředník. Teď jsem už vzteky celá bez sebe. Úředník se ptá Lketingy, zda už není ženatý s nějakou ženou kmene Samburu. Po pravdě odpovídá, že ne. Jak to prý chce dokázat, ptá se znovu úředník. No, v Barsaloi to přeci všichni vědí. Ale my jsme nyní v Maralal, zní odpověď. V jaké řeči si přejete být oddáni? Myslím v angličtině, s překladem do jazyka Masajů. Úředník se opovržlivě zasmál a pronesl, že na takové extra případy, jako jsme my, nemá čas a kromě toho masajštinu neovládá. Máme přijít někdy jindy, až budeme mluvit stejnou řečí, anglicky nebo svahilsky, já mám mít z Nairobi orazítkované potvrzení a Lketinga ať přinese dopis podepsaný chiefem, že ještě není ženatý.

Rozčilená takovou šikanou jsem vybuchla vzteky a na úředníka řvala, proč nám to všechno neřekl, když jsme u něho byli poprvé. Domýšlivě pronesl, že tady o tom, co se kdy řekne, rozhoduje on, a jestli se mi to nelíbí, může se postarat, abych hned zítra opustila tuto zem. To sedělo! „Pojď, miláčku, jdeme pryč. Nechtějí nás oddat. „ Vzteklá a plačící jsem vystřelila z kanceláře, Lketinga za mnou. Venku už Jutta a Sofie vytahovaly fotoaparáty, protože si myslely, že už to máme za sebou.

Během té doby se tu už sešlo alespoň dvacet lidí. Nejraději bych se propadla do země. Jutta si toho všimla jako první: „Co se stalo, Corinno?“ – „Já nevím,“ odseknu rozčileně. Rozběhnu se k landroveru a jedu jako blázen k penzionu. Chci být sama. Vrhnu se na postel a jediné, co dokážu, je brečet. Třesu se po celém těle. Ty svině jedny zatracený, nadávám v duchu.

Po nějaké době dorazil Lketinga, posadil se vedle mě a pokoušel se mě uklidnit. I když vím, že si s mými slzami moc neporadí, nedokážu přestat plakat. Jutta také vklouzla do pokoje a přinesla mi keňskou kořalku. S nechutí jsem panáka obrátila do sebe a pozvolna mě křečovitý záchvat pláče přešel. Teď už jsem jen unavená a jakoby hluchá. Jutta po chvíli odešla, Lketinga pil pivo a žvýkal mirau.

O chvíli později někdo zaklepal na dveře. Ležím v posteli a dívám se do stropu. Lketinga otevřel a dovnitř se mezi dveřmi protáhli oba civilní policisté. Uctivě se omlouvají a nabízí nám pomoc. Protože si jich nevšímám, mluví jeden z nich, mimochodem také Samburec, s Lketingou. Když mi došlo, že ti hajzlové chtějí hromadu peněz za to, že nás nechají oddat, rozčilím se znovu. Křičím na ně, aby odsud okamžitě vypadli. Vezmeme se s Lketingou v Nairobi nebo kdekoliv jinde, a sice bez jejich sprostých nabídek. Zaraženě opustili místnost.

Rozhodli jsme se, že zítra pojedeme do Nairobi, abych si tam dala potvrdit můj formulář a pro jistotu si prodloužila vízum. S formulářem žádosti o sňatek by to mělo jít. Potom bychom měli další tři měsíce čas, abychom od chiefa dostali požadovaný papír. Já vám ukážu, říkám si, aby to nešlo bez úplatků! Nesympatický Jomo nakouknul dovnitř, zrovna když jsem se chystala ke spánku. Lketinga mu řekl o našem plánu a Jomo se zase vnucuje, že by nás doprovázel, a ujišťuje nás, že zná Nairobi moc dobře. Protože cesta do Nyahururu je stále ještě ve velmi špatném stavu, rozhodli jsme se, že pojedeme přes Wambu do Isiola a odtud teprve autobusem do Nairobi. Do nadcházející slavnosti máme již jen čtyři nebo pět dnů čas.

Ještě jsem tudy nejela, ale všechno proběhlo bez problémů. Asi po pěti hodinách jsme se dostali do Isiola. Doptala jsem se až k misii a doufala, že mi s trochou štěstí dovolí u nich auto zaparkovat. Misionář souhlasil. Kdybych auto někde jen tak zaparkovala, určitě by tam moc dlouho nestálo.

Protože do Nairobi jsou to ještě tři až čtyři hodiny cesty, rozhodli jsme se, že tu přenocujeme, ráno vyjedeme a odpoledne vše na úřadech vyřídíme. Teprve teď mi náš průvodce prozradil, že s sebou nemá vůbec žádné peníze. Nezbylo mi nic jiného než mu zaplatit nocleh, jídlo i pití. Nedělám to ráda, protože je mi stále ještě nepříjemný. Na pokoji padnu do postele a usnu dřív, než se setmí. Ti dva si ještě dali pivo a povídali si. Ráno mám strašnou žízeň. Nasnídali jsme se a nastoupili do autobusu do Nairobi. Po více než hodině je konečně plný a můžeme se vydat na cestu. Krátce před obědem dorážíme do Nairobi.

Nejdříve ze všeho jsme vyhledali Švýcarské velvyslanectví, aby mi úředně ověřili můj papír od obce. Ale něco takového oni nedělají a kromě toho bych tohle měla vyžadovat na Německém velvyslanectví, protože mám německý pas. Pochybuji, že by Němci znali švýcarské razítko, ale nedali se přesvědčit. Německé velvyslanectví je v jiné čtvrti. S námahou se vleču dusným Nairobi. U Němců je rušno, musíme čekat. Když už jsem konečně na řadě, zakroutí příslušný referent hlavou a chce mě poslat ke Švýcarům. Když už vynervované prohlásím, že odtud právě přicházíme, zdvihne ten dobrý muž telefon a zavolá tam. Nevěřícně kroutí hlavou a dodává, že teď právě dělá něco, co vůbec nemá smysl. Ale v Maralal to stačí, hlavně aby tam bylo co možná nejvíce razítek a podpisů. S díky velvyslanectví opouštím.

Lketinga chce vědět, co je všem na mých papírech divné. Nenapadla mě žádná kloudná odpověď, a tak jsem vzbudila jeho nedůvěru. A teď musíme zase jako blázni do další čtvrti do budovy Nyayo, abych si dala prodloužit vízum, které mi za deset dnů skončí. Mám nohy jako z olova, ale chci ještě během poslední jeden a půl hodiny vízum získat. Znamená to znovu vyplňovat formuláře. Jsem ráda, že s sebou máme Joma, protože mi hučí v hlavě a stěží rozumím jen každé druhé otázce. Lketinga, kterého tu každý okukuje kvůli jeho outfitu, si přetáhnul kanga hluboko do obličeje. Čas ubíhá. Ve vydýchané hale sedíme už přes hodinu. Zdá se mi, že dál nesnesu žvatlání ostatních čekajících. Dívám se na hodiny. Za patnáct minut končí úřední hodiny a zítra to čekání začne nanovo.

Nakonec ale přeci jen zdvihli můj pas do výše. „Miss Hofmann!“ zazní rezolutní ženský hlas. Donutila jsem se dojít k přepážce. Žena za přepážkou se na mě podívala a zeptala se, zda si chci vzít za muže Afričana. „ Yes! „ krátce odpovím. „Kde je váš manžel?“ Ukážu směrem, kde stojí Lketinga. Žena se pobavené zeptala, zda si chci opravdu vzít za muže Masaje. „Ovšem, proč ne?“ Odešla a vrátila se s dvěma kolegyněmi, které si prohlížely Lketingu a pak zase zíraly na mě. Všechny tři se smály. Hrdě stojím a nepřipouštím si jejich urážlivé chování. Konečně mlaskne razítko na stránku v pasu a já mám vízum. Slušně jsem jim poděkovala a opustili jsme budovu.

Malárie

Venku je dusno a ještě nikdy mi nebyly výfukové plyny z aut tak nepříjemné jako dnes. Jsou čtyři odpoledne, všechny papíry mám v pořádku. Tak ráda bych se z toho radovala, ale jsem úplně vyřízená. Musíme se dostat zpátky do čtvrti, kde si budeme moci pronajmout pokoj. Ale už po několika stech metrech se o mě pokouší závrať. Nohy mě neunesou, „Miláčku, pomoz mi/“ Lketinga se ptá: „Corinno, co je?“ Všechno se se mnou točí. Musím se posadit, ale nikde v okolí není restaurace. Opřu se o výklad obchodu, je mi bídně a mám strašnou žízeň. Lketingovi je to trapné, protože se už po nás lidé začínají otáčet. Chce mě táhnout dál, ale už to sama bez podepírání nedokážu. Vlečou mě směrem k penzionu.

Najednou jsem se začala všeho okolo sebe bát. Lidé, kteří šli proti mně, se mi začali ztrácet před očima. A ty pachy! Na každém rohu pečou rybu, kukuřici nebo maso. Je mi špatně. Jestli okamžitě nezmizím z ulice, určitě se na místě pozvracím. Kousek od nás je pivní bar. Vešli jsme dovnitř. Chci postel. Nejdřív mi nechtějí žádnou dát, ale když náš průvodce poznamenal, že už nejsem schopná chůze, dovedli nás do pokoje v horním patře.

Byl to typický hodinový hotel. V pokoji je slyšet monotónní kikujská hudba skoro tak hlasitě jako o patro níž v baru. Padnu na postel a ve stejný okamžik se mi udělalo špatně. Posunky naznačuju, že musím zvracet. Lketinga mě podpírá a táhne na záchod. Ale nedokážu dojít až tam. Už na chodbě ze mě vyletí první fontána zvratků. Na toaletě pokračuju. Zvracím tak dlouho, až dojde i na žlutou žluč. Vrávoravě se vracím do pokoje. Je mi trapně, že jsem to tady tak zřídila. Padla jsem do postele a měla pocit, že umřu žízní. Lketinga mi obstaral Schweppes. Vypila jsem láhev najeden zátah a pak ještě jednu a ještě jednu. Z ničeho nic se mě zmocnila zimnice. Je mi zima, jako bych seděla v ledničce. Je to stále horší a horší. Zuby mi cvakají tak, že mě bolí sanice, ale nedokážu s tím přestat. „ Lketingo, mně je strašná zima, dej mi, prosím tě, prostěradla!“ Lketinga mi podal deku, ale ta nepomohla. Jomo šel a z recepce donesl dvě další deky. Ale i přes množství dek jsem zkřehlá a klepu se na posteli zimou. Chci čaj, strašně horký, co nejteplejší čaj. Mám pocit, že uběhly hodiny, než mi konečně nějaký donesli. Klepu se tak, že skoro nemohu pít. Po dvou třech doušcích se mi znovu zdvihl žaludek. Nedokážu už ale vstát z postele. Lketinga utíká pro jedno z umyvadel, která stojí ve sprchách. Všechno, co jsem vypila, jsem zase vyzvracela.

Lketinga je zoufalý. Neustále se mě vyptává, co se stalo, ale to nevím ani já. Mám strach. Zimnice přestala a já padla do peřin jako mrtvá. Celé tělo mě bolí. Jsem tak vyčerpaná, jako bych hodiny utíkala o život. Najednou cítím, jak mi začíná být horko. Za chvilku jsem po celém těle úplně mokrá. Vlasy se mi lepí k hlavě. Mám pocit, že shořím. Teď chci naopak studenou kolu. Znovu se na nápoj vrhnu a všechno najednou vypiju. Musím na záchod. Jen mě tam Lketinga dovedl, už se spustil průjem. Jsem ráda, že je Lketinga u mě, i když je úplně bezradný. Když jsem se vrátila zpátky do postele, chtěla jsem jen spát. Nemůžu už ani mluvit. V polospánku zaznamenávám hlasy obou mužů, které jsou tišší než hudlání z baru.

A už se na svět hlásí nový záchvat. Chlad proniká do mého těla a krátce nato už se zase klepu. Panicky se držím za pelest postele. „Miláčku, pomoz mi/“ prosím úpěnlivě. Lketinga si na mě lehnul, ale já se klepu dál. Náš průvodce stojí vedle postele a říká, že mám určitě malárii a musím do nemocnice. V hlavě mi duní: malárie, malárie, malárie! V okamžiku se přestanu klepat zimou a potím se ze všech pórů, které mám. Prostěradla jsou naskrz promočená. Žízeň, žízeň! Musím pít. Majitelka penzionu strčí hlavu mezi dveře. Když mě zahlédla, slyším jak říká: ‚Mcungu, malaria, hospital. „ Ale já kroutím hlavou a odmítám. Nechci v Nairobi do nemocnice. Už jsem o ní slyšela strašné věci. A co Lketinga! Ten by tu byl ztracený.

Žena odešla a vrátila se s práškem proti malárii. Vypila jsem ho rozpuštěný ve vodě a pocítila strašnou únavu. Když se znovu probudím, je všude tma. Hučí mi v hlavě. Volám Lketingu, ale nikdo tu není. Po několika minutách nebo hodinách, nevím, přišel Lketinga do pokoje. Byl dole v baru. Cítím z něj pivo a znovu se mi zdvihl žaludek. Celou noc střídá jeden záchvat druhý.

Když jsem se druhý den ráno probudila, slyším, jak ti dva spolu diskutují. Jde o slavnost. Jomo přišel k posteli a ptá se, jak mi je. Strašně špatně, odpovídám. Ptá se, jestli dnes odjedeme. Vím, že to nedokážu. Musím na záchod. Nohy se mi klepou, sotva se na nich držím. Hlavou mi běží, že bych měla něco sníst.

Lketinga zašel dolů a donesl talíř s kousky masa. Jakmile jsem ucítila jídlo, sevřel se mi bolavý žaludek. Znovu jsem se pozvracela. Kromě žluté tekutiny už ze mě nic jiného nevyšlo, ale takové zvracení strašně bolí. Dávením se ve mně probudil i průjem. Je mi tak bídně jako ještě nikdy v životě a mám pocit, že mé poslední hodiny jsou sečteny.

Druhého dne večer během návalů horka stále usínám a ztrácím jakýkoliv pojem o čase. Hudba zezdola mi jde tak na nervy, že jen brečím a rukama si zacpávám uši. Na Joma je toho už moc, a tak nám řekl, že jde navštívit příbuzné a za tři hodiny se vrátí. Lketinga spočítal naši hotovost a já mám pocit, jako by něco chybělo. Ale je mi to jedno. Pomalu je mi jasné, že jestli něco nepodniknu, tak Nairobi ani tenhle příšerný penzion nepřežiju.

Lketinga odešel, aby sehnal vitaminové tablety a místní prostředek proti malárii. Tablety mě při polykání dusí. Pokaždé když zvracím, okamžitě zase spolknu další. Mezitím je už půlnoc a Jomo se stále ještě nevrátil. Děláme si o něj starosti, protože tahle čtvrť v Nairobi je docela nebezpečná. Lketinga skoro vůbec nespí a láskyplně se o mě stará.

Záchvaty působením léků trochu ustoupily, ale jsem tak slabá, že jen stěží pohnu rukama. Lketinga neví, co si má počít. Chce jít hledat Joma, ale ve městě, ve kterém se nevyzná, to nemůže nikdy dokázat. Zapřísáhám ho, aby u mě zůstal, protože jinak bych tu zůstala úplně sama. Musíme Nairobi opustit, jakmile to bude jen trochu možné. Polykám vitaminy jako bonbony. Pomalu se mi začíná čistit hlava. Jestli tu nechci zahynout, musím sebrat mé poslední síly. Poslala jsem svého miláčka pro ovoce a chleba. Jenom nic, co je nějak cítit! Nutím se do jídla a kousek po kousku polykám. Rozpraskané rty mě při jídle příšerně pálí, ale potřebuji nabít sílu, abych odtud byla schopná odejít. Jomo nás nechal na holičkách.

Už jenom strach, že to tu Lketinga nervově nezvládne, mi pomohl zesílit. Chci se umýt, abych se cítila lépe. Můj miláček mě dovedl do sprchy a já se s vypětím sil osprchovala. Potom si po třech dnech konečně objednávám nové povlečení na postel. Než mi znovu povlečou, zkouším trochu chodit. Na ulici se mi motá hlava, ale chci to dokázat. Ušli jsme možná padesát metrů a mně to připadalo jako pět kilometrů. Musím zpátky, protože zápach ulice nenechal můj žaludek v klidu.

V každém případě jsem ale pyšná na pokrok, který jsem udělala. Slíbila jsem Lketingovi, že zítra ráno Nairobi opustíme. Když už zase úplně vyčerpaná ležím v posteli, přeji si, abych byla doma u maminky ve Švýcarsku.

Ráno nás taxi odvezlo na stanici autobusů. Lketinga je celý nesvůj, protože si myslí, že jsme tu Joma nechali. Ale po dvou dnech čekání snad máme právo odjet, protože Lketingova slavnost se nezadržitelně blíží.

Cesta do Isiola trvala věčnost. Lketinga mě musel podpírat, abych v zatáčkách vysílením nepadala ze sedadla. V Isiolu Lketinga navrhnul, abychom tu přespali, ale já chci domů. Alespoň do Maralal to musím zvládnout, možná že tu potkám Juttu nebo Sofii. Dotáhla jsem se k misii a nastoupila do auta. Lketinga se zatím rozloučil s misionářem. Chce řídit, ale to si nemohu vzít na triko. Isiolo je malé město a hemží se to tu silničními kontrolami.

Vyjedu a málem nedokážu ani pořádně sešlápnout spojku. Prvních pár kilometrů je ještě asfaltka, ale pak už začíná cesta savanou. Cestou zastavujeme a bereme s sebou ještě tři Sambury, kteří chtějí do Wamby. Při jízdě nemyslím na nic jiného a soustředím se jenom na cestu. Díry rozeznám už z dálky. Co se děje v autě, vůbec nevnímám. Jen tehdy, když si někdo zapálil cigaretu, vyžaduji, aby ji okamžitě uhasil, jinak bych se pozvracela. Cítím, jak můj žaludek stávkuje. Jenom nezastavovat a nezvracet, to by mě stálo hodně energie. Pot mi stéká po celém těle. Stále si hřbetem ruky otírám čelo, aby mi nestékal do očí. Ale ani na sekundu nespouštím oči z cesty, která se zdá bez konce.

Je večer, objevují se světla, dojeli jsme do Maralal. Sotva tomu mohu uvěřit, protože jsem jela bez jakéhokoliv pojmu o čase, a parkuji rovnou před naším penzionem. Vypnula jsem motor a pohlédla na Lketingu. Zároveň jsem pocítila, že jsem najednou lehčí a propadám se do tmy.

Ve špitále

Otevřu oči a mám pocit, jako bych se probudila z nějakého ošklivého snu. Ale když se rozhlédnu, zjišťuju, že křik a sténání jsou skutečné. Ležím ve špitále a jsem v jedné velké místnosti, ve které stojí postel vedle postele. Nalevo ode mne leží stará vyhublá Samburka. Napravo stojí růžová dětská postýlka s mřížkami. Uvnitř něco mlátí do dřeva a řve. Kam se podívám, nevidím nic než bídu a utrpení. Proč jsem ve špitále? Nechápu, jak jsem se sem dostala. Kde je Lketinga? Zmocnila se mě panika. Jak dlouho už tu jsem? Venku je světlo, slunce svítí. Má postel se skládá z kovové kostry a tenké matrace s ušmudlaným zašedlým prostěradlem.

Dva mladí lékaři v bílých pláštích prošli kolem mě. „Hello!“ Mávám na ně. Nejsem hlasitější než sténání ostatních a posadit se nedokážu. Mám těžkou hlavu. Vyhrkly mi slzy z očí. Co to má znamenat? Kde je Lketinga?

Samburka na mě mluví, ale já jí nerozumín. Pak konečně zahlédnu přicházejícího Lketingu. Pohled na něj mě uklidnil a dokonce mi zvedl náladu a jsem trochu veselejší. „Hello, Corinno, jak ti je?“ Pokouším se o úsměv a odpovídám, že docela dobře. Vypráví mi, že hned po našem příjezdu do Maralal jsem omdlela. Majitelka penzionu zavolala sanitku. A tak tu jsem už od včerejšího večera. Strávil u mě celou noc, ale nepřišla jsem k sobě. Nemohu uvěřit, že jsem nic z toho nezaznamenala. Lékař mi dal injekci.

Po nějaké době přišli k posteli oba domorodí lékaři. Mám akutní malárii, ale moc toho pro mě nemohou udělat, protože nemají léky. Dostávám jen nějaké prášky. Mám hodně jíst a spát. Už jen při slově jídlo se mi udělalo špatně a spát uprostřed toho sténání a dětského pláče se mi zdá nemožné. Lketinga sedí na okraji postele a bezmocně se na mě dívá..

Najednou mi projel chřípím zápach kapusty. Zdvihnul se mi žaludek. Potřebuji nutně nějakou nádobu. Zoufale se rozhlížím a zahlédnu džbán na vodu. Popadla jsem ho a vyzvracela se do něj. Lketinga drží džbán a podpírá mě, sama bych to nedokázala. V tom okamžiku se vedle nás objevila černá zdravotní sestra, vytrhla mi džbán z ruky a podala mi kyblík. „Co to děláte, to je na pitnou vodu!“ vyjela na mě. Je mi bídně. Zápach pochází z vozíku s jídlem. Leží na něm plechové misky, do kterých nakládají kaši z rýže a kapusty. Na každou postel jedna miska.

Vyčerpaná zvracením si lehám na postel a rukou si zakrývám nos. Nedokážu nic sníst. Asi před hodinou jsem dostala první tablety a najednou mě začalo svědit celé tělo. Škrábu se jako blázen. Lketinga si všiml, že se mi v obličeji udělaly fleky a vyrážka. Zdvihla jsem sukni a zjistili jsme, že i nohy mám poseté puchýřky. Zašel pro lékaře. Zřejmě na léky reaguji alergicky. Ale momentálně mi nemůže dát nic jiného, protože nic dalšího nemají a doufají, že každým dnem dostanou novou dodávku léků z Nairobi.

Kvečeru mě Lketinga opustil. Chtěl se najíst a také se podívat, jestli nepotká někoho z domu, aby zjistil, kdy začne jeho velká slavnost. K smrti unavená chci jen spát. Celé mé tělo se koupe v potu a teploměr ukazuje čtyřicet jedna stupňů. Protože jsem hodně pila, cítím, že musím na záchod. Ale jak se tam dostanu? Domek s toaletou je od vchodu vzdálený asi třicet metrů. Jak mám dojít tak daleko? Pomalu si stoupám na zem a obouvám si plastové sandály. Držím se za pelest a pokouším se vstát. Nohy se mi klepou, sotva se na nich dokážu udržet. Sbírám všechny síly, protože zhroutit bych se právě teď nechtěla. Chytám se postele za postelí, a tak se dostanu k východu. Těch třicet metrů se mi zdá nekonečně daleko a jsem v pokušení lézt poslední metry po čtyřech, protože se už nemám čeho držet. Zatnu zuby a z posledních sil konečně dojdu k toaletě. Ale sednout si tady není kam, musím do dřepu. Ze všech sil se opírám o kamenné stěny.

Nejhorší na malárii je, že jsem si uvědomila, jak jsem slabá, zrovna já, která jsem nikdy nebyla vážně nemocná. Před dveřmi stála Masajka ve vysokém stupni těhotenství. Když si všimla, že se nemohu pustit dveří, protože bych jinak upadla, pomohla mi beze slov dojít až ke vchodu. Jsem jí tak vděčná, až mi tečou slzy. S námahou se táhnu zpátky do postele a dokážu už jen brečet. Přišla ke mně sestra a ptala se, jestli mám bolesti. Kroutím hlavou a cítím se ještě hůř. Konečně se mi podařilo usnout.

V noci jsem se probudila. Dítě v postýlce strašně křičí a mlátí hlavou o mřížky. Nikdo k němu nepřišel a já se z toho můžu zbláznit. Už jsem tu čtyři dny a je mi stále stejně zle. Lketinga za mnou často chodí. I on vypadá špatně, chce domů, ale ne beze mne, protože má strach, že umřu. Kromě vitaminových tablet jsem ještě nic nesnědla. Sestry mě stále hubují, ale pokaždé se pozvracím, když se pokusím něco sníst. Strašně mě bolí břicho. Jednou mi Lketinga donesl celou kozí nohu, pěkně propečenou, a zoufale mě prosil, abych ji snědla, pak že se uzdravím. Ale já nemohla. Zklamaně odešel.

Pátý den přišla Jutta. Doslechla se, že v nemocnici leží nějaká běloška. Když mě viděla, zhrozila se. Musím odtud okamžitě pryč, do misijní nemocnice ve Wambě. Ale já nechápu, proč bych měla jít někam jinam, vždyť je to všude stejné. Čtyři a půl hodiny v autě bych stejně nevydržela. „Kdyby ses viděla, tak bys pochopila, že odtud musíš pryč. Pět dní a oni ti vůbec nic nedali? To máš tedy menší cenu než nějaká koza venku. Možná že ti vůbec nechtějí pomoct,“ přemýšlí nahlas. – „Jutto, prosím tě, pomoz mi do penzionu. Nechci tady umřít, ale až do Wamby to při těch zdejších cestách nedokážu, vždyť já se nemůžu ani držet!“ Jutta promluvila s lékaři. Ti mě nechtěli nechat odejít. Teprve když jsem podepsala revers, že veškerou odpovědnost beru na sebe, vystavili mi propouštěcí papíry.

Mezitím Jutta došla pro Lketingu, aby jí pomohl přemístit mě do penzionu. Vzali mě mezi sebe, a tak jsme šli pomalu do vesnice. Všude se pozastavovali lidé a pozorovali nás. Stydím se, že mě tak nemohoucí táhnou vesnicí.

Ale chci bojovat a přežít. Proto je oba prosím, aby mě dovedli do somálské restaurace. Pokusím se tam sníst alespoň porci jater. Restaurace je odtud asi dvě stě metrů a mně se podlamují nohy. Bez přestání se v duchu nabádám: Corinno, dokážeš to! Musíš tam dojít. Vyčerpaná, ale hrdá sama na sebe se posadím. Když mě Somálec uviděl, zhrozil se také. Objednali jsme játra. Můj žaludek při pohledu na talíř začal zase bláznit. Přemohla jsem se a začala pomalu jíst. Po dvou hodinách jsem skoro všechno snědla a namlouvala si, že se cítím fantasticky. Lketinga byl spokojený. Ve třech jdeme do penzionu, kde se s námi Jutta rozloučila. Chce se zítra nebo pozítří zase zastavit. Zbytek odpoledne sedím před penzionem a sluním se. Je mi příjemné vnímat na těle sluneční teplo.

Večer ležím v posteli, jím pomalu mrkev a jsem hrdá na pokroky, který jsem udělala. Žaludek se mi uklidnil a už v sobě všechno udržím. Corinno, teď už to bude jen lepší, říkám si vduchu s jistotou a usnu.

Ráno se Lketinga dozvěděl, že ceremonie již začala. Je rozrušený a chtěl by být na místě slavnosti. Ale já ještě nejsem schopná tak daleko odjet, a kdyby šel pěšky, dorazil by tam stejně až další den.

Myslí na mamu, která na něj určitě celá nešťastná čeká a vůbec neví, co se stalo. Zítra, slibuju svému miláčkovi, zítra odjedeme. Tak jsem získala ještě jeden den, abych nabrala síly, abych byla schopná alespoň udržet volant. Až vyjedeme z Maralal, může Lketinga řídit sám, ale tady, s policií za zády, je to dost nebezpečné.

Zajdeme opět k Somálci a já si objednala stejné jídlo. Dnes jsem k němu ušla skoro celou cestu sama, bez cizí pomoci. S jídlem už je to také lepší. Pomalu cítím, jak se v mém těle opět probouzí život. Mám sice ještě ploché břicho, ale už alespoň není propadlé. V penzionu se poprvé po dlouhé době podívám do zrcadla. V obličeji jsem se velice změnila. Přijde mi, že mám obrovské oči a lícní kosti hranatě vyčnívají. Ještě než jsme vyrazili, koupil Lketinga pár kilo žvýkacího tabáku a cukr a já obstarala rýži a ovoce. První kilometry mě stály strašnou námahu, protože musím stále řadit mezi jedničkou a dvojkou a na sešlápnutí spojky potřebuju hodně síly. Lketinga, který seděl vedle mě, mi pomáhal tak, že mi rukou tlačil na stehno. Opět jedu jako v tranzu a po pár hodinách konečně dorážíme na místo slavnosti.

Ceremonie

I když jsem byla úplně vyčerpaná, ohromil mě pohled na obrovský kral. Ženy ho vykouzlily jen z toho mála, co tu bylo. Stálo tu více než padesát maňat. Všude bylo živo. Z každé chýše se kouřilo. Lketinga se nejdříve vydal hledat maminu maňatu a já zatím čekala u auta. Nohy se mi klepaly a vyhublé ruce mě bolely. Během chvilky se kolem mne seběhly děti, ženy a starci a všichni si mě prohlíželi. Doufám, že se Lketinga brzy vrátí. Po chvíli se objevil v doprovodu mamy. Když se na mě podívala, zasmušila se. „ Corinno, jambo… wewe malaria?“ Kývu hlavou a potlačuji deroucí se slzy.

Všechno jsme vybalili a zamčené auto necháme stát před králem. K naší maňatě musíme projít kolem dalších patnácti. Cesta je posetá kravinci. Všichni sem přišli se všemi svými zvířaty, která jsou momentálně na pastvě a vrátí se až večer. Pijeme čaj a mama vzrušeně mluví s Lketingou. Později jsem se dozvěděla, že jsme už dva ze tří slavnostních dnů propásli. Mého milého to mrzí a vypadá dost zklamaně. Je mi ho líto. Kvůli němu se musí sejít rada nejstarších, ve které mají ti nejdůležitější z nich rozhodnout, jestli ho ke slavnosti ještě připustí a co bude dál. Mama, která k této radě také patří, je dlouho pryč, aby je všechny svolala.

Slavnostní dění začne až po setmění, až když se vrátí všechna zvířata. Sedím před maňatou a všemu přihlížím. Lketinga si nechá vyprávět, co se tu dělo od dvou válečníků, kteří ho zdobí a umně pomalovávají. V ohradě panuje velké napětí. Cítím se ze všeho vyřazená a zapomenutá. Už hodiny se mě nikdo ani slovem na nic nezeptal. Brzy už přiženou krávy a kozy zpátky domů a krátce nato začne noc. Mama se vrátila a s Lketingou probrala situaci. Vypadá, že se trošku přiopilá. Všichni staří pijí hodně piva, které si tady na místě sami uvařili.

Chtěla bych konečně vědět, co bude dál. Lketinga mi vysvětluje, že musí pro stařešiny porazit velkého býka nebo pět koz. Pak mu dovolí se ceremonie zúčastnit. Dnes večer vysloví před maminou maňatou požehnání a bude mu povoleno vést tančící válečníky, aby se všichni oficiálně dozvěděli, že je mu jeho velké zpoždění, které by jinak znamenalo vyloučení z ceremonie, prominuto. Ulevilo se mi. Bohužel, v současné době nevlastní pět velkých koz. Maximálně dvě, ty ostatní jsou březí a nesmí se porazit. Navrhuju, aby kozy koupil od příbuzných, vytáhla jsem svazek peněz a podala mu je. Nejdříve je nechtěl, protože věděl, že dnes bude každá koza stát dvakrát tolik co jindy. Ale mama energicky zasáhla. Vzal tedy peníze a při prvním zazvonění zvonků, které nás upozornily na příchod zvířat, opustil chýši.

Naše maňata se postupně zaplnila dalšími ženami. Mama vaří ugali, pokrm z kukuřice, a všichni si stále povídají. Chýše je jen slabě osvětlená ohněm. Občas se některá z žen pokusí si se mnou povídat. Jedna mladá žena s dítětem si sedla vedle mne a obdivovala nejdřív moje ruce, které jsou plné masajských ozdob a později se odvážila sáhnout do mých dlouhých světlých vlasů. Zase se všichni smějí a ona ukazuje na svou holou hlavu, kterou má ozdobenou jen šňůrkou korálků. Kroutím hlavou. Nedokážu si sama sebe představit s vyholenou hlavou.

Venku už je tma jako v pytli, když tu najednou zaslechnu bručivý zvuk. Je to typický zvuk, který vydávají muži, když jsou vzrušení, ať už v případě nebezpečí nebo při sexu. V chýši okamžitě zavládlo ticho. Můj válečník strčil hlavu dovnitř a při pohledu na tolik žen okamžitě zmizel. Slyším hlasy, které jsou čím dál tím hlasitější. Najednou zazněl výkřik a okamžitě začalo více lidí najednou jakoby bzučet a vrkat. Zvědavá lezu ven a jsem překvapená, kolik válečníků a mladých děvčat se před naší chýší sešlo k tanci. Válečníci jsou krásně pomalovaní a každý z nich je zahalen do červené bederní roušky. Jejich hruď je obnažená a ozdobená zkříženými šňůrami korálků. Červené pomalování se sbíhá od krku až ke středu prsou. Ve stejném rytmu se pohybují alespoň tři tucty válečníků. Dívky, zčásti hodně mladé, tak mezi devíti a patnácti lety, tancují v jedné řadě, obrácené k mužům a při tanci pohybují hlavami do rytmu. Posléze se začala hudba zrychlovat. Po dobré hodině začínají první válečníci skákat do výšky, předvádějí typické masaj ské skoky.

Můj válečník vypadá nádherně. Skáče jako peříčko výš a výš. Jeho dlouhé vlasy při každém skoku vlají. Jeho nahá hruď se leskne potem. V krásné hvězdnaté noci je všechno vidět jen nejasně, ale dá se přímo cítit erotika sama, která se hodiny trvajícím tancem všude rozšiřuje. Obličeje jsou vážné a oči strnulé. Občas zazní divoký výkřik nebo někdo předzpívává a ostatní se k němu přidávají. Je to něco tak překrásného, že na hodiny dokážu zapomenout na svou nemoc a únavu.

Dívky vyhledávají stále další a další válečníky a houpavě proti nim tančí se svými nahými prsy a obrovskými ozdobami na krku. Zatímco se na ně dívám, přepadla mě lítost. Uvědomila jsem si, že se svými sedmadvaceti lety jsem tu stará. Možná že si Lketinga později vezme některou z těch dívek jako druhou ženu. Sžíraná žárlivostí mám pocit, že sem nepatřím a že jsem z toho všeho vyloučená.

Skupina se řadí k tanci podobnému polonéze a Lketinga hrdě vede řadu tanečníků. Vypadá divoce a nepřístupně. Tanec pomalu končí. Dívky se odeberou stranou a něčemu se chichotají. Staří sedí zahaleni do vlněných dek v kruhu na zemi. Morani utvořili také kruh. Nyní se jim od starých dostane požehnání. Jeden z nich pronesl větu a všichni na to řekli „Enkať\ což je masaj sky bůh. To se opakuje asi půl hodiny, a tím se dnešní slavnost uzavřela. Lketinga za mnou přišel a řekl mi, že už si mám jít spolu s mamou lehnout. On ještě s ostatními válečníky půjde do buše a porazí tam kozu. Spát dnes nepřijde, protože si budou povídat o letech uplynulých i budoucích. Rozumím tomu a přeji mu nádhernou noc.

Zpátky v maňatě se mezi ostatními snažím co nejpohodlněji uložit. Dlouho nemohu usnout, protože jsou odevšad slyšet hlasy. V dálce řvou lvi, občas zamečí nějaká koza. Modlím se, abych zase rychle nabyla sil.

Ráno v šest hodin začala denní šichta. Velké množství zvířat na jednom místě dělá dost velký rámus. Mama vyšla podojit naše kozy a krávy a pak uvařila čaj. Sedím zabalená do deky, protože je ještě chladno. Netrpělivě čekám na Lketingu, neboť už hezkou chvíli musím na záchod, ale mezi tolika lidmi, kteří v ohradě jsou, si netroufám odejít sama. Každý by koukal, co jdu dělat, zvlášť děti, které za mnou neustále pobíhají, když se někam vydám bez Lketingy.

Konečně přišel. Celý rozzářený strčil hlavu do chýše: „Hello, Corinno, jak se máš?“ Zároveň rozbalil své druhé kanga a podal mi do listí zabalenou opečenou jehněčí nohu. „ Corinno, jez pomalu, po malárii to být moc dobré. „ Je to od něho hezké, že na mě myslel, protože není pravidlem, že by válečník donesl své nevěstě upečené maso. Jak tak držím nohu nerozhodně v ruce, sedl si vedle mě a začal z kosti ořezávat velkým nožem malá sousta. Vůbec na maso nemám chuť, ale nic jiného tu není a jíst musím, abych se trochu sebrala. Přemohla jsem se a pár kousků snědla a Lketinga je spokojený. Ptám se, kde se můžeme umýt. Jen se směje a odpoví, že řeka je odtud moc daleko a autem se tam nedá zajet. Ženy nosí jen nejnutnější vodu na čaj, na víc to nestačí. Takže musíme s mytím ještě pár dní počkat. Pomyšlení na to mi nedělá zrovna dobře. Nejsou tu skoro žádní komáři, ale o to je tu více much. Při čištění zubů před maňatou mě všichni zvědavě pozorují.

V okamžiku, kdy jsem vyplivla pěnu, rozpoutalo se učiněné pozdvižení. Teď jsem se zase musela smát já.

Dnes chtějí porazit býka, a to přímo uprostřed osídlení. Je to hrozná podívaná. Šest mužů se snaží položit býka na bok. Není to jednoduché, protože zvíře kolem sebe ve smrtelném strachu divoce bije. Teprve po několika pokusech se dvěma válečníkům podaří chytit býka za rohy a stáhnout mu hlavu do strany. Zvíře pomalu klesá k zemi. Okamžitě mu svazují nohy. Tři muži mají co dělat, aby ho zadusili. Ostatní mu drží nohy. Je to hrozné, ale pro Masaje jediný způsob, jak smí zvíře zabít. Když už se býk nehýbá, proříznou mu tepnu na krku a všichni okolostojící muži se chtějí napít. Musí to být pochoutka, protože vznikla pořádná tlačenice. Pak začalo dělení masa. Staří muži, ženy a děti již stojí ve frontě na svůj díl. Nejlepší kousky přidělili starým mužům, pak teprve přišly na řadu ženy a děti. Po čtyřech hodinách tu po býkovi kromě krvavé kaluže a vypnuté kůže nic nezbylo. Ženy se stáhly do svých chýší a vaří. Staří muži sedí ve stínu pod stromy, pijí pivo a čekají na uvařené maso.

Pozdě odpoledne zaslechnu zvuk motoru a krátce nato se tu objeví Giuliano na motorce. Radostně ho zdravím. Doslechl se, že tu jsem a že mám malárii, a rozhodl se, že se na mě přijede podívat. Dovezl vlastní chléb a banány. Jsem ráda a mám pocit, jako bych dostala dárky od ježíška. Vyprávím mu o celé mizérii s neuskutečněnou svatbou až k mému onemocnění. Naléhá na mě, abych odjela do Wamby nebo zpátky do Švýcarska, abych zase zesílila. S malárií nejsou žádné žerty. Při těch slovech se na mě tak pronikavě podíval, že mi bylo jasné, že cesta k mému uzdravení je ještě dlouhá. Pak znovu sedl na motorku a odfrčel.

Vzpomínám na domov, na maminku a na teplou koupel. Ano, v této chvíli by to bylo opravdu hezké, i když to zase není tak dlouho, co jsem ve Švýcarsku byla naposledy. Každopádně mi to ale připadá jako věčnost. Při pohledu na svého milého na Švýcarsko zapomenu. Ptá se mě, jak mi je, a já mu vyprávím o páterově návštěvě. Dozvěděla jsem se od něho, že dnes přijedou školáci z Maralal domů. Část z nich sem páter Roberto doveze autem. Když se o tom mama dozvěděla, vroucně doufá, že James bude mezi nimi. I já se těším, že budu mít možnost si s někým promluvit anglicky.

Občas s ním pár kousků masa, ze kterého ale musím nejdříve odehnat hejno much. Pitná voda ani jako voda nevypadá, spíš jako kakao. Nezbývá mi nic jiného než ji pít, pokud nechci umřít žízní. Mléko jsem nedostala, protože mama říká, že po malárii je nebezpečné ho pít; záchvaty by se mohly vrátit.

První kluci ze školy dorazili a James je se svými dvěma kamarády mezi nimi. Jsou všichni stejně oblečení: krátké šedé kalhoty, světlemodrá košile a tmavomodrý svetr. Radostně mě pozdravil, svou matku spíše s respektem. Při společném pití čaje pozoruji mladou generaci a zjišťuju, jak moc se od Lketingy a jeho vrstevníků liší. Nějak se sem do maňat nehodí. James mě pozoruje a vypráví, že v Maralal slyšel, že jsem měla malárii. Říká, že mě obdivuje, že v maňatě mohu jako běloška vůbec žít. On sám je Samburec, a přesto má po návratu domů na začátku prázdnin vždycky velké problémy. Všechno je tu špinavé a stísněné.

Chlapci s sebou přinesli trochu změny, den utekl jako voda. Už se vrací domů krávy a kozy. Večeř se koná velká taneční slavnost. Dnes tančí dokonce i staré ženy, ale jen odděleně, samy pro sebe. I kluci tancují mimo kral, někteří z nich ve školní uniformě. Vypadá to legračně. Později v noci se znovu sejdou králové slavnosti, válečníci. James stojí po straně a nahrává zpěv na náš magneťák. Že jsem na to sama nepřišla dřív. Po dvou hodinách je kazeta nahraná.

Válečníci tancují čím dál tím divočeji. Jeden z moranů se najednou ocitne jakoby v tranzu. Škube sebou v extázi, dokud neupadne na zem a nezačne nahlas řvát a mlátit kolem sebe. Dva válečníci opustí taneční rituál a pokouší se ho držet pevně na zemi. Rozčileně přistoupím k Jamesovi a ptám se, co se stalo. Asi prý vypil hodně krve, a tím, jak tancoval, se dostal do extáze. Teď ve svých představách právě bojoval se lvem. Není to prý tak hrozné, protože ho ostatní hlídají, a za nějakou dobu ho to přejde. Muž se válí po zemi a křičí. Oči má strunule obrácené k nebi a od úst mu jde pěna. Vypadá to příšerně. Jenom doufám, že se něco takového nestane Lketingovi. Kromě dvou hlídačů se o postiženého nikdo nestará, slavnost pokračuje. I já za chvíli zase přihlížím, jak elegantně se Lketinga vymršťuje do výše. Ještě jednou se těším z pohledu na tančící, protože oficiálně je slavnost dnes večer u konce.

Mama sedí v maňatě a má trochu v hlavě. Kluci zapnuli kazeťák, což vzbudilo všeobecný rozruch. Válečníci zvědavě obklopili přístroj, který James postavil na zem. Lketinga to pochopil jako první a obličej se mu rozzářil pokaždé, když jednotlivé morany rozeznal podle výkřiku nebo zpěvu. Zatímco někteří bez hnutí s vykulenýma očima magneťák pozorují, ostatní se ho pokouší osahat. Lketinga si ho hrdě zavěsil na rameno a někteří morané začali znovu tančit.

Pomalu se ochladilo a já se vrátila do maňaty. James bude spát u kamaráda a můj miláček odešel s ostatními do buše. Znovu odevšad slyším nejrůznější zvuky. Vchod do chýše není zakrytý, takže občas vidím kolem nás někoho projít. Těším se, že se zase odstěhujeme do Barsaloi. Oblečení je zakouřené a špinavé. I mé tělo se už těší na vodu, o vlasech ani nemluvě.

Kluci jsou ráno v maňatě dřív než Lketinga. Mama vaří čaj, když tu Lketinga strčí hlavu dovnitř. Jakmile kluky zahlédl, začal jim rozzlobeně nadávat. Mama něco odpověděla a kluci nato naši maňatu opouštějí, aniž by se napili. Zato se do chýše posadil Lketinga a další moran. „ Co se staloy miláčku?“ ptám se trochu zmateně. Po delší odmlce mi vysvětlil, že tohle je chýše válečníka a neobřezaní chlapci tu nemají co dělat. James se musí najíst a napít v nějaké jiné maňatě, kde nemají syna ve věku moranů, ale stejně starého s Jamesem. Mama naštvaně mlčí. Jsem zklamaná, že se musím vzdát anglické konverzace, a zároveň je mi zahnaných kluků líto. Ale nezbývá mi než ten zákon akceptovat.

Ptám se, jak dlouho tady ještě zůstaneme. Odpověděl, že asi ještě dva až tři dny, pak se všechny rodiny vrátí domů. Zhrozila jsem se, že tu budu muset mezi kravinci, s hejny much a navíc bez vody tak dlouho vydržet. Cítím se stále, stejně tak jako předtím, hodně zesláblá. Dál než pár metrů do buše, abych si mohla ulehčit, nedojdu. A také bych zase ráda pokračovala s Lketingou v normálním životě.

Odpoledne se tu znovu zastavil Giuliano a přivezl mi pár banánů a dopis od matky. Dopis mě vzpružil, i když si o mě matka dělá starosti, protože jsem už dlouho o sobě nedala vědět. Prohodili jsme spolu jen pár slov a už se zase chystal zpátky. Využila jsem čas, který mám, abych matce odepsala. O nemoci se zmiňuju jen na okraj a snažím se ji zlehčit, abych matku moc neznepokojila. Napsala jsem jí ale i o tom, že v brzké době uvažuju o cestě do Švýcarska. Až se vrátíme, odevzdám dopis na misii. Maminka si na něj bude muset ještě tři týdny počkat.

Konečně jsme se vydali zpátky. Všechno je rychle sbaleno. Naložili jsme co možná nejvíc do landroveru, zbytek připevnila mama na dva osly. Do Barsaloi jsme dorazili mnohem dříve než mama, a tak jedu rovnou k řece. Protože Lketinga nechce nechat auto bez dozoru, jedeme vysušeným korytem řeky tak daleko, dokud nenajdeme místo, kde nás nikdo nebude rušit. Zbavila jsem se zakouřeného oblečení a důkladně se myjeme. Z těla mi stéká černá mýdlová pěna. Na kůži se mi usadila pěkná vrstva sazí. Lketinga mi trpělivě několikrát za sebou myje vlasy.

Už jsem se dlouho neviděla nahá, a proto jsem si teprve až teď všimla mých vyhublých nohou. Po koupeli se cítím jako znovuzrozená. Zabalila jsem se do kanga a začínám s praním prádla. Jako vždycky je namáhavé všechnu tu špínu vyprat ve studené vodě, ale s dostatečným množstvím Oma se to jakžtakž vede. Lketinga mi při tom pomáhá a dokazuje, jak moc mě miluje, tím, že pere se mnou mé sukně, trička, a dokonce i spodní prádlo. Žádný jiný muž by tady ženské prádlo nepral.

Užívám si našeho soukromí a je mi krásně. Vyprané šaty visí přes keře nebo na horkých balvanech. Vystavili jsme se slunci, já v kanga, Lketinga úplně nahý. Vytáhl odněkud zrcátko a začal si omytý obličej nádherně pomalovávat klacíkem namočeným do oranžové barvy. Dělal to svými dlouhými elegantními prsty tak bravurně, že byla radost ho při tom pozorovat. Vypadal fantasticky. Konečně v sobě opět cítím vzrůstající touhu po něm. Podíval se na mě a usmál se: „ Proč se na mě pořád dívat, Corinno?“ – „Nádherné, je to moc hezké, „ vysvětluju. Lketinga kroutí hlavou a odpovídá, že tohle se nesmí říkat, protože to přináší neštěstí.

Oblečení rychle uschlo, a tak jsme všechno sbalili a vyrazili domů. Ve vesnici jsme se zastavili v čajovně, kde kromě čaje nabízeli také mandaci, kukuřičné placičky. Stavení je něco mezi domem a velkou maňatou. Na podlaze jsou dvě ohniště s vařícím se čajem. Podél zdí jsou prkna, která slouží jako lavičky. Už tam seděli tři staří muži a dva morani Pozdravili jsme se: „Supa moran!“ – „Supa/’ zní odpověď. Objednali jsme si čaj, a zatímco si mě ti dva válečníci prohlíželi, dal se s nimi Lketinga do hovoru, který začínal vždy stejně a začátkům jeho otázek jsem již začala rozumět. Každého neznámého se nejdříve zeptají na jeho příjmení, místo pobytu jeho kmenu, jak se daří jeho rodině a zvířatům, odkud přichází a kam se chce dostat. Pak se probírají události, které se staly. Takhle v buši funguje to, co ve městě zastanou noviny nebo telefon. Kdybychom šli někam pěšky, s kýmkoliv, koho bychom potkali, bychom si takhle promluvili. Oba morani chtějí ještě vědět, kdo je tahle mcungu. Potom je rozhovor u konce a my čajovnu opouštíme.

Mama už dorazila a je zaměstnaná vyspravováním staré maňaty. Díry ve střeše ucpala kartonem nebo sisalovými rohožkami. Kravský hnůj momentálně nemá. Lketinga jde s Jamesem do buše, aby nasekali další trnité větve. Chtěli by opravit a zvýšit ohradu. Lidé, kteří v Barsaloi zůstali, vyprávěli o tom, že je navštívili dva lvi, kteří roztrhali pár koz. Přikradli se v noci a přeskočili trnité zátarasy. Potom chytili kozy a beze stopy zmizeli ve tmě. Nikdo je nepronásledoval, protože tu nebyl jediný válečník. A tak začali alespoň zvyšovat ohrady. Celé okolí nemluví o ničem jiném. Musíme si dávat pozor, protože se určitě zase vrátí. V našem kralu to budou mít těžší, neboť jsme se rozhodli, že necháme landrover vedle chýše, a tím polovinu prostoru zahradíme.

Kvečeru se vrátila zvířata. Podle zvonku ze Švýcarska je dokážeme rozeznat již z dálky a jdeme jim s Lketingou naproti. Je to namouduši hezká podívaná, jak se tak hrnou domů. Vpředu kozy, za nimi krávy.

Večer jsme si dali k jídlu ugali, které Lketinga snědl až pozdě v noci, když už všichni spali. Konečně se milujeme. Musíme být při tom potichu, protože mama a Saguna spí metr a půl od nás. I přesto je příjemné cítit jeho sametovou kůži a touhu po mně. Po milování mi Lketinga zašeptal do ucha: „ Teď určitě mít bejby. „ Musím se smát tomu, jak moc je o tom přesvědčený. Uvědomila jsem si, že mi už delší dobu vynechaly měsíčky. Ale připisuju to spíš nemoci než těhotenství. S myšlenkou na dítě šťastně usnu.

V noci se probudím a cítím tlak v žaludku. V dalším okamžiku cítím, že na mě jde průjem. Zmocnila se mě panika. Opatrně jsem šťouchla do Lketingy, ale ten tvrdě spal. Panebože, průchod v trnité ohradě sama nenajdu! Kromě toho jsou někde blízko lvi. Potichoučku lezu z maňaty a pátravě se rozhlížím, jestli není někdo nablízku. Pak zalezu za landrover a už to na mě přišlo a nechce to přestat. Strašně se stydím, protože vím, že jde o hrubý přestupek, pokud si někdo takhle ulehčí uvnitř ohrady. Papír nesmím v žádném případě použít, a tak se utřu spodním prádlem, které schovám pod autem v podvozku. Zasypala jsem tu pohromu pískem a doufám, že zítra ráno z téhle noční můry nic nevyjde najevo. Ustrašeně zalezu zpátky do maňaty. Nikoho jsem nevzbudila, jen Lketinga krátce zamručel.

Jenom aby se mi zase nechtělo! Až do rána jsem to vydržela, pak ale musím rychle zmizet v buši. Průjem mě souží dál, znovu se mi začala klepat kolena. Když jsem se vrátila do ohrady, poohlížím se nenápadně u landroveru a s ulehčením zjišťuji, že má noční pohroma zmizela. Zbytky asi odstranil nějaký toulavý pes. Říkám Lketingovi, že mám problémy a musím zajít na misii, jestli nemají nějaké léky. Ale i přes tablety živočišného uhlí stejně celý den běhám dál. Mama mi donesla domácí pivo, kterého mám prý vypít alespoň litr. Vypadá hnusně a stejně tak i chutná. Po dvou hrncích začal působit alkohol, a tak půl dne podřimuji.

Později se u nás zastavili kluci. Lketinga je ve vesnici, a tak si mohu užít nerušené zábavy. Mluvíme o Bohu a o světě, o Švýcarsku, mé rodině a doufejme že i o brzké svatbě. James mě obdivoval a byl hrdý, že v jeho očích ne zrovna jednoduchý bratr dostane za ženu bělošku. Vyprávěl hodně o přísné škole a jak jiný je život, když člověk může chodit do školy. Mnoho věcí doma už chlapci nedokážou pochopit a vyprávěli mi v té souvislosti různé příhody, kterým jsme se dost nasmáli.

Během našeho rozhovoru se James zeptal, proč auto nevyužiji k vydělávání peněz. Mohla bych Somálcům vozit kukuřici nebo pytle s cukrem, převážet lidi atd. Kvůli stavu silnic nejsem tím nápadem zrovna nadšená, ale přece jen se zmíním, že bych po svatbě chtěla dělat něco, čím bych si mohla vydělat. Nejraději bych měla obchod, ve kterém by se dalo koupit cokoliv, co by bylo k jídlu. Zatím to ale ještě zůstává jen mým přáním. Momentálně jsem příliš zesláblá a také musíme získat povolení k svatbě, pak teprve budu moci začít pracovat. Kluci jsou myšlenkou na obchod fascinovaní. James mě ujišťuje, že až za rok skončí školu, bude mi pomáhat. Myšlenka je to lákavá, ale rok je dlouhá doba.

Lketinga se vrátil a krátce nato se chlapci s respektem vytratili. Chtěl vědět, o čem jsme si povídali. Vyprávím mu o odvážné myšlence na vlastní obchod. K mému překvapení se i on nechal strhnout tou představou. Byl by to jediný masaj ský obchod široko daleko a Somálci by ztratili veškeré zákazníky, protože by všichni raději nakupovali u svého soukmenovce. Pak se na mě ale podíval a řekl, že by to stálo hodně peněz a jestli bych vůbec tolik měla. Uklidňuju ho, že ve Švýcarsku ještě něco mám. Ale nejdříve si musíme všechno dobře promyslet.

Pole, pole

V poslední době jsem se často starala o různě poraněné lidi. Od té doby, co jsem pomocí masti, kterou jsem si dovezla, vyléčila dítěti jedné sousedky hnisavý vřed, přivádějí ke mně denně matky své děti s hroznými abscesy. Čistím rány, mažu a zavazuji, jak jen to dokážu, a nakazuju jim, aby za dva dny znovu přišli. Množství lidí, kteří mou pomoc potřebují, je ale tak velké, že mast brzy došla a já jim už nemůžu dál pomáhat. Posílám je do nemocnice nebo na misii, ale ženy beze slova odchází, aniž by mě poslechly.

Za dva dny se žáci musí vrátit do školy. Je mi to líto, protože jsem se s nimi vždycky dobře pobavila. Myšlenka na obchod se mi napevno uhnízdila v hlavě, a tak se jednoho dne rozhodnu přece jen odjet do Švýcarska, abych načerpala trochu energie a nabrala pár kil. Příležitost, že by mě do Maralal dovezl Roberto nebo Giuliano, je velice lákavá. Mohla bych nechat náš landrover tady a nemusela stále ještě zesláblá cestu odřídit sama. Bez okolků jsem Lketingovi mé rozhodnutí sdělila. Trochu jsem ho svým úmyslem za dva dny odjet překvapila. Slíbila jsem mu ale, že budu přemýšlet o obchodě a dovezu peníze. Ať se mezitím zeptá, kde a jak bychom mohli obchod zřídit. Když s ním o tom mluvím, začíná se mi představa o našem společném podniku jevit konkrétněji. Teď už potřebuji jenom čas, abych všechno připravila a nabrala sil.

Lketinga měl zase strach, že ho chci opustit, ale tentokrát mi pomohli kluci, kteří mu můj slib, že se za tři až čtyři týdny zdravá vrátím, slovo od slova přeložili. Slíbila jsem, že mu dám vědět, kdy přesně přijedu, jakmile seženu letenku. Pojedu nablind do Nairobi a doufám, že seženu nějaké letadlo, kterým se co nejdříve dostanu do Švýcarska. S těžkým srdcem souhlasil. Nechala jsem mu alespoň nějaké peníze, asi 300 franků.

S několika málo zavazadly čekám spolu se žáky před misií. Nevíme, kdy se pojede, ale kdo zmešká odjezd, půjde pěšky. Mama a můj miláček jsou tu se mnou. Mama dává Jamesovi poslední ponaučení a já zase utěšuju Lketingu. Měsíc beze mne je pro něj strašně dlouhý. Pak už přišel Giuliano. Dovolil mi se posadit vedle něj, zatímco kluci se tlačili vzadu. Lketinga mává a loučí se se mnou slovy: „Dávej pozor na naše díte!“ Musím se smát, jak je o mém těhotenství neochvějně přesvědčený.

Páter Giuliano jede jak o závod a já se jen s námahou pevně držím. Moc toho spolu nenamluvíme. Až když mu vysvětluji, že se chci za měsíc vrátit, podotkne, že budu potřebovat alespoň tři měsíce, než se z toho vzpamatuju. Ale to si nedokážu představit.

V Maralal panuje chaos. Městečko je přeplněné odjíždějícími žáky. Jsou rozdělení po celé Keni, aby se promísily nejrůznější kmeny. James měl štěstí, že mohl zůstat v Maralal. Jeden z chlapců z naší vesnice musí do Nakuru, takže spolu pojedeme část cesty. Ale ze všeho nejdříve potřebujeme sehnat lístek na autobus, což na další dva dny dopředu vypadá bezvýsledně. Všechno je vyprodáno. Do Maralal přijelo i pár přespolních s otevřenými pick-upy, aby si vydělali peníze za předražené jízdné. Ale ani u nich už není nic volného. Možná zítra ráno v pět, slibuje někdo. Rezervujeme si místo, ale raději ještě neplatíme.

Klučík tu bezradně postává, protože neví, kde by mohl bez peněz přenocovat. Je velice stydlivý, ale také ochotný mi pomoci. Neustále mi nosí tašku. Navrhla jsem mu, aby se mnou šel do penzionu, ve kterém vždycky spím. Napijeme se tam a možná budou mít i místo na spaní. Majitelka mě radostně přivítala, ale na mou žádost o dva pokoje kroutí s politováním hlavou. Do večera mi může uvolnit jenom jeden pokoj, a to jen proto, že jsem její stálý zákazník. Dali jsme si čaj a pak to zkoušíme v jiných penzionech. Rozhodla jsem se, že mu pokoj zaplatím, protože to stojí na mé poměry velice málo. Bohužel jsou všechny penziony obsazené. Mezitím se setmělo a ochladilo. Uvažuji, jestli mám toho chlapce vzít k sobě na pokoj, protože druhá postel je volná. Pro mě by to problém nebyl, ale jak by to vzali ostatní, nevím. Zeptala jsem se ho, co chce dělat. Vysvětluje mi, že by musel obejít maňaty před Maralal. Když najde nějakou matku, která má syna v jeho věku, musí ho u sebe nechat přespat.

To se mi zdá dost zdlouhavé, protože bychom chtěli zítra v pět hodin vyrazit. Nabídla jsem mu tedy druhou postel v pokoji, tu, která stála při protilehlé zdi. V první chvíli se na mě rozpačitě podíval a s díky odmítnul. Řekl, že nemůže spát v pokoji válečníkovy nevěsty, to by mohlo způsobit problémy. Směju se a neberu to zase tak vážně a radím mu, že to přeci nemusí nikomu vyprávět. Jdu do penzionu jako první. Hlídači dám pár šilinků s prosbou, aby mě o půl páté vzbudil. Chlapec přišel o půl hodiny později. Ustrojená už ležím v posteli, i když je teprve osm hodin. Venku se v nadcházející tmě stejně už nic neděje, kromě několika barů, kterým se vyhýbám.

Holá žárovka osvětlovala místnost a zdůrazňovala její ošklivost. Na zdích se drolila modrá omítka a všude byly hnědé fleky, od kterých vedly dolů tenké stopy po stékajících kapkách. Byly to odporné stopy po vyplivnutém žvýkacím tabáku. Doma v maňatě to ze začátku mama a jiní starší návštěvníci také dělali, až do té doby, než jsem si na to začala stěžovat. Teď už mama plive pod kámen v ohništi. Z pokoje se mi dělá nanic. Chlapec si lehl ustrojený do postele a okamžitě se otočil ke zdi. Zhasli jsme oslňující žárovku a už jsme nemluvili.

Někdo zabouchal na dveře. Vytrhlo mě to z hlubokého spánku a vyděšená se ptám, co se děje. Ještě než nám stačí odpovědět, říká chlapec, že je skoro pět hodin. Musíme pryč! Jestli bude pick-up plný, klidně bez nás odjede. Popadli jsme rychle věci a vyletěli k dohodnutému místu. Všude stojí žáci ve skupinkách. Někteří nastupují do nějakého auta. Zbytek čeká stejně jako my v chladné tmě. Je mi strašná zima. Touhle dobou je v Maralal zima a vlhko od rosy. Ani jsme si nemohli dát čaj, protože penziony mají ještě zavřeno.

V šest hodin kolem nás za stálého troubení projel přetížený pravidelný linkový autobus. Náš řidič se tu ještě neobjevil. Vypadá to, že nemá naspěch, protože ví, že jsme na něj odkázaní. Pomalu se rozednívá a my stále ještě čekáme. Teď už začíním mít vztek. Chci odtud pryč, a to ještě dnes, a až do Nairobi. Chlapec zoufale hledá možnost se s někým svézt, ale auta jsou bezezbytku přeplněná, máme pouze nabídku od řidiče nákladního auta, které veze hlávky zelí. Okamžitě souhlasím, protože nemáme na vybranou. Už po pár metrech ale pochybuju, jestli jsem udělala dobře. Sedět na tvrdých hlávkách, které jsou stále v pohybu, je přímo mučení. Držet se můžeme jenom za postranici a ta mě zase neustále bouchá do žeber. Na každé díře na silnici vyskočíme do vzduchu a krátce nato přistaneme opět na tvrdém zelí. Povídat si nemůžeme. Na to je tu velký hluk a navíc je to nebezpečné, protože při těch nárazech bychom si mohli prokousnout rty nebo jazyk. Přesto se mi podařilo čtyři a půl hodiny cesty do Nyahururu přežít.

Úplně omlácená slezu z náklaďáku a loučím se s mým mladým společníkem, protože bych si ráda zašla do restaurace na toaletu. Když jsem stáhla džíny, objevila jsem na stehnech obrovské fialové fleky. Panebože, než se dostanu do Švýcarska, budou mé vyhublé nohy ještě navíc tmavomodré! Moji matku určitě raní mrtvice, protože jsem se od své poslední návštěvy před dvěma měsíci hodně fyzicky změnila. Až doteď netuší, že se vracím domů, neprovdaná a velice vyčerpaná.

V restauraci si objednávám kolu a pořádné jídlo. Mají kuře, a tak si dám půlku s ovadlými hranolkami. Na to, abych tu přespala, je ještě moc brzy. Dotáhnu tedy tašku na autobusové nádraží, kde je jako vždycky velký shon. Mám štěstí, autobus do Nairobi je právě připravený k odjezdu. Cesta je vyasfaltovaná, což znamená přímo dobrodiní, a já na sedadle usnu. Když se opět podívám z okna, máme do cíle asi hodinu. Možná že do toho obrovského města dorazíme ještě před setměním. Hotel Igbol není zrovna v té nejbezpečnější čtvrti. Když dorazíme na předměstí, začíná se už stmívat.

Každou chvíli někdo se vším svým majetkem vystupuje a já stále tlačím obličej na sklo a snažím se v záplavě světel zorientovat. Až doteď mi nepřišlo nic povědomé. V autobuse už je jenom pět cestujících a já se nemohu rozhodnout, zda mám také někde jen tak vystoupit, protože až na autobusové nádraží v žádném případě nechci, tam je to už touhle dobou nebezpečné. Šofér se stále dívá směrem ke mně přes zpětné zrcátko a diví se, proč mcungu nevystupuje. Po chvíli se mě ptá, kam chci. Odpovím: „Do hotelu Igbol. „ Pokrčí rameny. Tu mě napadne jméno obrovského kina, které stojí hned vedle hotelu. „Pane, znáte kino OdeonT1 ptám se s nadějí v hlase. „Odeon? To místo není dobré pro mcungu, lady!“ poučuje mě. „Nevadí. Chci do hotelu Igbol Jsou tam i jiní běloši,“ odpovím. Párkrát změnil jízdní pruh, zahnul doleva, doprava a nakonec zastavil přímo před hotelem. Vděčně mu za tuto službu dám pár šilinků. Jsem tak vyčerpaná, že jsem ráda, že si ušetřím každý metr.

V Igbolu panuje čilý ruch. Všechny stolky jsou obsazené a všude se povalují ruksaky trampů. Recepční mě poznal a zdraví mě: „ Jamboy masajská dámo!“ Má už volnou pouze jednu postel v třílůžkovém pokoji. Setkám se tam se dvěma Angličankami, které studují průvodce. Okamžitě jdu do sprch na chodbě, tašku s penězi a pasem si beru s sebou. Vysvlékla jsem se a s hrůzou zjistila, jak jsem potlučená. Nohy, hýždě i předloktí jsou poseté modřinami. Ale sprcha ze mě udělala zase trochu lepšího člověka. Pak jsem si zašla do restaurace něco sníst a při tom jsem měla příležitost pozorovat ostatní turisty. Čím déle jsem sledovala Evropany, zejména ty mužského pohlaví, tím více se mi začalo stýskat po mém pěkném válečníkovi. Krátce nato jsem se vrátila do pokoje a natáhla se na postel, abych si protáhla unavené údy.

Po snídani si to namířím rovnou k Swissair-Office. K mému velkému zklamání mají volné místo v letadle až za pět dní. To je na mě moc dlouho. U Kenya-Airways bych musela čekat ještě déle. Pět dnů v Nairobi, to určitě odnesu depresemi. Chodím od jedné letecké společnosti ke druhé, až konečně dostanu místo na let za dva dny u Alitalie, ale se čtyřhodinovou přestávkou v Římě. Ptám se na cenu a rezervuji si letenku. Nakonec spěchám ještě do blízké Kenya Commercial Bank, abych vyzvedla peníze.

V bance stojí dlouhá fronta. U vchodu hlídají dva policisté ozbrojení samopaly. Postavila jsem se do jedné fronty a asi po hodině jsem se konečně dostala na řadu. Vystavila jsem šek na požadovanou částku. Přes celou Nairobi ponesu do Alitalie obrovský balík peněz. Muž za přepážkou otáčí šek v ruce a ptá se mě, kde leží Maralal. Odejde a za pár miut se vrátí. Ptá se, jestli opravdu chci vyzvednout tolik peněz v hotovosti? „ Yes, „ odpovídám vynervované. Mně samotné při té myšlence není zrovna dobře. Potom, co jsem podepsala různé doklady, dostanu balíčky peněz, které okamžitě ukládám na dno ruksaku. Naštěstí už tu skoro nikdo jiný není. Bankovní úředník se jen tak mimochodem ptá, co chci s tolika penězi dělat a jestli nepotřebuji přítele. S díky odmítám a odcházím.

Cestou do Alitalie mě naštěstí nikdo neobtěžoval. Znovu musím vyplnit formuláře a můj pas je podroben kontrole. Jedna ze zaměstnaných žen se mě ptá, proč nemám zpáteční letenku do Švýcarska. Vysvětluju jí, že v Keni žiju a před dvěma a půl měsíci jsem byla ve Švýcarsku na návštěvě. Dáma ale namítla, že jsem turistka, protože nikde není žádný zápis, že v Keni bydlím. Všechny tyto otázky mě matou. Chci jen obyčejnou letenku a platím v hotovosti. Ale to je právě problém. Mám doklad, že jsem si peníze vybrala z keňského bankovního konta. Jako turistka ale žádné konto mít nesmím a navíc bych měla doložit, že peníze na něj byly převedeny ze Švýcarska. Jinak by se mohla domnívat, že jde o načerno vydělané peníze, protože jako turistka nesmím v Keni pracovat. Teď už mě úplně přešla řeč. Převod peněz zařídila moje matka, takže jsou veškeré doklady v Barsaloi. Zděšeně stojím před tou dámou s balíkem peněz, které odmítá přijmout. Afričanka za přepážkou lituje, ale bez dokladu, odkud peníze pocházejí, mi nemůže letenku vystavit. Úplně vynervovaná se rozpláču a koktám, že s takovým množstvím peněz kancelář neopustím, protože mě ještě život nepřestal bavit.

Afričanka se na mě vylekaně podívala, a jakmile zahlédla mé slzy, okamžitě přestala být arogantní. „Počkejte okamžik,“ snažila se mě uklidnit a zmizela. Krátce nato se objevila druhá žena a znovu mi vysvětlovala, v čem je problém, a ujišťovala mě, že konají jen svou povinnost. Prosím je, aby si v Maralal v bance vše ověřily, ředitel mě dobře zná. Obě se pak spolu poradily a nakonec si ofotily můj doklad z banky a pas. O deset minut později opouštím kancelář s letenkou v kapse. Teď už jen musím najít nějaký mezinárodní telefon, abych mamince svou neplánovanou návštěvu ohlásila.

Během letu se u mě střídají pocity těšení se na civilizaci a stesku po mé africké rodině. Na letišti v Curychu jen stěží potlačuje matka hrůzu na tím, jak vypadám. Jsem strašně ráda, že o tom nemluví nahlas. Hlad nemám, protože jsem se v letadle dobře najedla, ale před odjezdem do Bemských Alp bych si ráda dala dobré švýcarské kafíčko. Během dalších dnů mě maminka svými kuchařskými zázraky přímo rozmazlovala a pomalu se na mě už dalo koukat. Hodně jsme mluvily o mé budoucnosti, vyprávěla jsem jí o tom, že bychom si s Lketingou chtěli pořídit obchod s potravinami. Rozumí mi, ví, že potřebuji příjem a také nějaké poslání.

Desátý den mohu konečně ke gynekologovi, od kterého se chci nechat vyšetřit. Bohužel výsledek dopadl negativně, v jiném stavu nejsem. Na to jsem až příliš chudokrevná a podvyživená. Po návštěvě u lékaře si představuju, jak moc bude Lketinga zklamaný. Ale uklidňuju se tím, že ještě máme hromadu času na to, abychom se potomků dočkali. Denně se procházím v zelené přírodě a v myšlenkách jsem v Africe. Po dvou týdnech již plánuju odjezd a zamlouvám si letenku. Letadlo letí za deset dnů. Znovu nakupuju spoustu léků, různé koření a balíky těstovin. Můj příjezd jsem Lketingovi oznámila telegramem na misii.

Zbylých devět dní se pomalu táhne. Jediným zpestřením je svatba mého bratra Erika s Jelly. Pozoruju ji jako v tranzu a luxus a množství jídla je mi až nepříjemné. Všichni chtějí vědět, jak se žije v Keni. Nakonec se mě každý snaží přivést k rozumu. Ale můj rozum je v Keni u mé velké lásky a skromného života. Chci už odtud konečně pryč.

Loučení a shledání

Plně naložená dorážím na letiště. Loučení s matkou je pro mě tentokrát velice těžké, protože nevím, kdy ji zase uvidím. 1. června 1988 přistanu v Nairobi a beru si taxíka k hotelu Igbol.

O dva dny později dojedu do Maralal, dotáhnu do penzionu zavazadla a přemýšlím, jak bych se dostala do Barsaloi. Denně procházím vesnicí a doufám, že najdu někoho, kdo mě tam zaveze. Chtěla jsem také navštívit Sofii, ale dozvěděla jsem se, že je momentálně na dovolené v Itálii. Třetí den jsem se doslechla, že odpoledne odtud odjíždí náklaďák s kukuřičnou moukou a cukrem pro misii v Barsaloi. Napnutá čekám ráno před velkoobchodem, u kterého mají pytle s potravinami vyzvednout. A skutečně se tu kolem poledne objeví nákladní auto. Mluvím s řidičem a domlouvám cenu, za kterou mě sveze u sebe v kabině. Odpoledne se vydáváme na cestu. Jedeme přes Baragoi, takže budeme potřebovat alespoň šest hodin a do Barsaloi dorazíme až někdy v noci. Na náklaďáku s námi jede zhruba patnáct lidí. Řidič si určitě přišel na pěkné peníze.

Cesta trvá nekonečně dlouho. Poprvé tudy jedu náklaďákem.

V úplné tmě jsme přejeli přes první řeku. Tmu prořezává jenom pruh světla z reflektorů. Kolem desáté hodiny večer jsme konečně u cíle. Auto zastavuje před skladištěm misie. Na lori, jak mu tady říkají, už čeká hlouček lidí. Už dávno zahlédli světla reflektorů a vnesli tím do klidného Barsaloi vzrušení. Pár si jich chce skládáním těžkých pytlů přivydělat trochu peněz.

Unavená, ale šťastná vystupuji vzrušeně z auta. Jsem zase doma, i když jsou odtud maňaty vzdálené ještě pár set metrů. Pár lidí mě přátelsky pozdravilo. Objevil se Giuliano s baterkou v ruce, aby dal potřebné pokyny. I on mě krátce pozdravil a hned zase zmizel. Stojím tu bezmocně s těžkými taškami, ve tmě to všechno sotva sama dotáhnu až k naší maňatě‘ Dva chlapci, kteří asi nechodí do školy, protože jsou tradičně oblečení, mi nabízí pomoc. Na půl cesty nám jde někdo s baterkou vstříc. Je to můj miláček. „Hello!“ usmívá se na mě. Radostně ho objímám a hned mu na ústa vlepím polibek. Jsem tak rozrušená, že ani nemohu mluvit. Mlčíme a jdeme k maňatě.

I mama mě radostně přivítala. Okamžitě rozdělala oheň a uvařila mi čaj. Rozděluju dárky. Později mi Lketinga láskyplně zaklepe na břicho a ptá se: „ Jak se mít naše bejby?“ Není mi moc příjemně, když mu vyprávím, že bohužel žádné dítě v břiše nemám. Zesmutněl: „Jak to? Vím, ze ty mít předtím dítě!“ Pokouším se mu co nejklidněji vysvětlit, že mi měsíčky vynechaly kvůli malárii. Lketinga je tím velice zklamaný. Ale tuhle noc jsme se přesto nádherně pomilovali.

Další týdny jsme spolu strávili moc hezky. Život běžel v zaběhnutých kolejích, dokud jsme se nevydali do Maralal, abychom znovu zažádali o termín svatby. Tentokrát s námi jede Lketingův bratr. Když předneseme naši žádost a předložíme mé potvrzené papíry a dopis od chiefa, který si Lketinga mezitím sehnal, zdá se, že už snad máme všechny problémy za sebou.

Občanský úřad a svatební cesta

Dne 26. července 1988 se konečně koná naše svatba. Přítomni jsou naši noví svědkové, Lketingův starší bratr a nějací mně neznámí lidé. Obřad vedl nejdříve anglicky a potom svahilsky jeden příjemný úředník. Všechno proběhlo hladce, kromě toho, že můj miláček v rozhodujícím momentě nevyřkl své „ Yes, „ dokud jsem ho nekopla do nohy. Pak jsme podepsali oddací list. Lketinga vzal do ruky můj pas a požadoval keňský, protože nyní se jmenuju Leparmorijo. Úředník mu vysvětlil, že ten vystaví v Nairobi, kde pro mě Lketinga musí i tak zažádat o povolení k pobytu. Ničemu nerozumím. Myslela jsem si, že teď už je všechno v pořádku a papírová válka u konce. Ale ne, i přes naši svatbu jsem stále ještě turistka, dokud do pasu nedostanu razítko povolení k pobytu. Mám zkaženou radost a Lketinga to nechápe. V penzionu jsme se dohodli, že pojedeme do Nairobi.

Další den vyrazíme spolu se svědkem a starším bratrem, který ještě v životě nepodnikl delší cestu. Až do Nyahururu jedeme naším autem, dál do Nairobi autobusem. Bratr celou cestu nevycházel z údivu. Moc mě těšilo pozorovat někoho, kdo poprvé ve čtyřiceti letech navštíví město. Neměl slov a byl ještě bezmocnější než Lketinga. Ani ulici by bez naší pomoci nepřešel. Kdybych ho nevzala za ruku, určitě by se až do večera nehnul z místa, protože měl strach z provozu a množství aut. Při pohledu na obrovské obytné bloky nedokázal pochopit, jak mohou lidé bydlet nad sebou.

Konečně jsme dorazili do budovy Nyayo. Postavila jsem se do fronty čekajících na formuláře. Když jsem je konečně vyplnila, sdělila mi dáma za přepážkou, že se tu mám asi za tři týdny znovu poptat. Protestuju a pokouším se jí vysvětlit, že jsme sem přijeli z velké dálky a že se v žádném případě odtud bez platného razítka v pase nehnu. Pomalu už se před ní plazím, ale ona jen klidně odpovídá, že všechno má svůj řád a že se pokusí během týdne všechno zařídit. Protože jsem vytušila, že to je její poslední slovo, poděkovala jsem a odešli jsme.

Venku se radíme, co dál. Jsme čtyři a musíme týden počkat. Proto jsem navrhla, že bychom mohli zajet do Mombasy, aby Lketingův bratr alespoň jednou viděl moře. Lketinga souhlasil, protože se se svým doprovodem cítil v bezpečí. A tak jsme se vydali na osmihodinovou cestu, vlastně na naši svatební cestu.

V Mombase nejdříve navštívíme Priscilíu. Má velkou radost z naší svatby a věří, že od nynějška už všechno půjde bez problémů. Lketingův bratr chce konečně k moři, ale jakmile stanul proti té mase vody, musel se nás pevně chytit. Blíž než na deset metrů k vodě nešel a po deseti minutách jsme museli pláž opustit, jak se strašně bál. Ukázala jsem mu také jeden z hotelů pro turisty. Nevěřil svým očím. Jednou se dokonce mého muže zeptal, jestli jsme pořád v Keni. Je to hezký pocit, když někomu, kdo se ještě dokáže divit, smíte ukázat tento svět. Pak jsme se šli najíst a napít a on přitom poprvé ochutnal pivo, což mu ale neudělalo moc dobře. V Ukundě jsme si našli ošumělý penzion.

Dny prožité v Mombase mě stály pěkné peníze. Muži pili pivo a já při nich seděla, protože sama jsem na pláž jít nechtěla. Docela mě štvalo, že stále platím za tři pijáky piva, a tak jsme nebyli ušetření ani prvních malých hádek. Lketinga, který je teď oficiálně můj muž, mi nerozumí a myslí si, že je to moje vina, že tu musíme tak dlouho čekat, než se zase budeme moci vydat do Nairobi. Stejně tak nechápal, proč bych měla potřebovat ještě nějaká razítka. Vždyť se se mnou přece oženil, a tím jsem Leparmorijo a Keňanka. Ostatní mu přitakávají. Sedím tam a také nevím, jak mu tu byrokracii mám vysvětlit.

Po čtyřech dnech rozmrzele vyrážíme na cestu. Horko těžko jsem Lketingu přemluvila, aby se mnou v Nairobi, jak on prohlásil už naposledy, zašel na nějaký úřad. Doufám, že dnes to razítko dostanu. Znovu vysvětluju naši žádost a prosím, aby se podívali, jestli je vyřízená. Máme opět čekat. Ti tři se navzájem znervózňují a mě také. Lidé si nás ohromeně prohlížejí. Na úřadech se přece jen každý den neobjevuje běloška se třemi Masaji.

Konečně zavolají mne a mého muže, máme jít za nějakou paní. Když čekáme před výtahem, tuším už, co se stane, až do něj bude muset Lketinga nastoupit. Dveře výtahu se otevřely a vyhrnuli se z něj lidé. Lketinga se dívá vyděšeně do prázdné kabiny a ptá se: „ Corinno, co je to?“ Pokouším se mu vysvětlit, že se touhle krabicí dostaneme do dvanáctého patra. Dáma již netrpělivě čeká u výtahu. Lketinga nechce nastoupit. Má strach jet tak vysoko. „Miláčku, nic se neděje. Ve dvanáctém patře můžeš chodit stejně jako tady. Prosím, pojď! „ Prosím ho, aby nastoupil, než ta dáma ztratí trpělivost. Nakonec přece jen s hrůzou v očích do výtahu vlezl.

Zavedli nás do kanceláře, kde nás již očekává přísná Afričanka. Ptá se mě, zda jsem opravdu provdaná za přítomného Samburce. Od Lketingy chce vědět, zda je schopen se o mě postarat a nabídnout mi dům a dostatek jídla. Podíval se na mě překvapeně: „Corinno, prosím těy jaký dům?“ – „Panebože, řekni jen ano! „ Žena se na nás dívá střídavě z jednoho na druhého. Jsem tak strašně nervózní, že se příšerně potím. S pohledem přísně upřeným na mne se opět ptá: „Chcete mít děti?“ – „Ano, dvě, „ odpovím rychle. Následuje ticho. Pak přejde konečně k pultu a mezi hromadou razítek najde to pravé. Zaplatím 200 šilinků a obdržím můj pas s razítkem zpátky. Radostí bych brečela. Konečně, konečně jsem to dokázala! Konečně mohu v mé milované Keni zůstat. A teď už rychle pryč odtud a zpátky do Barsaloi, domů!

Naše vlastní maňata

Mama je šťastná, že všechno dobře dopadlo. Teď už je načase plánovat tradiční samburskou svatbu. Kromě toho potřebujeme vlastní manutu, protože po svatbě v jejím příbytku nesmíme bydlet. Protože jsem už vyléčená z věčných návštěv úřadů, vzdala jsem se myšlenky na opravdový dům a prosím Lketingu, aby našel nějaké ženy, které by nám postavily velkou hezkou maňatu. Dovezla bych větve autem, ale postavit ji neumím. Za odměnu nabízím kozu. Během krátké doby nám naši maňatu postavily čtyři ženy, mezi nimi i Lketingovy obě sestry. Měla být dvakrát tak velká jako mamina a také vyšší, aby se v ní dalo stát.

Lketinga

Místa, kde jsem v Keni strávila nejvíce času

Lketinga s ozdobami na hlavě a čerstvě nabarvenými červenými vlasy

Při nabírání vody u řeky

První příbytek, kde jsem společně s Lketingou a jeho matkou žila déle než rok

Před naší novou maňatou

Naše dcera Napirai se svými pyšnými rodiči

Se stádem

Porážka krávy v buši, uprostřed obrázku je Lketingova sestra

Mama Masulani, Lketingova matka, se Sagunou a třemi dalšími vnoučaty

Ženy pracují už deset dní a já se nemůžu dočkat, až se budeme moci nastěhovat. Chýše má pět na tři a půl metru. Po jejím obvodu nejdříve zapustily silné kůly, které pak propletly vrbovými větvemi. Vnitřek jsme rozdělili na tři části. Hned vedle vchodu je ohniště. Nad ním visí regál s hrníčky a hrnci. Po půldruhém metru následuje propletená dělicí stěna, za kterou je prostor jen pro mě a mého miláčka. Na zem přijde kravská kůže, na ní slaměná rohožka a na té pak bude ležet má pruhovaná švýcarská vlněná deka. Nad místo na spaní zavěsíme moskytiéru. Naproti našemu místu na spaní jsme naplánovali ještě prostor k přespání dvou až tří návštěvníků. Úplně vzadu u našich hlav bude regál na mé šaty.

Naše superchýše je už zhruba hotová, chybí jen omítka, to znamená kravský trus, který ještě musíme někde sehnat. Protože v Barsaloi nejsou žádné krávy, zajedeme do Sitedi k Lketingovu nevlastnímu bratrovi a naložíme kravince na landrover. Musíme jet třikrát, aby ho bylo dost.

Dvě třetiny chýše jsou zevnitř vymazány hnojem, který ve velkém horku rychle zasychá. Zbylá třetina a střecha se nanáší zvenku, aby porézní střechou mohl procházet kouř. Sledovat stavbu maňaty je strašně zajímavé. Ženy roztírají hnůj holýma rukama a smějí se mému nakrčenému nosu. Týden po dokončení prací se budeme moci nastěhovat, protože do té doby hnůj ztvrdne na kámen a přestane zapáchat.

Samburská svatba

Trávíme poslední dny v mamině chýši. Všechno se teď točí kolem naší plánované samburské svatby. Každý den za mamou přichází starší muži nebo ženy, aby našli nějaký vhodný termín. Žijeme bez kalendáře, nevíme, kolikátého je nebo jaký je den v týdnu, všechno se řídí pozicí měsíce. Ráda bych se vdávala o Vánocích, ale ty Masajové neznají a kromě toho ani nevědí, v jaké pozici ten den měsíc bude. Ale předběžně jsme počítali s tímto termínem. Protože si tu ještě nikdy černoch nebral za ženu bělošku, nedokážeme odhadnout, kolik lidí asi na svatbu přijde. Zpráva o svatbě se rozšiřuje od vesnice k vesnici a teprve ve svatební den se ukáže, kdo nám prokáže tu čest a přijde. Čím více lidí se dostaví, především těch starších, tím větší vážnosti se těšíme.

Jednou večer se u nás zastavil lovec, rozvážný urostlý muž, který je mi na první pohled sympatický. Bohužel anglicky mluvil jen málo. Dlouho s Lketingou o něčem diskutovali. Po delší době jsem už byla zvědavá a zeptala se. Můj muž mi vysvětlil, že nám nabídl k pronájmu svůj nedávno postavený obchod, který je kromě toho, že tam páter Giuliano občas skladuje kukuřici, v podstatě nevyužitý. Vzrušeně se ptám, kolik by za to chtěl. Nabídl nám, abychom si zítra společně obchod prohlédli a potom se domluvíme. Dnes v noci spím neklidně, protože Lketinga a já už jsme začali dělat velké plány.

Po tom, co jsme se ráno u řeky umyli, procházíme pomalu vesnicí k obchodu. Můj muž se zastavuje s každým, koho potkáme, a povídá si s ním. Jde o naši svatbu. Dokonce i Somálci vycházejí z obchodů a ptají se, kdy to už bude. Ale stařešinové nám ještě nic přesného neřekli. Teď bych ze všeho nejraději viděla ten obchod a naléhám na Lketingu, abychom šli dál.

Lovec na nás už čekal v otevřeném prázdném domě. Ztratila jsem řeč. Jde o zděnou budovu v blízkosti misie, o které jsem si vždycky myslela, že patří páteru Giulianovi. Obchod je obrovský, s bránou, která se otevírá směrem ven. Po levé a pravé straně jsou okna. Uprostřed stojí něco jako prodejní pult a na zadní stěně jsou opravdové dřevěné regály. Za dělicími dveřmi je ještě jedna stejně velká místnost, která by mohla sloužit jako sklad nebo byt. Dokážu si docela dobře představit, že s trochou šikovnosti by to mohl být nejkrásnější obchod v celé Barsaloi a okolí. Nadšení musím ale skrývat, pokud nechci platit vysoký nájem. Dohodli jsme se v přepočtu asi na 50 francích, ale pouze v případě, že Lketinga obdrží licenci k provozování obchodu. Předem se nechci k ničemu zavazovat, protože mám už své špatné zkušenosti s úřady.

Lovec souhlasil a my se vrátili k mamě. Lketinga jí všechno vyprávěl a rozpoutal tím bouřlivou debatu. Potom mi se smíchem překládal: ‚Mama má strach, že budeme mít nepříjemnosti se Somálci, protože lidé do jejich obchodů přestanou chodit. Somálci jsou nebezpeční a mohli by nám něco špatného přát. Nejdřív chce mít za sebou naši svatbu.1’

Pak si mě mama dlouze, velice dlouze prohlížela a radila mi, abych se lépe oblékala, aby každý hned neviděl, že jsem těhotná. Když mi to Lketinga přeložil, vyrazilo mi to dech. Já a těhotná? Ale po delším přemýšlení si uvědomuju, že mi perioda vynechala již po tři týdny, což jsem ani nijak nezaregistrovala. Ale těhotná? Ne, to bych přece musela nějak cítit!

Ptám se Lketingy, proč si to mama myslí. Přistoupila ke mně a prstem mi jezdila po žílách, které vedou k prsům. I přesto tomu nemohu uvěřit a momentálně nevím, jestli by mi byl plánovaný obchod vhod. Nehledě k tomu, že si samozřejmě přeji mít s manželem děti, ze všeho nejraději dcerku. Mama je přesvědčená, že její prognóza je správná, a naléhá na Lketingu, aby mě teď nechal na pokoji. Překvapená se ptám: „Proč? „ Namáhavě mi vysvětluje, že když se těhotná žena s manželem miluje, mohly by mít jejich děti ucpaný nos. 1 když to očividně myslí vážně, musím se smát. Dokud si svým těhotenstvím nebudu jistá, rozhodně se nehodlám sexu vzdát.

O dva dny později, když jsme se vrátili od řeky, sedělo několik lidí pod maminým stromem a na něčem se dohadovali. Zalezli jsme s Lketingou do chýše. Naše bude za tři dny připravená k nastěhování, což znamená, že budu muset sama rozdělávat oheň a shánět dřevo. Vodu si mohu dovézt od řeky autem, pokud mi ji někdo za pár drobných nedonese. Protože mi pět litrů nestačí, ráda bych měla v domě dvacetilitrový kanystr.

Mama vlezla do maňaty a mluví s Lketingou. Ten je celý rozrušený, a tak se ptám: „ Co se děje? „ – „ Corinno, my muset uspořádat slavnost za pět dní, protože měsíc být příznivý. „ Za pět dní by se tedy měla konat naše svatba? To ale musíme okamžitě do Maralal nakoupit rýži, tabák, čaj, pamlsky, nápoje a co já vím co ještě!

Lketinga je nešťastný, protože už si nestačí dát znovu uplést copánky na hlavě. Trvá to několik dní od rána do večera. I mama začala mít stres, protože musí uvařit ohromné množství kukuřičného piva, což trvá skoro týden. Nejraději by nás už nikam nepustila, ale ve vesnici není cukr a rýže, k dostání je jenom kukuřičná mouka. Dávám jí peníze, aby mohla začít s vařením piva a s Lketingou vyrážíme na cestu.

V Maralal nakupujeme pět kilo žvýkacího tabáku, který musíme nabídnout starším, sto kilo cukru, bez kterého je každý čaj nemyslitelný, jakož i dvacet litrů trvanlivého mléka, protože nevím, kolik žen mléko donese, což se obvykle dělá. Nechci nic riskovat, měla by to být hezká slavnost, i když možná přijde jen málo lidí. Pak potřebujeme ještě rýži, ale tu momentálně nemají. Seberu odvahu a poprosím o ni na maralalské misii. Naštěstí nám misionář prodal jeho vlastní poslední dvacetikilový pytel. Nakonec musíme do školy, abychom informovali Jamese. Ředitel školy nám sdělil, že od 15. prosince mají děti prázdniny, a protože se svatba koná 17. prosince, nebude pro něj problém na svatbu přijet. Už se na něj moc těším. Nakonec jsem se rozhodla, že koupím starý benzinový sud, který vyčistím a budu používat na vodu. Když jsme do auta naložili ještě pamlsky pro děti, je už skoro pět hodin.

I přesto jsme se rozhodli odjet hned zpátky domů. Stihneme dokonce projet nebezpečný kousek v lese ještě před setměním. Mamě se ulevilo, když nás viděla doma. Okamžitě přišli sousedé a chtěli od nás trochu cukru, ale Lketinga tentokrát zůstal neoblomný. Spal v autě, aby se nic neztratilo.

Další den se vydal na cestu, aby koupil pár koz, které chceme porazit. A potřebujeme také býka. Zkouším u řeky vymýt starý benzinový sud a zbavit ho zápachu, což není zrovna moc jednoduché. Celé dopoledne před sebou kutálím sud naplněný Omem a pískem, až se mi ho podařilo jakžtakž vyčistit. Tři děti mi ho pomáhaly naplnit plechovkami. Mama je celý den v buši a vaří pivo, protože jeho příprava přímo ve vesnici je zakázaná.

Kvečeru jsem zašla na misii, podala tam zprávu o naší oslavě a poprosila o zapůjčení pár laviček z kostela a nádobí. Páter Giuliano nebyl překvapený, protože se o tom už od svých zaměstnanců doslechl, a ujistil mě, že si požadované věci v den svatby mohu vyzvednout. Před nějakou dobou jsem si tu uložila sudy s benzinem a při té příležitosti poprosila o úschovu mých svatebních šatů, aby mi v maňatě nezčemaly. Prosím tedy o povolení se na misii do šatů převléknout. Mým úmyslem svatby v bílém byl páter překvapený, ale souhlasil.

Do svatby chyběly ještě dva dny a Lketinga se stále ještě nevrátil ze svého „kozího safari“. Pomalu začínám být nervózní, s nikým se nemohu pořádně bavit a všichni tu pilně pobíhají sem a tam. Kvečeru dorazili alespoň žáci, z čehož mám obrovskou radost. James se na svatbu strašně těší a já si od něho nechám vyprávět, jak samburská svatba vypadá.

Normálně začíná slavnost ráno a to tím, že nevěstu v chýši obřežou. Něco takového jsem nečekala. Překvapeně se vyptávám: „Proč?“ Protože jinak to není pořádná ženská a nenarodí se jí zdravé děti, odpoví jinak předsudky nezatížený James vážně. Než se z toho stačím vzpamatovat, vstoupí do chýše Lketinga. Směje se a já mám radost, že je zpátky. Přivedl čtyři velké kozy, což nebylo zrovna snadné, protože se stále chtěly vrátit ke svému původnímu stádu.

Po obvyklém čaji nás chlapci opustili a já se mohu Lketingy konečně zeptat, jak je to s tou obřízkou, a prohlásím ve vší vážnosti, že udělám cokoliv na světě, ale tohle v žádném případě ne. Klidně se na mě podíval. „Proč ne, Corinno? Všechny zeny tady to tak dělat „ Zůstanu stát jako solný sloup a právě se chci pokusit mu vysvětlit, že při vší lásce k němu bych se za těchto podmínek svatby vzdala, když tu mě obejme a uklidní: „Klid, má zeno, všem já uz říct, ze běloškám tohle, „ a ukáže přitom mezi mé nohy, „uříznout, když být ještě děti. „ Pochybovačně se na něho podívám, ale když mi láskyplně zaklepe na břicho a ptá se: „Jak se mít moje bejby?“, padnu mu s úlevou kolem krku. Později jsem se dozvěděla, že tuhle pohádku vyprávěl dokonce i své matce. Za to, že mě před tímhle zvykem uchránil, v mých očích ještě stoupl.

Den před svatbou přicházejí první hosté zdaleka a hledají si nocleh v okolních maňatách. Můj miláček musí vyzvednout u bratra býka, což mu zabere celý den. Já odjela s chlapci do buše nasekat dostatek dřeva na oheň. Dost se nachodíme, než auto plně naložíme. Kluci jsou ale velice pilní. Kvečeru jsme ještě zajeli k řece a naplnili sud a všechny kanystry, které jsme měli, vodou. Cestou domů prosím Jamese, aby na zítra v čajovně objednal mandaci, malé chlebové placky. Zatímco na něj čekám v autě, vyjde nejmladší majitel obchodu, sympatický Somálec, a gratuluje mi k zítřejší svatbě.

Noc před svatbou spíme naposledy v mamině příbytku. Naše maňata je už sice hotová, ale já se chtěla přestěhovat až po svatbě, protože Lketinga byl v posledních dnech hodně pryč a já nechtěla spát v nové chýši sama.

Vzbudili jsme se brzy ráno a já jsem strašně nervózní. Zašla jsem k řece, abych se vykoupala a umyla si vlasy. Lketinga jel s chlapci k misii a vyzvednul lavičky a nádobí. Když jsem se vrátila, panoval tu již čilý ruch. Lavičky stály pod stromem ve stínu. Lketingův starší bratr vařil čaj ve velikém kotli. Teď odjel Lketinga také k řece, aby se ozdobil. Domluvili jsme se, že se sejdeme za hodinu u misie. Na misii se oblékám do svatebních šatů a beru si i ozdoby, které k nim patří. Giulianova hospodyně mi při tom pomáhá. Vy pasované šaty mi jsou akorát a já začínám sama věřit, že jsem asi těhotná. Šaty mě přes prsa a břicho lehce táhnou. Když jsem hotová s líčením, stojí páter Giuliano beze slov ve dveřích. Po dlouhé době se mi dostalo komplimentu. Se smíchem ale dodává, že tyhle šaty dlouhé až na zem nejsou pro maňatu zrovna ideální, především ale ne pro trnité ohrady. Ale už tu stojí můj milý, nádherně pomalovaný, a chce mě vyzvednout. Překvapeně se mě ptá, proč jsem si vzala zrovna takovéhle šaty. Rozpačitě jsem se usmála: „Abych byla hezká.“ Naštěstí jsem si vzala bílé umělohmotné sandály, a ne evropské boty na podpatku. Giuliano přijal naše pozvání.

Když jsem vystoupila z auta, mohli na mě děti i dospělí oči nechat, protože takové šaty ještě v životě neviděli. Jsem nejistá a nevím, co mám dělat. Všude se vaří, poráží se kozy a rozděluje maso. Je krátce po desáté hodině a už je tu více než padesát lidí. Starci sedí na lavičkách a pijí čaj, zatímco ženy posedávají stranou pod jiným stromem. Děti skáčou okolo mě. Rozdávám žvýkačky, zatímco staří zase stojí u Jamese, který rozdává tabák. Ze všech stran se scházejí lidé. Zeny odevzdávají ‚ kalebasy s mlékem mamě, jiné zase uvazují u stromů kozy. Na obrovském ohni se v kotli vaří rýže s masem. Vody rychle ubývá, protože se v jednom kuse vaří čaj. Kolem poledne je hotové první jídlo a já začínám podávat. Páter Giuliano, který mezitím dorazil, všechno filmuje.

Pozvolna ztrácím přehled. Mezitím už došlo asi 250 lidí, děti do toho nepočítám. Znovu a znovu slyším, že tohle je největší oslava, jaká se kdy v Barsaloi udála. Jsem na to pyšná, hlavně kvůli mému milému, který podstoupil riziko svatby s běloškou, i když to ne všichni schvalovali. James přišel se zprávou, že došla rýže a mnoho žen a především děti ještě nic nejedly. Řekla jsem o tomto „neštěstí“ Giulianovi. Hned se rozjel na misii a vrátil se s dvacetikilovým pytlem, který nám daroval k svatbě. Zatímco válečníci tančili stranou od všech ostatních, vaříme pro všechny zbývající. Lketinga tráví většinu času s válečníky, kteří se k jídlu dostali až v noci. Postupem času se cítím tak trochu opuštěná. Koneckonců je to moje svatba, ale nemám tu žádného příbuzného a můj muž tráví víc času s válečníky než se mnou.

Hosté tančí. Každá skupina tančí pro sebe, ženy pod stromem, chlapci zvlášť a válečníci daleko od nás. Několik Turkánek tančí pro mě. Měla bych tančit s nimi, ale po prvních tancích si mě bere mama stranou a upozorňuje mě, abych kvůli miminku tolik neskákala. Stranou od místa oslav se porcuje býk. Jsem spokojená, že máme dost jídla a pití pro všechny.

Před setměním se předávají nebo slibují dárky. Každý, kdo chce něco darovat, ať mně nebo manželovi, se postaví a nahlas to oznámí. Musí ale přesně říct, pro koho dárek je, protože u Samburů vlastní muži i ženy své statky, to znamená zvířata, zvlášť. Jsem překvapená, kolik mi toho lidé darovali. Čtrnáct koz, dvě ovce, kohouta, slepici, dvě mladá telata a malého velblouda, to všechno jen mně. Manžel dostal zhruba to samé. Ne všichni své dárky dovedli s sebou, takže si je musí Lketinga později vyzvednout.

Slavnost se blíží ke konci a já se poprvé stahuji do soukromí nové maňaty. Mama mi tu všechno nachystala a já se konečně mohu z mých těsných šatů vyloupnout. Sedím před ohněm a čekám na manžela, který je stále ještě v buši. Je nádherná noc a já jsem poprvé sama v naší velké maňatě. Pro mě tím začíná nový život samostatné hospodyňky.

Obchod

Týden po naší svatbě jedeme do Maralal, abychom se přeptali na licenci na obchod pro Lketingu. Tentokrát by to nemělo trvat dlouho, míní přátelský úředník. Vyplnili jsme formuláře a máme se za tři dny zastavit. Protože pro obchod nutně potřebujeme váhu, vydali jsme se do Nyahururu. Kromě toho bych chtěla koupit pletivo, abych v regálech mohla lépe vystavit zboží, protože bych lidem chtěla nabídnout brambory, mrkev, pomeranče, hlávkové zelí, banány a mnoho jiného.

V Nyahururu váhy nemají. Jsou moc drahé, a proto jsou k dostání jen v Nairobi, vysvětlují nám v jediném železářství. Lketinga není moc rád, ale váhu nutně potřebujeme, a proto se vydáváme autobusem do nenáviděného Nairobi. Tam je vah dostatek, ale ceny se extrémně liší. Nakonec jsme využili nejlevnější nabídky a koupili za 350 franků těžkou váhu včetně závaží, která k ní patřila, a odjeli s ní zpátky do Maralal. Tam jsme obešli všechny velkoobchodníky a trhy, abychom zjistili nejvýhodnější ceny jednotlivých produktů. Mému muži se zdá všechno moc drahé, ale já jsem přesvědčená, že šikovným jednáním dostaneme stejné ceny jako Somálci. Největší obchodník mi nabídl, že mi sežene náklaďák, který zboží doveze do Barsaloi.

S dobrou náladou navštívíme třetí den úřad. Příjemný úředník nám vysvětluje, že se objevil maličký problém. Musíme mít potvrzení od veterináře v Barsaloi, že je obchod čistý, a také předložit portrét prezidenta státu, který musí viset v každém obchodě. Pak teprve můžeme licenci obdržet. Lketinga už už začal nadávat, ale já ho zadržela. Stejně chci nejdřív domů, abych měla písemnou smlouvu o nájmu obchodu, a chci ho připravit tak, aby bylo možné všechno zboží smysluplně rozmístit. Kromě toho musíme najít někoho na výpomoc, protože já ještě dobře nerozumím a manžel neumí počítat.

Večer navštívíme Sofii a jejího přítele. Už je zpátky z Itálie a máme si toho hodně co vyprávět. Mimo jiné se mi svěřila s tím, že je ve třetím měsíci těhotenství. Mám z toho obrovskou radost, protože už začínám také věřit, že jsem na tom stejně jako ona. Ale já nemám ještě stoprocentní jistotu jako ona. Na rozdíl ode mne Sofie každé ráno zvrací. Je také velice překvapená mými obchodními záměry. Ale když už vlastním auto, musím nějak vydělávat peníze, protože si nemohu dovolit vydávat jen tak tisíce franků za jeho provoz.

V Barsaloi jsme podepsali smlouvu a jsme šťastní vlastníci obchodu. Celé dny čistím zaprášené regály a přibíjím hřebíky pletivo na pult. V zadní části uklízím stará prkna. Najednou zaslechnu syčení a ještě stačím zahlédnout, jak pod zbytkem dřeva mizí zelené hadí tělo. Plná panické hrůzy utíkám ven a křičím: „Had, had!“ Pár mužů se sem přiloudalo, ale když zjistili, o co jde, nikdo si do místnosti netroufl.

Po chvíli už tu postávalo asi šest lidí, ale nikdo se k ničemu neměl, dokud nepřišel rozložitý Turkánec s dlouhou tyčí. Opatrně vešel dovnitř a zašťoural do hromady dřeva. Prkno po prknu odsunoval stranou, dokud se kolem něj nemihnul asi metr dlouhý had. Turkánec do něj začal mlátit holí jako pominutý, ale i přes uštědřené rány se had plazil dál k východu. Rychle jako blesk se mihnul oštěp jednoho ze samburských hochů a zarazil se do nebezpečného zvířete. Teprve když jsem se dozvěděla, jak nebezpečný had to byl, rozklepala se mi kolena.

Manžel dorazil asi o hodinu později. Byl u veterináře, který mu sice dal potvrzení, ale zároveň nařídil, aby do měsíce za obchodem vybudoval dřevěný záchod. Ještě tohle! Přihlásilo se pár dobrovolníků, především Turkánců, kteří byli ochotní vykopat díru hlubokou tři metry a zbytek dostavět. Včetně materiálu musím zaplatit skoro 600 franků. Placení nebere konce a já doufám, že už snad i nějaké peníze vydělám.

O mém záměru informuju pátera Giuliana a Roberta. Jsou nadšení, protože tu už půlroku není k dostání kukuřice.

O mém těhotenství se ještě nezmiňuju, ani v dopise do Švýcarska. I když z toho mám velkou radost, vím přesně, jak rychle tu člověk může onemocnět, a nechtěla bych nikomu přidělávat starosti.‘

Konečně nadešel náš velký den. Vyjeli jsme a plánujeme, že se vrátíme s plným náklaďákem. Už jsme také našli příjemnou výpomoc. Je to Anna, manželka vesnického policisty. Její pěkný kus a už také pracovala v Maralal. Dokonce při troše námahy rozumí i trochu anglicky.

V Maralal zajdeme nejdříve do Commercial Bank, abychom se přesvědčili, jestli už sem ze švýcarského konta převedli peníze. Máme štěstí, a tak vyzvednu v přepočtu asi 5 000 franků, abych mohla zaplatit zboží. Dostali jsme hromady keňských šilinků. Lketinga v životě neviděl tolik peněz pohromadě. Somálského velkoobchodníka se ptáme, kdy nám bude moci dát k dispozici náklaďák na cestu do Barsaloi. V současné době jsou všechny řeky bez vody, takže pro těžké nákladní vozy nepředstavuje cesta žádné nebezpečí, za dva dny nám může jeden pronajmout.

Začínáme nakupovat. Náklaďák stojí 300 franků, takže musíme jeho nosnost deseti tun plně využít. Objednala jsem 80krát 100 kg kukuřičné mouky a 15krát 100 kg cukru, celé jmění na místní poměry. Když chci zaplatit účet, vzal si Lketinga peníze opět k sobě a poznamenal, že Somálci platím až moc. Chtěl všechno kontrolovat. Je mi to skoro trapné, protože ty lidi urazil a přitom nedokázal všechno spočítat. Rozděloval peníze na hromádky a nikomu nebylo jasné, proč si s penězi hraje. Musela jsem na něj být jako mílius, aby mi je zase vrátil. Počítám před ním peníze ještě jednou. Když pak zbývá ještě 3 000 šilinků, zle se ohradil: „Vidíš, že to bylo mnohem víc!“ Uklidňuju ho a vysvětluju, že to je za nájem auta. Tři Somálci se po sobě překvapeně podívali. Konečně jsem zboží objednala a zůstane pro nás rezervované, dokud ho náklaďák nevyzvedne. Teď ještě projíždím vesnicí a tu kupuju 100 kg rýže, tam zase 100 kg brambor a jinde zelí a cibuli.

Pozdě odpoledne je náklaďák konečně naložený. Než dorazí do Barsaloi, bude už kolem jedenácté. Všechno, co se může rozbít, jako minerálka, kola a Fanta, nakládám do landroveru, na to rajčata, banány, chleba, Omo, margarin, čaj a ostatní. Auto je plné až po střechu. Nechci jet dlouhou cestou, ale raději přes les, protože tak mohu do Barsaloi dorazit už za dvě hodiny. Lketinga pojede s náklaďákem, má oprávněné pochyby, že by se zboží mohlo cestou ztratit.

Lovec a dvě ženy jedou se mnou. Tak, jak jsme naložení, musím už zavčas zapnout pohon na všechna čtyři kola, abychom prudké stoupání v lese vůbec vyjeli. Na jízdu s tak těžkým autem si musím nejdříve zvyknout, přece jen je to asi 700 kg. Občas projedeme louží, které tady v houští vysychají jen vzácně.

Louka, kde jsem minule zahlédla buvoly, je dnes opuštěná. Snažím se povídat si s mým spolujezdcem svahilsky o obchodu. Krátce před zkosenou „strání smrti“ přišla příkrá zatáčka do esíčka. Když jsem zahnula do rokle, objevila se před námi najednou velká šedá stěna. Brzdím jako blázen, ale auto se svou vahou dál pomalu přibližuje ke slonímu samci. ‚Nastav, zastav to auto!“ křičí lovec. Zkouším všechno, dokonce i ruční brzdu, ale ta už také nefunguje, jak má. Asi tři metry před obrovským zadkem konečně zastavujeme. Zvíře se pomalu pokouší na úzké cestě otočit. Okamžitě řadím zpátečku. Ženy vzadu v autě ječí a chtějí ven. Slon se již otočil a prohlíží si nás svýma knoflíkovýma očima. Zdvihl chobot do výšky a zatroubil. Se svými mohutnými kly vypadá ještě nebezpečněji. Naše auto se pomalu plíží nazpátek a odstup už činí šest metrů. Lovec mě ale nabádal, abych couvala dál, protože mimo nebezpečí budeme až když nás slon neuvidí, to znamená, až zmizíme za zatáčkou. Protože je auto narvané až po střechu a já nemám zpětné zrcátko, nemohu se dívat dozadu. A tak mě musí lovec navádět a já jen doufám, že jeho příkazům správně rozumím.

Konečně jsme od slona tak daleko, že už ho jen slyšíme, ale nevidíme. Teprve teď cítím, jak se mi klepou kolena. Nemůžu ani pomyslet na to, co by se stalo, kdybychom do toho kolosu narazili nebo kdyby mi při couvání chcípnul motor.

Lovec slona ještě pořád cítí. Jako na potvoru s sebou dnes nemá pušku. Jsme od něho vzdáleni jistě osmdesát metrů, ale stále slyšíme, jak zvíře olamuje stromy. Když už se hodně dlouho nic neozývalo, vyplížil se lovec pomalu k zatáčce. Vrátil se a informuje nás, že si slon svůj revír hájí a s požitkem se pase na cestě. Po obou stranách cesty prý leží stromky.

Pozvolna se začalo smrákat. Ovádi se na nás lepí a příšerně koušou. Kromě lovce nikdo nevystoupil. O hodinu později je slon stále ještě na stejném místě. Štve mě to, protože máme před sebou ještě dlouhou cestu a haldu balvanů budu muset takhle těžce naložená přejet už za tmy. Když se na naší situaci nic nezměnilo, nasbíral muž velké kameny a přiblížil se znovu opatrně k zatáčce. Odtud je házel do hustého lesa, což způsobilo šustění a bouchání. Skutečně dlouho netrvalo a slon cestu opustil.

V Barsaloi jedu rovnou k obchodu a ve světle reflektorů všechno z auta vykládám. Díkybohu mi pár lidí pomáhá. Nakonec jdu k naší maňatě. Po nějaké době přijde sousedovic chlapec, aby mi řekl, že v dálce zahlédl dvě světla. I starší bratr už vyhlíží. Teď jsou všichni k prasknutí napjatí. Náš náklaďák přijíždí, náklaďák Samburů!

Jdu s bratrem do obchodu a čekáme tam. Veterinář se také objevil a přinesl ze svého srubu petrolejku. Postavili jsme ji na pult a hned je obchod, příjemně osvětlený. Přemýšlím, co kam složírnp a vystavíme. Okolo obchodu se schází stále více lidí a čekají na lori.

Konečně za hrozivého rachotu náklaďák dojel. Byl to nádherný okamžik a zároveň mě přemohl pocit štěstí, když jsem si jen pomyslela, že v Barsaloi stojí obchod, který dokáže vždycky nabídnout něco k jídlu. Teď už zde nikdo nemusí mít hlad, protože bude všeho dostatek. Lketinga hrdě vystoupil z auta a pozdravil pár lidí, mezi nimi i lovce. Zhrozil se, když mu vyprávěl o našem zážitku se slonem, ale pak ke mně s úsměvem přistoupil a zeptal se: „Hello, zeno, ty opravdu vidět slona?“ – „Ano, opravdu!“ Chytil se za hlavu: „To být šílený, to být tak nebezpečný, opravdu, Corinno, strašně nebezpečný! „ – „Yes, já vím, ale jsem v pořádkuodpovím a rozhlížím se, kdo by mohl vykládat.

Po krátkém dohadování určíme tři muže, kteří si tím příležitostně přivydělávají i u Somálců. Nejdříve ukládáme pytle s bramborami a rýží a do zadní místnosti, která má sloužit jako sklad, přijdou pytle s kukuřicí a cukrem. Zbytek zboží skládáme v obchodu.

Všichni se opravdu činí a asi po půl hodině je náklaďák prázdný a nastoupí v černočerné noci na zpáteční cestu do Maralal. Zůstali jsme stát mezi Omem a balíčky čaje. Objevili se již první zákazníci a chtějí koupit cukr. Ale odmítám cokoliv prodat, protože už je dost pozdě a my ještě musíme všechno srovnat. Zavřeli jsme obchod a šli k maňatám.

Ráno jsme vstali jako obvykle a posadili se se zvířaty na slunce, když za námi přišly nějaké ženy. Lketinga se ptal, co si přejí. Chtěly vědět, kdy otevřeme obchod. Lketinga se chystal hned vyrazit, ale já ho požádala, aby všem vyřídil, že až do oběda se prodávat nebude, protože nejdříve musíme všechno vybalit a také Anna ještě nedorazila.

Anna má smysl pro to, jak se má zboží účelně vystavit. Po dvou hodinách vypadá obchod skoro perfektně. Před ním už sedí alespoň padesát žen a mužů a čekají, až otevřeme. Pletivo se osvědčilo. Pod pultem jsem vystavila brambory, zelí, mrkev, cibule, pomeranče a mango. Na šňůře od stropu visí trsy banánů. Vzadu v regálech jsou srovnána různá balení Oma, tukových konzerv Kimbo, čajového prášku, toaletního papíru, který má později úžasný odbyt, různá mýdla, cukrovinky všeho druhu, jakož i zápalky. Vedle váhy jsme postavili pytel cukru, kukuřičné mouky a rýže. Ještě umyjeme podlahu a už otevíráme brány obchodu.

Na okamžik nás oslnila záplava slunečního svitu, hned nato se dovnitř nahrnuly ženy. Valily se proti mně jako nádherná barevně vyzdobená vlna. Obchod je naplněný k prasknutí. Všichni nastavují kanga nebo ručně ušité plátěné pytlíky. Anna začne odvažováním kukuřičné mouky. Abychom ji moc nerozsypaly, vyrobily jsme si z kartonu něco jako lopatku. I já sypu cukr a kukuřici do pytlíků a vážím. Většina zákazníků položila jednoduše peníze na pult a začala objednávat. To vyžadovalo schopnost rychle počítat.

První velký pytel s kukuřicí je během hodiny prodaný, cukr zpoloviny. Jsem ráda, že jsem předem napsala na zboží ceny. Přesto tu panuje velký rozruch. Do večera jsme prodali skoro 600 kg kukuřičné mouky, 200 kg cukru a hodně jiného zboží a krabice, která nám sloužila jako pokladna, překypovala penězi. Když se začalo stmívat, chtěli jsme zavřít, ale ještě se trousily děti, které chtěly cukr nebo kukuřici na přípravu večeře. V sedm hodin konečně zavíráme. Sotva se držím na nohou a skoro nemohu hýbat rukama. Anna odchází stejně unavená a vyčerpaná domů.

Na jedné straně jsme dnes zaznamenali obrovský úspěch, na druhé mě ten nápor přiměl přemýšlet. Zítra to bude od rána do večera stejné. Někdy se také chci umýt u řeky. Ale kdy?

V osm hodin jsme opět v obchodě, Anna už na nás čeká. Prodej se rozjíždí pomalu, ale po deváté až do odpoledne je nabito. Přepravky s minerálkou, kolou, Fantou a Sprite se rychle vyprazdňují. Až moc dlouho se lidé tady museli všeho vzdát.

NJnoho válečníků nebo chlapců stojí hodiny jen tak před obchodem, aby si s někým popovídali. Ženy a dívky sedí v jeho stínu. I žena veterináře, lékař a místní učitel přijdou a nakupují po kilech brambory a ovoce. Všichni mají z našeho hezkého obchodu radost. Samozřejmě že už teď zjišťuju, že nám toho ještě hodně chybí.

Lketinga je většinu času s námi a povídá si s lidmi nebo prodává něco jednoduchého, jako mýdla nebo Omo. Pomáhá, jak může. Mama dnes po dlouhé době přišla do vesnice, aby si obchod prohlédla.

Na konci druhého dne už ovládám všechna čísla v řeči Maa. Udělala jsem si tabulku, ze které si rovnou můžeme přečíst cenu za nejrůznější množství kukuřice nebo cukru, což nám velkou měrou usnadňuje počítání. I dnes strávíme celý den v prodejně a večer se táhneme unavení domů. Samozřejmě že jsme si dnes také nedali nic teplého k jídlu, což v mém stavu není zrovna moc dobré. Bolí mě záda od stálého ohýbání. Jen za dnes jsme rozvážili a prodali osm pytlů kukuřice a skoro 300 kg cukru.

Mama mi uvařila kukuřici s trochou masa a já s Lketingou probírám neudržitelnou situaci. Anna a já potřebujeme alespoň přestávku, abychom se mohly najíst a umýt. Rozhodli jsme se, že od zítřka obchod od 12 do 14 hodin zavřeme. Anna to přijala s povděkem. Do obchodu jsme nanosili čtyřicet litrů vody, abych se v jeho zadní části mohla alespoň umýt.

Pomalu ale jistě mizí ovoce a zelenina. Dokonce i z drahé rýže už nic nezbylo. Giuliano a Roberto se u nás dnes poprvé zastavili a obchod obdivovali, což mi dělalo moc dobře. Zeptala jsem se jich, jestli bych si u nich nemohla deponovat vydělané peníze, protože mě nenapadá, kde jinde bych mohla tolik peněz uložit. Giuliano souhlasil, a tak chodím každý večer na misii a odevzdávám tam obálku s penězi.

Nové otvírací hodiny se moc neujaly, protože většina lidí nemá hodinky. Buď musíme skoro násilím zavírat, nebo je v obchodě ještě tolik lidí, že přestávku vynecháme. Po devíti dnech je obchod skoro prázdný, zbylo ještě pět pytlů s kukuřicí a cukr během dvou dnů také došel. A tak musíme znovu do Maralal. S trochou štěstí se snad za tři dny vrátíme s náklaďákem. Anna zůstala v obchodě, protože bez cukruje tu znatelně méně zákazníků.

V Maralal také moc cukru nemají. Stokilové pytle nejsou, nové zboží nedošlo. Jet zpátky do Barsaloi se bez cukru nevyplatí. Když konečně po třech dnech cukr dorazil, rozdělovali ho na příděl. Takže jsme místo dvaceti pytlů dostali jen osm. Pátý den může konečně nákladní auto odjet.

Během pobytu v Maralal jsem pořídila pár nových věcí, jako často žádaná kanga, žvýkací tabák pro staré, a dokonce i dvacet párů sandálů z pneumatik ve všech velikostech. Bohužel vydělané peníze nestačily na pořízení něčeho nového do obchodu. Musela jsem vyzvednout peníze z banky a umínila jsem si, že zvýším trochu ceny kukuřice a cukru, i když jsou předepsané státem. Při tak vysokých cenách za dopravu není možné, abych prodávala za ceny stejné jako v Maralal. Navíc musíme naplnit 2001itrový sud benzinem.

Tentokrát mě Lketinga nenechal jet landroverem samotnou, protože se bál, že zase narazím na slony nebo buvoly. Ale kdo pojede s loril Lketinga s náklaďákem poslal svého známého, o kterém si myslel, že mu může věřit. Kolem poledne vyrážíme a do Barsaloi dojedeme bez problémů. Je to opravdu zvláštní: Kdykoliv jede můj muž se mnou, všechno běží jako na drátkách.

V obchodě panuje absolutní klid. Anna nás znuděně vítá. Během uplynulých pěti dnů doprodala i zbytek kukuřičné mouky. Jenom občas se tu někdo objevil pro čaj nebo Omo. Kasa je poloprázdná, ale zkontrolovat si nic nemůžu, protože na skladě je ještě nějaké zboží. Anně prostě věřím.

Vrátili jsme se do maňaty a našli v ní dva klidně spící válečníky. Nejsem zrovna nadšená, když najdu vlastní příbytek obsazený, ale vím, že to nařizuje zákon pohostinnosti. Všichni muži, kteří patří do Lketingovy věkové skupiny, mají právo si v naší chýši odpočinout nebo přespat. I čaj jim musím nabídnout. Zatímco rozdělávám oheň, povídají si. Lketinga mi překládá, že v Sitedi roztrhl jednomu válečníkovi buvol stehno. Musí si vzít okamžitě auto a odvézt ho k lékaři. Já mám zůstat tady, protože lori během dalších dvou hodin určitě dorazí. Moc dobrý pocit nemám, když manželovi podávám klíčky od auta. Pojede totiž stejnou cestou, kde před rokem auto naboural.

Zašla jsem zpátky za Annou a daly jsme obchod do pořádku, aby bylo všechno připravené na nové zboží. Kvečeru zapálíme dvě nové petrolejky. Navíc jsem si dovezla jednoduchý vařič na dřevěné uhlí, abych si občas mohla vzadu uvařit čaj nebo něco k jídlu.

Konečně náklaďák dorazil. Během chvilky okolo obchodu stojí dav lidí. Náklad je rychle složený. Tentokrát pytle přepočítávám, abych se ujistila, že se cestou nic neztratilo, ale jak se ukázalo, nebyla má nedůvěra namístě. Stojíme mezi složeným zbožím, všude kolem nás jsou vyrovnané kartony, které musíme přerovnat do regálů.

Najednou se v obchodě objevil můj muž. Ptám se, jestli je všechno v pořádku. „Yes, Corinno, ale ten chlap mít velký problém, „ odpověděl. Dovezl zraněného k lékaři, ten nohu vyčistil a asi dvaceticentimetrovou ránu bez jakéhokoliv znecitlivění sešil. Teď leží v naší maňatě, protože musí každý den na kontrolu.

Lketinga v Maralal nakoupil několik kilo miray, kterou tady zase za dobrou cenu prodává dál. Hodně lidí z městečka se tu kvůli ní už zastavilo, dokonce i dva Somálci, kteří k nám dnes poprvé zašli. I ti jsou na mirau nažhavení. Manžel se na ně zle podíval a povýšeně se jich zeptal, co tady chtějí. Mně bylo jeho chování trapné, protože se k nám vždycky chovali hezky, a náš obchod je už tak jako tak dost poškodil. Zaplatili za mirau a odešli. Kolem deváté večer je všechno na místě a my můžeme zítra prodávat dál.

Když jsem vlezla do naší chýše, našla jsem tam urostlého válečníka s nánosem obvazů na noze. Slabě sténal. Ptám se ho, jak mu je. „Okay“ odpoví. Ale to tady nic neznamená. Žádný Samburec by nikdy v životě nepřiznal opak, i kdyby měl v příštím okamžiku naposled vydechnout. Hodně se potil a byl strašně cítit jódem. Po chvíli přišel i Lketinga, se dvěma balíčky miray v ruce. Něco se zraněného ptal, ale ten jen s námahou odpovídal. Asi měl vysokou horečku. Po krátkém dohadování mi dovolil, abych mu změřila teplotu. Teploměr ukazoval 40,5 °C. Podala jsem mu léky na snížení horečky a krátce nato usnul. Dnes v noci jsem spala dost špatně. Manžel žvýkal celou noc mirau a zraněný válečník sténal a občas křičel ze spaní.

Lketinga zůstal u svého druha a já šla ráno do krámu. Obchod běží jako na drátkách, protože zpráva o tom, že přišla kukuřice a cukr, se rozšířila rychlostí blesku. Dnes na mě dělá Anna hodně unavený dojem. Občas vyběhla ven a zvracela. Mám o ni starost a ptám se, co se stalo. Ale Anna odpověděla, že už je to zase dobré, možná že má lehkou malárii. Poslala jsem ji domů a muž, který doprovázel náklaďák se mi nabídl, že mi pomůže. Jsem ráda, že mám podporu, protože opravdu dokázal zabrat za práci. Po několika hodinách mě začalo hrozně bolet v kříži. Nevím, jestli za to může těhotenství nebo stálé ohýbání. Odhaduju, že jsem asi na konci třetího měsíce. Kromě malé vypouklinky na mně není nic vidět. Manžel už o mém těhotenství pochybuje a myslí si, že mám v břiše nějaký nádor.

Po nějaké době přišel Lketinga do obchodu. V první chvíli se zarazil a hned nato se na muže obořil, co dělá za pultem. Já obsluhovala dál. Muž vyprávěl, že se Anně udělalo špatně, a proto odešla domů. Pracujeme dál a manžel se posadil a žvýkal mirau, což mě docela naštvalo. Poslala jsem ho k veterináři, aby zjistil, jestli dnes porazili kozu, protože bych chtěla uvařit něco dobrého z masa a brambor. V poledne chci zavřít, abych vzadu uvařila a trochu se umyla. Ale Lketinga a pomocník chtějí pracovat bez přestávky. Na novém vařiči jsem uvařila chutný eintopf. Konečně se zase jednou v klidu najím. Polovinu jsem nechala Lketingovi. S plným žaludkem se mi pracuje líp.

Po sedmé večer jsme doma. Zraněný válečník si hoví v naší chýši. Zdá se, že už mu je lépe. Ale jak to tady vypadá! Všude leží okousané stopky miray a rozžvýkané chomáče žvýkaček. Kotlík se zaschlými zbytky kukuřičné kaše se válí vedle ohniště a na zemi kolem leží kousky jídla, na kterých si pochutnávají kolonie mravenců. Ke všemu tady něco strašně smrdí. To mě tedy vzalo. Přijdu unavená z práce a ze všeho nejdřív musím uklidit chýši, nemluvě o kotlíku na čaj, který teď budu muset vyškrábat nehty.

Když jsem před manželem vyjádřila svou nespokojenost, narazila jsem na nepochopení. V opojení miray měl pocit, že ho napadám, a myslel si, že jeho příteli, který právě bojoval o život, nechci pomoci. Přitom jsem chtěla jen trochu pořádku. Válečník kulhavě s manželem opustil chýši a oba odešli k mamě. Zaslechla jsem bouřlivou diskusi a cítím se opuštěná a osamocená. Abych úplně neztratila nervy, vyhrabala jsem kazeťák a pustila si německou hudbu. Po nějaké době strčil Lketinga hlavu do chýše a rozmrzele se na mě podíval. „ Corinno, co se děje? Proč ty poslouchat tuhle muziku? Co to znamená? u Panebože, jak mu mám vysvětlit, že se cítím nepochopená a využitá a že hledám útěchu v hudbě? Nerozuměl by tomu.

Beru ho za ruku a prosím, aby si sedl vedle mě. Posloucháme společně hudbu a díváme se do ohně. Přitom cítím, jak se mě pomalu zmocňuje erotické napětí a vychutnávám si ho. V záři ohně vypadá Lketinga fantasticky. Položila jsem mu ruku na tmavé nahé stehno a ucítila i jeho vzrušení. Podíval se na mě divoce a najednou jsme si padli do náručí. Líbali jsme se. Poprvé jsem měla pocit, že se mu líbání začíná líbit. I když jsem to dříve stále zkoušela, nikdy se to Lketingovi moc nelíbilo, a proto mé pokusy většinou velice rychle ztroskotaly. Ale teď mě líbal a byl stále vzrušenější. Konečně se spolu zase milujeme. Je to nádherné. Když se opět uvolnil, hladil mě láskyplně po mém malém břiše a ptal se: „Corinno, ty být jistá, ze teď mít bejby? u Šťastná se usmívám: „ Yes! „ – „ Corinno, když mít miminko, proč chtít lásku? Teď to být okayy já ti dát dítě, tak teď my muset čekat. „ Samozřejmě že jsem z jeho přístupu trochu rozčarovaná, ale už to neberu tak vážně. Spokojeně jsme usnuli.

Další den je neděle. Obchod je zavřený a my se rozhodli, že si vyslechneme Giulianovo kázání. Malý kostelík je plný k prasknutí. Jsou v něm skoro jen samé ženy a děti. Někteří muži, jako veterinář s rodinou, lékař a učitel sedí na jedné straně. Giuliano čte kázání ve svahilštině a učitel překládá do jazyka Samburů. Mezitím ženy a děti zpívají a bubnují. Vcelku probíhá všechno docela vesele. Lketinga je jediným válečníkem a jeho první návštěva kostela zůstala i tou poslední.

Odpoledne jsme společně strávili u řeky. Já peru, Lketinga myje auto. Konečně máme dost času na náš umývači rituál. Je to jako dřív a já se smutkem vzpomínám. Ovšemže jsem ráda, že máme obchod, naše jídlo se tím stalo pestřejší. Ale už jeden pro druhého nemáme tolik času. Všechno je teď hektičtější.

I přesto se ale po každé neděli do prodejny těším. Spřátelila jsem se se ženami z městečka, které mluví trochu anglicky, a částečně i s jejich muži. Pomalu už vím, kdo ke komu patří.

Anna mi mezitím přirostla k srdci. Už pár dní v obchodu posedává její muž, který má dovolenou. Mně to nevadí, na rozdíl od Lketingy. Po každé sodovce, kterou Annin muž vypije, se dost trapně ptá, jestli to Anna nezapomněla vyúčtovat.

Je načase znovu dovézt cukr. Pytle už pár dní že jí prázdnotou, a proto máme i méně zákazníků. Také začnou prázdniny. Mohla bych v Maralal obstarat cukr a rovnou přivézt domů Jamese. Lketinga zůstane v obchodě a bude pomáhat Anně, protože kukuřičné mouky máme ještě asi dvacet pytlů, které musíme prodat, aby nám vystačily peníze na zaplacení dopravy.

Beru s sebou osvědčeného pomocníka. Pracuje dobře a dokáže do landroveru složit i ty nejtěžší pytle. Jako vždycky s námi chce odjet asi dvacet lidí. Protože ale pokaždé dojde k dohadování a hádkám, rozhodla jsem se, že za svezení budu požadovat nějaké peníze, abych pořád nemusela platit benzin sama. Určitě pak s námi pojedou jenom ti, kteří pro to mají opravdu důvod. Hrozen lidí se po tom, co jsem jim svůj úmysl oznámila, rychle rozešel. Zůstalo tu jen pět lidí, kteří také požadovanou částku zaplatili. Landrover alespoň nebyl přetížený. Vyjeli jsme brzy ráno, protože jsem se chtěla do večera vrátit zpátky. V partě, kterou vezu, je i lovec, který tentokrát také zaplatil.

V Maralal všichni vystoupili a já zajela do školy. Ředitel mi oznámil, že žáci mají volno až od čtyř odpoledne. Domluvila jsem se s ním, že do Barsaloi vezmu tři až čtyři žáky. Můj pomocník a já jsme zatím obstarali tři pytle cukru, trochu ovoce a zeleniny. Víc nemohu naložit, protože chci ještě vyzvednout kluky. Zbyly mi dvě hodiny času, a tak jsem zašla navštívit Sofii.

Sofie je strašně ráda, že mě zase vidí. Na rozdíl ode mne přibrala pár kilo a daří se jí dobře. Uvařila mi špagety, přímo sváteční jídlo po tak dlouhé době bez těstovin. Není divu, že tak rychle přibývá! Její „rasta“ přítel se nakrátko objevil a zase s několika přáteli zmizel. Sofia si postěžovala, že od té doby, co je těhotná, si jí skoro nevšímá. Pracovat také nechce a místo toho utrácí jen její peníze za pivo a kamarády. I přes všechno pohodlí, které Sofia má, jí vůbec nezávidím. Naopak, na jejím příkladu je mi jasné, co všechno Lketinga dělá.

Rozloučila jsem se se slibem, že pokaždé, když do Maralal přijedu, za ní na chvilku zajdu. Vyzvedla jsem pomocníka a lovce na dohodnutém místě a jedeme ke škole, kde už stojí připravení tři kluci. James má strašnou radost, že jsem pro něj přijela. Hned se vydáváme na cestu, protože chci být doma ještě před setměním.

Cesta džunglí

Auto se pomalu táhne do kopce po rudé zaprášené cestě. Krátce před esíčkem se dáme s lovcem do smíchu, protože oba myslíme na náš zážitek se slonem. Vzadu v autě si povídají a smějí se chlapci. Krátce před prudkou strání se chystám zapnout pohon na všechny čtyři. Brzdím a brzdím, ale auto nereaguje a řítí se dál na stráň smrti. Vyděšeně křičím: „Jsme bez brzd!46 Zároveň vím, že doprava zahnout nemůžu, tam je hned vedle cesty propast, zakrytá stromy. Takže strhnu bez dlouhého přemýšlení volant doleva, zatímco se lovec mamě pokouší otevřít dveře.

Jako zázrakem přejelo auto s rachotem přes začátek stále se zvyšující boční skalní stěny. Tam, kde jsem najela, byla teprve 30 cm vysoká. Kdybychom popojeli jen o kousek dál, nezbývalo by mi nic jiného než do skály čelně nabourat. Modlím se, aby se auto zastavilo o keře, plošinka je dlouhá jen pět šest metrů, pak už spadá džungle prudce dolů.

Kluci jsou celí vyděšení a lovec v obličeji úplně zbělel. Konečně se auto zastavilo, do konce plošinky zbýval stěží metr. Třesu se po celém těle tak, že vůbec nejsem schopná z auta vystoupit.

Chlapci vylezli ven okny, protože my dva vpředu sedíme bez hnutí, a tak zadní dveře nejdou otevřít. Ještě se mi klepou kolena, ale vystupuji, abych si prohlédla škody na autě. V tu chvíli se auto začalo znovu pomalu rozjíždět. Duchapřítomně jsem popadla první kámen, který mi padl pod ruku, a podložila ho pod kolo. Kluci zjistili, že se přetrhl brzdový kabel. Bezradní a vyděšení stojíme kolem auta ani ne tři metry vzdáleného od stráně sjnrti.

Je absolutně vyloučené, abychom zůstali v buši, říká lovec, i když je tentokrát ozbrojený. Kromě toho, jakmile se setmí, bude tu strašná zima. Odjet do Barsaloi bez brzd je stejně tak nemožné. Takže nám nezbývá než se vrátit do Maralal, což v nejhorším případě dokážu při zapojení náběhu na všechna kola i bez brzd. Nejdříve ale musíme auto na úzké plošině otočit. Našli jsme velké kameny a já se opatrně rozjíždím. Víc než půl metru dopředu jet nemohu, takže mě musí kluci pokaždé zastavit tak, že mi pod kola podloží kámen. Pak ten samý manévr provedeme při couvání, přičemž ale skoro vůbec nic nevidím. Pot mi teče po tváři a modlím se k Bohu, aby nám pomohl. Po tom, co jsme jen o vlásek unikli smrti, jsem stoprocentně přesvědčená, že existuje. Po více jak hodině se stal druhý zázrak, podařilo se nám auto otočit.

Když konečně znovu vyjíždíme, je už v džungli tma. Zařadila jsem jedničku a pohon na všechna kola. Z kopce jedeme rychle, zato po rovině motor příšerně řve, ale netroufám si řadit. V kritických místech automaticky mačkám nefungující brzdu. Asi po hodině dorážíme s úlevou do Maralal. Tady lidé přecházejí klidně ulici a počítají s tím, že těch málo aut, co tu jezdí, přibrzdí. My můžeme jen troubit a lidé uskakují stranou a nadávají za námi. Kousek před opravnou vypínám motor a nechám auto dojet setrvačností. Somálský šéf chtěl právě zavřít. Vysvětlila jsem mu, co se mi stalo a že je auto plné zboží, které nemohu nechat bez dozoru. Otevřel tedy znovu železnou bránu a pár mužů zatlačilo auto dovnitř.

Jdeme všichni na čaj a stále ještě v šoku se radíme, co uděláme. Musíme si také najít nocleh. Lovec se o sebe postará sám a já zvu kluky a pomocníka. Vzali jsme si dva pokoje. Kluci řekli, že mohou spát dva na jedné posteli. Já chci spát sama. Po jídle jsem se stáhla do pokoje. Myslím na manžela a je mi bídně. Vždyť ani neví, co se stalo, a určitě si dělá starosti.

Druhý den ráno jsem zašla do opravny. Na autě se už pracuje. I pro Somálce je záhadou, jak se to mohlo stát. V jedenáct hodin můžeme vyrazit, ale tentokrát si už netroufnu jet znovu džunglí. Strach mě ještě nepřešel a koneckonců jsem ve čtvrtém měsíci těhotenství. Zvolili jsme delší cestu přes Baragoi, která trvala přes čtyři a půl hodiny. Celou dobu myslím na to, jaké si můj muž o nás asi dělá starosti.

Cesta dobře ubíhá. Tahle silnice není tak náročná na řidičské umění, zato má jednu kosmetickou vadu, a to množství štěrku. Už máme přes půl cesty za sebou a právě, když jsme přejeli vyschlé koryto řeky, zaslechnu již známé zasyčení. Ke vší smůle jsme ještě píchli! Všichni vystoupili a kluci už vytahují rezervu z pod pytlů s cukrem. Můj pomocník zasunul pod auto hever a po půlhodině je po všem. Výjimečně nemám nic na práci, a tak sedím na slunci a kouřím. Pokračujeme v cestě a odpoledne konečně dorážíme do Barsaloi.

Zaparkovala jsem vedle obchodu, a právě když jsem chtěla vystoupit, vidím, jak se ke mně žene rozezlený manžel. Stojí před autem a kroutí hlavou: „ Corinno, co to být s tebou? Proč ty přijet pozdě?“ Všechno mu vyprávím, ale on neposlouchá, opovržlivě mávne rukou a ptá se, s kým jsem v Maralal strávila noc. Teď jsem se ale naštvala. Málem jsme se všichni zabili a můj muž si myslí, že jsem ho podváděla! V životě by mě nenapadlo, že takhle zareaguje.

Chlapci mi přispěchali na pomoc a líčí, co se nám stalo. Lketinga zalezl pod auto a prohlížel si kabel. Uklidnil se, až když objevil rozmazanou brzdovou kapalinu. Ale já jsem tak zklamaná, že jsem se rozhodla, že půjdu do chýše. Ať si pomůžou sami, nakonec, je tady James. Pozdravila jsem letmo mamu a Sagunu, zalezla si a vyčerpáním a zklamáním se rozplakala.

Kvečeru je mi zima. Nepřipisuju tomu žádný velký význam a vařím čaj. Lketinga přišel a napil se. Moc spolu nemluvíme. Pozdě večer vyrazil na cestu, chce navštívit nějaký vzdálený kral a vyzvednout tam zbývající kozy ze svatby. Vrátí se asi za dva dny. Omotal si okolo ramen svou červenou deku, popadl oba oštěpy a bez velkých slov opustil maňatu. Ještě jsem zaslechla, jak krátce mluví s mamou, pak už bylo, kromě dětského pláče v sousední chýši, všude ticho.

Můj stav se začal horšit. V noci se mě zmocnil strach. Není to náhodou zase záchvat malárie? Vyhrabala jsem Fansidar a pročítám pozorně přiložený leták. Při podezření na malárii se mají brát tři tablety najednou, v případě těhotenství se ale má předem vyhledat lékař. Panebože, za žádnou cenu nechci o dítě přijít, což se u malárie během prvních šesti měsíců klidně může stát. Rozhodla jsem se, že si vezmu tři prášky, a přiložila jsem do ohně, aby mi bylo trochu tepleji.

Ráno jsem se probudila, až když jsem z venku zaslechla hlasy. Vylezla jsem z chýše a oslnilo mě slunce. Bylo už skoro půl deváté. Mama sedí před chýší, dívá se na mě a směje se.

„íSupa Corinno!“ zavolá. „Supa mama,“ odpovídám a maší ruju do buše, abych si ulevila.

Jsem strašně unavená a vyčerpaná. Když jsem se vrátila zpátky k maňatě, stály už u ní čtyři ženy a ptaly se po obchodě. „Corinno, tuka,“ slyším volat mamu, mám už otevřít. „Ndžo, ja, later! „ já na to. Samozřejmě že všichni chtějí cukr, který jsme včera přivezli. Za půl hodiny se táhnu do obchodu.

Už tam čeká alespoň dvacet lidí, ale Anna mezi nimi není. Otevřu a okamžitě začnou všichni štěbetat. Každý chce být první. Mechanicky obsluhuju. Kde zůstala Anna? Můj pomocník se také neukázal, a kde jsou kluci, nevím. Při obsluhování najednou cítím, že nutně musím na záchod. Popadnu toaleťák a letím do kadibudky. Mám průjem. Zmocňuje se mě stres. Obchod je plný lidí. Kasa je otevřená krabice a je přístupná komukoliv, kdo zajde za pult. Vyčerpaná se vracím k povídajícím si ženám. Průjem mě donutil běžet na záchod ještě několikrát.

Anna mě nechala ve štychu, vůbec nepřišla. Až dosud se tu neobjevil nikdo, komu bych mohla mou situaci alespoň částečně anglicky vysvětlit a poprosit o pomoc. Po poledni se už sotva držím na nohou.

Konečně se objevila učitelova žena. Poslala jsem ji k mamě, aby se podívala, jestli jsou chlapci doma. Naštěstí se tu objevil James ještě s kamarádem, který tehdy se mnou přespal v penzionu. Okamžitě souhlasili, že převezmou obchod, abych mohla jít domů. Mama se na mě překvapeně podívá a ptá se, co se stalo. Ale jak jí mám odpovědět? Pokrčím rameny: „Asi malárie. „ Vyděšeně si mě změří a chytí se za břicho. Rozumím, co tím myslí, ale sama jsem bezradná a smutná. Přišla za mnou do maňaty a uvařila mi černý čaj, protože mléko teď nesmím. Čeká, až se začne vařit voda, a celou dobu mluví k Enkai. Mama se za mě modlí po svém. Mám ji opravdu moc ráda, jak tam tak sedí, se svými dlouhými prsy a ve špinavé sukni. V téhle chvíli jsem ráda, že můj muž má tak hodnou starostlivou maminku, a nechtěla bych ji v žádném případě nějak zklamat.

Když přiženou všechny naše kozy večer domů, přišel se na mě podívat starší bratr. Dělal si o mě starosti a snažil se se mnou svahilsky povídat. Ale já jsem strašně unavená a stále usínám. Uprostřed noci jsem se celá propocená probudila a zaslechla kroky a zvuk zapichovaných oštěpů vedle chýše. Rozbušilo se mi prudce srdce, když jsem rozpoznala známé zabručení a hned nato někdo lezl dovnitř. Je taková tma, že nemohu nic rozpoznat. „Miláčku?“ ptám se s nadějí v hlase. „Ano, Corinno, no problém, „ zazněl známý hlas mého muže. Spadl mi kámen ze srdce. Vyprávím, co se mi stalo, a on si začal hned dělat starosti. Pořád ještě mám naději, že se můj stav včasným podáním Fansidaru znormalizuje, protože se do mě ještě nedala zimnice.

Další dny jsem zůstala doma a Lketinga s chlapci se starali o obchod. Pomalu se zotavuju, protože i průjem po třech dnech konečně přestal. Asi po týdnu polehávání mě to přestalo bavit a vyrazila jsem odpoledne do práce. Obchod vypadal hrozně. Moc se tu neuklízelo a ve všem byl prach z kukuřičné mouky. Regály byly poloprázdné. Čtyři pytle cukru už dávno prodali a kukuřice máme už jen jeden a půl pytle. To ovšem znamená, že se zase musíme vydat do Maralal. Naplánovali jsme cestu na příští týden, protože krátké prázdniny kluků právě končily, a tak jich mohu vzít do Maralal pár s sebou.

V prodejně je ticho. Když chybí základní potraviny, moc zákazníků nepřijde. Jdu navštívit Annu. Leží v posteli. Když jsem se ptala, co se jí stalo, nechtěla mi nejdříve vůbec odpovědět. Po chvíli jsem z ní vytáhla, že je také v jiném stavu. Je teprve ve třetím měsíci, před nedávnem ale začala krvácet, a proto nepřišla do práce. Domluvily jsme se, že přijde, až chlapci odjedou.

Začátek školy se přiblížil, a tak vyrážíme. Tentokrát jsme obchod zavřeli. Po třech dnech se nám podařilo do Barsaloi poslat plný náklaďák, doprovázel ho náš pomocník. Lketinga jel se mnou přes džungli. Naštěstí cesta proběhla bez problémů. Čekáme na auto s nákladem, mělo by přijet před setměním. Místo náklaďáku ale dorazili dva válečníci a vyřizovali nám, že lori uvízlo kousek od nás v posledním řečišti. Vyrazili jsme k němu naším autem. To bylo nadělení. Ve vyschlém širokém korytě řeky zapadl náklaďák krátce před výjezdem na břeh levým kolem do lehkého pohyblivého písku a marnými pokusy o výjezd se kolo do něj ještě hlouběji zahrabalo.

Na místě už stálo pár lidí a někdo začal pod kolo podkládat kameny a větve. Plně naložené lori se ale kvůli své vysoké váze naklánělo čím dál tím víc na stranu a řidič vysvětloval, že už nepomůže nic jiného než tady všechno vyložit. Moc mě tím nepotěšil a zajela jsem za páterem Giulianem, abych ho poprosila o radu. Giuliano nebyl zrovna nadšený, že jsem se tam objevila, protože už dávno věděl, co se stalo. I přesto nasedl do svého vozu a jel se mnou.

Zkusil zapadlé lori vytáhnout na navijáku, ale obě naše auta ani s náhonem na všechna kola nedokázala s náklaďákem pohnout. Nakonec došlo k tomu, že jsme opravdu museli přeložit sto stokilových pytlů na naše auta. Každý mohl vzít po osmi pytlích. Giuliano se otočil pětkrát, než se vyřízený vrátil na misii. Já musela ještě sedmkrát, než jsme dostali všechno do krámu. Mezitím dávno nastala noc a já jsem na konci svých sil. V obchodě je nepředstavitelný zmatek, ale i tak zavíráme s tím, že zboží srovnáme až druhý den.

Lidé nám často nabízeli ke koupi kozí a kravské kůže. Až dosud jsme je vždy odmítali a nespokojené ženy opouštěly obchod, některé i s nadávkami, a šly je prodat k Somálcům. Ovšem Somálci před nedávnem začali vykupovat kožky jen od těch, kdo u nich nakoupili kukuřici nebo cukr. A tak docházelo denně k novým diskusím. Rozhodla jsem se proto, že budeme kůže také vykupovat, a uskladnila jsem je v zadní části obchodu.

Netrvalo ani dva dny, když se u nás zastavil vychytralý mini-chief a ptal se po licenci na obchod se zvířecími kůžemi. Pochopitelně že žádnou nemáme, protože jsem nevěděla, že bychom ji měli mít. A kromě toho, podotkl chief, by mi mohl obchod zavřít, protože není dovoleno kůže skladovat společně s potravinami. Sklad kůží musí být od obchodu vzdálený alespoň padesát metrů. Vyrazilo mi to dech, protože Somálci až dosud kůže také skladovali ve stejné místnosti, což ale chief jednoduše popřel. Teď už alespoň vím, kdo ho na nás poštval. Protože mám ale už skoro osmdesát kůží, které bych při příští cestě do Maralal chtěla prodat, musím získat čas, abych mohla najít nějaký vhodný prostor, který by se dal také zamknout. Nabídla jsem chiefovi dvě sodovky a prosila ho, aby mi dal čas do zítřka.

Po delším dohadování s manželem se dohodli, že kožky do zítřejšího dne z obchodu odneseme. Ale kam s nimi? Kůže pro nás představovaly hotovost. Zašla jsem se poradit na misii. Je tam jen Roberto a ten nemá nic vhodného. Museli jsme počkat na Giuliana, který se vrátil až večer. K mé velké radosti mi nabídl jeho starý domek na vodní pumpu, který slouží jako sklad na staré stroje a stojí nedaleko odsud. Není tam sice moc místa, ale lepší něco nežli nic, hlavně že jde zavřít na zámek. Znovu jsem vyřešila jeden problém a pomalu mi začíná být jasné, jakou je pro nás páter Giuliano velkou pomocí.

Obchod běží dobře a Anna chodí včas do práce. Už je jí lépe. Jednou odpoledne se najednou zdvihlo velké pozdvižení. Sousedovic chlapec vrazil do obchodu a vzrušeně začal Lketingovi něco vyprávět. „Miláčku, co se děje?“ ptám se. Odpověděl, že dvě kozy z našeho stáda se ztratily a že musí okamžitě vyrazit, aby je našel ještě před setměním, jinak by je roztrhala divá zvěř. Právě chtěl ozbrojený oběma dlouhými oštěpy vyrazit, když se u nás objevila pomocnice učitelovy ženy, v obličeji celá bílá. I ona mluvila s Lketingou a já rozumím jen tomu, že se jedná o naše auto a Maralal. Zneklidněná se ptám Anny: „Anno, oč jde?“ Váhavě vypráví, že učitelova žena začala doma rodit a musí okamžitě do nemocnice, ale na misii nikdo není.

Učitelova žena

„Miláčku, musíme s ní do Maralal „ říkám vzrušeně manželovi. Ale ten odpoví, že ho to nezajímá, že jde hledat kozy. Nechápu ho a naštvaně se ptám, jestli mu je život zvířat přednější než lidský. Trvá si na svém, konečně jeho žena to není, ale kozy nejpozději za dvě hodiny něco sežere. A s tím obchod opustil. Nezmůžu se ani na slovo a jsem překvapená, že právě můj dobrácký muž dokáže být tak tvrdý.

Dohodla jsem se s Annou, že se tam zajdu alespoň podívat a pak se rozhodnu. Dům, ve kterém učitel bydlí, je od obchodu jen dvě minuty. Sotva jsem vešla, myslela jsem, že mě raní mrtvice. Všude po zemi se válely zakrvácené kusy látky. Mladá žena ležela zkroucená na zemi a hlasitě sténala. Začala jsem na ni mluvit, protože z obchodu vím, že mluví anglicky. Trhavě mi vypráví, že začala krvácet již před dvěma dny, ale manžel jí nedovolil jít k lékaři. Strašně na ni žárlí a je proti každému vyšetření. Teď, když někam odešel, chce rychle pryč.

Poprvé za celou tu dobu se na mě podívala a v očích se jí zrcadlil šílený strach. „Prosím tě‘, Corinno, pomoz mi, umírám! „ Při těch slovech si vyhrnula šaty a já vidím, jak jí mezi nohama visí malá modrá ručička. Měla jsem co dělat, abych se vzchopila a slíbila jí, že pro ni hned přijedu s autem. Vyletěla jsem z domu do obchodu a řekla Anně, že odjíždím okamžitě do Maralal, aby zavřela krám sama, pokud se můj muž do sedmi večer nevrátí.

Celou cestu k maňatě utíkám a ani nevnímám, jak mi trnité roští poškrábalo obě nohy. Po tvářích mi tečou slzy rozhořčení a také vzteku na manžela. Jen abychom dojely do Maralal včas! Mama stojí před maňatou a nechápe, proč z naší chýše kvapně odnáším obě vlněné deky a dokonce i kůži a vše rozprostírám vzadu v autě. Nemám čas, abych jí cokoliv vysvětlovala. Tady jde o minuty. Když vyjíždím, mám co dělat, abych si zachovala chladnou hlavu. Jediný pohled směrem k misii mi potvrdil, že tam nikdo není, protože obě auta jsou pryč. Zastavila jsem u domku a společně s dívkou, která u učitele poklízí, pomáháme ženě do auta.

Jde to těžko, protože už se neudrží na nohou. Opatrně jsme ji položily na obě deky, které by ji měly alespoň trochu ochránit před studeným plechem, ale bohužel ji v žádném případě neochrání před nárazy. Dívka také nastoupila a vyjíždíme. Zastavila jsem u domku lékaře a doufala, že s námi pojede. Ale ani ten není doma! Kde jen všichni jsou, když je člověk potřebuje? Místo toho je v domku nějaký cizí muž z Maralal a chce se svézt s námi. Není to Samburec.

Jde o život, ale přesto nemohu jet moc rychle, protože jinak by se žena vzadu v autě kutálela ze strany na stranu. Při každém nárazu hlasitě zanaříkala. Dívka k ní tiše promlouvá a drží její hlavu na klíně. Lije ze mě pot a stále si musím utírat slzy z očí. Ze žárlivosti nechá učitel raději svou ženu pojít! Zrovna on, který každou neděli překládá mši v kostele, on, který učí číst a psát. Těžko bych tomu věřila, kdybych sama na vlastní kůži nezažila reakci mého muže. Pro něj má zřejmě život ženy menší cenu než život kozy. Kdyby byl v nouzi nějaký válečník, jako ten, co byl u nás v chýši celý měsíc, určitě by Lketinga reagoval jinak. Teď jde ale jenom o ženu, která navíc ani není jeho. Co by se stalo, kdyby i u mě nastaly nějaké komplikace?

Tohle všechno se mi honí hlavou, zatímco se autem probojováváme pomalu kupředu. Žena vzadu ztrácí každou chvíli nakrátko vědomí a sténání ustává. Dojeli jsme ke skalám a mně je zle, když si pomyslím, jak to bude autem házet. Tady není pomalá jízda nic platná. Volám na děvče, aby ženu drželo tak pevně, jak jen dokáže. Muž vedle mě ještě nepromluvil jediné slovo. Auto přelézá s pohonem na všechna kola přes velké balvany, žena příšerně křičí. Když jsme to místo přejeli, okamžitě se utišila. Jedu džunglí tak rychle, jak to jen jde. Krátce před strání smrti musím do kopce zase zapnout náhon na všechny čtyři. Táhneme se pomalu nahoru. Uprostřed stráně se najednou motor zakuckal. První můj pohled padl na ručičku benzinu a ten mě uklidnil. Auto leze pomalu dál, ale pak motor vynechal znovu. Za bublání a rachotu se auto dostalo až na vršek a tam zůstalo tiše stát, přímo vedle plošinky, na které jsme už jednou uvízli.

Zoufale se snažím znovu nastartovat, ale nic. Teď se konečně muž vedle mne probral. Vystoupili jsme a koukali na motor. Vyndala jsem všechny svíčky, ale byly v pořádku. Baterie je nabitá. Co s tím zatraceným krámem zaseje? Zatahala jsem za všechny kabely, podívala se pod auto, ale nepřišla jsem na nic. Znovu a znovu zkouším nastartovat, ale bez úspěchu. Nesvítila ani světla.

Mezitím se setmělo a žerou nás obrovští ovádi. Teď už jsem dostala opravdový strach. Vzadu v autě se ozývá sténání. Deky jsou už celé zakrvácené. Vysvětlila jsem cizímu muži, že jsme tady opravdu ztracení, protože tahle cesta se moc nepoužívá. Zbývá jen jediná možnost, že dojde do Maralal a zavolá pomoc. Počítám, že mu to pěšky nebude trvat déle než jeden a půl hodiny. Odmítá, že beze zbraně nikam nepůjde. To už jsem na něj ale vyjela a vztekle mu nadávám, protože očividně nechápe, že tak jako tak jsme v nebezpečí, a čím déle bude čekat, tím větší tma a zima nastane. Máme ještě šanci, pokud hned vyrazí. Konečně se vydal na cestu.

Pomoc dorazí nejdříve za dvě hodiny. Otevřela jsem vzadu auto a snažím se s ženou mluvit. Ale ta opět na chvíli upadla do bezvědomí. Začíná být zima, a tak jsem si svlékla sako. Znovu se probrala a prosí o vodu. Má strašnou žízeň, její rty jsou úplně rozpraskané. Panebože! V tom spěchu jsem znovu udělala obrovskou chybu. Nemám s sebou pitnou vodu! Prohledala jsem celé auto a našla prázdnou láhev od koly. Vydala jsem se hledat vodu. Tady přece někde musí být voda, když je to tu všude tak zelené! Po sto metrech jsem zaslechla zurčení vody, ale mezi porostem není nic vidět. Opatrně se krok po kroku odvažuji do houští. Po dvou metrech je přede mnou propast. Dole teče potůček, ale nemohu k němu slézt, protože bych po kluzké skalní stěně už nedokázala vylézt nahoru. Běžela jsem zpátky k autu a vzala provaz na upevnění sudu s benzinem. Žena křičí bolestí jako šílená. Odřízla jsem konec provazu a uvázala na něj láhev, abych ji mohla spustit do potoka. Naplňuje se nekonečně dlouho. Když krátce na to držím ženě láhev u úst, všimla jsem si, že přímo hoří. Zároveň se klepe zimou tak, že klape zubama. Vypila celou láhev. Šla jsem ji znovu naplnit.

Když jsem se vrátila zpátky k autu, zaslechla jsem takový nářek, jaký jsem ještě v životě neslyšela. Dívka držela pevně ženu a plakala. Je ještě tak mladá, může jí být 13 nebo 14 let. Podívala jsem se jí do tváře a její pohled prozrazoval smrtelný strach. „Já umřu, umřu, Enkai!“ zajíká se. „Prosím, Corinno, pomoz mi!“ snažně mě prosí. Co mám jenom dělat? Ještě nikdy jsem nebyla u porodu, sama jsem poprvé v jiném stavu. „Prosím tě, vytáhni ze mě to dítě, prosím, Corinno!“ Vyhrnula jsem jí šaty a uviděla, co předtím. Modrofialová ručička visela až po ramínko ven.

To dítě je mrtvé, běží mi hlavou. Leží napříč a bez císařského řezu nemůže přijít na svět. Pláču a vysvětluju jí, že jí nemohu pomoci, ale s trochou štěstí tu bude během půlhodiny pomoc. Vzala jsem sako a položila ho na třesoucí se tělo. Pane Bože, proč nám nepomůžeš? Jakou chybu jsem udělala, že nás auto zrovna dnes zase nechalo ve štychu? Už ničemu nerozumím. Zároveň nedokážu poslouchat ženin pronikavý křik a bezhlavě se rozběhnu do tmavé buše, ale okamžitě se zase vracím k autu.

Zoufalá žena ode mne požaduje nůž. Horečnatě přemýšlím, co mám udělat, a nakonec se rozhoduji jí ho nedat. Najednou se zdvihla a sedla si do dřepu. Dívka a já se s hrůzou strnule díváme na ženu, která bojuje se smrtí. Oběma rukama vnikla do dělohy a kroutí ručkou, až nakonec na dece leželo modrofialové nedonošené tělíčko. Vzápětí vyčerpaně padla na záda a zůstala bez hnutí ležet.

Sebrala jsem se jako první a zabalila zakrvácené, mrtvé, asi sedmiměsíční dítě do kanga. Pak jsem ženě nalila zase trochu vody do úst. Třásla se po celém těle, ale vyzařoval z ní teď absolutní klid. Myju jí ruce a mluvím na ni, abych ji utěšila. Přitom stále naslouchám buši. Po nějaké chvíli se ozve tichý zvuk motoru.

Úlevou mi spadl kámen ze srdce, když krátce nato zahlédnu světlo reflektorů, které buší proniká. Zdvihla jsem do výše baterku, aby nás včas zahlédli. Byl to rover – sanitka z nemocnice. Vystoupili tři muži. Vysvětlila jsem jim, co se stalo, a oni pak naložili ženu na nosítkách do auta, stejně tak i uzlíček s mrtvým dítětem. Pojede s nimi i dívka. Řidič roveru prohlédl mé auto. Otočil klíčkem a okamžitě věděl, co s ním je. Ukázal mi na kabel, který visel za volantem. Startovací kabel byl vytržený. Během minuty je zase na svém místě a auto naskočilo.

Všichni jedou do Maralal, jen já se vydávám opačným směrem domů. Do maňaty dorážím úplně vyčerpaná a vyřízená. Manžel chtěl vědět, proč jsem se vrátila tak pozdě. Začala jsem mu všechno vyprávět, ale všimla jsem si, že mi nevěří. Jsem zoufalá z toho, jak reaguje, a nechápu, proč mi tak málo věří. Přece nemůžu za to, že se auto porouchá, zrovna když u toho on není. Uložila jsem se ke spánku a další diskusi nepřipustila.

Druhý den jsem šla do práce úplně bez nálady. Sotva jsem otevřela, už tam byl učitel a přemrštěně mi děkoval za pomoc, ale přitom se ani jednou nezeptal, jak se jeho ženě vedlo. Pokrytec jeden!

Trochu později přišel páter Giuliano a nechal si ode mne všechno vyprávět. Mrzelo ho, co jsme musely zažít, ale rozhodně mě neutěšil ani tím, že mě za cestu velkoryse odškodnil. Z radiového spojení se dozvěděl, že učitelově ženě se vzhledem k jejímu stavu daří docela dobře.

Stres v obchodě mě zmáhá víc, než jsem ochotná si sama připustit. Od tohoto zážitku špatně spím, a pokud se mi zdá něco ve spojitosti s těhotenstvím, jsou to samé strašné věci. Třetí den jsem už tak zničená, že pošlu Lketingu do obchodu samotného. Ať pracuje společně s Annou. Sedím doma s mamou pod velkým stromem. Odpoledne se tu zastavil lékař a vyprávěl, že učitelova žena je už mimo nebezpečí, ale že musí ještě pár týdnů v Maralal zůstat.

Povídali jsme si o tom, co se stalo, a on se pokusil uklidnit mé svědomí tím, že začal tvrdit, že se to všechno stalo jen proto, že si ta žena dítě nepřála. Prý mé auto zastavila silou své vůle. Na rozloučenou se mě ještě zeptal, co mi je. Zmínila jsem se o únavě, kterou připisuju prožité vzrušené události. Varoval mě před možnou malárií, protože mi zežloutlo bělmo v očích.

Strach o dítě

Večer jsme porazili ovci. Ještě nikdy jsem nejedla skopové, a tak jsem opravdu zvědavá, jak bude chutnat. Mama připravuje náš podíl. Těch pár kousků masa prostě vaří ve vodě. Pijeme po šálcích mastný, ale fádní vývar. Mama říká, že je dobrý pro těhotné a pro ty, kdo musí načerpat sílu. Zřejmě jsem ho moc dobře nesnesla, protože mě v noci prohnal průjem. Stačila jsem ještě vzbudit manžela, který mi pomohl odsunout trnitou ohradu, ale nedokázala jsem uběhnout dál než dvacet metrů. Průjem nemá konce. Dovlekla jsem se zpátky k maňatě a Lketinga si dělá vážné starosti o mě i o dítě.

Brzy ráno si prožiju to samé a hned nato musím zvracet.

I přes velké horko se klepu zimou. Zmínila jsem se i o mém zažloutlém bělmu a poslala Lketingu na misii. Mám strach kvůli dítěti, protože jsem si jistá, že je to začátek dalšího záchvatu malárie. Netrvá ani deset minut a už je slyšet auto misie a páter Giuliano vstupuje do chýše. Ptá se, co se stalo. Teprve až teď se ode mne dozvěděl, že jsem v pátém měsíci těhotenství. Je překvapený, protože si toho až dosud vůbec nevšiml. Okamžitě mi nabídl, že mě odveze do misijní nemocnice ve Wambě, protože jinak bych mohla o dítě předčasným porodem přijít. Sbalila jsem si jen pár věcí a jeli jsme. Lketinga zůstal doma kvůli obchodu.

Auto pátera Giuliana je pohodlnější než moje. Jede jako blázen, ale je vidět, že zná cestu velice dobře. I tak mám co dělat, abych se udržela, protože si jednou rukou podpírám břicho. Během tříhodinové cesty k misijní nemocnici jsme toho spolu moc nenamluvili. Očekávaly nás už dvě bílé sestry. Podpíraly mě a odvedly do vyšetřovny, kde jsem si lehla na postel. Podivila jsem se, jak je to tu čisté a jaký je tady pořádek. Ale i tak se mě, jak tady tak bezmocně ležím na posteli, zmocnil velký smutek. Když vešel Giuliano, aby se se mnou rozloučil, stouply mi slzy do očí. Vyděšeně se zeptal, co se stalo. Sama nevím! Mám strach o dítě. Kromě toho jsem nechala manželovi na starost obchod. Aby mě uklidnil, slíbil mi, že každý den do obchodu zajde, zjistí, zda je všechno v pořádku, a vysílačkou dá sestře vědět, co se děje. Při projevu takové dávky porozumění, které ke mně měl, začnu opět plakat.

Zašel pro sestru a já dostala injekci. Pak přišel lékař, který mě vyšetřil. Když se dozvěděl, ve kterém měsíci těhotenství jsem, prohlásil dost ustaraně, že jsem moc hubená a chudokrevná. Proto je dítě tak malé. Pak následovala diagnóza: malárie v počátečním stádiu.

Vystrašeně se ptám, jaké důsledky to bude mít pro dítě. Jen mávl rukou a odpověděl, že si nejdříve musím odpočinout, pak se dítěti nic nestane. Kdybych přišla později, určitě by mé tělo v důsledku chudokrevnosti samo vyvolalo předčasný porod. Ale mám dobré vyhlídky, v každém případě dítě žije. Když jsem to slyšela, byla jsem tak šťastná, že pro to, abych se co nejrychleji uzdravila, chci udělat absolutně všechno, co je v mých silách. Přeložili mě do čtyřlůžkového pokoje na porodním oddělení.

Venku rudě kvetou ozdobné keře, všechno je tu jiné než v Maralal. Jsem ráda, že jsem jednala rychle. Přišla sestra a vysvětlila mi, že každý den dostanu dvě injekce a zároveň ještě infuzi se solným roztokem. Tu mám hlavně zapotřebí, protože jinak by mé tělo dehydrovalo. Takže takhle se léčí malárie! Došlo mi, že jsem v Maralal ušla smrti jen o vlásek. Sestry se o mě až dojemně staraly. Třetí den konečně infuzi nepotřebuji. Injekce ale musím brát ještě další dva dny.

Sestry mi vyřizují, že obchod v pořádku běží. Cítím se jako znovuzrozená a už se nemohu dočkat, až se zase vrátím domů k manželovi. Sedmý den se tu objevil s dalšími dvěma válečníky. Mám z toho velkou radost, jen se divím, že opustil obchod. „Nevadí, Corinno, je tam můj bratr!“ odpoví se smíchem. Pak vypráví, že propustil Annu, protože nás okrádala, a dokonce i část potravin rozdávala. Nemohu tomu uvěřit a ptám se se strachem v hlase, kdo mi bude dál pomáhat. Lketinga prý zaměstnal nějakého chlapce, kterého bude spolu s bratrem kontrolovat. Teď se málem zase směju já, protože je mi záhadou, jak ti dva analfabeti chtějí někoho, kdo chodil do školy, kontrolovat. Kromě toho je obchod skoro prázdný. Proto přijel landroverem sem a chce dál do Maralal, aby s dalšími dvěma válečníky objednal náklaďák. Rozčileně se ptám: „A za co?“ Ukáže mi tašku plnou peněz. Vyzvedl je u pátera Giuliana. Horečně přemýšlím, co mám dělat. Když s oběma válečníky dojede do Maralal, oškubou ho jako vánoční husu. Peníze jsou v chomáčích v igelitce a on ani neví, kolik tam je.

Během toho, co přemýšlím, přijde vizita a válečníci musí opustit místnost. Lékař mi sdělil, že protentokrát jsem nad malárií zvítězila. Prosím ho, aby mě zítra propustil, jak mi už dříve slíbil. Souhlasil, ale nabádal mě, abych se šetřila a tolik nepracovala. Nejpozději tři týdny před termínem porodu se mám do nemocnice vrátit. Jsem ráda, že mě propustili, a oznamuju to hned Lketingovi. Má radost a slíbil, že mě tu zítra vyzvedne. Sami přespí ve Wambě v nějakém penzionu.

Na cestu do Maralal převezmu řízení a jako vždycky, když se mnou jede můj muž, jde všechno jako po másle. Dokonce se nám povedlo objednat náklaďák na další den. V penzionu počítám peníze, které s sebou Lketinga přivezl. K mému překvapení jsem zjistila, že pár tisíc keňských šilinků chybí a nemůžeme zaplatit za dopravu. Vyptávám se Lketingy, ale ten vyhýbavě odpovídá, že na skladě je ještě nějaké zboží. A tak mi nezbylo než v bance opět vyzvednout peníze, místo toho, abych tam uložila nějaký zisk. Ale jsem ráda, že se do Barsaloi můžeme tak brzy vrátit. Koneckonců jsem už byla z domu více jak deset dnů.

Náklaďák jede v doprovodu jednoho z válečníků delší cestou a my to bereme přes prales. Jsem šťastná, že jsme s manželem zase spolu a fyzicky se cítím dobře, k čemuž mi určitě pomohla pravidelná nemocniční strava.

Na stráni smrti

Cestou jsme zjistili, že tudy krátce před námi někdo projel. Stopy pneumatik jsou ještě čerstvé a Lketinga podle profilu poznal, že to byl někdo cizí. Přejeli jsme „stráň smrti“ bez problémů a já se snažila nemyslet na hrozný zážitek s potratem.

Zahýbali jsme do poslední zatáčky před skalami, když jsem najednou musela dupnout na brzdu. Uprostřed cesty stojí dva staré vojenské landrovery. Mezi auty rozčileně pobíhá několik bělochů. Nemůžeme kolem nich projet, a tak vystupujeme, abychom zjistili, co se tu stalo. Jak jsem se dozvěděla, je to skupina mladých Italů v doprovodu jednoho černocha.

Nějaký muž sedí a hlasitě vzlyká a dvě ženy ho utěšují.

I jim tečou slzy po tvářích. Lketinga mluví s černochem a já lovím v paměti pár italských slovíček.

To, co mi vyprávěl, způsobilo, že mě zamrazilo i ve čtyřicetistupňovém horku. Přítelkyně plačícího muže si asi před dvěma hodinami chtěla odskočit do husté buše. Zastavili tu, protože si mysleli, že tady cesta končí. Žena se nevzdálila dál než dva metry a před jejich očima se zřítila do propasti. Všichni slyšeli její dlouhý výkřik a krátce nato náraz těla o dno. Od té doby neslyšeli jakoukoliv známku přežití, navzdory volání a marné snaze sestoupit dolů.

Běhá mi mráz po zádech, protože vím, že jakákoliv naděje je marná. Zoufalý muž hlasitě volá jméno své přítelkyně. Jdu otřesená za manželem. I on je z toho celý nesvůj a vysvětluje, že ta žena je určitě mrtvá, protože zdejší propast je hluboká přes sto metrů a dole je vyschlé kamenité koryto řeky. Nikomu předtím se nepodařilo z vrchu propasti slézt dolů. Podle všeho to vypadá, že Italové to zkusili, protože na zemi leží různá lana svázaná dohromady. Obě dívky objímají zoufalého muže, který propocený a chvějící se sedí celý rudý v obličeji na žhnoucím slunci. Jdu k nim a radím jim, aby si raději sedli pod stromy. Ale muž naříká s ústy dokořán dál.

Pohlédla jsem na Lketingu a všimla si, že přemýšlí. Vrhla jsem se k němu a ptám se, co má za lubem. Chce se s kamarádem pokusit slézt dolů a tu ženu vynést. Zmocnila se mě panika, pevně jsem se ho chytla a křičela: „Ne, miláčku, to je šílený! Nedělej to, je to strašně nebezpečný! „ Lketinga mou ruku odstrčil.

Naříkající muž najednou stál vedle mě a nadával mi, že bráním Lketingovi, aby jim pomohl. Naštvaně mu odpovídám, že tady žiju a tohle je můj muž. Za tři měsíce se stane otcem a já nehodlám naše dítě vychovávat bez něj.

Ale to už Lketinga a druhý válečník začali asi padesát metrů od nás s nebezpečným sestupem. Poslední, co jsem ještě stačila zahlédnout, byla jejich kamenná tvář. Samburové se vyhýbají mrtvým, dokonce o nich vůbec nemluví. Posadila jsem se do stínu a tiše se rozplakala.

Uběhla asi půlhodina a stále nic nového. Můj strach nesnesitelně roste. Jeden Ital se šel podívat na místo, odkud se válečníci vydali dolů. Vzrušeně se vrátil a volal na nás, že oba zahlédl na druhé straně propasti a že mají s sebou něco jako nosítka.

Zdvihlo se hysterické vzrušení. Ještě než ti dva úplně vyčerpaní vylezli z buše, uběhlo dalších dvacet minut. Okamžitě k nim přiskočilo pár lidí, aby jim odebrali nosítka vyrobená z Lketingova kanga a dvou dlouhých větví.

Podle výrazu Masajů jsem poznala, že žena je mrtvá. I já se na tělo letmo podívala a byla jsem překvapená, jak byla dívka mladá a jak mírumilovně tu ležela. Nebýt nasládlého zápachu, který již tělo v horku po třech hodinách začalo vydávat, mohl by si člověk myslet, že spí.

Manžel si krátce promluvil s černým průvodcem skupiny, pak Italové odstavili svá auta ke straně. Lketinga vzal klíčky, protože chtěl řídit sám. Každý protest z mé strany byl v jeho strnulém stavu zbytečný. Slíbili jsme, že budeme informovat misii, a jeli jsme přes skály dál. V autě panovalo absolutní ticho. U první řeky ti dva vystoupili a skoro hodinu se myli. Vypadalo to jako rituál.

Konečně pokračujeme v cestě a muži spolu skoro vůbec nepromluvili. Je krátce před šestou, když konečně dorážíme do Barsaloi. Víc než polovina zboží už byla složená před obchodem. Válečník, který náklaďák doprovázel, a Lketingův bratr dohlížejí na pomocníky. Otevřela jsem a vešla do ušmudlaného obchodu. Všude na podlaze ležela rozsypaná kukuřičná mouka a povalovaly se tam prázdné kartony. Zatímco Lketinga nosil zboží dovnitř, zašla jsem za misionářem. Ten byl překvapený tím, co se stalo, i když už přes rádio něco nejasného zaslechl. Okamžitě se posadil do svého land-cruiseru a rozjel se na místo nehody.

Šla jsem domů. Po celém tom vzrušení už nesnesu ještě další stres v obchodě. Mama chce pochopitelně vědět, proč náklaďák dojel dříve než my, ale mohu jí poskytnout jen skrovné vysvětlení. Uvařila jsem si čaj a lehla si. Stále musím myslet na to neštěstí. Předsevzala jsem si, že už tudy nikdy nepojedu. V mém stavu je to pomalu nebezpečné. Kolem desáté večer přišel Lketinga s dvěma válečníky domů. Společně si uvařili kukuřičnou kaši a jejich rozhovor se točil jen kolem strašného neštěstí. Nakonec se mi podařilo usnout.

Ráno už nás u maňaty vyzvedli první zákazníci. Jsem zvědavá na našeho nového pomocníka, který nahradil Annu, a tak jdu do obchodu hned ráno. Manžel mi chlapce představil. Od prvního okamžiku je mi vyloženě nepříjemný, nejen proto, že nemožně vypadá, ale také proto, že mám pocit, že mu práce moc nevoní. Ale dávám si pozor, aby to na mně nebylo vidět, protože teď opravdu nemohu tolik pracovat, jestli nechci přijít o dítě. Chlapec nepracuje ani zpoloviny tak rychle jako Anna, a navíc každý druhý zákazník se po ní ptá.

Nyní bych od Lketingy přece jen chtěla vědět, jak je možné, že jsme v Maralal neměli víc peněz. Na první pohled vidím, že není možné^aby rozdíl činil hodnotu zboží ve skladu. Vytáhl sešitek a hrdě mi ukázal seznam věřitelů, kteří si u nás půjčili peníze. Některé znám, ale u některých nedokážu rozluštit ani jméno. Naštvala jsem se, protože před zahájením obchodu jsem prohlásila: „Žádné půjčky!“

Chlapec se zamíchal do hovoru a potvrdil, že ty lidi zná a že to určitě nebude problém. I přesto s tím nesouhlasím. Znuděně, skoro pohrdavě si mé argumenty vyslechl, což mě ještě víc rozčililo. Manžel ke všemu nakonec podotkl, že tohle je obchod Samburů a že musí svým lidem pomáhat. Opět vypadám jako zlá hamižná ženská, přitom bojuju o přežití. Peníze ze Švýcarska nám vystačí ještě tak dva roky a co potom? Lketinga opustil obchod, protože nesnáší, když zvýším hlas. Samozřejmě že nás všichni přítomní nesouhlasně pozorovali, protože žena si toho tady moc dovolovat nemůže.

Dnešek přinesl nekonečné debaty se zákazníky, kteří počítali s kreditem. Někteří tvrdohlavci se rozhodli počkat na manžela. Práce s chlapcem mě nebaví tak jako s Annou. Netroufám si pomalu dojít ani na záchod, protože mám strach, že nás okrade. Můj muž se objevil až večer, takže jsem už první den pracovala více, než bylo zdrávo. Bolely mě nohy a až do večera jsem vůbec nic nejedla. Doma chybí voda a dřevo. S lítostí vzpomínám na servis v nemocnici: třikrát denně jídlo, bez toho, že bych ho musela sama vařit.

Něco se musí stát, protože už nevydržím tolik co dříve. Ranní čaj a jedno jídlo večer mi nestačí na to, abych znovu načerpala sílu. Mama si také myslí, že musím mnohem víc jíst, jinak se mi nenarodí zdravé dítě. Rozhodli jsme se, že se co nejdříve přestěhujeme do zadní části obchodu. Bohužel musíme naši pěknou maňatu po čtyřech měsících opustit, ale necháme ji mamě a ta je štěstím bez sebe.

Až budeme objednávat další náklad, necháme si přivézt postel, stůl a židle, abychom se mohli přestěhovat. Při myšlence na postel se moc těším, už mě ze spaní na zemi bolí záda. Zvláštní, víc jak rok mi to nevadilo.

Na jinak stále modrém nebi se před pár dny ukázaly mraky. Všichni čekají na déšť. Země je vyschlá na troud. Už dávno se v ní objevily pukliny a je tvrdá jako kámen. Každou chvíli vypráví někdo o lvech, kteří za bílého dne přepadají stáda. Děti, které stáda hlídají, v panice utíkají domů pro pomoc. Teď vychází i můj muž častěji s naším stádem na celý den na pastvu a mně nezbývá než stále kontrolovat kluka v obchodě a k tomu sama pracovat.

Průtrž mračen

Pátý den konečně spadly první kapky deště. Je neděle, náš volný den. Spěcháme, abychom přes maňatu přetáhli igelitovou plachtu a upevnili ji, což je ve stále sílícím větru velice těžké. Mama bojuje u své chýše, my u naší. A pak už se spustil déšť. Takovou průtrž jsem dosud nezažila. Během chvíle byla celá země pod vodou. Vítr zanášel vlhký vzduch do všech skulinek. Musíme uhasit oheň, protože všude se rozletují jiskry. Oblékla jsem si všechno, co nějak hřeje. Po hodině nám i přes plastikovou plachtu začalo do chýše zatékat. Jak mokro musí mít v chýši mama se Sagunou!

Voda se nepřetržitě přibližuje od vchodu k místu na spaní. Hrníčkem hrabu stružku, aby nestoupala. Vítr rve plachtou a já čekám, že každou chvíli odletí. Venku je rachot, jako bychom byli na divoké řece. Voda už do maňaty vniká i ze stran. Snažím se dát všechno do výšky. Deky cpu do cestovní tašky, aby alespoň ty zůstaly suché.

Asi po dvou hodinách je najednou po všem. Vylezli jsme z chýše a já nepoznávám okolí. Některé chýše jsou skoro bez střechy, kozy vyděšeně pobíhají. Mama stojí na kůži mokrá před maňatou, která je plná vody. Saguna sedí v rohu, klepe se a pláče. Vzala jsem ji k nám a navlékla na ni můj suchý svetr. Alespoň se do něj může zachumlat. Všude vylézají lidé ze svých příbytků. Voda vyhrabala v zemi korýtka potůčků a odtéká do řeky. Najednou zaslechneme ránu. Vylekaně se podívám na Lketingu a ptám se, co to bylo. Zahalený do své červené deky se směje a říká, že to asi bude voda, která stekla z kopce a právě dosáhla řeky. Je slyšet hukot jako u nějakého velkého vodopádu.

Lketinga chtěl se mnou zajít k řece, ale mama s tím nesouhlásí. Je to až příliš nebezpečné, prohlásí rozhodně. A tak jdeme na druhou stranu, kde tehdy v písku uvízl náklaďák. Tahle řeka nyní dosáhla šířky 25 metrů. Ta druhá má určitě trojnásobek. Lketinga si přetáhl deku přes hlavu a já mám na sobě za celou dobu tady poprvé jeansy, svetr a sako. Těch několik lidí, které jsme potkali, byli překvapení, když mě spatřili. Nikdy ještě neviděli ženu v kalhotách. Mám co dělat, aby mi nesjely dolů, protože je kvůli mému bříšku nemůžu dopnout.

Hukot vody je stále silnější a máme co dělat, abychom se vzájemně slyšeli. A pak se přede mnou objevila divoká řeka. Je k nevíře, jak se změnila! Hnědá masa brala s sebou všechno, co se jí postavilo do cesty, i keře a kameny. Síla přírody mi vyrazila dech. Najednou se mi zdálo, že jsem zaslechla křik. Ptám se Lketingy, jestli to také slyšel. Ale ten to popřel. Pak jsem to ale zaslechla ještě jednou, zcela zřetelně; někdo volal o pomoc. Teď už mi to potvrdil i můj muž. Odkud ten hlas přichází? Běželi jsme podél řeky a dávali pozor, abychom neuklouzli.

Po pár metrech jsme se zhrozili. Uprostřed řeky, na skupině balvanů, visely dvě děti až po krk v divoké vodě. Lketinga neváhal ani okamžik, něco na ně volal a lezl dolů po náspu. Byl to hrozný pohled. Každou chvíli se stoupající voda přelila dětem přes hlavu. Ručičkama se křečovitě držely balvanů. Vím, že se manžel bojí hloubky a neumí plavat. Jestli upadne, sebere ho voda a odnese. A přesto rozumím, proč to dělá, a jsem na něj pyšná, že se odvážil děti zachránit.

Sebral dlouhou tyč a probojoval se proti proudu ke skalám, zatímco celou dobu na děti něco volal. Stojím tam a modlím se k andělu strážnému. Dostal se až k balvanům, popadl děvčátko za šaty na zádech a probojovával se zpátky. Jako uhranutá sleduji chlapce, který zůstal viset na kamenech. Jeho hlava už pomalu není vidět. Jdu manželovi naproti a beru mu dívku, aby se mohl hned vrátit zpátky. Dítě je těžké a musím vynaložit dost sil, abych ho dostala na břeh. Posadila jsem děvče na břeh a přehodila přes ně svoje sako. Je jako led. Můj miláček zachránil i chlapce, který plive vodu. Lketinga okamžitě začal chlapce masírovat a já dělám to samé i děvčeti. Jejich ztuhlé údy pomalu měknou. Chlapec je apatický a nedokáže jít sám. Lketinga ho nese domů, já podpírám dívku. Jsem celá rozrušená, když si jen vzpomenu, jak blízko smrti děti byly.

Mama se zamračila, když všechno vyslechla, a dětem vyhubovala. Jak se ukázalo, byly se stádem na cestě domů a chtěly přejít řeku zrovna v okamžiku, kdy přišla přívalová vlna. Hodně koz vzala voda, některé se zachránily na břehu. Můj muž mi vysvětlil, že vlna byla větší než on sám a přišla z hor tak nečekaně a rychle, že každý, kdo byl právě u řeky, neměl šanci jí utéci. Každoročně se tu utopí několik lidí a zvířat. Děti zůstaly u nás, ale horký čaj připravit nemohu, protože všechno dřevo je mokré.

Potom jsme se vydali na prohlídku obchodu. Veranda byla pokrytá hustým blátem, ale uvnitř bylo až na dvě malé kaluže sucho. Zašli jsme do čajovny, ale ani tady jsme nedostali teplý čaj. Hukot řeky byl velmi silný, a tak jsme k ní přece jen ještě jednou sešli. Pohled na ni nahání strach. Roberto a Giuliano jsou tam také a přihlížejí síle vody. Vyprávěla jsem jim, co se stalo u druhé řeky, a Giuliano přistoupil k mému muži a poděkoval mu stisknutím ruky.

Na zpáteční cestě jsme si z krámu vzali domů vařič a dřevěné uhlí. Tak alespoň budeme moci všem uvařit teplý čaj. Noc je dost nepříjemná, protože je všechno vlhké. Ráno už ale zase svítí slunce. Rozložili jsme oblečení a deky na trnitou ohradu a nechali všechno na slunci uschnout.

O den později se krajina znovu proměnila, tentokrát ale jemně a tiše. Všude vyrazila tráva a ze země rostly květiny tak rychle, že se tomu dalo málem přihlížet. Tisíce malých bělásků poletovaly nad zemí jako vločky sněhu. Bylo nádherné sledovat jak se vysušená země probouzí k životu. Po týdnu je celá Barsaloi ponořená do fialového květinového moře.

Má to také své nevýhody. Večer tu bzučí strašně moc komárů, a tak spíme pod moskytiérou. Je jich tolik, že v maňatě musím navečer zapálit kužel proti moskytům.

Od velkého deště uplynulo deset dnů a my jsme stále ještě oběma vodou naplněnými řekami odříznutí od okolního světa.

I když se už dají pěšky přejít, autem se to nedá riskovat. Giuliano mě před tím výslovně varoval. Už tam pár aut v minulosti zapadlo a nic jiného než přihlížet tomu, jak pohyblivý písek auto pohlcuje, se dělat nedalo.

O pár dnů později se odhodláme odjet do Maralal. Zvolíme raději delší cestu, protože v pralese je cesta kluzká a mokrá. Tentokrát náklaďák hned nedostaneme, musíme na něj čekat čtyři dny. Navštívili jsme Sofii. Daří se jí dobře. Už pěkně ztloustla a pomalu se nemůže ohnout. O Juttě neví nic nového.

Manžel a já trávíme hodně času v turistickém hotelu. Touhle dobou je pohled na divoká zvířata u napajedla zvlášť fascinující. Času na pozorování máme dost. Poslední den jsme koupili postel a matraci, stůl se čtyřmi židlemi a menší skříňku. Nábytek není tak hezký jako v Mombase, a navíc je dražší. Když se šofér dozvěděl, že musí nábytek vyzvednout, nebyl tím zrovna moc nadšený, ale koneckonců za auto platím já, tak co. Jedeme za ním a tentokrát do Barsaloi dorazíme po šesti hodinách bez jakýchkoliv problémů, dokonce jsme ani nepíchli. Nejdříve ukládáme nábytek v zadní části krámu a pak už je na řadě obvyklá vykládka.

Stěhování z maňaty

Na druhý den se stěhujeme do obchodu. Je dusno, květiny opět zmizely, o což se postaraly kozy. Posunuju nábytkem od stěny ke stěně, ale útulnou atmosféru maňaty nedokážu vykouzlit. Ale od nového bydlení si slibuji, že tak získám čas na domácnost a pravidelné jídlo, které nutně potřebuji. Když manžel zavřel krám, zašel rychle domů, aby se podíval na svá zvířata. Uvařila jsem eintopf z čerstvých brambor, řepy a zelí.

První noc oba špatně spíme, i když ležíme v pohodlné posteli. Plechová střecha stále povrzávala, takže jsme nemohli usnout. V sedm hodin ráno někdo klepal na dveře. Lketinga se šel podívat a spatřil tam klučíka, který chtěl koupit cukr. Dobrosrdečné mu prodal půl kila a zase zavřel. Pro mě je nyní jednodušší ranní hygiena, protože se konečně mohu v klidu umýt v umyvadle. Dřevěné WC je odtud pouhých 50 metrů. Život je příjemnější, i když zdaleka ne tak romantický.

Pokud je Lketinga také v obchodě, mohu se jít občas na chvilku natáhnout. Během vaření odbíhám prodávat. Týden všechno funguje k naší plné spokojenosti. Jedna dívka mi přináší z misie vodu. Sice to něco stojí, ale zato už nepotřebuji stále chodit k řece. Kromě toho je voda čirá a čistá. Brzy se rozkřiklo, že bydlíme v obchodě. Nyní k nám bez přestání chodí zákazníci a žebrají o pitnou vodu. V maňatách je zvykem toto přání splnit. Ale už v poledne mi z mých 20 litrů skoro nic nezbylo. Neustále nám na posteli sedí válečníci a čekají na Lketingu, a tím také na čaj a jídlo. Dokud je obchod plný potravin, nemůžeme říct, že už nic nemáme.

Po těchto návštěvách je byt vždycky vzhůru nohama. Všude po zemi se válejí umatlané hrnce nebo okousané kosti. Na zdech jsou hnědé stopy po plivancích. Má deka i matrace jsou celé od červené hlinky, pozůstatky po válečnickém malování. Několikrát jsme se s mužem kvůli tomu pohádali, protože cítím, že nás ostatní zneužívají. Někdy mi dá za pravdu a pošle je k mamě domů, jindy je ale hájí a mizí spolu s nimi. I pro něj je tahle situace nová a těžko se s ní vyrovnává. Musíme najít nějaký způsob jak splnit hostitelskou povinnost, aniž by nás ostatní vydírali.

Spřátelila jsem se s veterinářovou ženou a ta mě občas pozvala na čaj. Svěřila jsem se jí s naším problémem a k mému údivu pro mě měla okamžitě pochopení. Řekla mi, že to je zvyk lidí z maňat, ale v „městečku“ je tato povinnost velice omezená. Platí pouze pro rodinné příslušníky a nejbližší přátele, ale v žádném případě ne pro každého, kdo se tu zastaví. Večer jsem to Lketingovi vyprávěla a ten slíbil, že to tak také budeme dodržovat.

V blízkém okolí se v nadcházejících týdnech bude konat několik svateb. Většinou jsou to už starší muži, kteří si chtějí vzít třetí nebo čtvrtou ženu. Jde vždy o mladé dívky, na nichž je pak často vidět, jak jsou nešťastné. Není vzácností, že věkový rozdíl manželů činí třicet i více let. Nej šťastnější jsou ty dívky, které se stanou první ženou válečníka.

Zásoby cukru rychle mizí, protože kromě jiného činí cena nevěsty kolem 100 kg cukru a na každou slavnost se potřebuje také pár kilo. Tak přišel den, kdy je obchod plný kukuřičné mouky, ale jsme úplně bez cukru. Dva válečníci, kteří se mají za čtyři dny ženit, stojí bezradně v krámě. I u Somálců už cukr dávno došel. S těžkým srdcem se vydávám na cestu do Maralal. Tentokrát mě doprovází veterinář, čemuž jsem opravdu ráda. Jedeme opět delší cestou. Chtěl si vyzvednout výplatu a přijet se mnou zase zpátky. Cukr jsem sehnala hned. Pro Lketingu jsem koupila slíbenou mirau.

Veterinář na sebe nechal čekat. Když se konečně objevil, byly už skoro čtyři hodiny. Navrhuje, abychom se vydali přes prales. Nejsem tím zrovna nadšená, protože jsem tudy od velkého deště ještě nejela. Ale přesvědčil mě, že cesta už bude určitě vyschlá. A tak jsme vyrazili. Museli jsme často překonat větší blátivé kaluže, ale pro pohon na všechna kola to byla hračka. Na stráni smrti však cesta vypadala úplně jinak než předtím. Voda vymlela hluboké koleje. Vystoupili jsme a šli obhlédnout terén, abychom zjistili, jak tudy co nejlépe projet. Kromě pukliny, která byla napříč přes celou cestu a měla určitě dobrých 30 centimetrů, je podle mě možné to s trochou štěstí zvládnout.

Rozhodli jsme se to risknout. Jedu po vršcích výběžků a doufám, že nesklouznu do vymletých kolejí, protože bychom jinak uvízli v blátě. Dokázali jsme to a oddychli si. U skal se to alespoň neklouzalo. Auto drkotá sténavě přes balvany. To nejhorší máme za sebou a už zbývá jen asi dvacet metrů štěrku.

Najednou pod autem něco zazvonilo. Jedu dál, ale nakonec raději zastavuju, protože ten zvuk je čím dál hlasitější. Vystupujeme. Zvenku není nic vidět. Dívám se pod auto a hned zjišťuju, co se stalo. Na jedné straně jsou prasklá všechna péra kromě dvou, a prakticky jsme se tím ocitli bez pérování. Přelomené díly táhneme za sebou po zemi a ty právě způsobují to řinčení.

Už zase jsem s tím autem uvízla! Jsem na sebe naštvaná, že jsem se vůbec dala přemluvit tudy jet. Veterinář navrhuje pokračovat, ale já odmítám. Přemýšlím, co mám dělat. Sebrala jsem všechna lana a hledala vhodné kousky dřeva. Pak jsme všechno pevně svázali. Nakonec jsme do mezer nastrkali dřevo, aby se lana nepřeskřípala. Jedu pomalu dál až k prvním maňatám. Tam vyložíme čtyři z pěti pytlů a v první vhodné chýši je uskladníme. Veterinář lidem přísně nakázal, že pytle nesmí otevřít. Pokračujeme opatrně do Barsaloi. Kvůli tomu zatracenému autu jsem se tak strašně rozčilila, že mě z toho rozbolel žaludek.

Naštěstí se do obchodu dostaneme bez dalších potíží. Lketinga okamžitě zalezl pod auto, aby se přesvědčil, že jsme mu nelhali. Nedokáže pochopit, proč jsem cukr vyložila, a už teď mě ujišťuje, že z něj určitě nic nezbyde. Zalezla jsem si do bytu a natáhla se, protože jsem byla úplně vyřízená.

Další den ráno jsem zašla za páterem Giulianem a ukázala mu auto. Trochu naštvaně mě odbyl s tím, že není žádná opravna. Musel by auto napůl rozebrat, aby se dostal k pérům a mohl je svařit. Na to teď opravdu nemá čas. Než k tomu stačil ještě něco dodat, odešla jsem raději zklamaně domů. Cítím se všemi opuštěná. Bez Giulianovy pomoci se s tímhle autem nikdy nedokážu dostat do Maralal. Lketinga se ptá, co na to Giuliano řekl. Když jsem odpověděla, že nám nemůže pomoci, podotkl jen, že stejně vždycky věděl, že ten člověk není hodný. Já to tak ale nevidím, protože už nás mockrát z nějakého průšvihu dostal.

Lketinga a chlapec obsluhují v obchodě a já celé dopoledne prospím. Není mi dobře. Cukr už je v poledne vyprodaný a mám co dělat, abych udržela manžela doma, aby s rozbitým autem pro zbývající cukr neodjel. Navečer k nám Giuliano poslal hlídače se vzkazem, že máme auto dovézt. Ulevilo se mi, že si to přece jen rozmyslel, a poprosila jsem Lketingu, aby auto odvezl, protože jsem právě něco vařila.

V sedm hodin jsem zavřela obchod, ale Lketinga se dosud nevrátil. Zato na něj přede dveřmi čekali dva cizí válečníci. Když se konečně objevil, byla jsem dávno po večeři. Byl ještě doma u mamy podívat se na zvířata. Radostně se smál a předal mi první dvě vejce. Od včerejška začala má slepice snášet vajíčka. Tak si alespoň mohu rozšířit jídelníček. Pro návštěvu jsem uvařila čaj a vyčerpaně si zalezla pod moskytiéru do postele.

Ti tři jedí, pijí a povídají si. Občas mě probudí a já znovu usínám. V noci se probudím celá zpocená a mám žízeň. Můj muž vedle mě neleží. Nevím, kde je baterka, a tak jsem vylezla z postele a podle hmatu se snažím dostat ke kanystru s vodou. Najednou jsem ale nohou zavadila o něco, co leželo na zemi. Ještě než začnu přemýšlet, co by to mohlo být, zaslechnu zabručení. Ztuhla jsem překvapením a ptám se: „Miláčku?“ V kuželu světla baterky, kterou jsem konečně našla, jsem rozeznala tři postavy, které leží na zemi a spí. Jednou z nich je Lketinga. Opatrně jsem je cestou ke kanystru překročila. Srdce mi buší jako blázen, i když jsem už dávno zase v posteli. S cizími lidmi v pokoji prostě nemohu usnout. Ráno je mi taková zima, že nedokážu z pod deky vylézt. Lketinga uvařil čaj a já byla ráda, že jsem do sebe dostala něco horkého. Všichni tři se z plného hrdla smějí mému nočnímu zážitku.

Druhý den chlapec prodává sám, protože Lketinga s oběma válečníky odešel na nějakou slavnost. Já zůstala v posteli.

V poledne se tu zastavil páter Roberto a dovezl nám zbylé čtyři pytle cukru. Vyšla jsem do obchodu, abych mu poděkovala. Přitom jsem si uvědomila, jak se mi motá hlava. Hned jsem si zase lehla. Není mi zrovna příjemné, že je tam ten kluk sám, ale cítím se tak bídně, že ho nedokážu kontrolovat. Půlhodinu po tom, co jsme dostali cukr, panuje v obchodě zase obvyklý zmatek. Ležím v posteli a usnout v tom hluku a žvatlání nedokážu. Večer zavřeme krám a já zůstala sama.

Docela ráda bych zašla za mamou, ale zase se do mě dala zima. Pro sebe samotnou se mi vařit nechce, a tak jsem si znovu zalezla pod moskytiéru. Těch krvelačných bestií je tu ještě dost a jsou strašně agresivní. V noci mě přepadly další záchvaty zimnice. Zuby mi klapou tak hlasitě, že mám pocit, že to musí být slyšet až u sousedů. Proč se Lketinga nevrátil domů? Noc nemá konce. Chvíli je mi příšerná zima, chvíli na to se příšerně potím. Potřebuju na záchod, ale netroufám si tam jít sama. V nouzi nejvyšší jsem se vyčurala do prázdné plechovky.

Brzy ráno někdo klepe na dveře. Ptám se nejdřív, kdo to je, protože prodávat teď nechci. Konečně zaslechnu důvěrný hlas mého drahého. Hned na mně vidí, že mi není dobře, ale uklidňuju ho, protože nechci zase obtěžovat na misii.

Celý nadšený mi vypráví o svatbě jednoho z válečníků a že prý tudy asi za dva dny projede safari-rallye. Už cestou pár aut viděl. Možná že dnes tudy také nějaká pojedou, aby si řidiči vyzkoušeli trasu do Wamby. Moc tomu nevěřím, ale i přesto, jak mi je špatně, se nechám ráda nakazit jeho nadšením. Později zašel na misii, aby se podíval, jak to vypadá s naším autem, ale ještě nebylo hotové.

Kolem druhé odpoledne jsem zaslechla pekelný rámus.

Než jsem došla ke dveřím obchodu, bylo už vidět jen rozplývající se oblak prachu. První zkušební jezdec právě proletěl vesnicí. Během chvilky stojí u cesty polovina Barsaloi. Asi za půl hodiny profrčí druhý a krátce za ním i třetí závodník. Je to zvláštní, když takhle pocítíte dotek civilizace. Čekáme ještě dlouho, ale pro dnešek je konec zábavy. Byly to jen testovací vozy. Za dva dny tudy projede více než třicet aut. Těším se na předpovězenou zábavu, i když ležím v posteli s vysokou horečkou. Lketinga mi uvařil, ale už jen když se na jídlo dívám, zvedá se mi žaludek.

Den před rallye je mi strašně zle. Každou chvíli ztrácím na chvíli vědomí a už několik hodin necítím žádné pohyby. Zmocnila se mě panika a plačky všechno vyprávím manželovi. Vyděšeně vyběhl z domu a vrátil se s mamou. Neustále na mě mluvila a rukou mi ohmatávala břicho. Zamračila se. Pláču a ptám se Lketingy, co je s dítětem. Ale ten jen bezmocně sedí a mluví s mamou. Nakonec mi vysvětlil, že si mama myslí, že mě někdo proklel. Někdo prý chce mě i dítě zabít.

Chce vědět, se kterými starými lidmi jsem v poslední době mluvila, jestli tu byli staří Somálci, jestli na mě nějaký stařec nesáhl nebo neplivl nebo jestli na mě někdo nevypláznul černý jazyk. Otázky se na mě sypou a já začala být strachy pomalu hysterická. V hlavě mám jedinou myšlenku: Mé dítě je mrtvé!

Mama odešla a slíbila, že se vrátí s dobrou medicínou. Ani nevím, jak dlouho jsem jen tak ležela a vzlykala. Když jsem konečně otevřela oči, sedělo kolem mě šest nebo osm starých mužů a žen. Neustále slyším: „Enkai, Enkai!“ Každý ze starců mi masíruje břicho a něco mumlá. Mně už je všechno jedno. Mama mi k ústům přiložila hrnek s nějakou tekutinou, kterou musím vypít najeden zátah. Nápoj je tak palčivý, až jsem se otřásla. V tu chvíli cítím dvakrát, třikrát zacukání a kopnutí v břiše a překvapeně se za něj chytím. Všechno se se mnou zatočilo. Nad sebou vidím už jen staré obličeje a nejraději bych umřela. Mé dítě ještě žilo, ale teď už je určitě mrtvé, bylo to poslední, co mi přišlo na mysl. Vykřikla jsem: „Zabili jste mi dítě. Miláčku, zabili naše dítě!“ Cítím, jak mě opouštějí poslední síly a mizí jakákoliv vůle k životu.

Znovu se položilo deset nebo více rukou na mé břicho, aby ho masírovaly a tlačily na něj. Přitom se všichni nahlas modlili nebo zpívali. Najednou se břicho pohnulo a já ucítila z jeho nitra lehké zacukání. Nejdřív se zdráhám tomu uvěřit, ale vše se znovu a znovu opakovalo. Staří vypadají, že to také cítili, a modlitby utichají. Když mi došlo, že miminko žije, projela mnou silná vůle k životu, o které jsem si myslela, že jsem ji už nadobro ztratila. „Miláčku, bez prosím pro pátera Giuliana. Chci do nemocnice!“

Létající doktor

Záhy nato se u nás objeví Giuliano. V jeho tváři čtu čiré zděšení. Krátce se starci promluvil a zeptal se mě, v jakém měsíci vůbec jsem. „Na začátku osmého,“ odpovím malátně. Řekl, že se pokusí vysílačkou sehnat létajícího doktora. Pak odešel a staří, kromě mamy, odešli také. Celá propocená ležím v posteli a modlím se za sebe a za dítě. Za nic na světě o něj nechci přijít. Celé mé štěstí závisí na životě toho malého tvorečka.

Najednou jsem zaslechla zvuky motoru, ne auta, ale letadla. Uprostřed noci tady v buši přistává letadlo! Venku je slyšet hlasy. I Lketinga vyšel ven a vrátil se vzrušeně zpátky. Letadlo! Objevil se Giuliano a nařizuje, abych si s sebou vzala jen pár věcí a hned nastoupila, protože dráhu nebude moci dlouho osvětlovat. Pomohli mi z postele. Lketinga zabalil nejnutnější věci a táhnou mě k letadlu.

Divím se, jak je tu najednou světlo. Giuliano zapnul na agregát obrovský reflektor. Část cesty lemují po obou stranách pochodně a petrolejové lampy. Trochu dál leží velké bílé kameny a označují dráhu. Pilot je běloch a pomáhá mi do letadla. Mává na manžela, aby nastoupil. Lketinga stojí bezmocně u letadla. Chtěl by se mnou, ale nedokáže překonat strach.

Můj ubohý darling! Když začnou zavírat dveře, volám na něho, aby tu zůstal a dával pozor na obchod. Startujeme. Letím poprvé takovým malým letadlem, ale i tak se cítím v bezpečí. Po dvaceti minutách kroužíme nad nemocnicí ve Wambě. I tady je všechno osvětlené, ale zde už mají opravdovou přistávací plochu. Po přistání zahlédnu dvě sestry, které na mě čekají s vozíčkem. S námahou se hrabu z letadla a jednou rukou si podpírám břicho, které mi už hodně kleslo. Když už sedím na vozíčku a tlačí mě směrem k nemocnici, přepadne mě znovu záchvat pláče a ani konejšivá slova sester nic nezmohou, naopak, vzlykám čím dál víc. U nemocnice na mě již čeká švýcarská lékařka. Z jejího pohledu čtu starost, ale utěšuje mě, že všechno dobře dopadne.

Ve vyšetřovně ležím na gynekologickém lehátku a čekám na primáře. Vím, jak jsem špinavá, a strašně se za to stydím. Pokusila jsem se omluvit, ale ten jen mávl rukou, momentálně jsou na světě důležitější věci. Opatrně mě vyšetřuje, bez instrumentů, jen rukama, a já mu jako uhranutá visím na rtech, abych slyšela, jak se mému dítěti daří.

Konečně mě vysvobodil zprávou, že dítě žije. Ale na osmý měsíc je moc malé a slabé a musíme udělat všechno, abychom zabránili předčasnému porodu, protože už v děloze sestoupilo dost dolů. Pak se vrátila švýcarská lékařka a sdělila mi zdrcující nález: Mám těžkou anémii a potřebuji okamžitě krev kvůli pokročilé malárii. Lékař mi vysvětluje, jak je tady obtížné získat krevní konzervu. Mají jich tu jen pár a ty musí být okamžitě nahrazeny novým dárcem.

Při myšlence na cizí krev tady v Africe v době AIDS se mi udělalo zle. Ustrašeně se ptám, jestli krev nějak kontrolují. Odpověděl po pravdě, že jenom část, protože většinou si pacient s anémii musí dovést dárce z rodiny. Většina zdejších lidí zemře na malárii nebo na její důsledek, anémii. Jen málo krevních konzerv sem přijde z ciziny jako dar misii.

Ležím na lehátku a pokouším se urovnat si myšlenky. Krev znamená AIDS, běží mi hlavou.

Dovolila jsem si protestovat, nechci se tou smrtelnou nemocí nakazit. Lékař zvážněl a otevřeně mi řekl, že si mohu vybrat mezi transfuzí a jistou smrtí. Přišla africká sestra, pomohla mi znovu na vozík a dovezla mě do pokoje k dalším třem pacientkám. Svlékla mě ze šatů a oblékla do nemocničního prádla, které měly na sobě i ostatní ženy.

Ze všeho nejdřív mi dala injekci a hned nato mi do levé ruky zavedla infuzi. Švýcarská lékařka se objevila s pytlíkem krve v ruce. S uklidňujícím úsměvem mi oznámila, že našli ještě poslední švýcarskou konzervu s mojí skupinou. Do rána to bude stačit a většina bílých misijních sester je ochotná mi dát svou krev, pokud budou mít stejnou skupinu.

Jsem dojatá takovou péčí, ale snažím se potlačit slzy a moc lékařce děkuju. Když mi do pravé ruky zaváděla transfuzi, hodně to bolelo, protože jehla byla silná, a musela mě napíchnout několikrát, než se jí to povedlo a životně důležitá krev konečně mohla téct do mých žil.

Obě ruce mi přivázali k posteli, abych si ve spánku jehly nevytrhla. Musel být na mě dost smutný pohled a já byla ráda, že moje matka neví, jak hrozně mi je. Umínila jsem si, že i když všechno dobře dopadne, určitěji o tom nenapíšu. S touto myšlenkou se mi podařilo usnout.

V šest ráno nás vzbudili na měření teploty. Jsem ještě strašně unavená, protože jsem spala asi jen čtyři hodiny. V osm jsem dostala další injekci a v poledne novou transfuzi. Měla jsem štěstí a dostala jsem krev od místních sester. Alespoň si už nemusím dělat starosti kvůli AIDS.

Těhotenské vyšetření proběhlo odpoledne. Lékař mi ohmatal břicho, poslechl si ozvy a změřil tlak. Víc se toho tady dělat nedalo. Nemohu nic sníst, protože jakmile ucítím kapustu, nutí mě to na zvracení. Ale i přes to všechno je mi na konci druhého dne už mnohem lépe. Po třetí transfuzi se cítím jako květina, která po dlouhé době dostala vodu, a do mého těla se den za dnem vrací život. Po poslední transfuzi jsem se po dlouhé době opět podívala do zrcátka. Skoro jsem se nepoznala. Oči jsou velké a zapadlé, lícní kosti vystouplé a nos dlouhý a špičatý. Zpocené vlasy mám bez lesku, slepené na hlavě. Přitom se už dnes cítím o mnoho lépe, pomyslela jsem si zděšeně. Ale až dosud jsem jen ležela a za celé tři dny neopustila postel, protože jsem stále ještě na infuzi proti malárii.

Sestry jsou moc hodné, a jakmile mají chvilku, zajdou za mnou. Ale dělají si o mě starosti, protože nic nejím. Jedna z nich je dobrota sama, vyzařuje z ní laskavost a vřelost, která mě až dojímá. Jednoho dne se tu objevila s houskou se sýrem z misie. Už dávno jsem nejedla sýr, takže se ani nemusím přemáhat, abych sendvič pomalu snědla. Od té chvíle už zase mohu jíst. Teď už se to lepší, mám radost. Mého muže přes rádio informovali, že já i dítě budeme v pořádku.

Už jsem tady asi týden, když mi švýcarská lékařka při prohlídce radí, abych pro jistotu na porod počkala ve Švýcarsku. Překvapeně se na ni podívám a ptám se, proč. Jsem prý moc slabá a hubená na osmý měsíc. Pokud se nebudu pořádně stravovat, hrozí velké nebezpečí nové ztráty krve a při porodu bych mohla přijít o život. Nemají tu kyslíkový přístroj a pro podvyživené děti ani inkubátor. Při porodu nemohou podávat prostředky proti tišení bolesti, protože žádné nemají.

Zmocnila se mě hrůza při pomyšlení, že bych v mém stavu měla letět do Švýcarska. Jsem si jistá, že bych to nedokázala, a lékařce jsem to řekla. Hledáme nějakou jinou možnost, protože během zbývajících týdnů musím přibrat alespoň na sedmdesát kilo. Domů nesmím, protože kvůli malárii je to pro mě nebezpečné. Pak mě napadla Sofia v Maralal. Má hezký byt a umí dobře vařit. S touhle variantou souhlasí i lékařka. Ale nemocnici smím opustit nejdříve za dva týdny.

Čas se vleče, protože už přes den tolik nespím. S mými spolubydlícími si mohu jen sporadicky povídat. Jsou to všechno Samburky, které už mají několik dětí. Některé se obrátily na víru díky misii anebo se u nich objevily komplikace a přivezli je sem. Jednou za den, odpoledne, je doba návštěv. Ale na porodní oddělení moc návštěv nepřijde, protože rození dětí je záležitostí žen. Mezitím si asi jejich muži užívají s dalšími manželkami.

Pomalu si začínám dělat starosti, kde zůstal můj drahý. Naše auto už je určitě spravené, a pokud ne, tak by sem pěšky mohl dojít tak za sedm hodin, což pro Masaje není žádný problém. Skoro denně mi sestry vyřizují jeho pozdravy, které osobně předává páteru Giulianovi. Je stále v obchodě a pomáhá chlapci. Mně je momentálně obchod ukradený, nechci si přidělávat další starosti. Ale jak mám Lketingovi vysvětlit, že se až do porodu nemohu vrátit domů? Dokážu si představit, jak podezíravě se na mě bude dívat.

Osmý den najednou stojí ve dveřích. Trochu nejistě, ale celý rozzářený si sedl na okraj postele. „ Hello, Corinno, jak se mít, a co naše bej by? Ty být v pořádku? „ A pak vybalil upečené maso. Jsem dojatá. Páter Giuliano potřeboval zajet na misii, a tak ho vzal s sebou. Něžnůstek si moc neužijeme, protože nás přítomné ženy stále pozorují nebo se ho na něco ptají. Ale i tak jsem šťastná, že ho vidím, a o mém úmyslu zůstat v Maralal mu proto ještě nic neřeknu. Slíbil, že jakmile bude auto opravené, zase přijede. Giuliano se také na chvíli zastavil a pak oba opět zmizeli.

Nastávající dny se vlečou ještě pomaleji. Jediným zpestřením jsou návštěvy sester a lékařské vizity. Občas se mi do ruky dostanou noviny. Během druhého týdne dělám po nemocnici krátké vycházky, ale pohled na většinou těžce nemocné pacienty mě velice zatěžuje. Nejraději ze všeho stojím u postýlek novorozenců a moc se těším na své vlastní dítě. Ze srdce bych sí přála, aby se mi narodila zdravá holčička. Určitě bude nádherná, když má takového otce. Ale mám také dny, kdy mám strach, že dítě zdravé nebude, po všech těch lécích, které musím brát.

Lketinga mě znovu navštívil na konci druhého týdne. Když se mě znepokojeně zeptal, kdy se konečně vrátím domů, nezbylo mi nic jiného, než abych mu řekla o svých úmyslech. Okamžitě se zamračil a naléhavě se zeptal: „ Corinno, proč ty nejít domů? Proč chtít zůstat v Maralal, a ne u mamy?“ Všechny argumenty, které se mne týkaly, odmítl. Nakonec začal tvrdit: „ Ty mít v Maralal přítele!“

Tahle věta byla horší než facka. Mám pocit, že se propadám do hluboké jámy, a jediné, na co jsem se zmohla, byl pláč. To ho jen utvrdilo v tom, že má pravdu. Rozčileně přecházel po pokoji a celou dobu opakoval: „Já nebýt blázen, Corinno, ne blázen. Já znát ženský!“

Najednou do pokoje vstoupila bílá sestra. Překvapeně se podívala na mě a pak na mého muže. Chtěla, abychom jí okamžitě řekli, co se stalo. Pláču a pokouším se jí všechno vysvětlit. Domlouvá Lketingovi, ale není to nic platné, a tak došla pro lékaře a ten s ním začal jednat velice energicky. Jen nerad nakonec souhlasil, ale radost z toho nemám. To, co řekl, mě velice zasáhlo. Odešel z nemocnice a já ani nevím, jestli se tady ještě uvidíme nebo až v Maralal.

Sestra za mnou přišla znovu a všechno spolu probíráme. Dělá si starosti právě kvůli reakci mého muže a také mi radí, abych dítě porodila ve Švýcarsku, protože pak by mělo moji národnost. Tady se stane majetkem rodiny mého muže a bez jeho povolení si s ním nebudu moci dělat, co bych chtěla. Unaveně mávnu rukou, nejsem schopná tak dlouhou cestu podstoupit. Manžel by mi tak jako tak písemně nepovolil, že jako jeho žena mohu Keňu opustit, zrovna teď, pět týdnů před porodem. Navíc jsem vnitřně přesvědčená, že se po narození dítěte opět uklidní a bude veselejší.

Třetí týden o sobě nedal nic vědět. Nemocnici jsem opustila trochu zklamaná. Jeden misionář zrovna odjížděl do Maralal, a tak jsem se při té příležitosti svezla s ním. Sestry se se mnou srdečně rozloučily a slíbily, že přes pátera Giuliana dají mému muži vědět, že jsem v Maralal.

Sofia

Sofia je doma a z mé návštěvy má obrovskou radost. Když jsem jí ale vysvětlila svou situaci, řekla mi, že s jídlem s ní mohu počítat, ale spát u nich nemohu, protože zadní část bytu je zařízená jako tělocvična pro jejího přítele. Společně přemýšlíme, kam bych mohla jít. Její přítel se vydal hledat nějaký podnájem, kde bych mohla spát. Po několika hodinách se vrátil s tím, že něco našel. Není to odtud daleko a je to místnost jako v penzionu, jenom má větší a hezčí postel. Jinak je ale prázdná. Když si jdeme pokoj prohlédnout, máme okamžitě kolem sebe pár žen a dětí. Podnájem beru.

Dny ubíhají pomalu. Jediné, z čeho mám opravdu radost, je jídlo. Sofia vaří fantasticky. Denně přibývám na váze. Naproti tomu noci jsou příšerné. Dlouho do noci se ozývá hudba nebo hovor ze všech stran. V pokoji je slyšet všechno tak, jako bych se sousedy bydlela v jednom pokoji. Usínání je pro mě utrpením.

Někdy bych nejraději ten rámus sama překřičela, ale nechci o pokoj přijít. Ráno se tu vždycky umyju a každý druhý den si peru oblečení, abych se nějak zaměstnala. Sofia se se svým přítelem hodně hádá, takže po jídle většinou raději hned odejdu. Břicho mi roste před očima, na což jsem patřičně hrdá.

Už jsem tu týden a můj muž se tady ještě nezastavil; jsem z toho smutná. Zato jsem ale ve vesnici potkala Jamese s kamarády. Občas Sali, Sofiin přítel, pozve na jídlo kamaráda a pak si zahrajeme karty. Vždycky si při tom užijeme hromadu legrace.

Jednou jsme zase seděli ve čtyřech v bytě a hráli. Dveře jsme většinou nechávali otevřené, abychom měli uvnitř více světla. Najednou mezi dveřmi stojí můj muž, v ruce oštěpy. Než jsem ho stačila pozdravit, ptá se, kdo je ten druhý muž. Všichni se smějí, jen já ne. Sofia na Lketingu mává rukou, ať jde dál, ale ten stojí nehnuté ve dveřích a úsečně se ptá: „ Corinno, tohle být tvůj přítel?“ Stydím se k smrti za to, jak se chová. Sofia se pokouší situaci trochu odlehčit, ale manžel se otočil a opustil dům. Pomalu jsem se probrala ze strnulosti a strašně jsem se rozčilila. Sedím tady v devátém měsíci, konečně po dvou a půl týdnech vidím manžela a on si myslí, že mám milence!

Sali se vydal Lketingu hledat a Sofia se mě snažila uklidnit. Přítel se vytratil. Když se dlouho nic nedělo, šla jsem zpátky do svého pokoje a čekala. O něco později přišel Lketinga. Něčeho se napil a žvýkal mirau. Strnulá ležím v posteli a dělám si starosti, co bude dál. Potom, asi po hodině, se nakonec omluvil: „ Corinno, má zeno, no problém! Dlouho tě nevidět, a tak já začít. Prosím, Corinno, už to být okay!“ Pokusila jsem se o úsměv a odpuštění. Další noc se vydal zpátky domů. Během dalších dvou týdnů jsem už manžela neviděla, jen občas mi někdo od něj vyřídil pozdrav.

Konečně nadešel den, kdy se společně se Sofií vydáváme na cestu do nemocnice. Sofia má do termínu týden a já dva. Doporučili nám, abychom se kvůli špatným cestám vydaly na cestu raději dříve. Celé rozčilené nastupujeme do autobusu. Sofiin přítel jede s námi. V nemocnici jsme dostaly pokoj samy pro sebe. Je nádherný. Sestrám se ulevilo, když mě zvážily, a já opravdu vážila přesně sedmdesát kilo. Teď už musíme jen čekat. Skoro každý den jsem něco na dítě upletla, zatímco Sofia celý den četla knížky o těhotenství a porodu. Já nechci dopředu nic vědět, raději se nechám překvapit. Sali nás zásoboval dobrým jídlem z vesničky.

Čas se pomalu vleče. Denně na svět přicházejí nové děti.

Většinou je všechno slyšet až do našeho pokoje. Sofia začíná být nervózní. Už by to na ni mělo brzy přijít. Při každodenních prohlídkách u mě zjistili, že jsem se už začala trochu otevírat, a proto mi nařídili, abych zůstala ležet v posteli. K tomu už ale nedošlo, protože, jakmile lékařka opustila pokoj, praskla mi plodová voda. Překvapená a šťastná se ohlédnu po Sofii a řeknu: „Myslím, že už to na mě přišlo!“ Nejdřív tomu nechtěla věřit, protože jsem měla ještě týden čas. Došla pro lékařku, a když ta viděla, co se stalo, potvrdila mi s určitostí, že dnes přijde mé dítě na svět.

Napirai

Sofia je zklamaná, protože u ní se zatím nic neděje. V osm hodin mi začaly první lehké stahy. O dvě hodiny později jsou už dost silné. Od této chvíle mě chodí každou půlhodinu prohlížet. Kolem půlnoci to už nemohu vydržet. Stále zvracím bolestí. Konečně mě dovedli na porodní sál. Je to ta samá místnost, ve které jsem už jednou ležela na vyšetřovacím lehátku. Lékařka a dvě černošské sestry na mě mluví. Je to zvláštní, ale přestala jsem rozumět anglicky. Mezi jednotlivými stahy se na ženy dívám a vidím jen, jak otevírají a zavírají ústa. Zmocnila se mě panika, protože nevím, jestli dělám všechno dobře. Dýchat, dobře dýchat, buší mi ve spáncích. Pak mi přivázali nohy. Cítím se bezmocná a vysílená. Právě, když chci vykřiknout, že už nemohu, položila mi jedna ze sester ruku na ústa. Strachy bez sebe se podívám na lékařku. V té chvíli slyším, že už je vidět hlavičku dítěte. Při dalším stahu se dítě narodí. Z posledních sil zatlačím a ucítím v podbřišku něco jako explozi. Má holčička přišla na svět. Je 1 hodina 15 minut. Je zdravá a váží 2960 gramů. Zaplavil mě obrovský pocit štěstí. Je krásná, stejně jako její otec, a bude se jmenovat Napirai.

Když konečně porodím i placentu a lékařka mě začne zašívat, otevřou se dveře a Sofia mi radostně padá kolem krku. Celou dobu se na porod dívala oknem. Ještě jednou mi děťátko ukázali a pak ho odnesli k ostatním novorozencům. Jsem ráda, protože momentálně jsem tak vyčerpaná, že bych ho nedokázala pochovat. Dokonce nedokážu udržet v ruce ani hrneček s nabídnutým čajem. Chce se mi jen spát. Dovezli mě na vozíku zpátky do pokoje a dali mi prášek na spaní.

Kolem páté jsem se probudila příšernou bolestí mezi nohama a vzbudila Sofii, která hned vstala a šla hledat noční sestru. Dali mi něco proti bolestem. V osm se s námahou táhnu k dětskému pokoji, abych se na dítě znovu podívala. Ulevilo se mi, když jsem ho konečně našla, ale plakalo hlady. Musím ho nakojit, ale s tím mám právě velké problémy. Z mých mezitím obrovských prsou nevyšla ani kapka mléka. Odsávání nepomohlo. Večer už to nemohu vydržet. Prsy jsou tvrdé jako kámen a bolí, Napirai bez přestání křičí. Černá sestra mě hubuje, abych se víc snažila, jinak se mi prsy zanítí. Zkouším všechno možné za hrozných bolestí. Dvě Samburky přijdou a „dojí“ má prsa skoro půl hodiny, než z nich konečně vyrazí první mléko. Zato teď ale zase nechce přestat téct. Mám ho tolik, že ho mé bejby nestačí tak rychle vypít. Teprve až odpoledne se nám to poprvé povede.

Sofia už má několik hodin stahy, ale dítěti se stále nechce ven. Pláče a křičí a vyžaduje císařský řez, ale lékař to odmítl, protože k tomu není důvod. Ještě nikdy jsem Sofii takhle nezažila. Na lékaře už toho bylo moc a pohrozil jí, že od porodu odejde, pokud se okamžitě nezačne ovládat. Výměna názorů probíhá italsky, protože i on je Ital. Po hrozných 36 hodinách přišlo i její děvčátko za pomocí zvonu na svět.

Ten samý večer, návštěvní hodiny právě končily, dorazil můj drahý. Ráno se rádiem dozvěděl o narození naší dcery a okamžitě se pěšky vydal do Wamby. Zvlášť hezky se pomaloval a upravil vlasy a radostně mě pozdravil. Donesl mi maso a nádherné šaty. Hned chtěl vidět Napirai, ale sestry to odmítly a odkázaly ho na ráno. I když byl zklamaný, zářila z něj pýcha a radost, což mi dodalo naději. Musel nemocnici opustit, ale rozhodl se, že ve Wambě přenocuje, aby mohl druhý den přijít v době prvních návštěv. Vstoupil do pokoje ověšený malými dárky zrovna ve chvíli, kdy jsem Napirai kojila. Vzal ji do náručí jako svátost a odnesl ji na slunce. Zvědavě na něho pohlédla a on se od ní nedokázal odtrhnout. Už dlouho jsem ho neviděla tak šťastného. Dojalo mě to a v té chvíli jsem cítila, že všechno bude zase v pořádku.

První dny s miminkem jsou namáhavé. Jsem ještě dost slabá, mám podváhu a sešitá vagina mě při sezení dost bolí.

V noci mě holčička dvakrát, třikrát probudí, buď kvůli kojení, nebo ji musím přebalit. Když už konečně usne, začne zase plakat Sofíino dítě. Používáme látkové plenky a myjeme miminka v malých umyvadlech. Přebalovat dítě mi moc nejde. To, co jsem upletla, raději Napirai ani neoblékám, protože mám strach, že bych jí mohla poranit ručičku nebo nožičku. A tak leží na dečce nahá, zabalená jen do plenky. Manžel se na nás dívá a nakonec spokojeně poznamená: „Být mi podobná!“

Navštěvuje nás denně, ale pomalu začíná být netrpělivý a chtěl by už s rodinou domů. Ale já jsem ještě příliš slabá a také si dělám trochu starosti, jak to udělám, až budu s dítětem odkázaná sama na sebe. Myslím, že absolutně nemohu zvládnout prát plínky, vařit, hledat dřevo a možná i pomáhat v obchodě. Obchod je už tři týdny zavřený, protože už mají jen kukuřičnou mouku a na chlapce se nedá moc spolehnout, jak mi Lketinga prozradil. Kromě toho nemáme s kým odjet, neboť je tu pěšky, protože s autem jsou už zase problémy. Tentokrát je to řadicí páka, jak zjistil Giuliano. Takže nejdříve bude muset zpátky domů a vyzvednout nás s landroverem, pokud je už spravený.

Tím jsem získala čas, abych se trochu vzpamatovala. I lékařka je ráda, že tu ještě pár dní zůstanu. Sofia naproti tomu pátý den po porodu nemocnici opustila a vrátila se do Maralal. O tři dny později se objevil manžel s opraveným autem. Bez pátera Giuliana bychom byli opravdu vydáni osudu napospas. Já chci už také z Wamby pryč, protože od té doby, co Sofia odešla, mám v pokoji už druhou Samburskou matku. První, staře a vyčerpaně vypadající žena, po předčasném porodu svého desátého dítěte ještě tutéž noc zemřela na vyčerpání a anémii. Už nebylo možné dát během tak krátké doby vědět její rodině, aby našli vhodného dárce krve. Celé to noční vzrušení mě stálo dost sil a jediné, co si přeji, je odtud co nejdřív zmizet.

Novopečený tatínek stojí hrdě s dcerou v náručí u recepce a já platím účet. Těch 22 dnů, porod v to počítaje, stálo pouhých 80 franků, skoro tomu ani nemohu uvěřit. Za letadlo ale musím sáhnout hlouběji do kapsy a zaplatit 800 franků. Ale co to znamená proti životu nás dvou!

Po dlouhé době sedím zase za volantem a manžel drží Napirai v náručí. Ale jen co jsme ujeli prvních pár set metrů, začalo miminko plakat, protože ho vyděsil hrozný rámus, který auto vydávalo. Lketinga se pokusil dítě uklidnit zpěvem, ale nebylo to nic platné. A tak nakonec řídil manžel a já držela Napirai u prsu, jak to jen šlo. Každopádně jsme dorazili do Maralal ještě před setměním. Musím ještě sehnat plenky, dětské oblečení a dečky. Také chceme nakoupit nějaké potraviny, protože v Barsaloi už týdny nic nemají. Nezbylo nám než jít do penzionu. Kvůli tuctu plenek jsem prochodila celé Maralal. Lketinga se zatím staral o dceru sám.

První noc strávená mimo nemocnici nebyla moc příjemná. Mám problémy Napirai přebalit, protože noci v Maralal jsou hodně chladné. Mrznu a ona také. Kojení ve tmě mi také moc nejde. Ráno jsem unavená a mám rýmu. Polovinu plenek jsme už spotřebovali, a tak je tady chci ještě vyprat. Kolem poledne je auto naplněné potravinami a vyrážíme. Rozhodli jsme se jet delší cestou. Ale můj muž zjistil, že v horách směrem na Baragoi prší. Je nebezpečí, že se řeky naplní vodou a nebudeme je moci přejet. Proto jsme se rozhodli, že pojedeme zpátky do Wamby a do Barsaloi přijedeme z druhé strany. Při řízení se střídáme, protože Lketinga už auto docela dobře ovládá. Jen občas vjede rychle to nějaké větší díry. Napirai se jízda autem vůbec nelíbí. Celou dobu pláče, a jakmile auto zastaví, ztichne. A tak jsme museli cestou udělat několik zastávek.

Návrat domů ve třech

Cestou domů bere Lketinga do auta ještě dva válečníky a po pětihodinové jízdě konečně dorážíme k obrovské řece Wamba, která je pověstná svým pohyblivým písčitým dnem, které je aktivní již při minimálním výskytu vody v řečišti. Misie tu před lety přišla o auto. Vyděšeně zastavuju před prudce se svažujícím břehem. V řečišti je vidět voda. Masajové vystupují s obavami z auta a slézají dolů k řece. Neprotéká tu moc vody, je hluboká možná tak dva tři centimetry, a tu a tam z ní vystupují jednotlivé písečné ostrůvky. Ale páter Giuliano mě výslovně varoval před jízdou řekou, jakmile v ní bude voda. Přeci jen je široká asi 150 metrů. Sedím za volantem a zklamaně myslím na návrat do Wamby. Jeden z válečníků už zapadl až po kolena. Druhý, který od něho stojí pouhý metr, pokračuje v chůzi bez problémů dál. I Lketinga se pokouší řeku přejít. Znovu a znovu zapadá do písku. Já si myslím, že je to nebezpečné, a nechci nic riskovat. Vystupuju z vozu, abych to manželovi řekla. Ale ten se už rozhodl, bere mi Napirai z náručí a chce, abych na plný plyn mezi oběma válečníky projela. Zoufale se pokouším mu to vymluvit, ale nemíní o tom ani slyšet. Chce domů, když ne autem, tak pěšky. Ale sama s dítětem jet nemohu.

V řece pomalu stoupá voda. Odmítám s autem jet dál. Teď už se rozzlobil, strčil mi Napirai zpátky do náručí, sedl si za volant a rozhodl se jet sám. Nastavil ruku, abych mu dala klíčky od auta. Nemám je u sebe a říkám, že jsou určitě ve startéru, protože motor běží. „No, Corinno, dej mi, prosím tě, klíčky, ty řídit a teď jsi je vzít, protože chtít zpátky to Wamby!“ volá na mě rozzlobeně a blýská po mně zle očima. Jdu k autu, abych se přesvědčila. To snad není možné, motor běží bez klíčků v zapalování! Horečnatě hledám po zemi a na sedadlech, ale klíčky, naše jediné klíčky, jsou pryč.

Lketinga se zlobí a tvrdí, že za to můžu já. Naštvaně si sedá do auta a řítí se s náhonem na všechna kola k řece. Když vidím, jak je lehkovážný, nedokážu se už dál ovládat a rozbrečím se. I Napirai řve z plna hrdla. Auto se zařízlo do řeky. Prvních pár metrů to jde dobře, kola zapadla jen trochu, ale čím dál Lketinga jede, tím víc auto zpomaluje, zadní kola tíhou vozu pomalu zapadají do písku. K suchému písečnému ostrůvku již schází jen pár metrů, ale autu hrozí, že se zastaví, protože kola se protáčejí naprázdno. Modlím se a brečím a proklínám celý svět. Oba válečníci se brodí k autu, nadzdvihují ho a tlačí před sebou. Nakonec ujede ještě dva metry a pneumatiky znovu zaberou. Druhou polovinu řeky se mu podařilo přejet bez problémů. Můj muž dokázal mistrovský kousek, ale pyšná na něj nejsem. Až moc lehkovážně vsadil všechno na jednu kartu. Kromě toho klíčky k autu jsme ještě nenašli.

Jeden z válečníků se vrátil a pomáhá mi přes řeku. I já často zapadám až po kolena. Lketinga stojí hrdý a divoký u auta a chce ode mne klíčky. „Já je nemám! „ ječím rozhořčeně. Jdu k vozu a znovu všechno prohledávám, nic. Lketinga kroutí nedůvěřivě hlavou a hledá sám. Trvá to jen pár sekund a už drží klíčky v ruce. Zapadly mezi sedadlo a opěradlo. Je mi záhadou, jak se to mohlo stát. On si je ale jistý, že jsem je tam schovala, protože jsem nechtěla jet přes řeku. Mlčky jedeme domů.

Když konečně dorazíme do Barsaloi, je už noc. Samozřejmě že nejdříve musíme za mamou do maňaty. Můj bože, jakou ta měla radost! Hned si ode mne Napirai vzala a požehnala jí tak, že jí poplivala chodidla, dlaně a čelo a přitom se modlila k EnkaL I mně něco říkala, ale já jí nerozuměla. Kouř mi dává zabrat a i Napirai kašle. Ale první noc tu přespíme.

Ráno se přišli na dítě podívat lidé z vesnice, ale mama mi vysvětluje, že během prvních týdnů ho nesmí nikdo vidět, s výjimkou těch, kterým to dovolí. Nerozumím tomu a ptám se: „Proč, vždyť je tak hezká!“ Lketinga se zlobí, že to nesmím říkat, nebo jí to přinese neštěstí. Cizí si ji také nesmí prohlédnout, protože by jí někdo mohl přát něco zlého. Ve Švýcarsku lidé s pýchou ukazují své děti, tady musím dceru schovávat, anebo když jdu ven, alespoň jí schovat hlavu pod kanga. Dost mě to mrzí.

Už tři dny sedím skoro celý den s miminkem v tmavé maňatě, zatímco mama hlídá u vchodu. Manžel připravuje slavnost u příležitosti narození jeho dcery. Kvůli ní musel porazit velkého býka. Je tu několik starých, jedí maso a za to žehnají naší dceři. Dostala jsem nejlepší kusy, abych zesílila.

V noci tancuje pár válečníků na počest mého muže. Samozřejmě že i oni musí později dostat svůj díl. Mama mi uvařila příšerně zapáchající tekutinu, která mě má chránit před dalšími nemocemi. Zatímco ji piju, všichni se na na mě dívají a vzývají kvůli mně Enkaie. Už při prvním loku se mi zdvihl žaludek. Snažím se nenápadně co možná nejvíc toho nápoje vylít.

Na slavnost přišli i veterinář se ženou, což mi udělalo velkou radost. K mému překvapení jsem se dozvěděla, že domek v jejich sousedství se uvolnil. Už se strašně moc těším na nový dům se dvěma obytnými místnostmi a toaletou přímo v domě. Další den jsme se vystěhovali z obchodu, kde stále odněkud táhlo, do roubeného domku vzdáleného asi 150 m. Nejdříve jsem ho ale musela pořádně uklidit. Mama zatím hlídala dcerku před domem. Měla ji tak šikovně schovanou pod kanga, že by nikdo nepoznal, že drží dítě.

Každou chvíli přichází do obchodu lidé a chtějí něco koupit. Ale ten je prázdný a zanedbaný. Sešitek s úvěry je skoro plný. Utržené peníze opět nestačí na zaplacení náklaďáku, ale momentálně nechci a nemohu pracovat. A tak zůstal obchod zavřený.

Denně jsem až do oběda zaměstnaná praním plenek z předcházejícího dne. Klouby na rukou mám během krátké doby celé odřené. Takhle už to dál nejde. Hledám děvče, které by mi pomohlo v domácnosti, a především pralo plínky, aby mi zůstalo více času na Napirai a vaření oběda. Lketinga sehnal bývalou žákyni školy. Asi za 30 franků za měsíc a jídlo k tomu se uvolila nám nosit vodu a prát. Konečně se mohu věnovat dceři. Je tak krásná a veselá a skoro nepláče. I můj muž s ní dokáže ležet hodiny pod stromem před domem.

Pomalu začínám zvládat denní povinnosti. Děvče pracuje velice pomalu a nedokážu se s ním spřátelit. Všimla jsem si, že nám rychle mizí prací prášek. Rýže a zásoby cukru se doslova vypařují. Poté, co Napirai při každé vlhké plínce začne okamžitě plakat a já zjistím, že je mezi nožičkama celá opruzená, mám už všeho opravdu dost. Promluvila jsem si o tom s děvčetem a vysvětlila jí, že plínky musí tak dlouho máchat, dokud se z nich zbytky Oma dokonale nevymáchají. Moc ji to nezajímá a odpoví, že více než jednou za den za nabízené peníze k řece pro vodu chodit nebude. Naštvaná jsem ji poslala domů. Raději si všechno vyperu sama.

Hlad

Lidé začínají být netrpěliví, protože ve vesnici panuje hlad. Už déle jak měsíc zejí obchody prázdnotou a každý den za námi domů někdo přijde, aby se zeptal, kdy zase otevřeme. Momentálně ale nevidím možnost, jak bych zase mohla začít pracovat. Musela bych do Maralal a zařídit náklaďák. Ale mám strašný strach kvůli našemu autu, abychom s miminkem někde neuvízli. Řadicí páka je opravená jen nouzově, spínací skříňka je vyběhaná a je potřeba opravit ještě pár dalších věcí.

Jednoho dne k nám přijde mini-chief a odvolává se na hladovějící. Ví, že v obchodu zbylo ještě pár pytlů s kukuřičnou moukou, a prosí, abychom prodali alespoň ty. Nechce se mi, ale jdu do obchodu, abych pytle spočítala. Manžel jde se mnou. Když jsme otevřeli první pytel, zdvihl se mi žaludek. Navrchu lezli tlustí bílí červi a mezi nimi se proháněli černí brouci. Otevřeli jsme i ostatní pytle a ve všech se nám naskytnul stejný obrázek. Policista se v pytlích prohrabuje a říká, že ve spodních vrstvách je to lepší. Ale já se zdráhám něco takového prodávat.

Mezitím se rozkřiklo, že ještě máme kukuřici. Před obchodem se shromažďuje stále více žen a jsou připravené i takovou kukuřici koupit. Probíráme situaci a já navrhuju všechno rozdat. To zase odmítl policista a tvrdil, že by to za chvíli vedlo k boji na život a na smrt, ať raději slevíme na ceně. Mezitím už před obchodem a přímo v něm stojí na padesát nebo víc lidí a nastavují pytle a pytlíky. Ale já nedokážu kukuřici nabrat, protože se červů strašně štítím. Navíc mám v náručí Napirai. Vydala jsem se k mamě, jestli u ní náhodou není Lketingův starší bratr. Byl doma a vrátil se se mnou do obchodu. Napirai jsem nechala u mamy. Přišli jsme právě včas. Policista bránil lidem, aby nevzali obchod útokem. Lketinga už prodával. Dohodli jsme se, že každý dostane maximálně tři kila. Položila jsem závaží na váhu a kasíruju. Oba muži sypou nevábnou kukuřičnou mouku do přinesených pytlíků. Pracujeme jako blázni a jsme rádi, že policista udržuje alespoň trochu pořádek. Kolem osmé večer jsme rozprodali poslední pytel a jsme úplně vyřízení. Ale konečně jsou v kase zase nějaké peníze.

Myšlenky na prodej a přesvědčení o nutnosti našeho obchodu mě ke konci tohoto dne velice zaměstnávají. Ale moc času mi nezbývá, musím domů pro miminko. Celá ustaraná spěchám ve tmě k maňatám. Mé dítě jedlo naposledy před více než šesti hodinami, a tak čekám, že najdu Napirai hlady a pláčem bez sebe. Když se blížím k maňatám není žádný pláč slyšet, zato slyším mamu, jak zpívá. Vlezla jsem dovnitř a celá ohromená vidím, že je má holčička přisátá k maminu dlouhému černému prsu. V té chvíli jsem dokázala jen zírat. Mama se směje a podává mi mé nahé dítě. Jakmile Napirai zaslechla můj hlas, okamžitě se dala do křiku a hned se přisála k mému prsu. Stále ještě nejsem schopná pochopit, jak ji mama se svým prázdným prsem dokázala tak dlouho udržet v klidu.

O chvíli později se objevil můj muž a já mu o tom vyprávím. Směje se a říká, že to je normální. I Saguna za ní chodila, ještě když byla maličká, protože tady se to tak dělá. První dívky synů dostane mama jako budoucí pomoc do domácnosti. Prakticky už od porodu se o ně stará a dívky u ní dostanou prs nebo kravské mléko. Prohlížím si mou holčičku. I když je strašně špinavá a smrdí kouřem, je moc spokojená, ale já vím, že ji nikdy nikomu nedám.

U mamy jsme si vypili čaj a vracíme se do domku. Lketinga nese pyšně Napirai. Přede dveřmi čeká mini-chief Samozřejmě že pro něj musím ještě uvařit čaj, i když na to nemám náladu. Najednou Lketinga vstane, z krabice s penězi vezme 200 šilinků a dá je policistovi. Nevím sice proč, ale nic na to neříkám. Když odešel, dozvěděla jsem se, že peníze vyžadoval za pomoc při zajištění bezpečnosti v obchodě. Naštvalo mě to, protože nás zase jednou využil. Přece to byl on, kdo chtěl, abychom prodávali, a byla to jeho povinnost, aby jako policista dohlížel na pořádek, za to je také státem placený. Tohle všechno se pokouším Lketingovi opatrně vysvětlit a s radostí zjišťuju, že tentokrát se zlobí i on sám a souhlasí se mnou.

Obchod zůstal zavřený. Často k nám chodí kluk, který dříve s Lketingou prodával. Se mnou se nebaví, což mi je úplně jedno. Podle jejich rozhovoru jsem ale poznala, že něco chce.

Můj muž jen mávl rukou, prý žádá poslední plat, který mu už ale dávno zaplatil. Držím se zpátky, protože jsem v té době byla v Maralal a v nemocnici a o ničem nevím.

Život jde klidně dál a z Napirai se stal opravdový bumbrlíček. Cizím ji ale stejně jako dřív ještě ukázat nesmím. Pokaždé, když se v její blízkosti někdo objeví, schová ji Lketinga pod dečkou, což se jí moc nelíbí.

Jednoho dne se vracíme od řeky a chceme zajít do čajovny, když k Lketingovi přistoupí nějaký starý muž. Zase se o něčem dohadují. Můj muž mi řekl, abych tu počkala, a mašíruje si to k „policejnímu domku“. Tam zahlédnu policejního šéfa, lovce a chlapce z obchodu. Z povzdálí znepokojeně přihlížím vzrušené diskusi. Napirai mi visí na boku v kanga a spí. Když se Lketinga po více jak čtvrthodině stále ještě nevrací, zamířím pomalu k mužům.

Něco se tu děje, vidím to podle manželova výrazu v obličeji. Je naštvaný a prudce debatuje, zatímco chlapec lehce z povzdálí netečně přihlíží. Stále opakují „duka“, „shop“. Protože vím, že policista mluví anglicky, ptám se ho, o co jde. Nikdo mi neodpověděl, místo toho si všichni podali ruce a Lketinga rozčileně odešel. Doběhla jsem ho, chytla za rameno a chtěla vědět, co se stalo. Unaveně se ke mně otočil a vysvětloval, že chlapci musí za práci v obchodu dát ještě pět koz, jinak ho, jak mu jeho otec hrozil, udají na policii. Ale on do vězení nechce. Vůbec nerozumím, co se tu děje.

Ptám se manžela, jestli chlapec dostal každý měsíc svůj plat. „ Yesy Corinno, nevím, proč chtít pět koz, ale já nejít zase do vězeni\ já být dobrý člověk. Otec toho kluka být důležitý muž!“ Věřím, že Lketinga chlapci zaplatil. To, že mu někdo jen tak pro nic za nic vyhrožuje vězením, zvlášť když za to může ten kluk, je pro mě tou poslední kapkou. Vzteky přímo soptím, když se na něj vrhám a křičím: „Co ode mě chceš?“ – „Od vás nic, jenom od vašeho manžela,“ přiblble se mi posmívá. Teď už se neudržím a začnu ho mlátit hlava nehlava.

Chtěl utéct, ale já ho chytila za košili, cloumala s ním a z plna hrdla na něj křičela německé nadávky a plivala na něj.

Muži, kteří stáli kolem nás mě chytili a Napirai se rozkřičela, jako by ji na nože brali. Mezitím sem doběhl Lketinga a naštvaně křičel: „Corinno, co ty bláznit, pojď domů!“ – „Nezbláznila jsem se, ale jestli tomu klukovi dáš kozy, tak neotevřu obchod! „ Kluka pevně držel jeho otec, jinak by se na mě určitě vrhnul. Naštvaná se vytrhnu a utíkám s plačící Napirai domů. Nerozumím tomu, proč se Lketinga nechává zastrašit, a nedokážu pochopit ani policistu. Od nynějška si nechám cokoliv, co pro ně udělám, zaplatit. Naším autem se nesveze nikdo, kdo předem nezaplatí! Mnozí se za mnou otáčeli, když jsem kolem nich proletěla jako smršť, ale je mi to jedno. Je mi jasné, že jsem kluka a jeho otce těžce urazila, protože tady ženy muže nebijí, spíše naopak.

Netrvá dlouho a Lketinga přijde spolu s policistou k nám domů. Hned chtějí vědět, proč jsem to udělala. Můj muž je rozčilený a zdrcený, což mě znovu naštvalo. Ukazuju policistovi sešitek s kredity, aby se sám přesvědčil, na kolik tisíc šilinků si budeme muset kvůli tomu klukovi počkat, ne-li je rovnou odepsat. Kromě toho nám sám dluží přes 300 šilinků. A ještě chce po nás pět koz, což znamená půlroční plat? Teď už se rozsvítilo i policistovi a omlouvá se za své rozhodnutí. Musíme najít nějaký způsob jak se se starým dohodnout, protože Lketinga už rozsudek stvrdil podáním ruky.

Ze zdvořilosti musím pro chiefa uvařit čaj. Zapálila jsem ve vařiči dřevěné uhlí a postavila ho ven, aby vítr rychleji rozpálil uhlí. Je nádherná noc plná hvězd. Právě se chci vrátit do domu, když se pár metrů ode mne objeví postava s lesknoucím se předmětem. Cítím nebezpečí a hned jdu dovnitř a řeknu o tom Lketingovi. Ten vyšel ven a já těsně za ním. Policista zůstal v domku. Slyším Lketingu, jak se ptá, kdo to je. Krátce nato poznávám hlas a postavu chlapce, který drží v ruce mačetu. Nepřátelsky se ho ptám, co tu dělá. Odpověď je krátká.

Je tu proto, aby zúčtoval s mcungu. Okamžitě letím zpátky do domu a ptám se policisty, jestli všechno slyšel. Kývnul hlavou a vyšel také ven.

Kluk se lekl a chtěl utéct, ale Lketinga ho chytil a vytrhnul mu nebezpečnou mačetu z ruky. Triumfálně se dívám na policistu, stal se právě svědkem pokusu o vraždu. Chci, aby ho zatkl a ráno hodlám se všemi odjet do Maralal. Už nikdy tady toho nebezpečného idiota nechci potkat. Kluk se pokouší se z toho vykroutit, ale já trvám na zatčení. Policista ho odvedl. Můj muž také odešel a já tu poprvé za sebou zamykám dveře.

Po chvíli někdo zaklepal. Opatrně se ptám, kdo tam je, a otevřu veterináři. Slyšel rámus a chtěl vědět, co se stalo. Nabízím mu čaj a vyprávím. Souhlasí s mým záměrem a nabízí pomoc. Beztoho nikdy nepochopil, proč toho bláznivého kluka u nás zaměstnáváme, provedl už toho hodně, co musel jeho otec zase vyžehlit. Zatímco jsme si povídali, přišel domů manžel. Zaraženě se na veterináře podíval a pak na mě. Veterinář s ním začal mluvit. Rozloučila jsem se a zalezla si pod moskytiéru k Napirai.

Celá ta příhoda mi nejde z hlavy a nemohu usnout. Později si lehne do postele i Lketinga. Chce se mnou spát. Vůbec na to nemám pomyšlení, kromě toho u nás leží Napirai. Ale on zkrátka vyžaduje po dlouhé době sex. Zkusili jsme to, ale strašně mě to bolelo. Naštvaná, že chce pokračovat, i když mě to bolí, ho odstrčím a žádám, aby měl trochu trpělivosti, koneckonců je Napirai teprve pět týdnů. Lketinga si mé odmítnutí nedokáže vysvětlit a naštvaně mě podezírá, že jsem to už předtím stihla s veterinářem. Když to na mě vysypal, mám už pro dnešek opravdu dost. Začala jsem brečet, ale něco vysvětlovat nechci a už ani nedokážu. Jediné, co mu na to odpovím, je, že dnes se mnou v posteli spát nebude. Po jeho výčitkách a po všem, co jsem dnes zažila, to nesnesu. A tak si rozložil lůžko v přední místnosti. Napirai se v noci dvakrát nebo třikrát probudila, aby se napila, a pak jsem ji ještě musela přebalit.

Asi v šest ráno, když se znovu probudila a chtěla jíst, zaklepal někdo na dveře. To bude asi policista, říkám si, ale po naší včerejší hádce nemám náladu jet ještě do Maralal. Lketinga otevřel a ve dveřích stojí otec chlapce s policistou. Zatímco se oblékám, začnou se ti venku vehementně dohadovat. Asi po půl hodině přišel manžel s policistou do domu. Je mi zatěžko se na muže vůbec podívat. Policista mi tlumočí omluvu chlapce i jeho otce a oznamuje, že pokud se vzdám svého záměru jet do Maralal, dostaneme od otce pět koz. Odpovím, že tím ale nebude můj život mimo nebezpečí, protože to může zkusit zítra nebo pozítří znovu, ale v Maralal zmizí na dva až tři roky ve vězení.

Policista tlumočil starému muži mé pochyby. Slíbil mi, že kluka odveze na nějaký čas k příbuzným. Na mé přání ale ručí za to, že se jeho syn už nikdy k našemu domu nepřiblíží blíže než na 150 metrů. Poté, co mi naši dohodu policista písemně potvrdil, souhlasím. Lketinga jde se starým pro kozy, ještě než opustí kral.

Jsem ráda, že odešel, a kolem poledne jdu na misii, abych se pochlubila s dcerou. Páter Giuliano ji od té doby, co byl ve Wambě, neviděl a páter Roberto ji ještě nezná. Oba mají z mé návštěvy velkou radost. Páter Giuliano upřímně obdivuje mou hezkou holčičku, která se mu zvědavě dívá do jeho bílého obličeje. Když slyšel, že je můj muž pryč, pozval mě na oběd. Dostala jsem domácí těstoviny a salát. Jak dlouho jsem už nejedla salát! Připadala jsem si tu jako v Jedlíkově. Během jídla mi Giuliano prozradil, že co nevidět odjede alespoň na tři měsíce na dovolenou do Itálie. Přeju mu to, ale není mi zrovna moc dobře při myšlence na to, že tu tak dlouho nebude. Kolikrát jen byl pro nás záchranou v nouzi.

Právě jsme dojedli, když se tu najednou objevil můj muž. Okamžitě vzniklo napětí: „Corinno, proč ty jíst tady a nečekat na mě doma?“ Vzal mi Napirai a odešel. Rychle jsem misionářům poděkovala za pozvání a spěchám za Lketingou a dítětem. Napirai pláče. Když dorazíme domů, dá mi dítě a ptá se: „ Co ty udělat s mým dítětem> vždycky jen brečet, když si ji vzít!“ Místo abych mu odpověděla, ptám se ho, proč je tak brzy zpátky. Posměšně se ušklíbne: „Protože vím, ze chodit za jinýma, když tu nebýt!“ Naštvaná, že mi stále něco vyčítá, na něj křičím, že je blázen. „Co ty říkat? Já že být blázen? Ty říkat manželovi, že být blázen? Už tě nechci nikdy vidět!“ Popadl oštěpy a odešel. Sedím tu jako solný sloup a nedokážu pochopit, proč mě stále podezřívá. Jen proto, že jsme spolu už dlouho nespali? Já za to přece nemohu, že jsem byla nemocná a pak jsem zůstala v Maralal. Kromě toho Samburové dodržují v době těhotenství pohlavní zdrženlivost, tak co.

Naše láska už utržila pár ran, takhle to nemůže jít dál.

V zoufalství beru Napirai a jdu za mamou. Pokouším se jí vysvětlit, co se mi stalo. Přitom mi tečou slzy po tvářích. Moc mi toho neřekla, prý je to normální, že muži žárlí, nemám ho prostě poslouchat. Její rada mě moc neutěšila a vzlykám ještě víc. Teď už mě hubuje a říká, že nemám k pláči žádný důvod, protože mě nebil. Ani tady se mi nedostalo útěchy, a tak jdu smutná domů.

Navečer se u mě zastavila sousedka, žena veterináře. Asi z naší hádky něco zaslechla. Udělaly jsme si čaj a začaly si povídat. Válečníci jsou strašně žárliví, říkala, ale ani kvůli tomu nesmím manžela nikdy nazvat bláznem. To je nebezpečné.

Když odešla, cítila jsem se s Napirai strašně opuštěně. Od oběda jsem nic nejedla, alespoň že mám dostatek mléka pro dítě. Dnešní noc se manžel domů nevrátil. Pomalu si dělám velké starosti, že mě opravdu opustil. Druhý den ráno je mi strašně zle a sotva dokážu vylézt z postele. Sousedka se zase kolem oběda zastavila. Když viděla, že mi není dobře, postarala se o Napirai a vyprala všechny plenky. Pak donesla maso a z mé poslední rýže mi uvařila oběd. Jsem dojatá, že se o mě tak stará. Poprvé za celou dobu, co jsem tady, se vyvinulo přátelství, ve kterém ne já, mcungu, něco dávám, ale má přítelkyně mi bez toho, aniž bych ji o něco prosila, sama pomáhá. Odhodlaně jím všechno, co mi naložila na talíř. Sama si nic nevzala, protože už jedla. Když mi se vším pomohla, odešla domů, aby si také uklidila.

Lketinga se večer konečně vrátil a hned prohlédl bez pozdravu důkladně všechny místnosti. Snažím se chovat normálně a nabízím mu jídlo, které si ode mne dokonce vzal. To znamenalo, že zůstane doma. Jsem ráda a čerpám z toho naději. Ale všechno dopadlo jinak.

Karanténa

Kolem deváté večer mě chytly strašné žaludeční křeče. Ležím v posteli a přitahuji nohy až k bradě, aby se to dalo alespoň trochu vydržet. Napirai tak ale nemohu kojit. Je u tatínka a pláče. Tentokrát s ní má trpělivost a hodiny chodí po pokoji a zpívá jí. Utišila se jen na chvíli a pak zase křičí dál. Kolem půlnoci je mi tak špatně, že musím zvracet. Vyletělo ze mě celé jídlo téměř nestrávené. Zvracím a zvracím a nedokážu přestat. Už ze mě vychází jen žlutá tekutina. Celá podlaha je pozvracená, ale je mi tak zle, že to po sobě nedokážu uklidit. Je mi zima a jsem si jistá, že mám určitě vysokou horečku.

Lketinga si o mě dělá starosti a jde pro sousedku, i když už je tak pozdě. Netrvá dlouho a je u mě. Všechno to svinstvo uklidila, jako by to bylo samozřejmé. Ustaraně se mě ptá, jestli náhodou nemám záchvat malárie. Nevím a doufám, že nebudu muset znovu do nemocnice. Křeče v žaludku trochu ustaly a já zase mohla natáhnout nohy. Teď už jsem zase schopná Napirai nakojit.

Sousedka jde domů a můj muž spí vedle postele na matraci. Ráno mi je trochu lépe a vypiju čaj, který pro mě Lketinga uvařil. Neuplynula ani půlhodina a už ze mě čaj nekontrolovatělně vyletěl jako fontána. Zároveň začaly zase žaludeční křeče. Jsou tak silné, že sedím ve dřepu na zemi a přitahuju nohy co nejblíž k tělu. Po chvíli se žaludek zase uklidnil a já začala s koupáním dítěte a praním plenek. Velice rychle jsem se unavila, i když momentálně nemám bolesti nebo horečku. I typická zimnice tentokrát nepřišla. Pochybuju, že jde o malárii, a myslím si spíš, že jsem si nějak podráždila žaludek.

Každý pokus něco sníst nebo pít během dalších dvou dnů ztroskotal. Záchvaty bolesti jsou delší a silnější. Prsy pomalu mizí, protože v sobě nic neudržím. Čtvrtý den jsem na konci svých sil a nedokážu už ani vstát. Má přítelkyně sice každý den přichází a pomáhá mi, jak může, ale kojit musím sama.

Dnes k nám přišla mama, protože pro ni Lketinga zašel. Podívala se na mě a promačkává mi žaludek, což hrozně bolí. Pak ukáže na mé oči, jsou žluté, a i v obličeji mám zvláštní barvu. Chce vědět, co jsem jedla. Ale kromě vody jsem v sobě už dlouho nic jiného neudržela. Napirai křičí a chce pít, ale už ji nedokážu udržet, protože se ani sama nemohu bez pomoci posadit. Mama mi ji přiložila k povadlému prsu. Pochybuju, že mám ještě nějaké mléko, a dělám si starosti, co jiného by mohla holčička jíst. Protože si ani mama s nemocí neví rady, rozhodli jsme se jet do nemocnice ve Wambě.

Lketinga řídí a má přítelkyně drží Napirai. Já sama jsem na to moc slabá. Jako na potvoru jsme cestou píchli. Je to k zoufání a já auto začínám pomalu nenávidět. Namáhavě se usazuju do stínu a kojím Napirai a ti dva vyměňují kolo. Pozdě odpoledne dorážíme do Wamby. Dotáhla jsem se do recepce a ptám se po švýcarské lékařce. Asi po hodině se objevil italský lékař. Ptá se mě na potíže a bere mi krev. Po nějaké době se dozvídám, že to není malárie. Víc ale budeme vědět až zítra ráno. Napirai zůstala u mě a můj muž a kamarádka s úlevou odjeli do Barsaloi.

Uložili nás znovu na porodní oddělení, aby vedle mne mohla Napirai spát v dětské postýlce. Není zvyklá beze mne usnout, a tak plakala tak dlouho, dokud ji sestra nepoložila ke mně do postele. Okamžitě začala sát a usnula při tom. Na druhý den ráno konečně přišla švýcarská lékařka. Není zrovna ráda, že se se mnou a s dítětem v tomhle stavu zase setkala.

Po několika vyšetřeních padla diagnóza: hepatitisl V první chvíli nevím, co to znamená. Ustaraně mi vysvětluje, že jde o žloutenku, přesněji řečeno o zánět jater, který je ještě navíc nakažlivý. Bolesti způsobuje i minimální množství tuku v jídle. Od této chvíle musím držet přísnou dietu, mít absolutní klid a jít do karantény. Bojuju se slzami a ptám se, jak dlouho to bude trvat. Soucitně se podívala po Napirai a po mně a řekla: „Určitě šest týdnů! Pak už není nemoc nakažlivá, ale stále ještě se musí léčit.“ Také musí zjistit, jak je na tom Napirai. Určitě se ode mne nakazila! Teď už nedokážu zadržet slzy. Vlídná lékařka se mě snaží utišit, zatím není jisté, jestli je Napirai také nemocná. Můj muž se ale musí dát také co nejdříve vyšetřit.

Po této zdrcující informaci mi hučí v hlavě. Dvě černé sestry přivezly vozíček a odvezly mě se všemi mými věcmi do nového křídla nemocnice. Mám pokoj s toaletou, vpředu je jen skleněná stěna bez dveří. Zevnitř se pokoj nedá otevřít. Ve dveřích je okénko, kterým mi sem podávají jídlo. Tato část nemocnice je nová a pokoj je hezky zařízený, ale už teď se cítím jako vězeň.

Všechny naše věci mi vzali, aby je vydezinfikovali, a dostala jsem opět nemocniční oblečení. Teď také prohlíží Napirai. Když jí brali krev, křičela, jako by ji na nože brali. Je mi jí strašně líto, je ještě tak malá, právě jí je šest neděl a už musí tak trpět. Dali mi infuzi a dostala jsem džbán s vodou, která je oslazená půl kilem cukru. Musím jí vypít co nejvíc, jen tak se játra dokážou rychle vzpamatovat. Potom potřebuju klid, absolutní klid. To je všechno, co pro mě mohou udělat. Dítě mi odnesli. Pláču zoufalstvím a nakonec usnu.

Probudím se, venku svítí slunce a já nevím, kolik je vlastně hodin. Hrobové ticho mě přivádí k zoufalství. Není tu absolutně nic slyšet, a pokud chci mít nějaký kontakt s okolím, musím zazvonit. Za okénkem se objevila černá sestra, která se mnou mluvila otevřeným průzorem. Chci vědět, jak se daří Napirai. Odpověděla, že dojde pro lékařku. Uběhlo pár minut, které mi v tichu přišly jako věčnost. Pak ke mně do pokoje přišla lékařka. Ptám se jí zděšeně, jestli se ode mne nenakazí. S úsměvem mě uklidňuje: „Jednou hepatitis, už nikdy více hepatitis\“ Žloutenku už sama jednou měla.

Poté mi konečně sdělila dobrou zprávu. Napirai je zdravá, ale nechce pít ani kravské, ani umělé mléko z prášku. Třesoucím se hlasem se ptám, jestli ji po celých šest týdnů nesmím kojit. Pokud do zítřka nebude nic jíst, budu ji muset kojit ať chci nebo ne, i když nebezpečí nákazy je enormně vysoké, vysvětluje lékařka. Každopádně je to zázrak, že se ode mne ještě nenakazila.

Kolem páté hodiny jsem dostala své první jídlo, rýži s kapustou, všechno vařené ve vodě, a k tomu rajče. Pomalu jím. Tentokrát nic nevyzvracím, ale žaludek bolí, i když už ne tak silně. Napirai mi dvakrát ukázali přes sklo. Holčička pláče a má vpadlé bříško.

Na druhý den v poledne mi vynervované sestry můj malý hnědý uzlíček přece jen donesly. Projel mnou hluboký pocit štěstí, jaký jsem už dlouho nezažila. Napirai lačně hledala můj prs a při pití se uklidnila. Pozoruju ji a jsem si jistá, že ji potřebuju mít u sebe, abych získala nutný klid a vůli k uzdravení. Jen tak jsem schopná izolaci přečkat. Pije a dívá se na mě upřeně svýma velkýma tmavýma očima a já se musím hlídat, abych ji k sobě moc těsně nepřimáčkla. Když se tu po chvíli lékařka zastavila, jenom poznamenala: „Vidím, že vy dvě se potřebujete k tomu, abyste se uzdravily nebo zdravé zůstaly!“ Konečně se po dlouhé době zase usměju a slibuju, že se budu snažit.

Denně do sebe liju tři litry příšerně sladké vody, až je mi z toho zase na zvracení. Jídlo je chutnější, protože už zase mohu sůl. Ke snídani mám čaj a něco jako knáckebrot s rajčetem nebo ovocem. K obědu a večeři stále to samé: rýži s kapustou nebo bez ní, všechno vařené ve vodě. Každý třetí den mi berou krev a moč. Po týdnu se už cítím trochu lépe, i když jsem ještě slabá.

O dva týdny později přišla další rána. V moči zjistili, že mi nepracují dobře ledviny. Bolelo mě sice v kříži, ale připisovala jsem to stálému ležení v posteli. Teď už nedostanu ani sůl do již tak fádního jídla. Zato mi ještě navíc zavedli cévku s pytlíčkem na moč, což mě dost bolí. Teď musím denně psát, co jsem vypila, a sestra měří podle pytlíčku, kolik ze mě zase vyšlo ven. Nabyla jsem už konečně trochu sil, abych ušla pár kroků a jsem znovu uvázaná na postel! Alespoň, že Napirai je tu se mnou. Bez ní bych už určitě ztratila jakoukoliv radost ze života. Určitě cítí, že mi není moc dobře, protože od té doby, co ji mám u sebe, nepláče.

Můj muž se dva dny po mém příjmu do nemocnice podrobil vyšetření. Je zdravý a za posledních deset dnů se tu ani jednou neukázal. Tenkrát nebyl pohled na mě moc povzbudivý a ani jsme spolu nemohli mluvit. Stál smutně před oknem a po půl hodině zase odešel. Občas mi od něj vyřizují pozdravy. Moc mu chybíme, a jak mi sdělili, je stále na cestách se stádem, aby mu čas rychleji ubíhal. Od té doby, co se ve Wambě dozvěděli, že v nemocnici leží běloška, stojí pravidelně u okna cizí návštěvy a pozorují mě i dítě. Někdy tam zevluje až deset lidí. Pokaždé je mi to trapné a přetahuji si přes hlavu prostěradlo.

Dny pomalu plynou. Buď si hraji s Napirai, nebo čtu noviny. Už jsem tu dva a půl týdne a během té doby jsem nebyla na slunci ani na čerstvém vzduchu. Také mi chybí cvrkání cvrčků a zpěv ptáků. Pomalu se mě zmocňuje deprese. Přemýšlím hodně o životě a zcela zřetelně cítím, jak se mi po Barsaloi a jejích obyvatelích stýská.

Znovu se blíží čas návštěv a já zalézám pod deku, a najednou za mnou přišla sestra, že mám návštěvu. Vyhlédnu ven a vidím u okna manžela a dva další válečníky. Šťastně se na mě a na Napirai směje. Pohled na něj, jak je šťastný a hezký, mě okamžitě přenesl do již dávno nepociťované dobré nálady. Tak ráda bych k němu přistoupila, pohladila ho a řekla: Miláčku, všechno bude zase dobré. Místo toho držím Napirai tak, aby dcerku viděl zepředu, a ukazuju na tatínka. Šermuje legračně boubelatýma ručičkama a nožičkama. Když opět přišli cizí návštěvníci, aby mě mohli zase pozorovat, vidím, jak je manžel odhání a oni odchází. Musím se smát a i on se směje a baví se se svým kamarádem. Jeho ozdobený obličej se třpytí ve slunci. Ach, přes všechno, co se mezi námi stalo, cítím, že ho stále ještě miluju! Návštěvy končí a my si zamávali na rozloučenou. Manželova návštěva mi dodala sílu, abych se psychicky srovnala.

Po třetím týdnu jsem se pytlíku na moč zbavila, protože se mi hodnoty zlepšily. Konečně se mohu pořádně umýt, dokonce i osprchovat. Při vizitě nevychází lékařka z údivu, jak jsem se upravila. Svázala jsem si vlasy do ohonu červenou stužkou a namalovala si rty. Cítím se jako nový člověk. Když mi ještě navíc prozradila, že za týden budu moci na čtvrt hodiny ven na procházku, jsem přešťastná. Počítám dny.

Čtvrtý týden je za mnou a já smím na chvíli opustit svou klec, dcerku uvázanou na zádech. Lačně nasávám tropický vzduch, který mě málem porazil. Vnímám, jak nádherně zpívají ptáci a krásně voní červené keře. To všechno mi bylo skoro celý měsíc odepřeno. Nejraději bych výskala radostí.

Nesmím opustit křídlo budovy, a tak procházím kolem dalších oken. To, co se za nimi skrývá, je strašné. Skoro všechny děti mají nějakou tělesnou vadu. Někdy v pokoji stojí až čtyři postýlky. Vidím deformované hlavy a těla, děti s rozštěpem zad, bez rukou nebo nohou či s vbočenýma nohama. U třetího okna zůstanu stát s vyraženým dechem. Tiše tam leží malé dětské tělíčko s obrovskou hlavou, která vypadá, že musí každým okamžikem prasknout. Jenom rty se pohybují, asi pláče. Už to nedokážu déle vydržet a vracím se zpátky do pokoje. Jsem z toho úplně vyřízená, protože něco takového jsem v životě neviděla. Uvědomila jsem si, jaké mám štěstí, že je moje dítě zdravé.

Když za mnou zašla lékařka, ptám se, proč ty děti vůbec ještě žijí. Vysvětlila mi, že jsem v misijní nemocnici a že se tu neprovádí eutanázie. Děti většinou našli odložené před nemocniční branou, a tak tu čekají na smrt. Jsem z toho strašně smutná a pochybuju, že ještě někdy budu klidně a bez nočních můr spát. Lékařka mi navrhla, abych se zítra prošla vzadu za budovou, tam se alespoň té hrůzné podívané vyhnu. Opravdu, je tam louka s pěknými stromy a smíme tam denně zůstat až půl hodiny. Procházím se s Napirai v zeleni a nahlas jí zpívám. Líbí se jí to, protože občas k tomu také něco zabrouká.

Ale brzy mě zvědavost zase dohnala k postiženým dětem. Jsem na tu podívanou připravená, a proto mě už tak neděsí. Některé z nich si všimly, že na ně někdo kouká. Když se chci vrátit zpátky, jsou právě otevřené dveře do čtyřlůžkového pokoje. Černá sestra, která děti přebaluje, na mě s úsměvem mává, abych šla blíž. Váhavě si troufnu ke dveřím. Předvádí mi nejrůznější reakce dětí, když na ně mluví nebo se směje. Jsem překvapená, jak tyto děti dokážou radostně reagovat. Dojalo mě to a zároveň se stydím za to, že jsem kdy pochybovala o jejich právu na život. Přesvědčila jsem se, že cítí bolest a radost, hlad i žízeň.

Od toho dne chodím k různým dveřím a zpívám tři písničky, které si ještě pamatuju ze školních let. Jsem překvapená, kolik potěšení po několika dnech dokážou projevit, když mě poznají nebo zaslechnou. Dokonce i dítě s vodnatelným mozkem přestalo kňourat, když jsem mu zazpívala. Konečně jsem našla něco, kde svou znovunalezenou radost ze života mohu předávat dál.

Jednoho dne tlačím před sebou na sluníčku Napirai na dětské sedačce na kolečkách. Vesele se směje, když kolečka zavržou a vozíček drcne. Mezitím se stala atrakcí všech sester. Každá přijde a chce si čokoládové děťátko pochovat. Malá si nechá trpělivě všechno líbit, a dokonce ukazuje, jak ji to těší. Najednou přede mnou stojí můj muž se svým bratrem Jamesem. Lketinga se vrhl okamžitě k Napirai a vyzdvihl ji z vozíčku. Pak pozdravil i mě. Mám z jeho nečekané návštěvy ohromnou radost.

Vypadá to, že Napirai má trochu problémy s pomalovaným obličejem a dlouhými červenými vlasy svého tatínka, protože za chvilku začně plakat. James k ní hned jde a tiše na ni mluví. I on je naším dítkem nadšený. Lketinga to zkusil ještě se zpěvem, ale nic nepomohlo, Napirai chce zpátky ke mně. James ji od něho vezme a ona okamžitě ztichne. Utěšuju Lketingu, beru ho kolem ramen a pokouším se mu vysvětlit, že si na něj Napirai musí zase zvyknout, protože ho už pět týdnů neviděla. Je smutný a chce vědět, kdy se konečně vrátíme domů. Slibuju, že se večer zeptám lékařky, ať se tu ještě jednou během návštěv zastaví.

Při odpolední vizitě se ptám lékaře a ten mě ujistil, že za týden mohu nemocnici opustit, pokud slíbím, že nebudu pracovat a budu držet dietu. Za tři čtyři měsíce smím začít jíst trochu tuků. Myslela jsem, že jsem se přeslechla. Ještě tři až čtyři měsíce budu muset jíst ve vodě vařenou rýži nebo brambory! Mám strašnou chuť na maso a mléko. Večer přišli Lketinga a James a přinesli mi libové vařené maso. Nedokážu odolat a s ním pomaličku pár kousků, které důkladně žvýkám. Zbytek s těžkým srdcem vracím. Dohodli jsme se, že mě za týden vyzvednou.

V noci mě začal příšerně bolet žaludek. Vnitřnosti mě pálily, jako by mi stěny žaludku ožehl oheň. Po půl hodině už to nemohu vydržet a zvoním na sestru. Když mě zahlédla, jak se zkroucená svíjím na posteli, běžela pro lékaře. Ten se na mě přísně podíval a zeptal se, co jsem snědla. Strašně se stydím a přiznávám, že asi pět kousíčků libového masa. V té chvíli se příšerně rozčilil a vynadal mi do pitomých krav. Proč tady vlastně jsem, když ho nedokážu poslechnout. Už dlouho si prý hrál na mého zachránce, ale není tu jen kvůli mně!

Kdyby právě do pokoje nepřišla lékařka, musela bych si toho vyslechnout ještě víc. V každém případě jsem šokovaná jeho výbuchem, protože až dosud byl ke mně vždycky velmi zdvořilý. Napirai pláče a já také. Opustil pokoj a švýcarská lékařka mě utěšuje a omlouvá se za doktora, který má všeho až nad hlavu. Už roky neměl dovolenou a denně bojuje, z velké části mamě, o lidské životy. Zkroucená bolestí se omlouvám a cítím se jako zločinec. Lékařka odešla a já si protrpěla noc.

Netrpělivě čekám na propuštění, až konečně přišlo. Už jsme se s většinou sester rozloučily a čekáme na Lketingu. Objevil se až krátce před polednem v Jamesově doprovodu, ale neměl takovou radost, jakou bych očekávala. Cestou byly potíže s autem. Řadicí páka už zase pořádně nefunguje. Několikrát nemohl pořádně zařadit a teď je auto ve Wambě v misijní dílně.

Nairobi

James nese Napirai a Lketinga tašku. Konečně jsem zase na svobodě! V recepci platím za pobyt a jdeme k misii. Pod landroverem leží mechanik a manipuluje různými díly. Zamazaný od oleje vyleze a sděluje, že nám převodovka moc dlouho nevydrží. Dvojku už vůbec nesmíme používat.

V té chvíli jsem si řekla, že už toho je dost. S mým znovu nabytým zdravím a s dítětem nehodlám dál riskovat. Proto jsem manželovi navrhla jet nejdříve do Maralal a zítra ráno do Nairobi, abychom koupili nové auto. James je okamžitě nadšený, že se podívá do Nairobi. Před setměním dorážíme do Maralal. Převodovka sice stále hrkala, ale nakonec jsme dojeli dobře až k penzionu. Nechali jsme tu auto stát a v pěti vyrážíme do Nairobi.

James trval na tom, že s sebou vezme kamaráda, protože nechce v Nairobi spát sám v pokoji. V tašce máme 12000 franků, všechno, co jsme vydělali v obchodě a vybrali v bance. Jak seženeme nové auto, sice ještě nevím, protože v Keni nejsou servisy s ojetými auty, kde by si každý mohl vybrat, co by potřeboval. Auta jsou nedostatkové zboží.

Do města jsme dojeli kolem čtvrté odpoledne a až do večera jsme hledali nocleh. Igbol byl obsazený. Zkusili jsme to tedy znovu v levné ubytovně, protože jsem doufala, že je to maximálně na jednu nebo dvě noci. Máme štěstí a sehnali jsme dva pokoje. Nejdříve ze všeho musím umýt Napirai a přebalit ji. Holčičku zbavuju nánosu prachu a špíny v umyvadle. Polovinu plen jsme už spotřebovali, ale není kde je vyprat. Něco jsme ještě snědli a brzy si zalezli do postele.

Hned ráno plánujeme, kde a jak začneme. Hledám v telefonním seznamu, možná že natrefím na prodejce ojetých aut, ale zbytečně. Zastavuju řidiče taxíku a ptám se. Hned se zeptal, jestli u sebe máme tolik peněz, ale já raději z opatrnosti řeknu, že ne, nejdříve chceme najít vhodné auto. Slíbil, že se poptá. Zítra tu máme být zase ve stejnou dobu. Souhlasíme, ale nechceme tu jen tak čekat. Proto se ptám dalších tří taxikářů, ale ti se na nás jen divně podívali. A tak nám nezbylo než další den stát na domluveném stanovišti taxíků.

Řidič už na nás čeká a říká, že zná někoho, kdo by možná prodal landrover. Projeli jsme půl Nairobi a zastavili před malým obchodem. Mluvím s Afričanem. Má opravdu tři auta v nabídce, ale bohužel žádný s náhonem na všechna kola. Auta si stejně prohlédnout nemůžeme, protože by musel nejdříve zavolat jejich majitelům, aby je sem přivezli. Určitě nenajdeme žádný ojetý vůz bez toho, aniž by právě někde nejezdilo. Zklamaně odmítám, protože nutně potřebujeme náhon na všechna čtyři kola. Zoufale se ho ptám, jestli opravdu nezná ještě někoho jiného. Párkrát někam zavolal a pak dal řidiči taxíku adresu.

Jedeme delší dobu a posléze zastavujeme v centru města před nějakým obchodem. Přivítal nás překvapený Ind s turbanem na hlavě a ptal se, jestli jsme ti lidé, kteří shání auto. „ Yes, „ přisvědčím krátce. Pozval nás do kanceláře. Dostali jsme čaj a Ind nás informoval, že by měl dvě nabídky.

První z nich, landrover, je moc drahý a já ztratila veškeré naděje. Pak nám řekl o pět let starém datsunu s dvojitou kabinou, který by byl za 14000 franků. I to překračuje naše možnosti. Navíc ani nevím, jak to auto vypadá. Znovu a znovu mi vysvětluje, jak je těžké nějaký vůz najít. Přesto ale odejdeme.

Když vyjdeme na ulici, ještě za námi vyběhne a prosí nás, abychom se tu zítra opět zastavili, že nám auto nezávazně předvede. Slíbili jsme, že přijdeme, i když nehodlám utratit tolik peněz.

Zase musíme strávit zbytek dne čekáním. Koupila jsem další plenky, protože jsme už všechny spotřebovali. Mezitím se použité pleny hromadí v hotelovém pokoji, což zrovna nepřispívá k příliš vábnému ovzduší.

Ještě jednou jsme zašli k Indovi, i když jsem rozhodnutá auto nekoupit. Přátelsky nás pozdravil a ukázal nám datsun. Hned při prvním pohledu jsem si umínila, že pokud to jen trochu půjde, auto koupím. Vypadalo, že je dobře udržované a pohodlné. Ind mi nabídl zkušební jízdu, ale tu jsem s hrůzou odmítla, protože bych se v tříproudovém levém provozu určitě hned ztratila. A tak alespoň nastartujeme motor. Všichni jsou z auta nadšení, jen já mám ještě pochyby kvůli ceně. Jdeme zpátky do kanceláře. Když mu povím o landroveru v Maralal, je ochotný ho ode mne za 2 000 franků odkoupit, což je velice dobrá nabídka. Ale i tak váhám vydat 12000 franků, protože jsou to všechny naše peníze a nějak se také musíme dostat domů. Říkám, že si to ještě promyslíme, když tu mi nabídl, že nám s sebou dá řidiče, který nás doveze do Maralal a rovnou odtud náš landrover vyzvedne. Musela bych mu nyní zaplatit 10 000 franků a na zbytek mám dát šoférovi šek. Jsem opravdu překvapená, jak nám věří, i jeho velkorysou nabídkou, protože Maralal je odtud vzdálené přes 450 kilometrů.

Okamžitě jeho nabídku přijímám, protože tím by byla jízda přes Nairobi také vyřešená. Manžel a kluci přímo zářili, když jsem jim oznámila, že auto koupím. Zaplatila jsem a sepsali jsme smlouvu. Ind poznamenal, že musíme mít pěknou odvahu jezdit po Nairobi s takovou hromadou peněz. Auto bude včetně technického průkazu připravené až zítra večer, protože potřebuje čas, aby ho dal přepsat na mé jméno. To znamená další dvě noci v Nairobi! Ale při pomyšlení na tak hezké auto se to dá ještě vydržet. Dokázali jsme to a vracíme se domů s báječným vozem.

Jak bylo dohodnuto, přijel šofér s autem ráno až k ubytovně. Nechala jsem si ukázat papíry, ve kterých bylo opravdu uvedené mé jméno. Naložili jsme zavazadla, mezi nimi i několik kilo špinavých plenek, a jedeme si jako králové tichým, hezkým vozem se šoférem. Dokonce i Napirai se konečně jízda zalíbila. Večer dorážíme do Maralal. Šofér nevycházel z údivu, když viděl, kde se to ocitl. I v Maralal si každý všiml, že sem přijelo nové auto. Zaparkovali jsme u penzionu, hned za naším landroverem. Vysvětluju řidiči, který je také mechanik, co s autem je. „To je okay“ odpoví jen a jde spát. Druhý den ráno jsem mu předala šek a on odjel.

Ještě jednou v Maralal přespíme a zastavíme se u Sofie. Jí i její dceři Anice se daří dobře. Divila se, že mě tu už dlouho neviděla. Když jsem jí pověděla o žloutence, zhrozila se. Vyprávěly jsme si ještě rychle o posledních událostech. Pak jsme vyrazili domů. Jen jsem ji ještě poprosila, při pohledu na kočku s třemi koťaty, aby mi jedno nechala.

Jedeme přes Baragoi a do Barsaloi jsme dorazili skoro o hodinu dříve než se starým landroverem. Mama září, že nás zase vidí, protože si už dělala velké starosti, kde jsme. Nevěděla, že jsme se vydali do Nairobi. Sotva jsme dojeli, už kolem auta stojí první obdivovatelé. Ještě v Maralal jsem napsala mamince, aby mi sem z mého švýcarského konta převedla nějaké peníze.

Po čaji jdeme domů. Odpoledne jsem navštívila pátera Giuliana a hrdě mu pověděla o svém novém autě. Pogratuloval mi a nabídl, kdybych občas odvezla žáky do Maralal nebo nemocné do nemocnice, že mě za to velkoryse odmění. Tak bych měla alespoň nějaký příjem.

Užíváme si života, daří se nám dobře. Stále musím držet dietu, což je tady dost obtížné. Žáci ještě pár dní zůstanou, pak už končí prázdniny. Napirai jsem nechala u gogo, babičky, a vezu žáky do Maralal. Cestou s Jamesem probíráme, že až za tři měsíce skončí školu, otevřeme znovu obchod. Rád by v něm pracoval.

Navštívím ještě krátce Sofii, která mi sdělila, že za dva měsíce letí do Itálie ukázat dcerku rodičům. Přeju jí to a zároveň se mi zasteskne po Švýcarsku. Jak ráda bych se také dcerkou pochlubila! Ani první fotografie nevyšly, protože někdo film osvítil. Vybrala jsem si rezavobílé tygří kotě, které jsem strčila do krabice a vzala je s sebou. Cesta domů proběhla dobře, a i přes to, že jsem jela delší cestou, dorazila jsem ještě před setměním. Napirai podávali celý den lžičkou kravské mléko. Když mě zaslechla, nebyla k utišení, dokud nedostala svůj vroucně milovaný prs.

Můj muž strávil celý den u svých krav. V Sitedi řádí dobytčí mor a denně umírají cenná zvířata. Vrátil se až pozdě v noci, celý sklíčený. Dvě naše krávy chcíply, tři další už nedokážou vstát. Ptám se, jestli existuje nějaký lék. Prý ano, ale ten se musí dát ještě zdravým zvířatům, všechna nemocná pojdou. Léky jsou drahé a jsou k dostání s trochou štěstí jen v Maralal. Zašel k veterináři a radil se s ním. Další den jedeme znovu do Maralal. Bereme veterináře i Napirai s sebou. Léky jsou drahé, ale dostaneme je, včetně injekce, abychom mohli zdravá zvířata oočkovat. Očkování se musí provádět pět dnů za sebou, Lketinga se rozhodl, že celou tu dobu stráví v Sitedi.

Zotavení ve Švýcarsku

Po třech dnech je mi samotné smutno, i když střídavě navštěvuju mamu nebo mou novou přítelkyni. Ale to všechno je dost jednotvárné. Jíst samotnou mě také nebaví. Stýská se mi po rodině a předsevzala jsem si, že jak jen to bude možné, odjedu na měsíc do Švýcarska. Tam by to i s dietou bylo mnohem jednodušší. Snadné ale nebude přemluvit Lketingu, i když mi lékaři cestu domů víc než doporučovali, když mě z nemocnice propouštěli. Myšlenka na odpočinek ve Švýcarsku mi nedá spát, a tak netrpělivě čekám na manželův návrat.

Jsem právě v kuchyni a vařím na zemi pod otevřeným oknem, když tu se otevřou dveře a Lketinga vstoupí dovnitř. Ani nás nepozdravil a už se žene k oknu a podezíravě se ptá, kdo z něho právě vyskočil. Po pěti dnech čekání a samoty mě jeho podezíravost zasáhla jako rána pěstí, ale snažím se ovládat, protože bych s ním chtěla probrat svůj úmysl jet na nějakou dobu domů. Odpovím tedy mírně: „Nikdo, jak tě něco takového napadlo?“ Místo odpovědi odešel do ložnice a prohlížel deku a matrace. Stydím se za jeho nedůvěru a radost z toho, že je zase zpátky, je tatam. Neustále se mě ptá, kdo u mě byl. Samozřejmě že tu byli dvakrát válečníci, ale já je ani jednou nepozvala dál.

Konečně promluvil pár slov s dcerou a vytáhl ji z pleteného košíku, který jsem při poslední cestě do Maralal pro ni koupila. Přes den ji v něm mohu nosit s sebou ven, když potřebuju vyprat šaty a plínky. Vzal ji do náručí a zamířil k maňatám. Předpokládám, že jde za mamou. Jídlo je hotové a já se v něm bez chuti šťourám. Stále přemýšlím, proč mi nevěří.

Když se ani po dvou hodinách nevrátil zpátky, vydala jsem se také za mamou. Seděla s ostatními ženami pod stromem a Napirai spala vedle ní na kravské kůži. Lketinga ležel v maňatě. Přisedla jsem si k mamě a ta se mě na něco ptala, ale já jí rozuměla asi jen polovinu. Zřejmě si myslí, že mám nějakého milence. Lketinga jí nejspíš o mně vyprávěl příšerné historky. Spiklenecky se na mě usmívá, ale říká, že to, co dělám, je nebezpečné. Zklamaně jí odpovídám, že mám jenom Lketingu, vezmu si dceru a odejdu domů.

V téhle situaci je těžké moji zamýšlenou cestu do Švýcarska prosadit. Přitom je mi čím dál víc jasné, že potřebuju prázdniny. Ale raději si to nechávám pro sebe a vyčkávám, až se zase všechno uklidní.

Občas se pokouším sníst alespoň kousíček masa, zaplatím za to ale okamžitě prudkými bolestmi žaludku. Raději konzumuju kukuřici, rýži nebo brambory. Protože nejím žádný tuk a denně kojím, stále více ubývám na váze. Sukně už si musím stahovat páskem, aby mi nepadaly. Napirai jsou tři měsíce a musí na očkování a na celkové vyšetření do nemocnice ve Wambě. S novým autem je to vítaná změna. Lketinga jede s námi, chce ale konečně nové auto zase sám řídit.

Nejsem zrovna moc nadšená. Protože ale s Napirai nemohu jet sama a jsem na něj odkázaná, váhavě mu předám klíčky. Při každé chybě v řazení mě píchne u srdce. Jede pomalu, až moc pomalu, zdá se mi. Když jsme ucítili zvláštní zápach, došlo mi, že jede se zataženou ruční brzdou. Je mu to strašně trapné, protože teď už nefunguje tak dobře jako předtím, a mě to strašně naštvalo, neboť nefungující ruční brzda u landroveru nám připravila mnoho nepěkných překvapení. Už nechce dál řídit, sedí deprimované vedle mne a drží Napirai. Je mi ho líto a utěšuju ho, že se brzda dá opravit.

V nemocnici musíme čekat skoro dvě hodiny, než konečně přijdeme na řadu. Švýcarská lékařka prohlédla i mě a zdálo se jí, že jsem až moc hubená a mám málo tukových zásob. Pokud se tu nechci zase brzy ocitnout jako pacientka, musím alespoň na dva měsíce do Švýcarska. Vyprávím jí, že jsem si to už také předsevzala, ale nevím, jak to mám sdělit manželovi. Došla pro lékaře, který mi také cestu do Evropy doporučil. Jsem podvyživená a Napirai mě stojí mou poslední energii. Ona sama přímo překypuje zdravím.

Prosím lékaře, aby s Lketingou promluvil. Manžel je velice překvapený, když slyší, že bych měla na tak dlouhou dobu odjet. Po delším dohadování nakonec rezignovaně souhlasil s pěti týdny. Lékař mi dal potvrzení, abych co nejrychleji získala cestovní doklady pro Napirai. Dostala ještě očkování a jedeme zpátky do Barsaloi. Lketinga je smutný a stále se ptá: „Corinno, proč ty pořád nemocná? Proč jet s mým dítětem tak daleko? Nevím, kde je Švýcarsko. Co mám tady bez vás tak dlouho dělat?“ Je mi těžko u srdce, když vidím, jak je to pro něj těžké. I mama je smutná, když jí oznámíme, že letím do Švýcarska. Ale slibuju, že se vrátím zdravá a plná sil, abychom mohli zase otevřít obchod.

Už za dva dny se vydávám na cestu. Páter Giuliano nám nabídl, že nás vezme s sebou do Maralal. Auto zůstane odstavené na misii. Lketinga mě a Napirai doprovází až do Nairobi. Je to dlouhá cesta a dítě musíme několikrát přebalit. Moc zavazadel s sebou nemám.

V Nairobi si seženeme nocleh a nejdříve jdeme na Německé velvyslanectví, abychom pro Napirai dali vystavit cestovní pas. Problémy začínají již u vchodu. Lketingu v jeho samburském oblečení nechtějí pustit dovnitř. Teprve když prokážu, že je to můj muž, smí jít se mnou. Okamžitě začal být nervózní a podezíravý.

Na úřadě čeká hodně lidí. Začnu vyplňovat žádost a už při vypisování jména vím, že s tím vším budou potíže. Napíšu Leparmorijo-Hojmann, Napirai, ale manžel nechce příjmení Hofmann akceptovat, jeho dcera je přece Leparmorijo. Tak klidně, jak jen to dokážu, se mu pokouším vysvětlit, že jenom tak dostane Napirai pas a bez ní nemohu odjet. Začne nekonečné dohadování a čekající lidé nás zvědavě pozorují. Nakonec ho přece jen přemluvím, aby žádost podepsal.

Musíme čekat. Pak mě zavolají a zvou dozadu. Manžel chce se mnou, ale jeho dál nepustí. Srdce mi buší až v krku, protože cítím, že dojde k dalšímu výbuchu. Ten na sebe nenechal dlouho čekat. Ještě stačím zahlédnout, jak se Lketinga prodírá k okénku a začíná se s úředníkem divoce hádat.

Přijal mě německý velvyslanec, který mi vlídně vysvětlil, že mi sice mohou pas pro Napirai vystavit, ale pouze ná jméno Hofmann, protože náš oddací list nebyl v Německu stále ještě legalizován a podle německého práva tedy nejsem vdaná, i když podle keňského práva ano. Když mi sdělil, že můj muž musí žádost znovu podepsat, odpovím, že to on nikdy neuzná, a ukazuju mu lékařská potvrzení. Bohužel, nemůže s tím nic udělat.

Když jsem se vrátila, seděl Lketinga rozzlobeně na židli a držel plačící Napirai: „Co u tebe nebýt v pořádku? Proč ty tam jít beze mě? Já být tvůj manžel! „ Vyplňuju formuláře znovu, tentokrát bez Leparmorijo, a je mi strašně trapně. Nato vstal a prohlásil, že nic nepodepíše.

Vztekle se na něj podívám a zasyčím, že jestli to nepodepíše, odejdu jednoho dne s Napirai do Švýcarska i bez jeho podpisu a už se nikdy nevrátím. Ať už konečně pochopí, že tady jde o mé zdraví! Když ho muž u přepážky znovu ujistil, že Napirai i tak dál zůstane jeho dcerou, podepisuje. Jdu znovu k velvyslanci. Pochybovačně se ptá, jestli je všechno v pořádku, a já mu vysvětluju, že pro válečníka je těžké porozumět byrokracii.

Vystavil mi dětský pas a popřál hodně štěstí. Na otázku, zda teď konečně mohu odjet, mě upozornil na to, že mi keňské úřady musí dát ještě výjezdní a vstupní povolení a k tomu také potřebuju souhlas otce. Tuším další nepříjemné rozčilování. Mrzutě opouštíme velvyslanectví a jedeme do budovy Nyayo. Opět musíme vyplnit hromadu formulářů a čekat.

Napirai pláče a nedá se uklidnit ani prsem. Znovu jsme cílem mnoha pohledů, znovu si někteří s údivem šeptají, jak můj muž vypadá. Konečně nás předvolali. Žena za skleněnou přepážkou se pohrdavě vyptává mého muže, proč má Napirai německý pas, když se narodila v Keni. Všechno začíná od začátku a já celá naštvaná potlačuju slzy. Vysvětluju té arogantní dámě, že můj muž nemá žádný pas, přestože o něj již před dvěma roky žádal. Proto tam naše dcera nemůže být zapsaná. Kvůli špatnému zdraví musím ale do Švýcarska na zotavenou. Další její otázka mě málem porazila: Proč prý tedy nenechám dítě u otce? Pobouřeně vysvětluju, že je snad normální vzít tříměsíční dítě s sebou. Kromě toho má moje matka také právo vidět vnouče! Konečně dala na doklady razítko. I můj pas mi orazítkovali. Vyčerpaně, s úlevou popadnu pasy a vyletím z kanceláře.

Teď už si musím jen zařídit letenku. Tentokrát mám s sebou doklad o tom, odkud jsou mé peníze. Předložila jsem pasy a zamluvila letadlo, které odletí za dva dny. Netrvalo dlouho a úřednice se vrací s vystavenými letenkami. Podává mi je a čte nahlas: „Hofmann Napirai“ a „Hofmann Corinne. „ Lketinga se znovu naštvaně ptá, proč jsme se vlastně vůbec brali, když nejsem jeho žena! I jeho dítě mu asi nepatří. Teď už jsem s nervy u konce. Je mi tak trapně, že se rozpláču. Ukládám letenky a opouštíme kancelář. Jedeme zpátky do penzionu.

Manžel se pomalu uklidňuje. Rozrušený a smutný sedí na posteli. Chápu, jak mu je. Pro něho je příjmení to nejdůležitější, co může muž ženě a dětem dát, a já ho nepřijala. Pro něho to znamená, že k němu nechci patřit. Vzala jsem ho za ruku a domlouvám mu, aby si opravdu nedělal žádné starosti, že se zase vrátíme. Pošlu telegram na misii, aby věděl, kdy přijedu. Vysvětluje mi, že se bez nás cítí strašně sám, ale že si přeje, abych se konečně uzdravila. Až se vrátíme, bude na nás čekat na letišti. To, co řekl, mě naplnilo radostí, protože je mi jasné, jak hodně se musí přemáhat, aby se na tak dlouhou cestu vydal. Nakonec mi přiznal, že chce z Nairobi co nejdříve odjet domů. Z čekání tady je jenom nešťastný. Rozumím mu, a tak ho s Napirai doprovodíme na stanici autobusů. Stojíme tam a čekáme na odjezd. Ještě jednou se ustaraně zeptal: „ Corinno, moje zeno, ty být jistá, ze se s Napirai vrátit do Keni?“ S úsměvem přisvědčím: „Ano, miláčku, jsem si jistá. „ Autobus odjel.

Teprve předevčírem jsem telefonicky oznámila mamince, že s Napirai přiletíme. Byla samozřejmě překvapená, ale moc se těšila na to, že konečně uvidí vnučku. Proto jsem se rozhodla, že nás obě hezky upravím. Ale s tak živým dítětem je těžké jen opustit pokoj. Toalety a sprchy jsou vzadu na chodbě. Když musím na záchod, musím ji, ať chci nebo ne, pokud zrovna nespí, vzít s sebou. Při sprchování to ale nejde. Jdu do recepce a prosím recepční, aby mi dala čtvrt hodiny na dítě pozor, abych se mohla vysprchovat. Ráda by to pro mě udělala, ale momentálně je půl Nairobi bez vody. Někde prasklo potrubí, ale snad to do večera opraví.

Čekám až do šesti hodin, ale nic se nezměnilo. Naopak, všude to začíná zapáchat. Už nechci dál čekat, protože v deset musím být na letišti, a tak jdu do obchodu a dotáhnu do pokoje pár litrů minerálek. Nejdřív umyju Napirai, pak mé vlasy a nakonec si alespoň trochu opláchnu tělo.

Na letiště odjedeme taxíkem. Moc toho s sebou nemáme, i když je konec listopadu a v Evropě je zima. Stevardky se nám velice věnují a často se u Napirai zastavují, aby s námi prohodily pár slov. Po jídle pro ni dostanu i postýlku a krátce nato usne. I mě se zmocnila únava. Když mě zase probudily, byla snídaně. Při pomyšlení na to, že už brzy budu ve Švýcarsku, se mě zmocnil neklid.

Bílé obličeje

Přivázala jsem si dítko na záda pruhem látky a bez problémů jsme prošly pasovou kontrolou. Pak už jsem zahlédla matku s Hans-Petrem, jejím manželem. Radost ze shledání byla veliká. Napirai si se zájmem prohlížela bílé obličeje.

Při cestě do Bernských Alp na matce vidím, že si při pohledu na mě dělá starosti. Doma jsem se ze všeho nejdřív naložila do vany. Konečně horká koupel! Maminka pro Napirai sehnala malou vaničku a chtěla ji vykoupat sama. Když jsem ve vodě seděla asi deset minut, začalo mě najednou celé tělo svědit. Škrábance na nohou a rukou se mi otevřely a zanítily. Tato poranění jsem si způsobila svými masajskými ozdobami a ve vlhkém klimatu se špatně hojily. Vylezla jsem z vany a zjistila, že mé tělo je poseto rudými fleky. Napirai křičí v náručí zoufalé babičky. Je také plná rudých fleků. Strašně to svědí. Protože se má matka bála, že je to nějaká infekce, objednaly jsme se na další den ke kožnímu.

Doktor byl dost překvapený, když poznal, o co jde: svrab. Ve Švýcarsku se vyskytuje velice vzácně. Jsou to roztoči, kteří zalezou pod kůži a při vyšších teplotách se začnou pohybovat, což způsobuje strašné svědění. Lékař se divil, kde jsme to mohly chytit. Vyprávím mu o Africe. Když navíc objevil mé zanícené jizvy, které částečně sahaly až do hloubky jednoho centimetru, navrhl mi, abych si dala udělat test na AIDS. Nejdřív mi to vyrazilo dech, ale nakonec jsem se rozhodla si ho dát udělat. Dal mi s sebou pár lahví s nějakou vodičkou proti svrabu, kterou se máme třikrát denně mazat, a mám se prý za tři dny zastavit kvůli výsledkům testu. Dny čekání jsou horší než všechno, co se kdy předtím událo.

První den hodně spím a jdu už brzy s Napirai do postele.

Druhý den u nás večer zazvonil telefon a lékař si přál se mnou mluvit osobně. Buší mi srdce, když přebírám sluchátko, ze kterého se za okamžik dozvím, jaký bude můj další osud. Lékař se omlouvá za pozdní volání, ale chtěl mi jen ulehčit čekání a oznamuje, že test vyšel negativně. Nejsem schopná říct víc, než že děkuju. Cítím se jako znovuzrozená a mým tělem projela nová síla. Teď už vím, že překonám i následky žloutenky. Denně jím o trošku více tuků a s ním všechno, co mi maminka podstrojila.

Čas ubíhá jen pomalu, protože už se tu moc domácky necítím. Chodíme hodně na procházky, navštěvujeme švagrovou Jelly a společně si užíváme první sníh. Napirai se tu moc líbí, jenom to stálé oblékání a svlékání ji otravuje.

Po dvou a půl týdnech je mi jasné, že déle než do Vánoc tu zůstat nechci. Ale první letadlo, které je volné, letí až pátého ledna 1990. Tak budu z domu přece jen skoro šest týdnů. Loučení je těžké, protože od nynějška se zase budu muset o sebe starat sama. Letím zpátky se skoro čtyřiceti kily zavazadel. Všem jsem něco koupila nebo ušila. Má rodina mi toho dala hodně s sebou a Napirainy vánoční dárky jsem také musela přibalit. Bratr mi pro ni koupil nosítko na záda.

Bude zase všechno v pořádku?

Při příletu do Nairobi mám nervy napnuté k prasknutí, protože nevím, jestli na nás Lketinga na letišti čeká nebo ne. Pokud ne, budu s Napirai a hromadou zavazadel nahraná, teď v noci je hledání noclehu dost těžké. Rozloučily jsme se se stevardkami a odebraly se k pasové kontrole. Sotva jsem prošla, zahlédla jsem svého drahého, Jamese a jeho kamaráda. Mám strašnou radost. Můj muž se nádherně pomaloval a nechal si hezky upravit své dlouhé vlasy. Stál tam, zahalený do své červené deky. Radostně nás objal. Hned jedeme do penzionu, který už předtím zamluvili. Napirai se musí znovu vyrovnat s černými obličeji a pláče a Lketinga má strach, že ho asi nepoznala.

Všichni chtějí v penzionu rozbalit tašku s dárky, ale vybalila jsem jen hodinky, protože zítra jedeme dál a já mám všechno přesně srovnané. Kluci odešli do svého pokoje a i my jdeme spát. Tuto noc spolu opět spíme a už mě nic nebolí. Šťastná doufám, že bude zase všechno v pořádku.

Cestou domů si hodně povídáme a já se dozvěděla, že v Barsaloi se už brzy začne stavět opravdová velká škola. Přiletělo tam letadlo z Nairobi, ve kterém byli sami Indové, kteří strávili několik dnů na misii. Škola má stát na druhé straně velké řeky. Z Nairobi přijde hodně dělníků, všechno Kikujové. Ale nikdo ještě neví, kdy se se stavbou začne. Já vyprávím o Švýcarsku a samozřejmě i o svrabu, protože manžel se musí také léčit, jinak nás zase nakazí.

Lketinga přijel autem až do Nyahururu a nechal ho zaparkované na misii. Jsem překvapená jeho odvahou. Do Maralal se tedy dostaneme bez problémů, i když se mi vzdálenosti mezi městy zdají nekonečné. Do Barsaloi dorážíme až druhý den. Mama nás šťastně objímá a děkuje Enkai, že jsme se vrátily zdravé z cesty „kovovým ptákem“, jak říká letadlu. Jsem ráda, že jsem zase doma.

I na misii mě přátelsky pozdravili. Na otázku, co je pravdy na tom, že se tu bude stavět škola, páter Giuliano potvrdil, co už mi říkali chlapci. Ve skutečnosti začne stavba za několik dnů. Už sem dorazilo pár lidí, kteří začali stavět domky pro dělníky. Přes Nanyuki a Wambu přijíždějí náklaďáky plné materiálu. Jsem překvapená, že se tu něco takového vůbec bude dělat. Páter Giuliano mi vysvětluje, že vláda chce docílit toho, aby se Masajové usadili. Místo není špatné, protože v řece je vždycky voda a je v ní dost písku, který se dá použít do cementu. Vláda se pro to místo rozhodla také z toho důvodu, že je tu moderní misie. Užíváme si nádherné dny, chodíme na procházky na druhou stranu řeky a pozorujeme, co nového se tam děje.

Naše kočka vyrostla. Lketinga očividně dodržel svůj slib a krmil ji, ale dával jí asi jen maso, protože je divoká jako tygr. Jenom když si lehne k Napirai do postýlky, přede jako krotká domácí kočička.

Asi po dvou týdnech přijeli cizí dělníci. První neděli se většina z nich sešla v kostele, protože svátá mše představovala pro dělníky z města jediné rozptýlení. Somálci zvýšili drasticky ceny za cukr a kukuřici, což vedlo k velkým diskuzím a ke schůzi starších s mini-chiefem. I my jsme u toho a často se mě ptají, kdy se konečně otevře obchod Samburů. Dělníci, kteří tam také přišli, se dotazují, jestli bych jim nemohla autem dovézt pivo a minerálku. Dobře by mi zaplatili, protože si hodně vydělají, ale nemají kde peníze utratit. Somálci jako muslimové pivo neprodávají.

Když se u nás až do večera zastavují stále další dělníci, začnu opravdu vážně přemýšlet, že něco podniknu, abychom přišli trochu k penězům. Napadlo mě, abychom zorganizovali něco jako diskotéku s kikujskou hudbou. K tomu bychom mohli grilovat maso a prodávat pivo a sodu. Všechno jsem probrala s Lketingou a veterinářem, se kterým můj muž často trávil čas. Oba jsou nápadem nadšení a veterinář ještě podotkl, abychom také prodávali mirau, protože se po ní často ptají. Rozhodli jsme se, že to koncem měsíce zkusíme. Uklidila jsem obchod a napsala letáky, které jsme rozvěsili na různých místech nebo je rozdali mezi dělníky.

Odezva je obrovská. Hned první den za námi přicházejí lidé a ptají se, proč nezačneme už tento víkend. Ale to je na nás moc brzy, protože v Maralal není pivo vždycky k sehnání. Podstupujeme stejnou túru jako vždycky a kupujeme dvanáct přepravek piva a sodovky. Manžel sehnal mirau. Auto je nacpané až po střechu a cesta zpátky trvá déle.

Doma složíme zboží vpředu v obchodě, protože náš bývalý byt hodláme upravit jako taneční plochu. Po krátké době už tu stojí první zákazníci a chtějí koupit pivo. Zůstala jsem ale neoblomná, protože vím, že by do zítřka nic nezbylo. Pak přišel i mini-chief a ptal se po licenci na diskotéku. Samozřejmě že žádnou nemám a ptám se, jestli je opravdu nutná. Lketinga se s ním domluvil. Zítra bude za bakšiš ručit za pořádek. Za trochu peněz a piva nám licenci vystavil.

Konečně nadešel den D, kdy se bude diskotéka konat, a my jsme napnutí, jak to všechno dopadne. Pomocník z obchodu rozumí trochu technice. Vyndal z auta baterii a připojil na ni kazeťák. Hudbu bychom tedy měli. Mezitím zase jiní porážejí kozu. Dva kluci jsou zaměstnaní jejím vyvržením a porcováním. Pomáhá nám hodně dobrovolníků a Lketinga je zaměstnaný spíše rozdělováním práce než prací samotnou. O půl osmé je všechno připraveno. Hudba hraje, maso syčí na grilu a lidé čekají u zadního vchodu. Lketinga vybírá od mužů vstupné, ženy mohou přijít zadarmo. Ale ty zůstávají venku, chichotají se a občas nahlédnou dovnitř. Během půl hodiny je obchod plný. Každou chvíli se nám představují dělníci a gratulují mi k tak dobrému nápadu. Dokonce i stavbyvedoucí přišel a děkoval nám, že jsme si s tím dali tolik práce. Lidé si zaslouží nějaké povyražení, protože pro mnohé z nich je to první stavba daleko od domova.

Mně se moc líbí, že mohu být mezi tolika veselými lidmi, kteří z velké většiny také mluví anglicky. I Samburové z vesnice přišli, a dokonce i pár starých, kteří se posadili na obrácené přepravky a zabalení do vlněných dek přihlíželi tančícím Kikujům. Nevycházeli z údivu. Já sama netančím, i když jsem dnes nechala Napirai u mamy. Někteří by mě rádi k tanci vyzvali, ale pohled na Lketingu mi radil, abych to raději nedělala. Tajně vzadu upíjel pivo a žvýkal mirau. Ta byla vyprodaná jako první.

Kolem jedenácté jsme hudbu ztlumili a někteří muži pronesli děkovnou řeč, zejména ke mně, mcungu. O hodinu později došlo i poslední pivo. I kozího masa se prodalo na kila. Hosté jsou v dobré náladě, která vydržela až do čtyř do rána. Konečně můžeme zavřít. Vyzvedla jsem u mamy Napirai a vleču se ztěžka domů.

Další den při počítání příjmu s radostí zjišťuju, že zisk je mnohem vyšší než z obchodu. Radost mi ale zase rychle zkazil páter Giuliano, který sem zajel na motorce a rozzlobeně se ptal, co to bylo u nás v obchodě včera večer za „příšerný randál“. Zaraženě mu říkám o diskotéce. Tak moc by ho to zase nerušilo, kdybychom zůstali u konání dvakrát do měsíce, ale po půlnoci už by měl rád klid. Protože si ho nechci rozzlobit, budu se tím muset řídit.

Nedůvěra

Do obchodu dorazili první muži od řeky a ptají se, jestli se tu dá někde sehnat pivo. Odpovídám, že nevím. V té chvíli se objevil manžel a ptá se těch tří, co chtějí. Vysvětluju mu to a Lketinga jde za muži a říká jim, pokud budou v budoucnu něco chtít, nemají se ptát mě, ale jeho. On je muž a má tady slovo, co tu bude a co ne. Překvapení jeho podrážděným tónem s údivem odešli. Ptám se, proč s nimi tak mluvil, ale on se jen ušklíbnul a řekl: „Já vím, proč sem všichni chodit, ne pro pivo, já vím! Když chtít pivo, proč se nezeptat mě?“ Bylo jen otázkou času, kdy mi zase udělá žárlivou scénu, i když jsem se s nikým nebavila déle než pět minut. Cítím, jak ve mně stoupá vztek, ale raději jsem ho potlačila, protože i tak stačilo, co budou ti tři o Lketingově výstupu vyprávět, protože o naší diskotéce si už mezitím povídala celá Barsaloi.

Lketinga mě bez přestání podezíravě pozoruje. Občas si vezme datsun a jede navštívit nevlastního bratra do Sitedi nebo jiné příbuzné. Samozřejmě že bych s ním mohla jet, ale nechci s Napirai sedět u krav v maňatách plných much. Čas ubíhá a já čekám na den, kdy James konečně dokončí školu. Nutně potřebujeme peníze, abychom mohli nakoupit potraviny a benzin. Při tolika dělnících bychom teď mohli vydělat hodně peněz.

Lketinga je často pryč, protože několik přátel v jeho věku se žení. Denně se u nás zastavují válečníci, kteří přinášejí zprávu o nějaké další svatbě. Většinou se k nim přidá a nikdy nevím, jestli se vrátí za dva, za tři nebo za pět dní.

Když se mě páter Giuliano zeptal, jestli bych nemohla zase vyzvednout školáky, protože dnes končí školní rok, hned jsem souhlasila. I když manžel není doma, vyrážím na cestu a nechám Napirai u mamy. James mě radostně přivítal a okamžitě se ptal na diskotéku. Takže se to rozkřiklo až sem. Beru domů pět kluků. Ještě jsme nakoupili a jen na chvíli jsem zaskočila k Sofii. Už se vrátila z Itálie, ale chce se co nejdříve přestěhovat zpátky na pobřeží. S Anikou je to tady dost těžké a smysluplnou budoucnost tu také nevidí. Je mi to líto, protože v Maralal neznám nikoho jiného, na koho bych se mohla těšit. Přece jen jsme spolu prožily pár těžkých chvilek. Ale rozumím jí a také jí trochu závidím. Jak ráda bych se zase jednou podívala k moři! Stěhování je už skoro přede dveřmi, a tak se loučíme už teď. Novou adresu mi pošle později.

Krátce po osmé večer jsme doma. Můj muž tu není, a tak pro kluky vařím večeři, poté, co jsme si už u mamy vypili čaj. Udělali jsme si hezký večer, bylo veselo a hodně jsme si povídali. Napirai má strýčka Jamese moc ráda. Stále dokola musím vyprávět o diskotéce. Kluci sedí, oči se jim lesknou a napjatě poslouchají. Něco takového by chtěli také zažít. Vlastně bychom mohli za dva dny zase něco uspořádat, ale Lketinga není doma, takže z toho nic nebude. Tenhle víkend dostanou dělníci výplatu a stále za mnou chodí a prosí, abych diskotéku zorganizovala znovu. Zbývá mi už jen jeden den. Bez Lketingy si netroufám nic podniknout, ale chlapci mě přemluvili a slíbili, že všechno zařídí, jenom když koupím pivo a sodovky.

Až do Maralal se mi nechce, a tak jedu s Jamesem do Baragoi. V téhle turkánské vesnici jsem poprvé. Je skoro tak velká jako Wamba a je v ní velkoobchod s nápoji, i když je tu pivo a minerálka o trošku dražší než v Maralal. Celá naše akce trvá jen tři a půl hodiny. Jeden z chlapců napsal plakáty, které pak hned spolu roznesli, a všichni se už nedočkavě těšili na diskotéku. Na maso to tentokrát nestačilo, protože nikdo nenabídl kozu k prodeji. A porazit naši vlastní, i když některé jsou jen moje, jsem si neriskla. Když jsem k mamě zase přinesla Napirai, všimla jsem si, že se tentokrát tak netěší jako poprvé, možná i proto, že Lketinga ještě nedorazil domů. Ale někdo musí vydělávat peníze, koneckonců z nich žijeme všichni.

Diskotéka má zase velký úspěch. Dnes přišlo ještě víc návštěvníků, protože jsou tu i kluci ze školy. Dokonce i tři dívky se odvážily vejít dovnitř. S chlapci a bez mého muže je atmosféra mnohem uvolněnější. Přišel i jeden mladý Somálec a dal si Fantu. Potěšilo mě to, protože Lketinga o Somálcích někdy moc ošklivě mluvil. Cítím, že jsem součástí dění, a tentokrát si mohu i mnohem víc povídat. Kluci se střídají v prodeji nápojů. Je to tu fajn a všichni tančí na veselou hudbu Kikujů. Mnozí návštěvníci s sebou donesli vlastní kazety. I já zase po více jak dvou letech znovu tančím a je mi nádherně.

Bohužel musíme o půlnoci hudbu ztišit, ale nálada zůstala dobrá. Kolem druhé v noci zavíráme a já spěchám s baterkou do maňaty pro Napirai. Hledání vchodu do trnité ohrady mi moc nejde. Uvnitř mě málem ranila mrtvice. Před maňatou jsou zapíchnuté Lketingovy oštěpy. Když lezu dovnitř, srdce mi bije jako splašené. Podle jeho zamručení okamžitě poznám, že je naštvaný. Napirai spí nahá vedle mamy. Zdravím ho a ptám se, proč nepřišel do obchodu. Nejdříve ani neodpověděl, ale posléze se do mě pustil. Strašně mi nadával a vypadal úplně nepříčetně. Ať říkám, co říkám, nic mi nevěří. Mama se ho pokouší uklidnit a domlouvá mu, že jeho řev slyší celá Barsaloi. I Napirai pláče. Když mi vmetl do očí, že jsem děvka a že to táhnu s Kikuji a dokonce i s kluky, zabalila jsem nahou Napirai do deky a utekla zoufale domů. Pomalu se začínám svého vlastního muže bát.

Netrvalo dlouho a přihnal se domů, rozrazil dveře, vytáhl mě z postele a chtěl ode mne slyšet jména těch, se kterými jsem se spustila. Teď už si je úplně jistý: Napirai není jeho dcera. Prý jsem mu napovídala, že přišla na svět dříve jen kvůli mému onemocnění, přitom jsem určitě otěhotněla s někým jiným. S každou jeho větou se moje už tak těžce zkoušená láska k němu začíná vytrácet. Nechápu ho. Nakonec opustil dům a křičel, že už se nevrátí a najde si místo mě nějakou lepší ženu. V té chvíli je mi to úplně jedno, hlavně aby byl zase klid.

Ráno si s uplakanýma očima netroufám vyjít ven. Hodně lidí naši hádku slyšelo. Kolem desáté se u nás objevila mama se Sagunou a chtěla vědět, kde je Lketinga. Nevím. Místo toho přišel James s kamarádem. I ten ničemu nerozumí, jeho bratr holt nikdy nechodil do školy, a navíc tihle válečníci nerozumí byznysu. Od Jamese jsem se dozvěděla, co si o tom myslí mama. Chce si s Lketingou promluvit, aby už na mě nebyl tak zlý, protože si je jistá, že se zase vrátí. Nemám plakat a ani poslouchat, co říká, protože všichni muži jsou takoví, a proto je lepší, když mají víc žen. James s tím sice nesouhlasil, ale to mi stejně nebylo nic platné. Dokonce i páter Giuliano k nám poslal hlídače z misie, aby zjistil, co se u nás dělo. Je mi to strašně nepříjemné. Lketinga přišel až večer a moc jsme toho spolu nenamluvili. Život zapadl do starých kolejí, ani jeden z nás se o minulé noci nezmínil. Po týdnu zase zmizel na nějakou slavnost.

„Nosička vody“ mě nechává čím dál tím častěji ve štychu, a tak jsem donucená zajet autem k řece, abych si dovezla dva kanystry vody sama. Chlapci zatím dávají pozor na Napirai.

Když se chci vrátit domů, nemohu zařadit, spojka nezabírá. Rozladěná z první poruchy, která nastala právě dva měsíce po koupi auta, jsem se vydala pěšky na misii. Auto zůstalo u řeky. Giuliano nebyl zrovna nadšený, ale i přesto šel se mnou a na auto se podíval. Přitom zjistil, že je po spojce. Je mu líto, ale tentokrát mi opravdu nemůže pomoci. Náhradní díly jsou určitě k dostání v Nairobi, ale během příštího měsíce se tam nedostane. Začala jsem brečet, protože nevím, jak pro Napirai a pro sebe obstarám potraviny. Pomalu už mám těch věčných problémů po krk.

Giuliano odtáhl auto k našemu domu a chtěl se pokusit náhradní díly v Nairobi telefonicky objednat. Až za pár dnů přiletí Indové, možná by mohli díly přivézt s sebou. Slíbit mi ale momentálně nic nemohl.

Za čtyři dny si to přihasil na motorce a oznámil, že dnes v jedenáct přistane letadlo. Přiletí sem Indové, kteří chtějí zkontrolovat stavbu školy. Jestli ale mají s sebou i náhradní díly, nevěděl.

A opravdu, kolem poledne přistálo letadlo. Páter Giuliano zajel se svým land-cruiserem k provizorní přistávací ploše, oba Indy naložil a odvezl je k řece. Dívám se za autem a vidím, že Giuliano jede dál, zřejmě do Wamby. Nevím, jak to dopadlo, a tak jsem se rozhodla, že ke škole zajdu sama. Napirai jsem nechala u mamy.

Oba Indové v turbanech na mě překvapeně pohlédli. Zdvořile mi podali ruku a nabídli kolu. Pak se zeptali, jestli patřím k misii. Kroutím hlavou a vysvětluju, že tady žiju jako žena jednoho ze Samburů. Teď jsou ještě zvědavější, jak se mi zdá, a chtějí vědět, jak tady v buši může běloch přežít. Slyšeli, že jejich dělníci tu mají velké potíže se zásobováním potravinami. Vyprávím jim o svém autu, které se bohužel rozbilo. Soucitně se ptají, jestli ta spojka byla pro mě nebo pro misii. Potvrzuju jejich domněnku a ustaraně se ptám, jestli díly sehnali. Ne, zní zdrcující odpověď, protože existují různé modely, a teprve podle vymontovaných dílů se pozná, které potřebujeme. Jsem strašně zklamaná, což těm dvěma neuniklo. Jeden z nich chtěl vědět, kde auto stojí. Potom poslal mechanika, který přiletěl s nimi, aby se na ně podíval a díly vymontoval. Za hodinu poletí zpátky.

Mechanik pracuje rychle a už po dvaceti minutách se dozvím, že spojkové obložení, stejně tak i řadicí páka se už nedají opravit. Zabalil těžké díly do hadru a vydali jsme se nazpátek. Jeden z Indů se na vymontované díly podíval a řekl, že si myslí, že by se v Nairobi daly sehnat, ale bude to asi drahé. Oba se krátce poradili a najednou se mě zeptali, jestli bych s nimi nechtěla letět. Jsem tak překvapená, že koktám. Manžel není doma a kromě toho mám doma šestiměsíční dítě. To nevadí, namítají, dítě mohu vzít s sebou, v letadle je místo pro obě.

V první chvíli nevím, co mám dělat, a říkám, že se v Nairobi vůbec nevyznám. „No problém, „ poznamenal zase druhý Ind. Mechanik zná všechny obchodníky s díly a zítra ráno mě vyzvedne před hotelem a spolu se mnou zkusí potřebné díly sehnat. Pro mě jako bělošku by byly předražené.

Jsem jejich ochotou úplně odzbrojená. Vždyť mě vlastně vůbec neznají. Ještě než jsem si to stačila rozmyslet, řekli mi, že mám být za čtvrt hodiny u letadla. „Ano, mockrát děkuju,“ koktám rozčileně. Mechanik mě odvezl domů. Spěchám rychle za mamou a vysvětluju, že letím do Nairobi. Beru si Napirai a úplně zmatenou mamu nechávám stát. Doma balím jen ty nejnutnější věci. Ženě veterináře vysvětluju, proč odjíždím, a že se, jakmile to jen bude možné, s náhradními díly vrátím. Má za mě pozdravovat mého muže a vysvětlit mu, proč jsem na něj nečekala, aby mi cestu dovolil.

Pak spěchám k letadlu. Napirai visí v kanga a v jedné ruce mám cestovní tašku. Okolo letadla se už sešlo hodně zvědavců, kteří všichni na moment oněměli, když mě uviděli. Mcungu letí pryč, to je senzace, protože manžel není doma. Je mi jasné, že by z toho mohly být problémy. Na druhé straně se ale utěšuju, že bude rád, když jeho milované auto zase pojede a on kvůli tomu nemusí do Nairobi.

Indové právě přijeli autem ze stavby, když tu mílovými kroky dorazila zamračená mama. Dala mi na vědomí, že mám Napirai nechat u ní, ale to pro mě nepřichází v úvahu. Uklidňuju ji a slibuju, že se vrátím. A tak nakonec dá mně i dítěti Enkai, požehnání na cestu. Nastoupili jsme a zakrátko zahučel motor. Kolemstojící lidé vyděšeně uskakují na stranu. Všem mávám a už si to rachotíme po letecké dráze.

Indové toho chtějí hodně vědět. Jak jsem vůbec přišla k mému muži a proč žijeme v takové pustině. To, jak jsou udivení, mě rozveselí a cítím se šťastná a svobodná jako už dlouho ne. Asi po hodině a půl jsme přistáli v Nairobi. Je to jako zázrak, za tak krátkou dobu urazit tak velkou vzdálenost. Ptají se mě, kam mě mají zavézt. Když odpovím, že k hotelu Igbol u kina Odeon, zhrozili se, že lady do takové čtvrti nepatří, je to tam nebezpečné. Ale já znám jen tenhle hotel a trvám na tom, aby mě tam vyložili. Jeden z Indů, zřejmě ten důležitější, mi podal svou vizitku. Mám mu zítra v devět ráno zavolat, jeho řidič mě u hotelu vyzvedne. Vůbec nevím, čím si to všechno zasloužím, a mockrát mu děkuju.

V Igbolu začínám pochybovat, jestli to všechno budu moci zaplatit, protože mám u sebe jen asi 1 000 franků. Víc peněz jsem doma neměla a tyhle jen proto, že jsme udělali diskotéku. Přebalila jsem Napirai a sešla dolů do restaurace. Sedět s ní u stolu a jíst je dost obtížné. Buď na sebe všechno stáhne, nebo chce lézt po zemi. Od té doby, co se naučila lézt po čtyřech, vymetá po zemi jako vítr. Tady je ale všechno tak špinavé, že jí to nechci dovolit. Kroutí sebou a křičí tak dlouho, dokud si přece jen neprosadí svou. Během chvilky je špinavá od hlavy k patě a místní lidé nechápou, proč jí to vůbec dovolím. Zato tu má pár bělochů pěkné povyražení, když se holčička protahuje pod stoly. Každopádně je spokojená a já také. Zpátky v pokoji ji pořádně umyju v umyvadle. Abych se mohla sama osprchovat, musím počkat, až konečně usne.

Druhý den ráno leje jako z konve. O půl deváté jsem se postavila do fronty před budkou. Jedna paní nás pustila před sebe, ale to už jsme byly promočené až na kůži. Hned na první pokus se mi povedlo známého Inda zastihnout a sdělila jsem mu, kde se sejdeme – u kina Odeon. Za dvacet minut prý dorazí s autem jeho šofér. Běžím se do Igbolu rychle převléknout. Holčička se drží. Vůbec nepláče, i když je také celá mokrá. U kina už čeká řidič a jedeme do průmyslové zóny města, kde nás uvedli do přímo královské kanceláře. Za psacím stolem se na nás usmívá příjemný Ind a hned se ptá, jestli všechno proběhlo bez problémů. Někam zavolal a už u nás stojí africký mechanik ze včerejška. Předal mu pár adres, které má s námi řidič objet, snad tam díly seženeme. Na jeho otázku, zda mám s sebou dost peněz, odpovím jen: „Doufám, že ano!“

Projeli jsme Nairobi křížem krážem. Do oběda jsme sehnali díly spojky za pouhých 150 franků. Sedím s Napirai na zadním sedadle. Protože přestalo pršet a znovu vysvitlo slunce, je v autě horko. Ale nesmím otevřít okénko, protože chvílemi projíždíme těmi nejhoršími čtvrtěmi Nairobi. Řidič zkouší znovu a znovu štěstí, ale nemůžeme zbývající díl najít. Napirai se potí a pláče. Jízda autem ji už nebaví a po šesti hodinách nepřetržitého křižování po městě mechanik hledání vzdává, nemáme naději poslední díl sehnat. V pět hodin dnes všechny obchody zavírají, protože zítra je Velký pátek. Úplně jsem zapomněla na Velikonoce! Nic netušící se ptám, kdy zase otevřou. Opravny jsou až do úterka zavřené, zní odpověď. Teď se mě ale zmocnila čirá hrůza, že s Napirai budu muset v tomhle městě tak dlouho zůstat sama. Lketinga se zblázní, když budu pryč celý týden. Rozhodli jsme se, že se vrátíme do Indovy kanceláře.

Přátelského Inda mé problémy velmi mrzí. Prohlédl si znovu vyběhanou kulisu řazení a zeptal se mechanika, jestli by se nedala opravit. Odpověděl, že ne, možná že i proto, že už chtěl mít volno. Ind znovu telefonuje. Do dveří vstoupil jiný muž v zástěře, s ochrannými brýlemi na čele. Šéf mu nařídil, aby vykotlané místo vyvařil a vybrousil. Energicky žádal ohromeného muže, aby měl všechno za půlhodinu hotové, protože musí odjet a ani já nemůžu déle čekat. S úsměvem mi sděluje, že za půl hodiny mohu odjet domů.

Moc mu za všechno děkuju a ptám se, co jsem dlužná. Zdvořile mávnul rukou. Kdykoliv bych měla nějaké problémy, stačí jenom zavolat. Bylo mu potěšením mi pomoci. Až budu znovu v Barsaloi, mám zajít za stavbyvedoucím. Ten se postará, aby mi to někdo opravil, už je o všem informovaný. Nemohu uvěřit, že mi někdo jen tak zadarmo pomáhá a ještě ke všemu v takové míře! Krátce nato opouštím kancelář. Díly jsou strašně těžké, ale jsem hrdá, že jsem to dokázala. Ještě ten večer odjíždím do Nyahururu, abych stihla další ráno autobus do Maralal. Mám co dělat, abych všechno unesla – dvě tašky a Napirai na zádech.

Jsem v Maralal a nevím, jak se dostanu do Barsaloi. Vyčerpaná jdu do penzionu, abych po té namáhavé, zaprášené cestě něco snědla a vypila. Pak ještě musím vyprat pár tuctů Napirainých plenek a nás obě umýt. K smrti unavená padám do postele. Ráno se všude ptám, jestli někdo nejede do Barsaloi. U známého majitele velkoobchodu jsem se dozvěděla, že dnes odjíždí k Somálcům náklaďák. Ale to by pro mě a Napirai moc nebylo. Čekám a pak jsem potkala chlapce, který právě přišel pěšky z Barsaloi, a ten mi prozradil, že zítra pojede páter Roberto do Maralal pro poštu. Nedočkavě jsem další ráno v penzionu všechno zabalila a postavila se před poštu. Čekala jsem ubíjející čtyři hodiny na ulici, až jsem konečně zahlédla bílý misijní automobil. S úsměvem jdu Robertovi vstříc a ptám se, jestli nás vezme s sebou. Žádný problém, usměje se, za dvě hodiny vyrážíme.

Přiostření

Už když v Barsaloi vystupuju z auta, vidím manžela, jak se ke mně žene dlouhými kroky. Chladně mě zdraví a ptá se, proč jsem přijela až teď. Jak to až teď? Přijela jsem tak rychle, jak to jenom šlo, naštvaně a zklamaně odpovídám. Nepadlo ani slovo o tom, jestli všechno dobře dopadlo. Proč jsem znovu přespala v Maralal? S kým jsem se tam setkala? Otázka za otázkou, jen pochvala žádná.

Je mi trapné, že musím před páterem Robertem odpovídat na tak podezíravé otázky. Odcházím s Napirai domů. Alespoň že nese tašku, která ho svou tíhou táhne k zemi. Podezíravě se na mě dívá a vyptává se dál. Ještě než stačím vzteky a zklamáním vybuchnout, vstoupí do domu radostně James s kamarádem. Alespoň ten chce vědět, jak se mi dařilo. Říká, že jsem odvážná, že jsem jen tak bez rozmýšlení odletěla letadlem. Bohužel byl právě u řeky a pral si prádlo, když o té cestě zaslechl. Tak rád by letěl s námi, jeho největším přáním je jednou letět.

Jeho slova mi dělají dobře a uklidnila jsem se. Kluci mi vaří čaj. Vypráví a vypráví a Lketinga odešel, i když už je venku tma. Ptám se Jamese, co tomu manžel řekl, když se vrátil a zjistil, že jsem pryč. Usmívá se a vysvětluje, že jeho generace nemá pochopení pro samostatné ženy a nevěří jim. Lketinga si myslel, že jsem od něj s Napirai utekla a už se nikdy nevrátím. Nerozumím tomu, ačkoli bych k tomu pomalu mohla mít důvod. Ale kam bych šla? Napirai svého otce potřebuje!

James mě vytrhl z mých chmurných myšlenek dotazem, kdy konečně otevřeme obchod. Strašně rád by pracoval a vydělal si trochu peněz. Ano, opravdu musíme začít vydělávat, nebo nás to auto sežere. Jakmile bude datsun opravený, začneme zase prodávat, tentokrát ale ve velkém, s oblečením a botami, stejně tak jako se sodovkami a pivem. Teď určitě vyděláme, když jsou tu dělníci z Nairobi. Později to budou noví učitelé s rodinami. S Jamesem jako prodavačem máme dobré šance. Prohlašuju ale jasně, že je to můj poslední pokus a mé poslední peníze, které do něj budu investovat. Euforie chlapců je nakažlivá, a tak jsem zapomněla na trápení, které mi Lketinga v poslední době připravil. Když se vrátil, odešli chlapci domů.

Druhý den ráno zašel Lketinga dobrovolně k dělníkům a vyřídil jim, že už máme náhradní díly doma. Po práci se tu zastavil mechanik a dal se do opravy. Jenom se mu nepovedlo všechno zajeden den spravit. Naše luxusní auto se opět rozjelo až po třech dnech. Nyní můžeme znovu otevřít obchod. Ve čtyřech jsme vyrazili. Natěšený James drží Napirai na klíně. Toho asi nikdy neunaví si s ní hrát.

V Maralal se nejdříve ptám v bance, jestli mých posledních 4 000 franků dorazilo na konto. Úředník se omlouval, ale peníze tu ještě nebyly, ale na druhý den konečně dorazily a my mohli začít s nákupem. Ze všeho nejdřív kupujeme opět tunu kukuřice a cukru, pak zeleninu a ovoce, tolik, kolik jen dokážu sehnat. Zbytek peněz investuju do oblečení, bot, tabáku, plastikových umyvadel, kanystrů na vodu, prostě do všeho, co se dá se ziskem prodat. Dokonce i dvacet bochníků chleba bereme s sebou. Vydala jsem poslední šilink a doufám, že ho zdvojnásobím.

Otevření obchodu se stalo velkou událostí. Zblízka i zdaleka se scházejí lidé. Kanga a šaty, jakož i kanystry na vodu jsou po dvou dnech vyprodané. Zeleninu, rýži a brambory dělníci ze školy nakupují po deseti nebo dvaceti kilech. Je to tady jako v malém supermarketu v buši. První dny po otevření jsme šťastní, hrdí a spokojení, i když velice unavení. James je tak horlivý, že mě prosí, aby se směl přestěhovat do obchodu, aby mohl ráno dříve otevřít.

Pivo není vystavené a prodáváme ho jen pod pultem, nechci kvůli němu mít nějaké problémy. Těch pár přepravek je stejně po dvou dnech pryč. Protože nechci, abychom byli déle než jeden nebo dva dny bez zboží, cítím se zodpovědná za zásobování. Za to, co utržíme, nakupuju rovnou další oblečení, protože lidé ze školy potřebují hodně košil a kalhot. Každé tři týdny jezdím jen kvůli tomu až do Nanyuki, kde se koná velký trh s oblečením. Ženské a dětské šaty se prodávají jako horké housky. Dokonce na ně beru i objednávky. Je až s podivem, jak najednou přišli lidé k penězům. Částečně určitě i tím, že na stavbě školy mnozí našli práci.

Obchod jen kvete a pro mnohé dělníky se stal místem setkávání. Na začátku šlo všechno dobře, dokud Lketinga zase nedostal záchvaty žárlivosti. Dopoledne nepracuju, protože nejdřív musím obstarat domácnost. Teprve odpoledne si to s Napirai špacíruju do obchodu. S kluky je většinou zábava. I Napirai si užívá toho, že je středem pozornosti, protože tu jsou vždycky nějaké děti, které ji nosí nebo si s ní hrají. Jenom můj muž nevidí rád, když jsem veselá, protože je přesvědčený, že se nikdy nesměju, když jsem s ním. Může za to ta jeho podezíravost vůči každému, kdo se se mnou baví déle než pět minut. Nejdříve se všechno obrátilo proti dělníkům, kteří se u nás denně scházeli. Stalo se, že občas někoho vůbec nepustil do obchodu anebo přede mnou tvrdil, že přišel jenom kvůli mně, jeho ženě. To mě vždycky uvedlo do rozpaků, a tak jsem pokaždé raději z obchodu odešla. I James proti svému staršímu bratrovi a jeho nepodloženým scénám nic nezmohl.

Hádáme se čím dál častěji a já se přistihla, že myslím na to, že takhle dál žít nechci. Pracujeme a on stojí a ryje do lidí nebo do mě, pokud zrovna není s jinými válečníky doma a neporáží kozu a já pak mám všude po podlaze krev a kosti.

Jednou až 4vakrát do týdne jezdím do Baragoi, která je mnohem blíž než Maralal, kde nakupuju potraviny, které došly. Jednou zase nemáme dost cukru, protože se bude konat velká svatba jednoho válečníka. Jen on sám by chtěl koupit tři sta kilo a za příplatek ho chtěl dovézt do jednoho ze vzdálenějších králů. Je krátce po poledni a já spěchám, abych to stihla. Cesta trvá asi jen hodinu a půl. Bez problémů dojedu do Baragoi. Kupuju jen šest set kilo cukru, protože musím přejet přes dvě řeky a nechci auto zbytečně přetěžovat.

Všechno je už naložené a chci vyrazit. Ale motor nenaskočil a po několika pokusech už nefunguje vůbec nic. Během chvilky jsem obklopená Turkánci, kteří všichni zvědavě nahlížejí pod kapotu. Vlastník obchodu vyšel ven a ptá se, co s autem je. Pár lidí mi ho pomáhá roztlačit, ale i tenhle pokus končí nezdarem. Obchodník mi poradil, že asi tři sta metrů odtud stojí stan, ve kterém bydlí nějací mcungu, kteří tu jsou autem.

Měla jsem štěstí, natrefila jsem na mladý anglický pár a vysvětlila jim, co se mi stalo. Muž vzal s sebou nářadí a podíval se na auto. Rychle zjistil, že mám úplně vybitou baterii. Zkusil pár věcí, ale nic nepomohlo. Řekla jsem mu, že ještě dnes musím zpátky do Barsaloi, protože mám doma miminko, a tak mi nabídl, že mi půjčí baterii z jeho auta. Za dva dny se ale má vrátit do Nairobi, takže mu musím slíbit, že ji do té doby vrátím. Jsem ohromená tím, jak mi věří, a ujišťuju ho, že baterii včas přivezu. Tu moji rozbitou jsem nechala u něj.

Doma vyprávím manželovi, co se mi stalo, protože se mě opět podezíravě ptal, kde jsem byla tak dlouho. Jsem strašně smutná, neboť máme před sebou další vydání a vydělané peníze stále jen polyká auto. Jako další nutně potřebujeme čtyři nové pneumatiky. Je to k zoufání, nejsme schopní vydělat něco navíc, a už teď se hrozím zítřejší cesty do Maralal.

Šťastná náhoda mi trochu pomohla, jeden z dělníků tam dnes jede, aby obstaral nějaké potraviny a pivo. Prosím Lketingu, aby jel s ním a baterii vzal s sebou. Až v Maralal koupí novou, ať odjede veřejným matatu za Angličany do Baragoi. Ti ho určitě dovezou domů do Barsaloi.

Zvláštní důraz kladu na to, jak je důležité, aby ti lidé zítra dostali baterii zpátky. Ujistil mě, že to není problém, nasedl do landroveru dělníků a vyrazil do Maralal pralesní cestou. Jsem z toho celá nesvá a doufám, že všechno dobře dopadne, ale svatosvatě mi všechno slíbil a byl opravdu pyšný na to, že může úplně sám něco tak důležitého zařídit. Musí v Maralal přespat a hned zítra ráno odjet jediným matatu do Baragoi.

Jsem doma a později i v obchodě, abych Jamesovi pomohla s prodejem cukru. Každou chvíli by se Lketinga měl vrátit. Ale je už skoro devět hodin večer, když konečně v dálce zahlédneme světlo. Teď jsem se uklidnila a vařím čaj, aby se hned po příjezdu mohl napít. Asi po půl hodině u našeho obchodu zastavil landrover Angličanů. Spěchám k nim a překvapeně se ptám, kde je manžel. Mladík si mě rozzlobeně měří a nadává, že neví, kde je můj muž, ale že chce zpátky svou baterii, protože ještě dnes se musí vydat na cestu do Nairobi. Zítra večer mají odletět do Anglie. Udělalo se mi nanic a strašně se stydím za to, že jsem nedokázala dodržet slib, který jsem dala.

Je mi strašně, když vysvětluju, že jejich baterii má můj muž, který jim ji dnes do Baragoi měl dovézt. Angličan se samozřejmě naštval. Přijel sem s naší starou baterií, ale ta bude fungovat jen tak dlouho, dokud se nevybije, protože se sama nedobíjí. Jsem zoufalá a na Lketingu strašně naštvaná. Matatu prý přijelo, ale žádný válečník v něm nebyl. Už je skoro půl desáté. Nabídla jsem jim alespoň čaj a společně uvažujeme, co budeme dělat.

Zatímco pijeme čaj, zaslechnu zvenku zvuky motoru nějakého náklaďáku. Zastavil u našeho domu. Hned nato z něj vystupuje Lketinga. Heká pod tíhou obou baterií, které pokládá na zem. Vyjela jsem na něj, kde tak dlouho byl, ti lidé už potřebovali dávno odjet. Angličan rozmrzele mění baterie a za chvíli je pryč. Jsem naštvaná, protože mě Lketinga nechal ve štychu. Ten se brání, že mu matatu ujelo, ale je z něj cítit alkohol. Peníze mu žádné nezbyly, naopak potřebuje ještě 150 franků, které musí zaplatit řidiči náklaďáku. Jeho bezohlednost mi vyrazila dech. Jenom baterie stála 350 franků a teď ještě tohle, a to jen proto, že po barech pil pivo a kvůli tomu propásl levný veřejný autobus. Znamená to, že celý zisk tohoto i příštího měsíce je zase pryč.

Naštvaná jdu spát. Ke všem mrzutostem a frustraci se můj muž rozhodl, že se se mnou dnes chce milovat. Když jsem mu dala najevo, aby to ani nezkoušel, příšerně se rozčilil. Je už skoro půlnoc a kromě naší hlasité slovní potyčky je všude hluboké ticho. Zase mě podezírá, že jsem tu včera v noci určitě měla nějakého milence. Proto jsem ho také poslala do Maralal. Už to nemůžu poslouchat a pokouším se uklidnit Napirai, která se tím hlukem probudila.

Zoufalá situace

Jsem pevně rozhodnutá. Chci odtud pryč. Tak jako tak tu nemáme šanci na přežití. Moje finance mizí. Manžel mě jen zesměšňuje a lidé se od nás odtahují, protože za každým mužem vidí milence. Na druhé straně je mi jasné, že když ho opustím, sebere mi dceru. Má ji také rád a podle keňského práva mu náleží, respektive jeho matce. Nemohu s ní sama odejít. Zoufalá přemýšlím, jak zachránit naše manželství, protože Napirai nechci opustit.

Stále se teď kolem nás motá, jako by něco tušil. Když myslím na domov ve Švýcarsku, okamžitě to na mě pozná. Jako by mi četl myšlenky. Hodně se Napirai věnuje a celý den si s ní hraje. Rozpolcená svými city si nic tak nepřeju jako mít s největší láskou svého života úplnou rodinu, na druhé straně tahle láska pomalu mizí, protože ke mně nemá důvěru. Jsem unavená z neustálého budování této důvěry a zároveň z toho, že jako jediná nesu zodpovědnost za naše přežití. Jenom tu tak posedává a dělá si, co chce, nebo tráví čas s kamarády.

Příšerně mě dokáže rozčilit, když k nám přijdou na návštěvu muži a pozorují mou malou osmiměsíční dcerku a s Lketingou spřádají svatební plány. Blahovolně přijímá jejich nabídky. Pokouším se to zakázat po dobrém i po zlém. Naše dcera si jednou najde ženicha sama, a to takového, kterého bude mít ráda! Nedovolím, aby ji někdo prodal nějakému starému chlapovi jako druhou nebo třetí ženu. I obřízka často vede k hádkám. V tomto bodě narážím u manžela na nepochopení, i když do té doby je ještě hodně daleko.

James se snaží obchod vést co nejlépe a je zase načase dovézt nové zboží. Peníze na zaplacení náklaďáku nemáme. I tak se ale rozhodujeme, že zajedeme do Maralal a vybereme zbytek peněz z banky.

Baterie stála celou dobu u nás v domě a chtěla jsem se právě vydat na misii a poprosit o její namontování, když Lketinga prohlásil, že to umí také. Domluvy nebyly nic platné. Nechci se s ním znovu hádat, a tak ho nakonec nechám, aby to udělal. Auto bez problémů naskočilo. Asi po hodině a půl jízdy najednou uprostřed buše chcípnul motor. Nejdřív to neberu tak tragicky a myslím si, že bude asi někde povolený kabel. Když jsem se ale podívala pod kapotu, ranila mě málem mrtvice. Lketinga baterii pořádně neutáhnul a dmcáním při jízdě praskla. Po straně vytékala kyselina. Teď už nejsem daleko hysterii. Nová a drahá baterie je rozbitá, a to jen proto, že ji pořádně nepřipevnil! Pokouším se zachránit co se dá a na díru lepím žvýkačku. Moc to nepomohlo, během chvilky ji kyselina rozežrala. Brečím a jsem na manžela naštvaná. V příšerném horku trčíme s miminkem uprostřed buše. Nezbývá nic jiného než se pěšky vrátit k misii a poprosit o pomoc. Já s Napirai zůstanu v autě. Na pomoc si počkám ještě několik hodin.

Zaplaťpánbůh, že ještě Napirai kojím, jinak by byl ten zmatek dokonalý. Alespoň že mám s sebou pitnou vodu. Čas pomalu ubíhá a jediným zpestřením je rodinka pštrosů a pár zeber, které můžeme pozorovat. Myšlenky se mi honí hlavou jedna za druhou a rozhodla jsem se, že do obchodu už nedám ani floka. Chci odjet, a to do Mombasy jako Sofia. Tam bychom si mohli otevřít obchod se suvenýry, který možná přinese větší zisk s menší námahou než obchod tady. Ale jak to mám říct manželovi? Musím ho přesvědčit, aby s tím souhlasil, jinak se odtud s Napirai nikdy nedostaneme. Tak jako tak bych to sama nedokázala, kdo by ji během cesty držel?

Asi za tři hodiny konečně zahlédnu oblak prachu a říkám si, že je to asi páter Giuliano. Krátce nato zastavil vedle nás. Podíval se na auto a zakroutil hlavou. Proč jsem za ním nezašla a nepoprosila ho, aby to udělal, ptá se. Baterie je v háji, nedá se už použít. Pláču, když mu říkám, že ji máme právě týden. Slíbil, že se ji pokusí opravit, ale neručí za to, že se mu to povede, navíc za dva dny odjede do Itálie. Dal mi rezervní baterii a vydali jsme se na cestu zpátky do Barsaloi. Tam prasklinu zalil horkým dehtem. Na delší dobu to ale nebude. Loučení s páterem Giulianem ve mně vyvolalo tíseň. Na další tři měsíce tu budu bez anděla strážného, protože páter Roberto působí spíš bezradně.

Jako vždycky přinesli i dnes večer chlapci peníze z obchodu. Většinou jim ještě vařím čaj, a když není Lketinga doma, tak také něco k jídlu. Chlapci mě vždycky postaví na nohy, protože se s nimi mohu také dorozumět. James je zklamaný, že už nechci zařídit žádný náklaďák.

Poprvé se pokouším opatrně nadnést možné stěhování, neboť jinak budeme zakrátko úplně bez peněz. V pokoji zavládlo hrobové ticho, když jsem se zmínila o tom, že už nemám žádné peníze na to, abychom tady pokračovali dál. Auto nás ruinuje. Lketinga mi okamžitě skočil do řeči a mínil, že jsme se teď po znovuotevření dobře zaběhli a chce pokračovat. Tady je doma a od své rodiny neodejde. Ptám se, za čí peníze chce nakoupit zboží. Lehkomyslně odpověděl, že mohu přece napsat své matce, aby nám zase něco poslala. Vůbec nepochopil, že ty peníze byly mé vlastní. Chlapci mi rozumí, ale nemohou k tomu moc dodat, protože manžel jejich připomínkám okamžitě odporuje. Domlouvám mu a snažím se mu vykreslit Mombasu jako místo podnikání tak atraktivně, jak jen to dovedu. James je okamžitě pro, protože by také jednou rád viděl moře. Ale můj muž se odtud nechce odstěhovat.

Pro dnešek už to raději nechám být a navrhuju, abychom si zahráli partičku karet. Hodně jsme se u toho nasmáli a Lketinga, který se karty odmítl naučit, všechno rozmrzele pozoroval. Jemu se návštěvy chlapců stejně tak jako dříve nelíbí. Většinou sedí demonstrativně stranou, žvýká mirau nebo rejpá do kluků, dokud naštvaně neodejdou. Každopádně jsou ale jediní, kdo nás ještě navštěvuje. Denně se snažím opatrně mluvit o Mombase, protože bez základních potravin obchod opravdu moc nevynáší. To Lketingu začalo pomalu také znepokojovat. Ale ještě to nevzdal.

Zase jednou hrajeme ve třech karty. Na stole svítí petrolejka. Lketinga stále přechází po místnosti. Venku je světlo, protože brzy bude úplněk. Mezi jednotlivými hrami si chci trochu protáhnout nohy a vstanu, abych se prošla venku. Bosou nohou šlápnu na něco kluzkého a štítivě vykřiknu.

Všichni se smějí, jen Lketinga ne. Dojde pro lampu ke stolu a pozorně si to kluzké „něco“ prohlíží. Vypadá to jako rozšlápnuté zvíře, zřejmě je to kozí embryo. I kluci si to myslí. Je sotva větší než deset centimetrů, a proto se nedá pořádně rozeznat, o jaké zvíře jde. Lketinga se dívá na mě a tvrdí, že jsem to ztratila já. Nejdřív nechápu, co tím myslí.

Naštvaně se dožadoval toho, abych mu řekla, s kým jsem byla v jiném stavu. Teď už mu je jasné, proč k nám kluci každý den chodí. Určitě jsem s jedním z nich něco měla. James ^e ho snaží uklidnit, protože já jsem úplně zkoprněla překvapením. Lketinga ho prudce odstrčil a chtěl se vrhnout na Jamesova kamaráda. Ale oba chlapci byli rychlejší a vyběhli z domu. Lketinga se vrhl na mě, třese mnou a chce, abych mu konečně prozradila jméno svého milence. Jsem strašně rozčilená, vytrhnu se mu a křičím na něj: „Ty ses úplně zbláznili Vypadni z mého domu, jseš blázen! „ Čekám, že mě za to určitě poprvé v životě uhodí. Ale on jen utrousil, že se za tu ostudu pomstí. Najde toho kluka a zabije ho. S těmito slovy vyběhl z domu.

Všude kolem stojí lidé a zírají na nás. Když je manžel z dohledu, popadnu balíček peněz, naše pasy a Napirai a utíkám na misii. Bouchám jako blázen na dveře a prosím, aby mi Rober to otevřel. Po chvilce stojí mezi dveřmi a vyděšeně se na mě dívá. Několika větami mu vysvětluju, co se stalo, a prosím ho, aby mě okamžitě odvezl do Maralal. Jsem přesvědčená, že mi jde o život. Roberto lomí rukama a zapřísahá mě, abych to po něm nechtěla. Musí tu ještě zůstat více jak dva měsíce sám bez pátera Giuliana a nechce si to s místními lidmi rozházet. Mám jít domů, určitě to nebude tak hrozné. Je na něm vidět, že má strach. Alespoň jsem u něho nechala peníze a pasy, aby je manžel jednoho dne nezničil.

Když jsem se vrátila, byla už u nás doma mama. Lketinga chce vědět, co jsem chtěla na misii. Neodpovím mu. Teď se zase rozčileně ptá, kde je embryo. Podle pravdy odpovím, že ho odtáhla kočka. Nevěří mi a tvrdí, že jsem ho určitě hodila do záchodu. Říká mamě, že si je jistý, že mám s jedním z chlapců poměr. Určitě ani Napirai není jeho, ale toho kluka, protože jsem s ním v Maralal spala v jednom pokoji, tenkrát, před mou první cestou do Švýcarska. Kdo mu mohl tohle povědět? Teď mě má tehdejší pomoc zaskočila a stala se mi osudnou. Mama se ptá, jestli je to pravda. Nemohu to popřít a oni mi nevěří, že šlo jenom o přespání. Sedím a pláču, a tím jsem jim ještě podezřelejší.

Zklamaná jejich nedůvěrou si nepřeju nic jiného než odsud odejít tak rychle, jak to jen půjde. Po dlouhém dohadování rozhodla mama, že Lketinga dnes přespí v maňatě a zítra se uvidí. Manžel odchází a Napirai bere s sebou. Křičím na něj, aby ji nechal na pokoji, když si stejně myslí, že není jeho. Ale zmizel i s ní ve tmě.

Sedím sama na posteli a najednou mě přepadl příšerný záchvat pláče. Mohla bych si vzít auto a z vesnice odjet, ale bez dítěte to pro mě nepřipadá v úvahu. Venku je slyšet hlasy a smích. Vypadá to, že z toho má někdo radost. Po nějaké době se objevil veterinář se ženou. Všechno slyšeli a snažili se mě uklidnit. Celou noc jsem vzhůru a modlím se, abychom se odtud jednoho dne s mou dcerou dostaly pryč. Z mé velké lásky zbyla v této chvíli jen čistá nenávist. Nedokážu pochopit, jak se to všechno mohlo v tak krátké době změnit.

Brzy ráno jdu rychle do zadní části obchodu, abych chlapcům sdělila, že Lketinga plánuje proti jednomu z nich pomstu. Pak spěchám k mamě, protože Napirai ještě stále kojím. Mama s ní sedí před chýší. Manžel ještě spí. Beru si dítě, kojím ho a mama se mě znovu ptá, jestli je Lketinga opravdu její otec. Se slzami v očích odpovím jen: „ Yes.“

Bezmoc a vztek

Manžel vylezl z maňaty a poručil mi, abych s ním šla do našeho domku. Dovedl k nám také kluky. Jako vždycky už tu stálo pár zvědavců. Srdce mám až v krku, nevím, co chce udělat. Rozčileně se mnou mluví a ptá se před všemi přítomnými, jestli jsem s tím klukem spala. Chce to vědět teď hned. Strašně se stydím a zároveň mě přepadne příšerný vztek. Předvádí se tu jako soudce a vůbec si nevšiml, jak nás přede všemi zesměšňuje. „Ne, „ křičím na něj, „jseš blázen! „ Nestačím,už říct víc, protože jsem dostala první facku. Vztekle mu hodím na hlavu balíček cigaret. Otočil se a napřáhnul na mě svou rungu. Ale ještě než ji stačil použít, zareagovali chlapci a veterinář. Chytili ho, vzrušeně mu domlouvají a radí mu, aby šel raději na nějakou dobu do buše, než se zase uklidní. Nato popadl oštěpy a odešel. Utekla jsem do domku a nechci nikoho vidět.

Je pryč dva dny a já za celou dobu nevyjdu z domu. Odjet nemohu, protože by mi ani za peníze nikdo nepomohl. Od rána do večera si pouštím německé písničky nebo čtu básně, které mi pomáhají urovnat si myšlenky. Právě jsem psala dopis domů, když se manžel nečekaně vrátil. Vypnul hudbu a ptal se, proč se u nás zpívá a odkud tu kazetu mám. Tu už mám strašně dlouho, snažím se mu co nejklidněji odpovědět. Nevěří mi. Pak objevil dopis matce. Musím mu ho přečíst, ale i tak pochybuje, že mu opravdu čtu to, co jsem napsala. Dopis jsem tedy roztrhala a spálila. Na Napirai se ani nepodíval, jako by tu ani nebyla. Je relativně klidný, a tak se snažím, abych ho neprovokovala. Musím se s ním nějak usmířit, pokud se odtud chci dostat pryč.

Dny ubíhají dál relativně v poklidu, protože se chlapec, kterého Lketinga podezříval, odstěhoval z Barsaloi k příbuzným. Řekl mi to James. Obchod zůstal zavřený a po čtrnácti dnech už nemáme nic k jídlu. Chci do Maralal, ale manžel to zakázal. Ostatní ženy prý také žijí jen z mléka a masa.

Stále mluvím o Mombase. Kdybychom se tam přestěhovali, určitě by mě má rodina podpořila. Na obchod tady mi už peníze nepošlou. Vždyť bychom se sem mohli kdykoliv vrátit, pokud by to s obchodem nedopadlo dobře. Když jednoho dne i James řekl, že bude muset z Barsaloi odejít, aby si našel práci, Lketinga se poprvé zeptal, co bychom tedy v Mombase dělali. Zřejmě jeho odpor začínal povolovat. Však jsem se také snažila. Hudbu a knížky jsem zničila. Dopisy už žádné nepíšu. Dokonce i v intimní sféře ho nechám dělat, co chce, i když je mi to proti vůli. Mám jenom jeden cíl: Pryč odtud, a to s Napirai!

Básním o krásné masajské prodejně s mnoha suvenýry. Před cestou do Mombasy bychom mohli všechno z obchodu prodat Somálcům. I zařízení bytu přinese peníze, protože tady není jiná možnost jak si pořídit postel, židli nebo stůl. Můžeme také zorganizovat diskotéku na rozloučenou, abychom si něco přivydělali a zároveň se se všemi rozloučili. James by mohl jet s námi a pomoci nám se zařízením obchodu. Mluvím a mluvím a snažím se zakrýt, jak jsem nervózní. Nesmí si všimnout, jak je pro mě jeho souhlas důležitý.

Nakonec klidně pronesl: „ Corinno, možná my do Mombasy odjet za dva nebo tři měsíce. „ Polekaně se ptám, proč chce tak dlouho čekat. Potom už prý bude Napirai stará jeden rok a nebude mě potřebovat a může rovnou zůstat u mamy. To, co řekl, mě hluboce zasáhlo. Pro mě ale neexistuje, že bych odešla bez Napirai, což mu také klidně oznámím. Mou dceru potřebuju mít u sebe, jinak mě práce nebude bavit. Teď mi pomáhá i James. Bude na Napirai dávat pozor. A pokud chceme odejít, musí to být hned, podotýká James, protože za tři měsíce se koná jeho slavnostní obřízka. Pak bude patřit k válečníkům a můj muž ke starším. Slavnost trvá pár dní a potom bude smět být dlouhou dobu jen s ostatními právě obřezanými muži. Radíme se a nakonec jsme se dohodli, že za necelé tři týdny vyrazíme. 4. června mi bude třicet a chci své narozeniny slavit už v Mombase. Plná nedočkavosti žiju jen pro den, kdy Barsaloi opustíme.

Je začátek měsíce, a proto chceme udělat diskotéku co možná nejdříve. Jedeme ještě naposledy do Maralal nakoupit pivo a ostatní nápoje. Manžel chce, abych odtud zavolala do Švýcarska, abych zjistila, jestli od rodiny dostanu do Mombasy peníze. Předstírám telefonát a ujišťuju ho, že všechno dobře dopadne. Jakmile budeme v Mombase, mám se zase ozvat.

Diskotéka měla opět velký úspěch. Dohodla jsem se s Lketingou, že spolu o půlnoci proneseme řeč na rozloučenou, protože nikdo o našem odchodu nic nevěděl. Po nějaké době se ale manžel vytratil. O půlnoci tam tedy stojím sama a prosím veterináře, aby moji řeč, kterou jsem si připravila v angličtině, přeložil pro dělníky do svahilštiny a pro místní do masaj štiny.

James vypnul hudbu a všichni se na mě překvapeně podívali. Stojím nervózně uprostřed místnosti a prosím o pozornost. Nejdřív se ale omlouvám za to, že tu s námi není můj muž. Potom všem s politováním sděluju, že dnes je to naše poslední diskotéka a že za dva týdny Barsaloi opustíme, abychom si otevřeli v Mombase nový obchod. Nedokážeme tady s tak drahým autem vyžít. Moje a dceřino zdraví je tu stále v nebezpečí. Poděkovala jsem všem za věrnost našemu obchodu a přeju jim hodně štěstí s jejich novou školou.

Sotva jsem domluvila, zavládla vzrušená debata. Všichni mluví jeden přes druhého. Dokonce i mini-chief je dojatý a říká, že teď, když mě všichni přijali mezi sebe, nemohu zase jen tak odejít. Další dva nás zase chválí a litují ztráty, kterou naším stěhováním utrží. Všem jsme nabídli trochu oživení a změny, nemluvě o časté výpomoci autem. Lidé tleskají. Jsem strašně dojatá a prosím, aby zase pustili hudbu, aby se vrátila veselá nálada.

Uprostřed chumlu vedle mě stojí mladý Somálec a také lituje našeho rozhodnutí. Prý vždycky obdivoval, co jsem dělala. Pohnutě ho zvu na sodovku a nabízím mu při té příležitosti zbytek zboží z obchodu ke koupi. Okamžitě souhlasil. Až udělám inventuru, zaplatí mi plnou nákupní cenu, dokonce i o drahou váhu by měl zájem. Dlouhou dobu si ještě povídám s veterinářem. Pro něj je naše stěhování také novinkou. Po všem, co se u nás dělo, mi rozumí. Doufá, že manžel v Mombase přijde opět k rozumu. Je asi jediný, kdo tuší, proč doopravdy chceme pryč.

Ve dvě hodiny zavíráme, Lketinga se do té doby nevrátil. Spěchám k maňatě pro Napirai. Manžel sedí v chýši a povídá si s mamou. Ptám se, proč s námi nezůstal. Prý to byla moje slavnost, protože pryč chci stejně jen já. Tentokrát nic nerozebírám a zůstanu v maňatě. Hlavou se mi honí, že je to možná naposled, co v nějaké přespím.

Při první vhodné příležitosti vyprávím Lketingovi o dohodě se Somálcem. Nejdříve se naštval a nesouhlasil s ní. S nimi se bavit nebude, prohlásil domýšlivě. A tak jsem sestavila inventuru sama spolu s Jamesem. Somálec nás poprosil, abychom mu zboží dovezli za dva dny, to už bude mít dost peněz pohromadě. Jenom váha dělala třetinu celkové sumy.

U našeho domku se každou chvíli někdo zastaví a ptá se, jestli od nás může něco odkoupit. Všechno je až do posledního hrníčku někým rezervováno. Dohodli jsme se, že dvacátého mi zaplatí a dvacátého prvního ráno si každý může svou věc vyzvednout. Když jsme chtěli odvézt zboží k Somálci, přidal se manžel k nám. Dohaduje se o každé ceně. Když přinesu váhu, vezme ji rovnou zase zpátky. Hodlá si ji vzít s sebou do Mombasy. Nechce jednoduše pochopit, že už ji nebudeme potřebovat a že tady za ni dostaneme mnohem víc peněz. Ne, musíme ji vzít s sebou a mě strašně štve, že Somálci musím vrátit tolik peněz zpátky, ale mlčím. Jen se do odjezdu nepohádat. Do 21. května chybí ještě týden.

S opatrným vyčkáváním dny pomalu ubíhají a mé vnitřní napětí stoupá tím víc, čím blíže je termín odjezdu. Jsem rozhodnutá, že tu nezůstanu ani o hodinu déle, než je třeba. Před námi je poslední noc. Skoro všichni už donesli peníze a všechno, co nebudeme potřebovat, jsme rozdali. Auto je naložené a v domě stojí už jen postel s moskytiérou, stůl a židle. Mama u nás strávila celý den a hlídala Napirai. Je moc smutná, že odjíždíme.

Navečer ve vesnici u Somálce zastavilo auto a můj muž se k němu okamžitě vydal, protože si myslel, že tam bude možná k dostání miraa. Mezitím s Jamesem plánujeme cestu. Jsme oba kvůli tak dlouhé cestě velice rozrušení. Až na jižní pobřeží je to skoro 1 460 km.

Manžel se ani po hodině nevrátil a já začínám být nervózní. Konečně se objevil a já na něm hned vidím, že něco není v pořádku. „Zítra my neodjety „ oznámil mi. Samozřejmě že zase žvýká mirau, ale přesto to myslí úplně vážně. Polilo mě horko a ptám se, kde tak dlouho byl a proč bychom zítra neměli odjet. Podíval se na nás zakalenýma očima a vysvětloval, že staří jsou nespokojení, že chceme odjet bez jejich požehnání. V žádném případě není možné, abychom odjeli bez něj.

Rozčileně se ptám, proč by svou ochrannou nwdlitbu nemohli pronést zítra ráno, a James mi vysvětluje, že nejdříve musíme porazit jednu nebo dvě kozy a uvařit pivo. Teprve když budou v dobrém rozpoložení, mohou nám požehnat Enkai. Chápe prý Lketingu, že bez požehnání nechce odjet.

Teď už se přestávám ovládat a křičím na Lketingu, proč s tím nápadem staří nepřišli dříve. Už tři týdny vědí, kdy chceme odjet, uspořádali jsme slavnost na rozloučenou, všechno jsme prodali a zbytek zabalili. Nezůstanu tu ani o den navíc, pojedu, i kdybych měla jet s Napirai sama! Vyvádím a pláču, protože mi je okamžitě jasné, že nás tohle „překvapení“ zdrží nejméně o týden, protože rychleji se pivo uvařit nedá.

Lketinga jen prohlásil, že nikam nepojede, a žvýká dál, zatímco James odešel z domu, aby se poradil s mamou. Ležím v posteli a nejraději bych umřela. V hlavě se mi neustále honí jen jedno: Zítra odjedu, zítra odjedu. Moc jsem toho nenaspala a ráno jsem úplně rozlámaná. James se tu objevil společně s mamou. Znovu se začali všichni vzrušeně dohadovat, ale já je neposlouchám a balím tvrdohlavě naše věci. Mám opuchlé oči a všechno kolem sebe vnímám jako ve snu. James mluví s mamou a kolem nás stojí mnoho lidí, kteří si přišli vyzvednout zaplacené věci nebo se s námi chtěli rozloučit. Na nikoho se ani nepodívám.

James ke mně přistoupil a ptal se za mamu, jestli chci opravdu odjet. „ Yes, „ odpovím a přitom si na bok uvazuju pruh látky s Napirai. Mama se na vnučku a na mě dlouze mlčky zadívá. Pak řekne Jamesovi něco, co rozjasní jeho obličej. Radostně mi sděluje, že mama se vydá pro čtyři stařešiny z Barsaloi, aby nám dali požehnání i tak. Nechce, abychom odjeli bez něho, protože si je jistá, že nás vidí naposled. Vděčně Jamese prosím, aby jí přeložil, že ať budu kdekoliv, vždycky se o ni postarám.

Poplivání pro štěstí

Čekáme skoro hodinu a mezitím se tu sešlo ještě víc lidí. Zalezla jsem do domu. Nakonec se objevila mama se třemi starými muži. My tři stojíme u auta, mama předříkává, načež všichni dohromady opakují Enkai. Všechno trvá asi deset minut a pak se nám dostane symbolického poplivání pro štěstí na čelo. Ceremonie je u konce a mně se ulevilo. Každému starci dám ještě nějakou věc z domácnosti a mama ukazuje na Napirai a žertem poznamená, že chce jen ji.

Vyhrála jsem jen díky její pomoci. Je jediná, koho ještě naposledy obejmu, než si sednu za volant. Napirai jsem podala dozadu Jamesovi. Lketinga stále otálí. Mrzutě se posadil, až když jsem nastartovala. Odjíždím bez ohlédnutí. Vím, že je před námi ještě dlouhá cesta, ale ta vede ke svobodě.

Každým kilometrem, který jsem ujela, se mi vracela síla. Rozhodla jsem se, že dnes dojedu až do Nyahururu, teprve tam budu moci klidně dýchat. Když nám chyběla sotva hodina cesty do Maralal, podařilo se nám píchnout pneumatiku. Jsme naložení až po střechu a rezervní kolo leží úplně dole! Ale beru to s nadhledem, protože to je určitě poslední výměna kola na území Samburů.

Další zastávka je u Rumurutti, krátce před Nyahururu, tam, kde začíná asfaltka. Zastavila nás policejní hlídka. Chtějí vidět technický průkaz a mezinárodní řidičák. Ten už mi dávno propadl, ale nevšimli si toho. Zato mě ale vyzvali, abych zavezla auto k technické kontrole, abych si mohla na okno dát nálepku s naší adresou. Prý je to předpis. Jsem překvapená, protože v Maralal takovou nálepku nikdo neměl.

V Nyahururu poprvé přespíme a další den se ptáme, kde se dá nálepka sehnat. Znovu začíná boj s byrokracií. Nejdřív musíme dát auto do opravny, aby prohlédli možné závady, a potom zaplatíme za přihlášku k přezkoušení. Auto zůstalo celý den v servisu, což nás stálo pěkné peníze. Druhý den ho můžeme předvézt. Jsem přesvědčená, že všechno dobře dopadne. Ale když se konečně dostaneme na řadu, okamžitě nám vytkli vyspravenou baterii a chybějící nálepku. Vysvětluju, že se právě stěhujeme a ještě nevíme, kde budeme v Mombase bydlet. To ale nikoho nezajímá. Nálepku bez stálé adresy nedostaneme. Musíme odjet a připadáme si jako blbci. Nerozumím, proč je všechno zase najednou tak složité, a vyrážím na další cestu. Ztratili jsme tu dva dny a utratili hromadu peněz jen tak pro nic za nic. Chci do Mombasy. Jedeme pár hodin a kousek za Nairobi si v jedné vesničce najdeme nocleh. Jsem z jízdy úplně vyřízená, protože se musím celou dobu soustředit na provoz vlevo. Teď ještě vyprat plenky a nakojit Napirai. Naštěstí na nezvykle rovných silnicích hodně spí.

Další den po sedmi hodinách jízdy konečně dorazíme do Mombasy. Tady panuje tropické horko. Vyčerpaně se zařazuju do kolony aut, která čekají na féru na jižní pobřeží. Vyhrabala jsem dopis od Sofie, který mi před pár měsíci po svém příjezdu do Mombasy poslala. Bydlí někde u Ukundy. Doufám, že bude doma, a my dnes budeme mít střechu nad hlavou.

Asi po hodině hledání najdeme nový, přímo feudální dům, ve kterém Sofia bydlí. Ale nikdo neotevřel. Klepu u sousedů a objeví se běloška, která mi prozradila, že Sofia odjela na dva týdny do Itálie. Jsem strašně zklamaná a přemýšlím, kde bychom dnes mohli přespat. V úvahu přichází jen Priscilla, ale manžel s tím nesouhlasí, raději by odjel na severní pobřeží.

S tím zase nesouhlasím já, protože s ním mám špatné zkušenosti. Nálada je napjatá, a proto raději zajedu k naší staré vesničce. Zjistili jsme, že z pěti domků je obyvatelný jen jeden. Alespoň jsme se dozvěděli, že se Priscilla přestěhovala do vedlejší vesničky, pět minut autem odtud.

Za chvilinku dojedeme do Kamau-Village, která má půdorys podkovy. Domy tvoří pokoje situované jeden vedle druhého jako penzion v Maralal. Uprostřed je velký obchod. Vesnička se mi na první pohled zalíbila. Když jsme vystoupili z auta, objevily se nejdříve zvědavé děti, z obchodu vykouknul jeho majitel a najednou u nás stojí Priscilla. Nemůže tomu uvěřit, že nás tu vidí. Má velkou radost, zvlášť když pak objeví Napirai. I jí se mezitím narodil chlapeček, je o trochu starší než Napirai. Hned nás zve k sobě, vaří čaj a my musíme vyprávět. Když se dozvěděla, že chceme zůstat v Mombase, její radost nebrala konce. Dokonce i Lketinga se nechal poprvé od odjezdu nakazit její radostí. Nabídla nám nocleh ve svém pokoji, dokonce i svou vodu, kterou tady také musí nosit ve velkých kanystrech ze studny. Dnes večer přespí u kamarádky a zítra nám sežene něco vlastního. Znovu jsem přemožená tím, jak je Priscilla nekomplikovaná a pohostinná.

Cesta byla pro všechny namáhavá, a tak jdeme brzy spát. Druhý den ráno pro nás Priscilla sehnala pokoj hned na začátku řady, takže auto můžeme zaparkovat vedle něj. Místnost má tak tři krát tři metry. Všechno je z betonu, jenom střecha je slaměná. Dnes zahlédneme i některé další obyvatele. Jsou to všechno Samburští válečníci, některé dokonce ještě známe. Lketinga si s nimi už zanedlouho povídá, směje se a drží přitom Napirai hrdě v náručí.

Nová naděje

Když se poprvé vydám do obchodu, mám pocit, že jsem se ocitla v ráji. Je tu k dostání prostě všechno, dokonce i chleba, mléko, máslo, vejce, ovoce, a to vše dvě stě metrů od bytu! S ohledem na naši novou existenci v Mombase roste má nová naděje.

James chce konečně vidět moře, a tak se k němu všichni společně vydáme. Pěšky dojdeme na pláž za půl hodinky. Pohled na moře ve mně probudí radost a pocit svobody. Čemu jsem už ale odvykla, jsou bílí turisté v těsných plavkách. James, který něco takového nikdy neviděl, se stydí a dívá se raději jinam, ale hlavně obdivuje to obrovské množství vody. Je, přesně jako jeho starší bratr, rozčilením úplně bez sebe. Zato Napirai si hraje vesele na písku ve stínu palem. Tady si dokážu život v Keni znovu představit.

Zajdeme si do baru na pláži, který je tu postavený pro Evropany, abychom utišili žízeň. Všichni si nás prohlížejí a já si tu připadám ve své vyspravené, i když čisté sukni úplně ztracená. Z mého dřívějšího sebevědomí mi moc nezbylo. Když se mě jedna Němka ptala, jestli je Napirai má holčička, nedokázala jsem jí odpovědět. Je to tak dávno, co jsem naposledy mluvila německy nebo dokonce švýcarskou němčinou. Připadám si jako idiot, ale musím odpovědět anglicky.

Lketinga se další den vydal na severní pobřeží. Koupil si pár ozdob, aby mohl s ostatními Masaj i na taneční vystoupení spojené s prodejem. Mám radost, že se i on snaží vydělat nějaké peníze. Dám se do praní plenek a James si hraje s Napirai. S Priscillou plánujeme budoucnost. Je nadšená, když jí svěřím, že hledám obchod, ve kterém bych prodávala suvenýry turistům. Rozhodla jsem se, že s Priscillou obejdeme hotely a poptáme se po nějaké volné prodejně, protože James tu nemůže zůstat déle než měsíc kvůli své slavnostní obřízce.

Ve velkých pompézních hotelích nás jejich ředitelé přijali dost skepticky a hned nato nám oznámili, že o něco takového nemají zájem. V pátém hotelu moje už tak malé sebevědomí docela zmizelo a připadala jsem si jako žebrák. Je mi jasné, že v mé červené kostkované sukni a s dítětem na zádech nevypadám zrovna jako správná obchodnice. Úplně náhodou ale můj rozhovor na recepci zaslechl jeden Ind a napsal mi telefonní číslo svého bratra. Hned další den jedeme s manželem a Jamesem do Mombasy, kde se s ním máme setkat. Měl by nedaleko jednoho supermarketu v nově postavené osadě něco volného, ovšem v přepočtu asi za 700 franků za měsíc. Nejdřív mám chuť jeho nabídku odmítnout, protože se mi to zdá moc, ale pak si nechám přece jen ten dům ukázat.

Obchod leží trochu stranou od hlavní ulice na pláži Diani– –Beach. Autem sem z domu potřebujeme patnáct minut. V budově je už obrovský indický obchod se suvenýry a naproti němu nově otevřená čínská restaurace, zbytek prostranství je prázdný. Stavba je terasovitá, takže z ulice není obchod vidět. Přesto se ale chopím příležitosti, i když to není víc než 60 metrů čtverečních. Místnost je úplně prázdná a Lketinga nechápe, proč za prázdný obchod vydávám tolik peněz. Chodí dál na vystoupení pro turisty, ale vydělané peníze mizí v pivu a mirae, což nutně vede k nepěkným hádkám.

Zatímco místní lidé vyrábějí podle mých plánů dřevěné regály, sháním s Jamesem v Ukundě dřevěné kůly a vozíme je autem k obchodu. Přes den pracujeme jako blázni, zatímco můj muž tráví čas s ostatními válečníky v Ukundě.

Večer většinou ještě vařím a peru, a když Napirai usne, povídám si s Priscillou. Lketinga si bere po setmění auto a vozí válečníky na různá místa jejich vystoupení. Není mi to moc po chuti, protože nemá řidičák, a navíc pije pivo. Když se v noci vrací, budí mě a vyptává se, s kým jsem si večer povídala.

Pokud jsou už nějací válečníci doma, je přesvědčený, že jsem mluvila s nimi. Důrazně ho varuju, aby svojí žárlivostí zase všechno nepokazil. I James se ho snaží uklidnit.

Konečně se vrátila Sofia. Následuje obrovská radost ze znovushledání. Nemůže uvěřit, že si už zařizujeme obchod. Je tady přes pět měsíců a ještě se jí nepodařilo otevřít si plánovanou kavárnu. Mou euforii přibrzdila tím, když mi vyprávěla o byrokracii, se kterou se budu muset potýkat. Na rozdíl od nás si žije velmi pohodlně. Vidíme se skoro každý den alespoň na chvilku, což se mému muži brzy přestalo líbit. Nedokáže pochopit, co si můžeme stále vyprávět, a myslí si, že se bavíme o něm. Sofia se ho pokouší uklidnit a domlouvá mu, aby nepil tolik piva.

Od podpisu smlouvy o nájmu uplynulo čtrnáct dní a obchod je zařízený. Chtěla bych ho koncem měsíce otevřít a musím tedy zažádat o licenci k prodeji a o pracovní povolení. Licenci dostaneme v Kwale, to ví Sofia, která se tam s námi a svým přítelem vydala také. Zase musíme vyplnit hromadu formulářů a čekat. Nejdříve volají Sofii a ta mizí i se svým průvodcem v kanceláři. Po pěti minutách jsou oba zase venku. Nedopadlo to, protože nejsou oddáni. U nás to asi nebude o moc lepší, ale v skrytu duše doufám v opak. Přesto úředník tvrdí, že licenci nedostanu bez pracovního povolení, ledaže bych dala u notáře všechno přepsat na manžela. Kromě toho musíme nejdříve v Nairobi zaregistrovat název obchodu.

Jak já tohle město nenávidím! A znovu tam musíme. Jdeme zklamaní a bezradní k autu, když vtom se k nám úředník přidal a řekl nám, že pracovní povolení bez licence nedostaneme. Ale možná, jak tak o tom přemýšlí, by se dalo Nairobi nějak obejít. Bude kolem čtvrté odpoledne v Ukundě, možná by se mohl zastavit u Sofie doma. Hned nám bylo jasné, o co mu jde: úplatek! Cítím, jak mi stoupá tlak, ale Sofia okamžitě dává najevo, že by byla ráda, kdyby licenci dostala třeba i touto cestou. Čekáme u ní doma a já jsem naštvaná, že jsem raději do Kwale nejela s Lketingou sama. Za chvíli se objevil náš známý a nenápadně vešel do domu. Chodil dlouho okolo horké kaše, až z něj konečně vypadlo, že nám licenci zítra dá, když mu každá z nás v obálce donese 5 000 šilinků. Sofia okamžitě souhlasila a mně nezbylo než také kývnout.

Tak jsme bez dalších problémů obdržely licenci. První krok je tedy za námi. Manžel by už mohl prodávat, ale já bych se mohla v obchodě jen zdržovat a nesměla zákazníkům nic nabídnout. Vím, že by to tak nefungovalo, a tak přemluvím mého muže, aby se mnou zajel do Nairobi, zažádal o mé pracovní povolení a dal zaregistrovat název obchodu. Pokřtili jsme ho na Sidais-Massai-Shop, což vedlo k dlouhým diskuzím s Lketingou. Sidai je jeho druhé jméno. Ale nechce tam mít „Massai“. Ale protože je licence už na toto jméno vystavená, nemůže to změnit.

Na příslušném úřadě v Nairobi nás konečně po několika hodinách čekání vyzvali, abychom vstoupili do kanceláře. Je mi jasné, že nám jde o hodně, a výslovně to manželovi připomínám. Jednou vyslovené „ne“ zůstane navždy „ne“. Vyptávají se, proč a na co potřebuju pracovní povolení. Namáhavě referentce vysvětluju, že máme rodinu a můj muž nikdy nechodil do školy, takže mi nezbývá než sama pracovat. Ten argument přijala. Ale prý jsem přinesla málo deviz, chybí mi ještě skoro 20000 franků, které jsem měla spolu s licencí předložit. Slibuju, že peníze ze Švýcarska převedu na místní konto a pak znovu přijdu. Kancelář opouštíme plní naděje. Peníze tak jako tak potřebuju, abych mohla nakoupit zboží. Unavení se vydáváme na dalekou cestu domů.

Když vyčerpaně dorazíme, jsou už někteří válečníci doma a vyrábějí oštěpy, které chtějí prodat. Je s nimi i Edy. Máme velkou radost, že jsme se po dlouhé době zase potkali. Zatímco si povídáme o minulých časech, leze za ním vesele po Čtyřech Napirai. Protože už je pozdě a já jsem strašně unavená, dovolila jsem si Edyho pozvat zítra na čaj.

Koneckonců byl to on, kdo mi tenkrát, když jsem celá zoufalá Lketingu hledala, pomohl.

Jen válečníci odešli, začíná mě můj muž zase trápit svými dohady a výčitkami ohledně Edyho. Teď už alespoň ví, proč jsem tehdy byla sama v Mombase a nezačala ho dřív hledat. Nemohu uvěřit, z čeho mě zase podezřívá, a chci jednoduše pryč, abych to jeho věčné obviňování nemusela poslouchat. Přivázala jsem si spící Napirai na záda a vyšla do tmavé noci.

Loudám se bez cíle a po chvíli stojím před hotelem Africa– –Sea-Lodge. Najednou jsem pocítila silnou potřebu zavolat své matce, abych jí poprvé za celou dobu přiznala, jak to s mým manželstvím doopravdy je. Pláču a vyprávím překvapené mamince alespoň částečně celou mizérii. Je pro ni těžké dát mi v tak krátké době nějakou radu, a tak ji prosím, aby zařídila, aby někdo z naší rodiny do Keni přijel. Potřebuju rozumnou radu a duševní podporu a možná, že to Lketingovi také pomůže, aby mi konečně věřil. Domluvily jsme se, že zítra ve stejnou dobu zase zavolám. Poté, co jsme hovor skončily, se mi trochu ulevilo a klopýtám zpátky k našemu domku.

Můj muž je už celý nažhavený a hodlá pokračovat v hádce. Chce vědět, kde jsem byla. Když mu říkám o svém telefonátu a plánované návštěvě rodiny, okamžitě se uklidnil.

K mé úlevě se další večer dozvím, že nás navštíví můj nejstarší bratr. Přiletí už za týden a vezme s sebou i peníze, které potřebuju. Lketinga je zvědavý, jaký můj bratr je. Protože je to můj nejstarší bratr, má z něho už teď respekt a chová se ke mně lépe. Vyrobil pro něj masajský náramek, na který barevnými skleněnými korálky vyšil jeho jméno. Dojímá mě, jak je pro něj a Jamese ta návštěva důležitá.

Můj bratr Mark se ubytoval v hotelu Two Fishes. Radost ze shledání je obrovská, i když se tu může zdržet jenom týden. Zve nás často do hotelu na jídlo. Pro mě je to něco fantastického, i když nesmím myslet na účet, který zaplatí. Samozřejmě že mého muže zažil jen z té lepší stránky. Tenhle týden nechodil ani na pivo, ani pro mirau a od mého bratra se skoro nehnul. Když nás Mark navštívil u nás doma, jenom zíral, jak jeho dříve tak elegantní sestra žije. Ale z obchodu je nadšený a přidal mi ještě pár dobrých tipů. Týden rychle uběhl a poslední večer si bratr s manželem důkladně popovídal. James mu překládal každé slovo. Když Lketinga s hlubokou úctou nesměle sliboval, že už mě nebude trápit žárlivostí, jsme přesvědčení, že návštěva plně splnila svůj účel.

I James se musí za dva dny vrátit domů. Vyprovodili jsme ho do Nairobi a znovu zašli do budovy Nyayo kvůli pracovnímu povolení. Máme dobrou náladu a já jsem si jistá, že všechno dobře dopadne. Název obchoduje zaregistrovaný a všechny papíry máme pohromadě. Znovu sedíme v kanceláři proti úřednici, se kterou jsme již před dvěma a půl týdny mluvili. Když jsme jí ukázali dovezené peníze, šlo všechno jako na drátkách. Dostala jsem pracovní povolení. Zato mi ale škrtla „pobočku“, kterou stejně během dalších dvou let nebudu potřebovat. Do té doby musím mít v pasu uvedeno manželovo jméno a Napirai musí mít keňský průkaz. Je mi to všechno jedno. Hlavně že mám na další dva roky pracovní povolení. Mnoho lidí čeká na razítko, za které jsem vydala 2 000 franků, celé roky.

V Nairobi zajdeme na masajský trh a nakupujeme ve velkém. Teď se může obchod rozjet. V Mombase hledám továrny, ve kterých bych mohla výhodně nakoupit ozdoby, masky, trička, kanga, tašky i jiné zboží. Manžel mě většinou s Napirai doprovází. Jen zřídka s cenami souhlasí. Když Sofia navštívila obchod, jen překvapeně zírala. Po pouhých pěti týdnech našeho pobytu na pobřeží máme úplně všechno včetně pracovního povolení. Bohužel, jí to ještě nedopadlo.

Nechala jsem natisknout 5 000 letáčků, na kterých náš obchod představuju. Je na nich i plánek, kde se obchod nachází. Obracela jsem se hlavně na Němce a Švýcary. Skoro ve všech hotelových recepcích mi dovolili, abych je tam nechala. Ve dvou největších hotelech jsem si dokonce pronajala dvě vitríny, ve kterých jsem vystavila zboží. Samozřejmě že jsem tam přidala i naše neobvyklé svatební foto. Jsme připravení.

Ráno v devět otevíráme. Pro Napirai jsem s sebou vzala omeletu a banány. Je tu klid, za celé dopoledne se u nás objevili jen dva zákazníci. V poledne je strašné horko a na ulici není ani noha. Jedeme do Ukundy na oběd a ve dvě hodiny otevíráme znovu. Občas prošel nějaký turista po hlavní ulici k samoobsluze, která je kousek od nás, ale našeho obchodu si nikdo nevšiml.

Odpoledne konečně přišla skupinka Švýcarů s letáčkem v ruce. S potěšením se s nimi bavím, vyptávají se na všechno možné. Skoro každý z nich si něco koupil. Na to, že to byl první den, jsem spokojená, i když je mi jasné, že na sebe musíme lépe upozornit. Druhý den navrhuju manželovi, aby každému kolemjdoucímu bělochovi podal do ruky lístek s naší reklamou. Je víc než jisté, že když to udělá on, zaručeně to vzbudí pozornost. A opravdu to zabralo. Ind vedle nás ničemu nerozumí, všichni turisté jeho obchod míjí a chodí k nám.

Druhý den po otevření jsme už měli dobrý odbyt. S Napirai je to ale dost obtížné, pokud právě nespí. Dala jsem jí malou matraci pod stojan s tričkama, kde se může v klidu vyspat. Protože ji ale stále ještě kojím, stane se většinou, že se zrovna v té době objeví turisté, kterým se musím věnovat. Přerušení jídla se jí moc nelíbí a hlasitě to dává najevo. Rozhodli jsme se tedy, že pro Napirai najdeme chůvu, která s námi bude přes den v obchodě. Lketinga našel mladou ženu, asi šestnáctiletou, manželku jednoho Masaje. Líbí se mi na první pohled, protože je oblečená v tradičním masajském úboru a přišla hezky ozdobená. Hodí se k Napirai i k našemu obchodu. Denně ji bereme s sebou autem do práce a večer ji zase vyložíme u manžela doma.

Už máme otevřeno přes týden a tržby den ode dne stoupají. Proto je ale důležité, abych zorganizovala nové zboží z Mombasy. Přitom se objevil další problém. Lketinga nemůže prodávat celý den sám, protože někdy je v obchodě víc než deset lidí najednou. Potřebujeme ještě jednoho prodavače, který by manžela nebo mě během naší nepřítomnosti dokázal zastoupit. Musí to však být někdo z naší vesničky, protože manžel asi za tři týdny odjede domů, aby se zúčastnil slavnostního obřezání svého bratra Jamese. I já, jako člen rodiny, bych měla být u toho a dalo mi velkou práci, abych Lketingu přesvědčila, že tak krátkou dobu po otevření, nemohu jednoduše zase obchod zavřít. Teprve když má mladší sestra Sabina přesně na tuto dobu ohlásila svou návštěvu, konečně souhlasil. Jsem strašně ráda, protože by mě do Barsaloi nedostali ani párem koní.

Lketinga proti tomu nemohl nic namítat a naopak, chtěl by se co nejdříve vrátit, aby se s ní ještě před jejím odjezdem mohl seznámit. Ale to všechno je ještě před námi. Nejdříve musíme najít pomocníka do obchodu. Navrhla jsem Priscillu, ale Lketinga je okamžitě proti. Nevěří jí. Rozhořčeně mu připomínám, co všechno pro nás udělala. Ale nepřesvědčila jsem ho. Místo toho jednou večer přivedl masajského chlapce. Pochází prý z Massai-Mara a chodil i do školy. Proto nosí džíny a košili. Nevadí mi to, protože na mě udělal dobrý dojem. Souhlasím a William se tedy stal naším novým zaměstnancem.

Konečně se mohu postarat o nová trička a vyřezávané ozdoby, zatímco se ti dva starají o obchod. Chůva s Napirai jedou se mnou. Jízda od jednoho obchodníka k druhému, vybírání zboží a jednání je dost namáhavé. Kolem poledne jsme zpátky. Lketinga sedí u baru v čínské restauraci a pije drahé pivo. William stojí v obchodě. Ptám se, kolik tu bylo lidí. Bohužel ne moc a prodali jenom jednu masajskou ozdobu. Všichni turisté procházejí na hlavní ulici bez povšimnutí kolem. Překvapeně se vyptávám dál, jestli Lketinga rozdával potřebné prospekty. William kroutí hlavou a vypráví, že Lketinga seděl skoro celou dobu u baru a pil pivo. Vzal si na to peníze z pokladny. To mě rozzlobilo. Právě se došoural do obchodu a už na dálku to z něj táhne. Došlo k hádce, která skončila tím, že si vzal auto a zmizel. Jsem zklamaná. Máme pomocníka a chůvu a manžel propíjí peníze.

S Williamem ukládáme nové zboží. Jakmile zahlédneme nějakého bělocha, vyběhne na ulici a dá mu do ruky prospekt s naším obchodem. Povedlo se mu dovést skoro každého dovnitř, a když se o půl šesté Lketinga znovu objevil, našel obchod plný a nás, jak se živě bavíme se zákazníky. Samozřejmě že se mě každý ptá po mém muži, a tak ho představuju. Ten se ale o turisty nestará a strnule zírá před sebe. Místo toho chce vědět, co jsme už prodali a za kolik peněz. Jeho chování je mi značně nepříjemné.

Jeden Švýcar koupil pro své dvě dcery pár ozdob a vyřezávanou masku. Udělali jsme dobrý obchod. Ještě než odešel, zeptal se nás, jestli by si nás s manželem a Napirai nemohl vyfotit. Souhlasím, protože u nás utratil hodně peněz. Můj muž ale prohlásil, že nás může vyfotit jenom tehdy, když za to zaplatí. Příjemný Švýcar je překvapený a já se stydím. Udělal si dva snímky a Lketingovi za to dal 10 šilinků. Když byl z doslechu, pokusila jsem se Lketingovi vysvětlit, že od zákazníků nemůže za fotografování chtít peníze. Nedokázal to pochopit, naopak mi vyčetl, že pokaždé, když chce něco vydělat, vždycky proti tomu něco mám. Každý Masaj chce za focení peníze, tak proč by zrovna on neměl dostat nic. Zle si mě změřil. Jsem z toho unavená a namítám, že ostatní ale nemají obchod jako my.

Přišli noví zákazníci a já se vzchopila a snažila se být ochotná a laskavá. Manžel podezíravě pozoroval zákazníky, a jakmile někdo na něco sáhnul, trval na tom, aby si to také hned koupil. William se svou klidnou povahou se snažil obratně zákazníky od Lketingy odlákat, aby zachránil situaci.

Deset dní po otevření jsme si už vydělali na nájem. Jsem na sebe a Williama pyšná. Většina turistů s sebou další den přivedla své známé z hotelu, a tak se zpráva o našem obchodu postupně rozkřikla, protože i ceny máme nižší než butiky v hotelu. Každé tři čtyři dny musím do Mombasy pro nové zboží.

Protože je velká poptávka po zlatých ozdobách, hledám pro ně i vhodnou vitrínu. Není to jednoduché, ale nakonec se mi podařilo najít dílnu, ve které ji dokážou vyrobit na zakázku. Za týden si ji můžeme vyzvednout. Pro ten účel s sebou beru všechny vlněné deky a parkuju přímo před dílnou. Čtyři muži mi těžkou skleněnou vitrínu vynesli k autu. Zjistila jsem, že deky někdo během těch deseti minut ukradl, i když jsem auto zamkla. Vypáčil zámek u řidiče. Majitel dílny mi půjčil staré pytle a kartony, abych mohla vypodložit alespoň podlahu. Ztráta mé švýcarské deky mě strašně mrzí. I Lketinga bude smutný, že jeho červená deka zmizela. Zklamaná jedu zpátky na jižní pobřeží.

V obchodě je jen William, který mi s radostí jde naproti a hlásí, že prodal zboží za 800 šilinků. Raduju se s ním. Protože sami nedokážeme vitrínu složit, odešel na pláž, aby našel nějaké kamarády, kteří by nám s tím pomohli. Asi po půl hodině se objevil se třemi Masaji, kteří opatrně těžkou vitrínu vyložili a postavili na místo. Jako poděkování dám každému sodovku a 10 šilinků. Vystavuju přichystané šperky a ostatní pijí spolu s chůvou a Napirai před obchodem sodu.

Jako vždycky, když je po práci, objevil se můj muž. Doprovázel ho manžel naší chůvy. Zle se na svou ženu obořil a cizí Masajové se rychle ztratili. Polekaně se ptám, co se stalo, a od Williama se dozvídám, že si chůvin manžel nepřeje, aby se bavila s cizími muži. Jestliže ji ještě jednou takhle přistihne, nebude tu už moci pracovat. Bohužel se do toho nemohu míchat a musím být ráda, že se k němu nepřidal i Lketinga. Jsem na manžela té dívky naštvaná a je mi jí líto, protože stojí stranou se svěšenou hlavou.

Zaplaťpánbůh přichází noví zákazníci a William se k nim horlivě vrhá. Když si podle jejich rozhovoru všimnu, že jsou to Švýcaři, přidám se k nim. Jsou z Bielu. Zvědavě se vyptávám a ráda bych se o městě, ve kterém jsem dříve bydlela, dozvěděla něco nového. Povídáme si a po chvíli mě zvou na pivo do baru naproti. Ptám se Lketingy, jestli s tím souhlasí. „Proč ne, Corinno, nic se neděje, když ty lidi znáš, „ velkoryse odpovídá. Samozřejmě že ten pár, který je zhruba v mém věku, neznám, ale možná máme společné přátele.

Zůstali jsme asi hodinu u baru a pak jsme se rozloučili. Jen jsem dorazila zpátky, začalo vyptávání. Odkud ty lidi znám? Proč jsem se na toho muže tolik smála? Jestli prý to byl Markův kamarád nebo dokonce můj přítel? Otázka za otázkou a za ní vždycky: „Corinno, klidně mi to říct. Žádný problém, teď mít ten muž jinou ženu. Prosím tě, řekni, než ty přijet do Keni, spala jsi s ním?“ Nedokážu to už dál poslouchat, zakrývám si rukama uši a po tvářích mi tečou slzy. Jsem tak strašně naštvaná, že bych na něj nejraději zařvala, ať už toho proboha nechá.

Konečně zavíráme a jedeme domů. William všechno slyšel a vyprávěl to Priscille. Přišla k nám a vyptávala se, co máme za problémy. Už si to nedokážu nechat všechno jen pro sebe a vyprávím jí, oč jde. Pokoušela se promluvit Lketingovi do duše a já šla s Napirai spát. Za dva týdny přijede má sestra, a pokud budu mít štěstí, Lketinga už doma nebude. Hádek přibylo a z dobrých předsevzetí po bratrově návštěvě nezbylo nic.

Každý den vstávám v sedm hodin, abych stihla být do devíti v obchodě. Skoro denně se u nás zastavují prodejci, kteří nabízejí vyřezávané věci nebo zlaté ozdoby. Tenhle způsob zásobování pro mě znamená velkou úlevu. Mohu toho ale využít jenom tehdy, když se mnou Lketinga není, protože se při tom chová nemožně. Každý z obchodníků jde nejdříve za mnou, což můj muž není schopen unést. Posílá je pryč a volá za nimi, aby přišli, až budou vědět, komu obchod patří, koneckonců máme nade dveřmi napsáno Sidais-Massai-Shop.

Naproti tomu William je mou opravdovou oporou. Nějak se vždycky vytratí a doporučí obchodníkům, aby se zastavili odpoledne, až bude můj muž v Ukundě. Tak proběhl celý týden, dokud Lketinga konečně neodjel domů. Plánoval, že se do tří týdnů vrátí, aby se ještě stačil seznámit s mou sestrou Sabinou během jejího posledního týdne pobytu tady.

Každý den jezdíme s Williamem ráno do práce. Chůva je už většinou tam nebo ji potkáme cestou do obchodu. Mezitím už k nám chodí víc turistů i dopoledne. Často jsou to Italové, Američani, Angličané nebo Němci. Jsem spokojená, že se se všemi mohu bezstarostně bavit. William bez pobízení vychází na ulici a lákání turistů funguje čím dál lépe. Jsou dny, kdy kromě jiného prodáme až tři zlaté řetízky s keňským znakem. Jeden obchodník k nám chodí dvakrát do týdne, takže je možné udělat i něco podle přání zákazníků.

V poledne pravidelně na hodinu a půl zavíráme a jezdíme k Sofii. Mohu si u ní bezstarostně dát špagety a salát. Před nedávnem otevřela vlastní restauraci, i když v ní ještě sama nesmí pracovat. Pokaždé má radost, když si naše holčičky spolu hrají. Samozřejmě že za jídlo platím i za Williama, protože by dělalo pomalu polovinu jeho měsíčního příjmu. Když si toho všiml, nechce už se mnou na oběd chodit. Ale bez něho sem s Napirai autem nedojedu. Zvu ho ráda, protože tak horlivě pracuje. Naše chůva chodí na obědy domů.

Mezitím už vyděláváme tolik peněz, že je každý den v poledne odvážím do banky. S autem také nemáme problémy. Jednou za týden jedu do Mombasy a nakoupím, zbytek zboží beru od obchodníků, kteří chodí k nám. V kůži obchodnice se cítím dobře. Jsou to první harmonické dny v obchodě.

Sabina přijela ve druhém srpnovém týdnu a ubytovala se v Africa-Sea-Lodge. Ten den, kdy dorazila, jdu s Priscillou a Napirai do hotelu a William se stará o obchod. Radost ze shledání je obrovská. Je to její první dovolená na jiném kontinentě. Bohužel nemám moc času, protože musím zpátky do obchodu. Ale ona se stejně chce dnes na celý den vyložit na sluníčko. Domluvily jsme se, že se sejdeme večer, až zavřu obchod, v hotelu u baru. Vzala jsem ji k nám do vesničky a i ona se diví, jak skromně bydlíme, i když se jí to líbí.

Vedle nás je několik válečníků zrovna doma. Zvědavě se ptají, kdo je ta dívka, a netrvá dlouho a už se jí všichni dvoří. Vypadá to, že i jí se někteří líbí. Varuju ji v dobrém a vyprávím jí o svém trápení s Lketingou. Nedokáže si to dost dobře představit a je zklamaná, že není doma.

Chtěla by zpátky do hotelu, protože už bude večeře. Zavezu ji tam autem a pár válečníků beru s sebou. Před hotelem je všechny vyložím a domluvím se se Sabinou na zítřek večer u baru. Odjíždím a ona si ještě s několika Masaji povídá. Zajdu za Priscillou na večeři. Teď, když tu Lketinga není, se střídáme s vařením.

Sabina se k mému překvapení další den odpoledne objevila v obchodě s Edym. Včera večer se seznámili v Bush-Baby-Disco. Je jí teprve osmnáct a chce si užít nočního života. Když se na ty dva dívám, netuším v tom nic dobrého, i když mám Edyho docela ráda. Většinu času spolu tráví u bazénu, který patří k hotelu.

Pracuju v obchodu a sestru vidím jen zřídka, protože je s Edym často někde pryč. Občas ji pozvu do naší vesničky na čaj. Ráda by šla se mnou na diskotéku, ale kvůli Napirai to nejde. Kromě toho bych z toho měla velké problémy, jakmile by se Lketinga vrátil. Sestra to nedokáže pochopit, protože jsem vždycky byla dost samostatná. Ale to ještě nepoznala mého muže.

Trpké zklamání

Podařilo se jí to o osm dní později. William a já jsme byli v obchodě. Bylo dusno, a proto moc zákazníků nepřišlo. Ale i tak můžeme být spokojení s tržbou, o které si Sofia může zatím nechat jen zdát. Sedím na schůdku před obchodem a Napirai je i přesto, že je jí už třináct měsíců, spokojeně přisátá k mému prsu. Vtom se najednou za Indovým obchodem objeví vysoký muž a kráčí směrem k nám.

Chvíli mi trvalo, než mi došlo, že je to Lketinga. Čekám na pocit radosti, ale zůstanu stát jako opařená. Jsem překvapená, jak vypadá. Nechal si ostříhat své dlouhé červené vlasy a pár ozdob z čela také chybí. Což o to, to by nebylo to nejhorší, ale jak směšně se to oblékl. Má na sobě staromódní košili a vínové džíny, které mu jsou až moc úzké a krátké. Nohy trčí v levných umělohmotných polobotkách a jeho dříve tak plavná chůze působí nepřirozeně a strnule. „ Corinno, proč mě nepozdravit? Ty nebýt ráda, ze jsem tady?“ Teprve nyní si uvědomuju, jak na něj asi musím zírat. Abych se z toho trochu vzpamatovala, otáčím Napirai a ukazuju jí tatínka. S potěšením si ji ode mne bere. Ale i ona je tou změnou překvapená a chce hned ke mně zpátky.

Lketinga veše do obchodu a všechno podrobil prohlídce. Chce vědět, kdo nám dodal nové masajské opasky. Odpovím, že jsou od Priscilly. Vzal je, že jí je vrátí, její zboží tu nechce prodávat. Začínám se zlobit a okamžitě pocítím křeče v žaludku. „ Corinno, kde být tvoje sestra?“ – „Nevím. Asi v hotelu, „ odpovídám krátce. Bere si klíčky od auta a chce ji navštívit, i když ani neví, jak vypadá.

Za hodinu je zpátky, samozřejmě že ji nenašel. Místo toho si v Ukundě koupil mirau. Sedl si před obchod a začal žvýkat. Po chvilce se tu všude povalují lístky a okousané stopky. Prosím ho, aby si to žvýkal někde jinde, což si vyložil tak, že se ho chci zbavit. Důkladně se Williama na všechno vyptává.

O tom, co je nového doma a o Jamesovi se toho dozvím jen málo. Lketinga vyčkal jen slavnostní obřízky a předčasně odjel. Opatrně se ptám, kde nechal své kanga a proč se nechal ostříhat. Kanga má v tašce, stejně tak jako své vlasy. Teď už prý nepatří k válečníkům a nemusí tedy kanga nosit.

Podotýkám, že většina Masajů v Mombase své tradiční oblečení, ozdoby a dlouhé vlasy stále nosí a že by to tak bylo lepší i pro náš obchod, ale on z toho zase vyvodil to, že se mi ostatní líbí víc. Přitom bych si jenom přála, aby si místo košile a kalhot oblékl zase kanga, protože mu to jednoduché oblečení mnohem víc sluší. Ale prozatím to vzdávám.

Když se vrátíme domů, sedí Sabina a Edy s ostatními válečníky před chýší. Představuju jí manžela. Radostněji zdraví. Sabina se na mě překvapeně podívá. Je jisté, že se také diví, jak to vypadá. Naproti tomu si Lketinga vůbec nedělá starosti s tím, proč tu Sabina sedí.

O půl hodiny později chce odejít zpátky do hotelu na večeři. Pro mě je to jediná možnost jak s ní promluvit o samotě, a tak Lketingovi navrhuju, že ji do hotelu zavezu, aby deset minut pohlídal Napirai. To pro něho ale nepřichází v úvahu, chce ji do hotelu dovézt sám. Sestra se na mě vyděšeně podívala a švýcarským nářečím mi sdělila, že pokud bude řídit on, do auta nevleze. Vůbec ho nezná, a navíc nevypadá na to, že by dokázal řídit. Nevím, co mám dělat, a také jí to řeknu. Otočí se tedy k Lketingovi a řekne: „Díky; ale raději půjdu do hotelu pěšky s Edym. „ Na chvíli se mi zatajil dech a čekám, co se stane. Lketinga se směje a odpovídá: „Proč jít s ním? Ty být Corinnina sestra. Takže být i jako moje sestra.“

Když to ale není nic platné, chce se s ní dnes navečer domluvit na návštěvu baru Bush-Baby, protože nemůže připustit, aby tam šla sama. Sabina, teď už trochu naštvaná, odpoví: „To je okay, půjdu tam s Edym a ty zůstaň s Corinnou nebo přijďte s Corinnou oba. „ Je na něm vidět, že teď konečně pochopil, co se děje. Sabina využila situace a s Edym zmizela. Dělám, že si hraju s Napirai. Můj muž dlouho sedí, nic neříká a jen intenzivně žvýká mirau. Pak chce vědět, kam jsem každý večer chodila. Zmíním se o návštěvách u Priscilly, která od nás bydlí jen třicet metrů. Jinak jsem chodila brzy spát. Kdo se mnou ležel v posteli, chce vědět.

Je mi jasné, co tím sleduje, a tak odpovím ostřeji: „ Jenom Napirai!“ Směje se a žvýká dál.

Jdu do postele a doufám, že zůstane ještě dlouho venku, protože absolutně nemám chuť na to, aby se mě jen dotkl. Teprve teď jsem si uvědomila, jak hodně se mé city vůči němu změnily. Po dvou a půl týdnech, které jsem prožila svobodně, mi život s ním pod takovým tlakem připadá nesnesitelný.

Po nějaké době si zalezl také do postele. Dělám, že spím, a ležím s Napirai přilepená na zeď. Mluví na mě a já nereaguju. Když se pokusil o to se mnou spát, což by za jiných okolností po takovém odloučení bylo normální, udělalo se mi strachy špatně. Nemohu a nechci s ním nic mít. Nové zklamání bylo až moc velké. Odstrčila jsem ho se slovy: „Až zítra.“ – „ Corinno, ty být má žena, neviděl jsem tě dost dlouho. Já chtít od tebe lásku! Možná ale máš dost lásky od jiných mužů! „ – „Ne, já od jiných lásku nedostala. Já nechci žádnou lásku! „ křičím jako smyslů zbavená.

Je mi jasné, že nás všichni slyší, když se hádáme, ale nedokážu se už ovládat. Začali jsme se prát a Napirai se probudila a rozplakala se. Lketinga naštvaně vylezl z postele, navěsil na sebe ozdoby, oblékl si kanga a vyšel do noci. Napirai křičí a není k utišení. Najednou se v pokoji objevila Priscilla. Vzala mi Napirai z ruky. Jsem tak vyřízená, že nejsem schopná s ní o ničem mluvit. Jediné, co jí řeknu, je, že Lketinga je úplný blázen. Upokojuje mě, že všichni mužští jsou stejní, a že tady nemůžeme tak křičet, jinak budeme mít problémy s domácím. Pak se vrátila k sobě.

Když jdu jako každé ráno s Williamem do obchodu, nevím, kde můj manžel strávil noc. Nálada je stísněná, chůva ani William toho moc nenamluvili. Jsme rádi, když se objevují turisté, i když se dnes do diskusí moc nehrnu.

Lketinga dorazil až před polednem. Začal Williama pohánět. Už nechodí sám na ulici rozdávat plakátky, ale posílá tam Williama. Nechce ho vzít s sebou ani na oběd, i když jedeme jenom do Ukundy. K Sofii už také nesmím chodit, protože nechápe, co si s ní mám pořád co povídat.

Už několik dní za sebou jsem si všimla, že nám chybí peníze v kase. S určitostí nemůžu nic tvrdit, protože jsem přestala denně jezdit do banky. Manžel si také občas vezme nějaké peníze a já nakupuju od prodejců zboží. Ale mám pocit, že něco není v pořádku. Zeptat se na to mého muže si ale netroufám.

Dovolená mé sestry se chýlí ke konci, aniž bychom spolu strávily více času. Poslední večer tedy spolu s ní a Edym zajdeme na diskotéku. Je to její přání, zřejmě i proto, aby mě nějak dostala mezi lidi. Napirai jsme nechali u Priscilly. Lketinga a já sedíme u stolu a Sabina s Edym nenuceně tancují. Po dlouhé době jsem se napila alkoholu. V myšlenkách se vracím zpátky, kdy jsem tu byla s Markem a málem omdlela, když Lketinga vstoupil do dveří. Co všechno se za tu dobu událo! Pokouším se potlačit slzy. Nechci Sabině pokazit loučení a na druhé straně nechci riskovat hádku s manželem. I on byl tehdy určitě šťastnější než teď.

Sestra se vrátila ke stolu a hned si všimla, že mi není moc dobře. Spěchám na toaletu. Když si omývám obličej studenou vodou, stojí najednou vedle mě a obejme mě. Mlčky tak chvíli setrváme. Pak mi podala cigaretu a řekla, abych si ji vychutnala později. Určitě mi udělá dobře, protože je smíchaná s marihuanou. Jestli ještě nějakou budu potřebovat, mám se obrátit na Edyho.

Vrátily jsme se ke stolu a Lketinga vyzval Sabinu k tanci. Zatímco spolu tančí, ptá se Edy, jestli máme s Lketingou problémy. „Někdy jo,“ přisvědčím krátce. Edy by také chtěl tancovat, ale já odmítám. Krátce nato s Lketingou vyrážíme domů, protože jsem poprvé nechala Napirai u Priscilly a nemám moc klid. Rozloučila jsem se se Sabinou a popřála jí šťastnou cestu domů.

Klopýtáme tmou do vesničky. Už z dálky je naši holčičku slyšet, ale Priscilla mě uklidňuje, že se právě teď probudila a chybí jí její obvyklý prs. Lketinga si ještě s Priscillou chvíli povídal a já šla do našeho pokoje. Když Napirai opět usnula, sedla jsem si ven do nočního dusna, zapálila si joint a lačně vtahovala kouř do plic. Lketinga se vrátil právě ve chvíli, když jsem ho típla, a já doufala, že si ničeho nevšimne.

Jsem uvolněná, je mi lépe a stále se usmívám. Když se mi začala motat hlava, lehla jsem si do postele. Lketinga si všiml změny v mém chování, ale já mu to vysvětlila alkoholem, na který nejsem zvyklá. Dnes mi nepřišlo zatěžko splnit svou manželskou povinnost. Lketinga sám byl mou vstřícností překvapený.

V noci jsem se probudila, protože se mi chtělo na malou. Vykradla jsem se potichu z domu a vyprázdnila se hned za domkem, protože záchodky jsou odtud daleko a mně se ještě stále motala hlava. Když jsem se vrátila do postele, zeptal se mě ve tmě můj muž, kde jsem byla. Polekaně mu vysvětluji důvod svého výletu. Vstal, vzal baterku a chtěl po mně, abych mu to místo ukázala. Ještě stále na mě působila cigareta, a tak jsem se tomu pořád smála, všechno mi připadalo legrační. Lketinga z mého veselí vyvodil, že jsem byla s někým domluvená. Neberu to vážně a ukazuju mu vlhké kolečko na zemi. Mlčky jdeme zase spát.

Ráno mě bolí hlava a všechna bída světa je zase zpátky. Po snídani jedeme do obchodu a William poprvé není k nalezení. Když ale dojedeme ke krámu, stojí už před ním. Samozřejmě že mi do toho nic není, a tak se ho ani neptám, kde byl. Je nervózní a zdrženlivější než včera. Dnes jsme toho moc neprodali a po zavření krámu jsem si všimla, že mi někdo vzal peníze z tašky. Co mám dělat? Stále častěji pozoruju Williama i manžela, jakmile je tu i on. Ničeho jsem si nevšimla a chůvu nedokážu podezírat.

Když jsem se vrátila po praní prádla domů, seděla už u nás Priscilla a mluvila s Lketingou. Vyprávěla, že William v Ukundě každý večer utrácí hodně peněz. Měli bychom si na něj dávat pozor, protože si nikdo nedokáže vysvětlit, odkud je má. Je mi nanic při představě, že mě okradl, ale nechala jsem si to pro sebe a umínila si, že si s Williamem promluvím mezi čtyřma očima. Manžel by ho okamžitě propustil a na mě by zbyla všechna práce. Až dosud jsem s ním byla spokojená.

Den nato přišel do práce přímo z Ukundy. Lketinga ho podrobil výslechu, ale on všechno zapřel. Přicházeli první turisté a William pracoval dál jako vždycky. Můj muž odjel do Ukundy. Předpokládám, že se chce poptat, kde William všude byl.

Když jsem s ním sama, řeknu mu rovnou, že vím, že mě okrádal, a to denně. Lketingovi nic žalovat nebudu, když mi slíbí, že to už nikdy neudělá. Pak ho nepropustím. Jakmile za dva měsíce začne hlavní sezóna, přidám mu na platě. Díval se na mě a nic neříkal. Jsem si jistá, že ho to mrzí a že kradl jen proto, aby se pomstil manželovi za to, jak se k němu špatně chová. Když jsme tu byli sami dva, nikdy mi nechyběl ani šilink.

Když se Lketinga vrátil z Ukundy, věděl, že William strávil celou noc na diskotéce. Znovu se ho na všechno vyptával. Tentokrát jsem se do toho ale zamíchala a řekla, že jsem mu včera dala zálohu. Pomalu se všechno uklidnilo, ale atmosféra zůstala napjatá.

Po těžkém dni se mi stýská po jointu, který by mi pomohl navodit příjemné uvolnění, a přemýšlím, kde bych našla Edyho. Pro dnešek mě nic nenapadá, ale zítra půjdu do Africa-Sea-Lodge nechat si splést vlasy. To trvá dobré tři hodiny, takže šance, že ho zahlédnu u baru, je dost vysoká.

Po obědě jedu autem do hotelu. Obě kadeřnice mají ještě práci, a tak musím půl hodiny čekat. Pak začala bolestivá procedura. Splétají mi vlasy dohromady s bavlněnou šňůrkou odspodu nahoru podél hlavy a každý copánek zakončují barevným skleněným korálkem. Chci jich mít hodně, takže to trvá víc jak tři hodiny. Je skoro půl šesté a stále ještě nejsou hotové.

Beznaděj

Najednou se tu objevil manžel s Napirai v náručí. Nevím, co se stalo, protože auto mám já a náš obchod je odtud vzdálený několik kilometrů. Podíval se na hodinky a vyjel na mě, kde jsem tak dlouho. Co možná nejklidněji odpovím, že přece vidí, že budu teprve teď pomalu hotová. Posadil mi propocenou Napirai na klín. Měla plné plínky. Naštvaně se ptám, proč sem s ní přišel a kde je chůva. Poslal ji i Williama domů a obchod jednoduše zavřel. Přece není blázen a ví, že jsem se určitě s někým sešla, jinak bych už byla dávno doma. Námitky nic nepomáhají, Lketinga je nemocný žárlivostí. Je přesvědčený, že jsem se před návštěvou kadeřníka určitě setkala s nějakým válečníkem.

Co nejrychleji se snažím z hotelu odejít a jedeme rovnou domů. Přešla mě chuť do práce. Nejde mi do hlavy, proč nemohu odejít ani na tři hodiny ke kadeřnici, aniž by se můj muž nezbláznil. Plná hněvu a nenávisti mu říkám, ať odjede zpátky domů a najde si druhou ženu. Finančně ho zabezpečím. Ale ať odejde, abychom už všichni mohli v klidu žít. Žádného milence nemám a také mít nechci. Chci jenom pracovat a spokojeně žít. Může se za dva nebo tři měsíce vrátit a pak se uvidí, co bude dál.

Ale Lketinga o tom nechce ani slyšet. Nechce žádnou jinou ženu, protože miluje jen mě. Chtěl by, aby bylo všechno tak jako dřív, než se narodila Napirai. To, že všechno zničil svou zatracenou žárlivostí, si vůbec neuvědomuje. Svobodně dýchat dokážu už jen tehdy, když je pryč. Hádáme se, pláču a nevím, co mám dělat. Už nemám ani sílu utišit Napirai, protože sama jsem úplně na dně. Připadám si jako trestankyně. S někým si o tom musím promluvit. Sofia mi určitě bude rozumět!

Horší už to nemůže být, a tak nasedám do auta a opouštím manžela i dítě. Postavil se mi do cesty, ale já jela bez zastavení dál. „Ty ses zbláznila, Corinno!“ je všechno, co ještě stačím zaslechnout.

Sofia se zhrozila, když jsem se u ní takhle objevila. Myslela si, že je všechno v pořádku, když jsem se tak dlouho nezastavila. Když jí vyprávím o tom, jak daleko to všechno došlo, je v šoku. Jsem zoufalá a uvažuju o tom, že se vrátím do Švýcarska, protože mám strach, že se jednou stane něco horšího. Sofia mi domlouvá, teď se mi tak dobře rozběhl obchod, mám pracovní povolení, ať se prý vzchopím a zkusím to ještě. Možná že Lketinga časem opravdu odejde domů, protože se v Mombase necítí ve své kůži. Probraly jsme toho ještě hodně, ale já cítím, že jsem vnitřně úplně vyhaslá. Ptám se, jestli nemá marihuanu. Její přítel nějakou doma má. Trochu se mi ulevilo a jedu zpátky a už se připravuju na další scénu. Ale můj muž leží před domkem a hraje si s Napirai. Neřekl ani slovo. Dokonce ani nechce vědět, kde jsem byla. To je něco úplně nového.

V pokoji si kvapně ukroutím jointa a zapálím si. Rázem mi je lépe, všechno vypadá snesitelněji. Vesele se posadím ven a pobaveně přihlížím, jak se má dcera pokouší vylézt na strom. Když se mi zase trochu pročistila hlava, koupím rýži a brambory na večeři. Po jointu jsem dostala velký hlad. Později Napirai jako vždycky vykoupu v umyvadle a nakonec se stáhnu do „sprchy v buši“. Namočím ještě přes noc plenky, abych je zítra ráno mohla předtím, než půjdu do práce, vyprat. Pak si lehnu. Manžel veze ostatní válečníky na vystoupení.

Dny ubíhají a já se těším každý večer na svůj joint. V intimním životě se toho děje víc ne proto, že by se mi to líbilo, ale protože je mi to jedno. Žiju jako by život už neměl smysl. Mechanicky odemykám obchod a prodávám spolu s Williamem, který chodí do práce čím dál nepravidelněji. Zato Lketinga je skoro celý den se mnou. Turisté přicházejí s fotoaparáty a videokamerami a zakrátko jsme zvěčnění na mnoha metrech filmů. Manžel za to chce jako vždycky peníze, což mě už ani nerozčiluje. Nechápe, proč nás pořád chtějí fotit, a dodává, že přece nejsme žádné opice.

Stále znovu se turisté ptají, kde je naše dcera, protože si myslí, že Napirai, která si hraje s naší chůvou, patří k ní. Všem vysvětluju, že tohle šestnáctiměsíční dítě je naše Napirai. Spolu s chůvou se kvůli té záměně smějeme, dokud se manžel nezačne zajímat o to, proč se ti lidé stále pletou. Pokouším se ho uchlácholit, že nám to může být jedno. Ale i přesto se zmatených turistů dál vyptává, proč rovnou nepoznali, že já jsem matka, takže někteří vyděšeně obchod opouští. I k dívce se začal chovat podezíravě.

Sestra už je doma přes měsíc. Občas se u nás zastaví Edy a ptá se na dopisy od ní, což za nějakou dobu vidí Lketinga úplně jinak. Podle něj sem Edy chodí kvůli mně a jednoho dne mě nachytal, jak si od něj kupuju marihuanu. Nadával mi jako nějakému zločinci a hrozil, že mě udá na policii.

Můj vlastní muž mě chce dostat do vězení, i když ví, jak příšerné poměry tam panují! Keňa má velice přísná nařízení co se týče drog. Jen stěží ho Edy přesvědčil, aby nejel do Ukundy a neudal mě. Ohromeně stojím a nedokážu už ani plakat. Já to beru kvůli tomu, abych s ním vůbec dokázala žít. Musím mu slíbit, že už nikdy nebudu marihuanu kouřit, jinak mě udá. Nechce žít s někým, kdo nedodržuje keňské zákony. Mima je koneckonců povolená, a tím pádem něco jiného.

Manžel mi hrabe v tašce a čichá ke každé cigaretě, kterou si zapálím. Doma to vypráví Priscille a každému, kdo je ochoten naslouchat. Všichni jsou tím samozřejmě rozhořčení a já si připadám hrozně. Doprovází mě i na záchod. Do obchodu ve vesničce už nesmím. Smím být jenom v našem obchodě a doma vysedávám na posteli. Jediné, na čem mi záleží, je mé dítě. Napirai asi cítí, že je mi zle. Většinu času tráví se mnou a žvatlá „mama, mama“ a pár jiných slov, kterým není rozumět. Priscilla se od nás odtáhla. Chce se ušetřit nepříjemností.

Práce už mě nebaví. Lketinga se motá stále kolem nás. Kontroluje mě buď přímo v obchodě, nebo z čínského baru. Třikrát denně mi obrátí tašku vzhůru nohama. Jednou zase přišli turisté ze Švýcarska. Nemám chuť se s nimi bavit a vysvětluju, že mi není moc dobře a bolí mě žaludek. Manžel se k nám právě přiblížil v okamžiku, kdy jedna Švýcarka obdivovala Napirai a bezelstně zjistila podobu s naší chůvou. Znovu vysvětluju, že došlo k záměně, když tu se mě Lketinga zeptá: „Corinno, proč všichni poznat, ze to dítě není tvoje?“ Touhle větou pohřbil mou poslední naději a úctu k němu.

Vstanu a jako v transu přejdu do čínské restaurace naproti, aniž bych reagovala na otázky ostatních. Poprosila jsem majitele o telefon. Nechala jsem se spojit s kanceláří Swissair v Nairobi a ptala se na nejbližší možné volné letadlo do Curychu pro mě a mou jedenapůlletou holčičku. Trvá jen okamžik, než dostanu odpověď, že na let za čtyři dny jsou ještě volná místa. Vím moc dobře, že soukromé osoby si nemohou let telefonicky zamluvit, ale snažně tu ženu u telefonu prosím, aby mi místa rezervovala. Mohu letenky vyzvednout a zaplatit teprve den před odletem. Říkám, že je to pro mě velice důležité a může se na mě spolehnout, že opravdu přijdu. Srdce mám až v krku, když ve sluchátku zaslechnu její „okay“.

Pomalu se vracím do obchodu a bez okolků oznamuju, že letím na prázdniny do Švýcarska. Lketinga se nejdříve nejistě usmál a potom prohlásil, že mohu odjet, ale bez Napirai, tak si alespoň bude jistý, že se vrátím. Unaveně odpovídám, že odletím s ní. Vrátím se jako vždycky, ale potřebuju si odpočinout od stresu s obchodem, ještě než začne v prosinci hlavní sezóna. Lketinga s tím nesouhlasí a nechce mi podepsat povolení k výjezdu. Přesto si o dva dny později začnu balit. Priscilla a také Sofia mu domlouvají. Všichni jsou přesvědčení, že se vrátím.

Útěk

Poslední den nechám všechno na místě. Můj muž chce, abych si zabalila jen pár věcí pro Napirai. Dám mu všechny karty ke kontu v bance, aby viděl, že se musím vrátit. Kdo z nás by dobrovolně nechal druhému tolik peněz, auto a zařízený obchod?

Stále ještě na pochybách, jestli mi má věřit nebo ne, doprovází mě a Napirai do Mombasy. Krátce před naším odjezdem do Nairobi stále ještě povolení nepodepsal. Naposledy ho prosím, aby to udělal, protože jsem rozhodnutá, že odjedu v každém případě. Jsem vnitřně tak prázdná, bez jakéhokoliv citu, že už ani nemohu plakat.

Řidič nastartoval motor. Lketinga stojí vedle nás v autobusu a nechává si od jednoho cestujícího už poněkolikáté přeložit mnou popsaný list papíru, na kterém stojí, že mám povolení svého muže, Lketingy Leparmorijo, společně s naší dcerou Napirai opustit na tři týdny Keňu za účelem dovolené ve Švýcarsku.

Řidič autobusu už potřetí zatroubil. Lketinga naškrábal na papír svou značku a řekl: „Nevím, jestli tebe a Napirai ještě někdy uvidět! „ Pak už jen vyskočil z autobusu a ten se rozjel. Teprve teď se mi začaly kutálet slzy z očí. Dívám se z okna a loučím se každým pohledem se vším, co mi až dosud bylo tak důvěrně známé a drahé.

Drahý Lketingo,

doufám, ze mi odpustíš, co Ti teď musím sdělit, už nikdy se do Keni nevrátím.

Poslední dobou jsem o nás dvou hodně přemýšlela. Před více než tři a půl rokem jsem Tě tak milovala, ze jsem byla ochotná žít s Tebou v Barsaloi. Také jsem Ti darovala dceru. Ale od té doby, kdys mi vyčetl, že dítě není tvoje, necítila jsem k Tobě už to co dřív. I Ty sis toho všiml.

Nikdy jsem nechtěla nikoho jiného a nikdy jsem Ti nelhala. Ale celé ty roky jsi mi nikdy neporozuměl, možná také proto, že jsem mcungu. Naše světy jsou tak odlišné, ale i tak jsem věřila, že jednou budeme žít v našem společném.

Ale teď, po naší poslední šanci, kterou jsme měli v Mombase, musím přiznat, že nejsi šťastný ty ani já. Jsme oba ještě mladí a takhle se dál žít nedá. Možná že mi teď nebudeš rozumět, ale po nějaké době uvidíš, že dokážeš být šťastný i s někým jiným. Pro Tebe bude lehké najít si novou Ženu, která s Tebou bude žít ve stejném světě. Ale najdi si ženu z kmene Samburů, nehledej znovu bělošku, na to jsme moc rozdílní. Budeš mít ještě hodně dětí. Vzala jsem s sebou Napirai, protože ona je to jediné, co mi zbylo. Také vím, ze už nikdy nebudu moci mít děti. Bez Napirai bych nemohla dál žít. Je celý můj život! Prosím, prosím Lketingo, odpusť mi! Už nemám dost sil na to, abych mohla v Keni žít. Byla jsem tam stále sama, nikoho neměla a Ty ses ke mně choval jako ke zločinci. Ani sis to neuvědomil, protože tak je to v Africe normální. Ještě jednou Ti přísahám, nikdy jsem neudělala nic špatného.

Musíš si teď dobře rozmyslet, co uděláš s obchodem.

Píši také Sofii, ta Ti může pomoci. Celý obchod Ti daruji. Ale jestli ho chceš prodat, musíš jednat s Indem Anilem.

Odsud Ti chci dál pomáhat, jak to jen půjde, a rozhodně Tě nechci odepsat. Pokud bys měl nějaké problémy, řekni to Sofii Nájem obchodu je zaplacený do poloviny prosince, jestli ale nechceš dál pracovat, musíš bezpodmínečně promluvit s Anilem. I auto Ti dám. Přikládám podepsaný papír,; ve kterém to je napsané. Jestli budeš chtít auto prodat, dostaneš za něj minimálně 80 000 šilinků, ale musíš najít někoho šikovného, kdo Ti pomůže. Pak z tebe bude bohatý muž.

Prosím Tě, Lketingo, nebuď smutný. Určitě najdeš lepší ženu, jsi ještě mladý a hezký. U Napirai Tě zachovám v dobrém světle. Prosím, snaž se mě pochopit! V Keni bych zemřela a nemyslím si, že by sis to přál. Má rodina si o Tobě také nemyslí nic zlého, všichni Tě mají stále rádi, jen jsme prostě jiní.

Mnoho pozdravů od Corinne s rodinou

Milý Jamesi,

doufám, ze se máš dobře. Píši Ti ze Švýcarska a jsem strašně smutná. Vím, ze se do Keni už nikdy nevrátím. Dnes jsem to napsala Lketingovi, protože už nejsem dost silná na to, abych s ním dokázala žít. Cítila jsem se strašně sama, protože jsem bílá. Sám ses o tom mohl přesvědčit. Dala jsem mu ještě poslední šanci v Mombase, ale nic se nezlepšilo, naopak, bylo to mnohem horší. Přitom jsem ho kdysi tak moc milovala! Ale tou hádkou kvůli Napirai dostala naše láska trhliny. Od toho dne jsme se od rána do večera jenom hádali. Myslí si o mně jen to nejhorší. Nevěřím, že ví, co znamená láska, protože kdyby mě miloval, nemohl by o mně něco takového tvrdit.

Mombasa byla mou poslední nadějí, ale Lketinga se nezměnil. Cítila jsem se jako ve vězení. Zavedli jsme si dobrý obchod, ale nevěřím, že v něm dokáže sám pracovat. Prosím Tě, jeď co nejrychleji za ním do Mombasy a promluv s ním! Nikoho tam nemá a je úplně sám. Jestli bude chtít obchod prodat, můžu zavolat Anilovi, ale musím vědět, co chcete dělat. I auto si může nechat. Prosím Tě, Jamesi, jeď za ním co nejdříve, Lketinga Tě bude moc potřebovat, až dostane můj dopis. Budu vám ze Švýcarska pomáhat, jak jen budu moci. Když všechno prodá, bude z něj bohatý muž. Musí být ale opatrný, jinak ho všichni příbuzní rychle o peníze oberou. Nevím, jak beze mne teď obchod běžh ale až dosud jsme na tom byli dobře. Prosím Tě, dej na něj pozor, protože je v něm hodně peněz v podobě zlatých šperků a ostatního zboží. Nechci, aby někdo Lketingu podvedl. Doufám, že mi všichni to, co jsem musela udělat, odpustíte. Kdybych se do Keni vrátila, určitě bych tam velice rychle zemřela.

Prosím, vysvětli to všechno mamě. Mám ji moc ráda a nikdy na ni nezapomenu. Bohužel s ní nemohu mluvit.

Řekni jí‘ ze jsem zkusila všechno, abych s Lketingou mohla žít. Ale on žije v jiném světě. Prosím, odepiš mi co nejdříve. Sama mám také hodně problémů, protože nevím, jestli budu smět zůstat ve Švýcarsku. Pokud ne, frwdw v Německu. Během následujících tří měsíců budu bydlet u své maminky.

Mnoho pozdravů Corinne

Milý pátere Giuliano,

již od 6. října 1990jsem ve Švýcarsku a do Keni se nikdy nevrátím. Už nemám dost sil k tomu, abych s manželem dokázala společně žít. Sdělila jsem mu to před dvěma týdny dopisem. Nyní čekám na jeho odpověď. Určitě ho to tvrdě zasáhne, protože jsem ho opouštěla s tím, že do Švýcarska odjíždím pouze na dovolenou. Jinak by mi nedovolil abych s Napirai opustila zem.

Jak jistě víte, otevřeli jsme si na jižním pobřeží hezký obchod. Hned od prvního dne se dobře rozběhl Ale manžel se nezměnil. Strašně na mě žárlil, i když jsem třeba jen prohodila pár slov s turisty. Během té doby; co jsme byli spolu, mi nikdy nevěřil. V Mombase to bylo jako ve vězení. Celou dobu jsme se hádali, což pro Napirai také nebylo dobré.

Můj muž má dobré srdce, ale v jeho hlavě není něco v pořádku. Je pro mě těžké něco takového o něm říci, ale nejsem sama, kdo si to myslí. Všichni naši přátelé se od nás odvrátili. Dokonce i turisté se ho báli. Nebylo to s ním každý den stejně hrozné, ale nakonec jsme měli výstupy skoro denně. Všechno, co jsme měli, jsem mu nechala, obchod, auto atd. Může všechno prodat a vrátit se do Barsaloi jako boháč. Byla bych šťastná, kdyby našel nějakou hodnou ženu a měl s ní hodně dětí.

Přikládám do dopisu pár keňských šilinků a prosím Vás, abyste je dal mamince mého muže. V Barclay Bank mám ještě nějaké peníze. Mohl byste se postarat, aby maminka ty peníze dostala? Byla bych Vám za to moc vděčná. Prosím, dejte mi vědět.

Napsala jsem Vám, abyste mě pochopil, až se o tom jednoho dne dozvíte od ostatních. Můžete mi věřit, že jsem se opravdu snažila. Doufám, že mi snad Bůh odpustí.

Mnoho pozdravů od Corinne a Napirai

Milá Sofie!

Píšu Ti hned poté, co jsem s Tebou a s Lketingou domluvila. Jsem moc smutná a ještě stále pláču. Řekla jsem Ti, ze se už nevrátím zpátky. Je to pravda. Věděla jsem to, ještě než jsem odletěla do Švýcarska. Ty přece mého muže znáš. Já ho milovala tak jako nikoho v celém svém životě! Byla jsem kvůli němu odhodlaná žít jako Samburové. V Barsaloi jsem byla tak často nemocná, a přesto jsem tam zůstala, protože jsem ho milovala.

Hodně se toho změnilo, když přišla na svět Napirai. Jednoho dne začal tvrdit, že dítě není jeho. V té chvíli jsem cítila, že je po všem. Prožili jsme spolu dobré i zlé a on se mnou často špatně zacházel.

Sofie, přísahám ti na jméno božU že jsem nikdy s nikým nic neměla! I přesto jsem to musela od rána do večera poslouchat. V Mombase jsem chtěla dát svému muži a sobě poslední šanci. Ale takhle už nedokážu žít dál. On sám si to ani neuvědomuje! Všeho jsem se kvůli němu vzdala, dokonce i rodné země. Určitě jsem se změnila i já, ale myslím, že za těchto okolností je to normální. Mrzí mě to kvůli němu i kvůli sobě. Kde budu dál žít, ještě nevím.

Mým největším problémem je Lketinga. Teď pro obchod nemá nikoho, kdo by mu ho pomohl řídit. Prosím Tě, dej mi vědět, jestli si ho chce nechat. Byla bych ráda, kdyby si s ním poradil, jestli ne, ať všechno prodá. To samé platí o autu. Napirai zůstane se mnou. Vím, že je tak šťastnější. Prosím Tě, Sofie, postarej se trochu o Lketingu, bude mít teď hodně starostí. Bohužel mu odsud nemohu moc pomoci. Pokud bych se vrátila do Keni, už by mě zpátky do Švýcarska nepustil.

Doufám, že jeho bratr James za ním přijede do Mombasy. Napsala jsem mu. Prosím, pomoz mu také s rozhovory s Lketingou. Já vím, že máš sama dost starostí, a doufám, že se snad brzy vyřeší. Přeji Ti, aby všechno dobře dopadlo a abys i Ty znovu našla nějakou bílou přítelkyni. Napirai a já na Tebe nikdy nezapomeneme.

Přeji Ti hodně štěstí a moc zdravím

Corinne

Děkuji všem svým přítelkyním, které mě po dobu psaní této knihy podporovaly, zejména:

Hanny Stárkové, která mě motivovala, abych svůj příběh vůbec napsala, a Anneliese Dubacherové, která můj rukopis přepsala na počítači.

Corinne Hofmannová BÍLÁ MASAJKA

Z německého originálu Die weisse Massai (AI Verlags GmbH, Miinchen 1998) přeložila Zuzana Schneiderová Redigovala Ivana Parkmanová Obálku navrhl Ivan Brůha Technická redaktorka Martina Adlová Vydala Euromedia Group, k, s. – Ikar v Praze v roce 2004 jako svou 2613. publikaci Vydání první Počet stran 3“ Sazbu zhotovila TYPA, spol, s r, o., Praha Vytiskly Tlačiame BB, spol, s r, o., Banská Bystrica

TS 13/34 ISBN 80-249-0377-6

www.euromedia.cz

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai