JOSEF HOLEČEK

NAŠI (I)

Z knihy první

FRANTÍK A BARTOŇ

NA ZÁPRAŽÍ

Na zápraží vyšel zdravý klouček, ještě škole nedorostlý, červený jako hřebíček. V pravé ruce držel dlouhatý prut, jenž mu dodával mužného sebevědomí jako hulánovi kopí. Daleko má ještě do hulánských nebo dragounských let – na podzim teprve půjde do školy. Ještě ani pořádných kalhot nemá, takových kalhot, které by

nosil od rána do večera, po celý rok. Kalhoty – což

kalhoty! – kalhoty má, již loni na posvícení tatínek s maminkou dali mu je ušít, ale oblékají mu je pouze v neděli. Ale on jim nezazlívá, bez nich mu je také dobře, jak ukazuje všecko na něm. Ve všední den dávají mu červenou, bíle kvítkovanou kartounovou sukni a dlouhou vestu, jež na něm sedí jako kyrys. Je sametová, zelená jako brčál a drobné červené kvítky jsou na ní vytištěny. Od brady dolů na vestě třpytí se řada mosazných klofníků, do nichž nasázena jsou sklíčka zbarvení granátového. Široký obojek plátěné košile, pod krkem rozhalené, překládá se přes okraj vesty, jež také zadek má z popsané látky. Kroj klučíkův doplněn kašketem, za nímž vlaje dlouhé kohoutí péro.

Klučík s chutí dojídal perníkem posypaný dolek a velkýma očima díval se na střechu protějšího stavení, kde byly jejich chlévy a v nich jejich dobytek. Dnes pozornost jeho nebyla obrácena k otevřeným dveřím a malým okénkům chlévů, nýbrž nesla se výš, jak pověděno: k doškové, staré střeše, jež byla všecka obložena čerstvým mechem, až se zdálo, že budova pod ním se ztrácí.

„Střecha visí chlévu přes uši jako strejčkovi Tenderovi

17$

čepice,“ řekl si chlapec a pozoroval dále, jak na slemeni střechy kvetl netřesk a mezi netřeskem pohrávalo si několik párů holubů: štíhlých polních, nadutých voláčů, hřivnáčů, rousňáků, purclíků.

„Holous, holous!“ vábil je chlapec, dělaje, jako by jim na zápraží sypal hrachu. Ale holubi si ho dnes nevšímali. Byli docela zabaveni sebou. Samice seděly různě a skromně jako holubičky, jak říkáme. Samci rychle se procházeli po hřebeně, pyšně se nafukujíce, zdviženými hlavami kývajíce a hlučně vrkajíce. Nejskromněji a nejtišeji seděla útlá holubice, bílá, bělejší padlého sněhu. Nejpyšněji vedl si modrý voláč, jehož veliké vole hrálo duhovými barvami. Voláč chlapci nejvíce se líbil.

„Chodí jako strejček Bakula,“ řekl si hlasitě a již oči jen pro voláče. A jak se naň tak dívá, nevidí už voláče, ale skutečného strejčka Bakulu, jak přichází s tetou v neděli z kostela: rozepjatý dlouhošosý kabát plouhá se mu téměř po cestě, má hlavu vysoko povznesenou, div že mu nespadne do týla, a před sebou nese břímě kulatého břicha, na němž houpají se veliké stříbrné hodinky. Byly to jediné kapesní hodinky ve vsi. Ani nepatřily mezi hodinky kapesní, neboť nemohly se vejíti do nemalé kapsy obrovitého strejčka Bakuly, jenž je proto nosil zevně na těžkém stříbrném anebo postříbřeném řetěze. Mnoho vtipů i legend o těchto hodinkách kolovalo nejen ve vsi, nýbrž po celé osadě. Strejček Bakula sbírali je i ze své hlavy rozmnožovali; o posvíceních a poutích vykládali je svým hostům a kořenili hojné hody. Chlapec na zápraží slýchal už o obrech. Zdálo se mu, že strejček Bakula je posledním z obřího pokolení a ty hodinky že jsou jistě po jeho dědečkovi.

Zatím zas pozornost jeho upoutali holubi. Voláč, purclík a hřivnáč, jako by si řekli, zastavili se před svými samičkami a začali se s nimi líbat. A líbali se tak upřímně, až se jim hlavičky shýbaly vpravo, shýbaly vlevo. Chlapci zazářily oči.

18$

„Tak mě naše maminka taky líbávají,“ řekl si a utíral o sukni levou ruku, z níž byl už zmizel dolek s perníkem.

Ale vtom zrudl spravedlivým hněvem. Považte si: ten voláč, ten strejček Bakula, najednou, mezi nejkrásnějším celováním klof! a zase klof! – a své samičce zrovna do temínka jako loupežník!

„Ty mordýři, ty! J á ti dám! Necháš ji! Tatínkovi to povím! Ona ti nic neudělala, hodná byla! Já všechno viděl!“

Tak volal chlapec na voláče a hrozil mu prutem, ale voláč jako hluchý a slepý. Křik přivolal domácí lidi, kteří dotud seděli v sednici za obědem. Nejprve vyběhl statný a jarý pacholek. Pochopil rázem příčinu pokřiku, vesele se zasmál a chlapce, dříve nežli se nadál, popadl zezadu oběma dlaněma za hlavu a vyzdvihl do výše.

„Chceš, abych ti ukázal Prahu?“ tázal se dodatečně, stavě chlapce na zem. Hošík nemohl se hned vzpamatovati. V šíji mu ruplo, v hlavě luplo, v očích zajiskřilo. Neměl rád, když mu ukazovali Prahu. Poprvé dal se napáliti, když ještě neuměl výřečně mluviti jako nyní a říkal „maminto“, „kláva“ a „já se zíz do pistu“. To se ho také tak ptali: „Chceš, abych ti ukázal Prahu?“ „Chci,“ odpověděl a myslil, že uvidí nějaký div, nějaký náramný poklad, něco nesmírně velikého a krásného, o čem jen pohádky povídají. A když byl z dlaní puštěn, tak se dohřál, tak se rozhněval, tak se cítil podveden a uražen, že by běda bylo bývalo tomu, kdo jej zdvihl, kdyby on měl jeho sílu a mohl naň také tak vysahnouti!

Rozpřáhl se prutem a zvolal: „Já ti ukážu ještě víc! Já ti ukážu… Ale tu se zajikl a zavrávoral. Nemohl z místa, nezasahl, na koho mířil, nedopověděl, nevěda, co by ukázal.

Věděl, že do Prahy chodí svatojanští poutníci a že tam staré Kojance, ještě když byla hospodyní, doktoři spravovali oči. Víc o Praze nevěděl. Zdálo se mu, že je příliš, příliš daleko, a v jeho dětském pochopování jen to bylo velké a znamenité, co bylo blízké.

19$

„Co mi ukážeš, co?“ tázal se pacholek.

„Strunkouce!“ vyhrklo z kloučka.

Několik hrdel zvučně se zasmálo. Ale otec pojal synka pod paždí, tváří k sobě, vyhoupl jej do výše a políbil.

„Strunkouce jsou tam, kam se díváš. Pamatuj si, abys věděl. A také si pamatuj: naši se zlobívají teprve až devátý den.“

A stavě na zem, podal jej matce, jež stála mezi domovními dveřmi, držíc nejmenší dítko na lokti, zatímco prostřední, holčička, zachycovala se její sukně, schovávajíc se Kubovi Zubatému.

Kuba Zubatej, žid z Vodňan, chodil dlouhá leta po okolních vesnicích, prohýbaje se pod ohromným rancem a opíraje se o loket, na koncích mosazem kovaný. V ranci nosil pleny a šátky. Přezdívka mu dána od ovčího chrupu, jejž nosil na odiv. Rty se mu nechtěly zavírati, ale jak se otevřely, vycenily se mu dlouhé, šikmé zuby a obnažily se dásně. Kuba Zubatej se smál, i když plakal. Také jeho řeč podobala se ovčímu mekotu. Mluvě stříkal slinami. Pověst jeho nebyla nejlepší. Raději prodával na úvěr než za hotové, raději měl obchodní styky s tetami, dospělými syny a pacholky nežli se strejčky.

Jak se Kuba Zubatej k výjevu na zápraží dostal? Dobře se k němu dostal. Mezi obědem vykládal v sednici svůj ranec, nabízel a smlouval, přísahal, horlil, jiné za příklad dával, a zas se udobřoval, lichotil, vábil a očima plače a ústy se směje dušoval se, že dává se škodou, ne-li zdarma. Pochodil-li nebo nepochodil, nám o tom nepřísluší staré paměti zkoumati. Ranec měl zase sbalený na zádech a opíral se o loket, když se s ostatními objevil na prahu.

Zprudka sebou ošil, když pacholek hošíkovi „ukazoval Prahu“. Slovo „Praha“ mělo pro Kubu Zubatého nepříjemný zvuk. Dával přednost Vídni, byl jejím chvalořečníkem a velebitelem. Lid pracovný posílal tam na

20$

výdělek, holky do služby a rodiče, kteří měli syny na študýru, nabádal, aby se nad nimi neprohřešili, štěstí jejich nepošlapali a dali je do škol vídenských.

„Panímámo,“ lichotil na jednu stranu, „to máte moudrého syna! To je rozum! Pantáto, vždyť on už mluví jako dvorní rada! Dostal jsi!“ volal za pacholkem, jenž zatím zmizel ve stáji. „Jen slovo řekl a tvou Prahu zabil! Pantáto s panímámou, to dítě musíte dát na študýr, až bude čas! Z toho bude něco velkého. Poslechněte toho, kdo vám upřímně a nezištně radí. Věčná škoda, bude-li ten zlatý chlapec museti čas tratiti v české škole! Ten zasluhuje, abyste ho dali hned do škol německých, třebas na handl. Sám vám to zprostředkuji, až bude míti čas do školy. Viď, chlapečku, že se těšíš, až budeš umět německy?“

Chlapec do té doby nic německého neslyšel, kromě „vozy strká ven“, ale o umění německého jazyka měl strašný pojem. Když okukovával se svými vrstevníky před obecní kovárnou, jak kovář podkovy kuje a přibíjí, koňům roh pálí, radlice nakládá, měch tahá a do výhně dýmá a z ní dlouhými kleštěmi vyjímá železo doběla rozžhavené, a když je zvědavost, neodolatelná krása ohně, síla a zručnost kovářovy tlačily pořád blíž, až překáželi a rudé jiskry na ně sršely z kovadliny zpod těžkého perlíka, tu šelma kovář odpuzovával haranty tím způsobem, že jim nabízel bílé železo, aby si lízli.

„Chceš umět německy? Tumáš, lízni si!“

A hošíci rázem se rozlétali od kovárny jako hejno vrabců, když do něho hodí.

Chlapec, jehož Kuba Zubatej se tázal, pevně, bez nejmenších pochybností věřil, že se jinak německy neučí. Slyšel-li o někom, že byl v Němcích a naučil se německy, představoval si, že ho tam Němci vzali, svázali, povalili, pákou mu zuby odemkli, kleštěmi jazyk vytáhli a potom nutili, aby lízal rozžhavené železo. A to vše jen proto, aby uměl říkati „vozy strká ven“!

21$

„Viď, chlapečku, že se těšíš, až budeš umět německy?“ Kuba Zubatej opakoval svou otázku.

Spravedlivý hněv, že ho Kuba Zubatej na tak hrozné trápení chce dostat, a vrozená selská pýcha, která mu říkala, že má vše, čeho potřebuje, a více žádati si nemusí, daly chlapci v ústa odpověď.

„K čemu bych uměl německy?“ odsekl. „Já umím víc!“

„Copak umíš, co?“

„Umím, jak umějí koně a krávy, husy a kachny, slepice a kohout, vrabci a pěnkavy, a ještě víc umím.“

Holubi ze slemene chlévů ještě se nerozletěli. Kuba Zubatej se dovtípil, co bylo příčinou pokřiku chlapcova.

„Jako holubi taky umíš?“ tázal se rouhavě.

„Taky,“ odpověděl hošík bez rozpaků.

„Co tedy povídá ten voláč?“

„Na Kubu hůl!“ zavrkal chlapec po holubovi. A hned celé stavení vrkalo po něm. Vrkal pacholek, vrkal pohůnek, vrkala velká, vrkala malá děvečka.

Kuba Zubatej ani se nerozloučil s „pantátou a s panímámou“, ani spánembohem nedal a prchal ze stavení, jako by mu nad hlavou chytlo, prudce loktem se oháněje.

„I ty kluku nezvedená,“ hněval se, „aby ti jazyk usechl a nikdy německou řečí nevládl, ani kdybys chtěl! Nebude z tebe nic, do smrti zůstaneš při pluhu a koních.“

Octl se na návsi a ještě bylo slyšet jeho hubování.

„Víc ať Kuba náš práh nepřekročí!“ přikázala hospodyně hospodáři.

„I nech ho!“ konejšil ji hospodář, „vždyť tak zle neproklínal!“

Pohladil děti a tváře ženiny dotekl se prstem. Potom šel po hospodářství a hospodyně s menšími dětmi vrátila se do sednice.

Hošík zůstal na zápraží sám. Trvalo minutu, nežli po

22$

důkazech nedostatečnosti, které s ním podány, nabyl zase statného vzezření, jako by se mu silou nikdo nerovnal.

„Kubovi zlámu vaz a nohu přerazím,“ řekl si a uspokojen takovým rozhodnutím nad osudem toho, kdo jej urazil, položil si prut na rámě jako mušketýr pušku a vážným krokem kráčel k sadu.

23$

NA SADĚ

Sad byl ode dvora oddělen laťovým plotem. Po levé straně před sadem byl „rymníček“, nádržka na dešťovou vodu, útočiště husí a liček.

Housata, jejichž jemný žluťounký puch ustupoval něčemu špinavému, co již nebylo puchem ani ještě peřím, popásala se na dvoře před sadem pod přísnou stráží husí matky. Některé z nich, nemotorně třepajíc krátkými peroutkami, které ještě brků nepustily, marně se dobývalo do sadu. Podezdívka plotu, ač nízká, zůstávala pro ně nedostupným hradem. V očích husí matky tato podnikavost nebyla přestupná. Ani jednou nenapomenula svou mládež: Tam nesmíte, tam je vám vstup zapovězen. Ne, ona naopak stála na stráži, aby chtivé ze svých dcerek chránila a ostatním dodala kuráže, aby dělaly také tak.

Zatím rozšafná kachna vedla hejno líčat na rybníček. Líčata se smála husí matce a husím dětem, až se válela přes oblázky, kterými byl vysypán přístup do rybníčka. „Zmydlí, zmydlí!“ pištěla tenounkými hlásky, pošilhávajíce na synka hospodářova a na odvážnou husí matku.

Ale husí matka nejen nepomýšlela na ústup, nýbrž naopak přidržela se válečnického pravidla, že nejlepším způsobem obrany jest útok. Rozběhla se udatně na kloučka a roztáhlá přitom peruti, aby se mu ukázala v celé strašné velikosti.

A sípěla jako lítá zmije: „Haj ssss!“ Klouček na ni hrdě vzhledl, aby jí dal poznati, že má pro strach uděláno,

24$

a chtěl vážně projíti mimo, vida, že ani husí matka, ani její děti žádné škody nedělají a není třeba ani je napomenouti, ani potrestati.

Ale husa – hloupá husa! – tomu nerozuměla. Ještě jednou zvolala „Haj ssss!“, ale již nedala kloučkovi lhůty, aby se hájil, a rozehnala se mu zobákem po sukni. No, to si přišla na pravého! Náš hrdina důstojně se obrátil, jak příslušelo synku tatínkovu, a pln spravedlivého hněvu pozdvihl na útočnici trestající rámě. Husí matka z útoku dala se na útěk. Prchajíc volala: „Spas se, spas se!“ Ale sama tolik odvahy neměla, aby spásávala housata, jež o překot pospíchala za ní a po ní opakovala: „Spas se, spas se!“ Synek tatínkův pousmál se jako vítěz; ale jako vítěz šlechetný věděl, že nyní nadešel okamžik, aby odpustil.

Otevřel si dvířka sadu, zavřená na obrtlík, a vešed za sebou zavřel. Udělal rychle několik kroků do vzrůstající, bujné trávy, a co? Odhodil prut, odhodil kašket a udělal tři krásné kotrmelce za sebou. Nato sebral kašket i prut a dal oba na místo, kam patřily.

Jedva se uvedl do pořádku, zaslechl z trávy pisklavé hlásky: „Líp, líp!“

Krev se mu vehnala do tváří, až pálila.

„Líp vám nikdo kotrmelec neudělá,“ pravil vážně kuřátkům, škrabajícím se namahavě z trávy. Ale když je viděl, malounká, milounká, žluťounká jako dukátové buchtičky, světa nezkušená, nevědomá, teprve předevčírem z okřína na dvůr vypuštěná, cítil, že se nemůže hněvati. To kuřátka jen z neznalosti tak řekla. Kdepak ona viděla kluka, aby líp kotrmelce metal!

„Podívejte se ještě jednou, ale oči do drápků!“ Tak si přizpůsobil frázi „vzít oči do hrsti“.

Udělal zase tři krásné, inu překrásné kotrmelce, ale kuřátka zase „Líp, líp!“ a pípajíce hledala cestu ke kuří matce, jež už rozčepejřena přiběhla od plotu.

„Kdo to?“ dotazovala se, a z odhodlaného hlasu její-

25$

ho bylo možno poznati, že za svoje dětičky s každým podstoupí boj.

„To von, to von,“ odpověděla jí pokojně jiná slepice, která si hrabala u plotu, výjev pozorovala jako nestranný divák a chtěla předejíti všemu nedorozumění. „To von, to von,“ a repetiti začala: „Cožpak ho, teta, neznáte? To von, to von, synek našeho hospodáře, to von, to von, hospodářův klouček, kluk!“

Podál, v rohu mezi plotem a vnější zdí sadu, rozkýval se celým tělem kohout a dlouhé, nahé nohy jeho dělaly přitom dlouhé kroky. Ze vzdálenosti nerozuměl dobře, co se děje, ale cítil, že jest na něm, aby také do věci promluvil. Myslil, že obě krákorky na kloučka žalují a že jest na něm, aby se jich rázně ujal, ale bez svého strachu.

„Kdyby mi byl kyj, bych švih!“ vzkřikl z plna hrdla, až se ozvalo po celém dvoře.

„I ty chaso nekáraná!“ odevzdal se synek. „Abyste věděli, vy sem nikdo nepatříte! Ani kohout, ani slepice, ani kuřátka. Kuřátka ještě nemají rozumu, kuřátka nekárám, ale kokrháč a kokotky ven ze sadu, marš!“

Rozběhl se za kohoutem, kohout udata vyletěl na plot a z plotu ještě jednou pohrozil: „Kdyby mi byl kyj, bych švih!“ Ale nemaje kyje, sletěl do dvora a pádil na hnůj, kde ostatnímu slepičímu světu hlučně vypravoval o svém dobrodružství, v jakém nebezpečí života byl a jak srdnatě se držel.

„Já mu dal!“ chvastal se, až bylo do sadu slyšet.

A slepice sběhly se kolem něho, divily se mu a jedna přes druhou: „Taks mu, taks mu, taks mu dal?“

Kohout nadnášeje se přisvědčoval: „Kakraholt,“ kakraholt!“

Tolika chvastounství chlapec nemohl mlčky snésti.

„Jen se naparuj!“ zvolal, vystoupiv na podezdívku plotu, vylezl na plot a zakokrhal, aby slepice rozuměly a věděly, kde je pravda: „Kdyby se byl zdržel, byl by bit!“

26$

Slezl. Kvočna zatím shledala svoji drobotinu, a zastírajíc ji rozprostřenými křídly, přešlapovala, připravena k boji i ústupu. Týmž zobákem pobízela dětičky, aby se blíže přitulily: „Sem, sem! sem, sem!“ a hubovala na chlapce: „Ti dám, ti dám!“

„Stará, nebuď blázen!“ řekl jí chlapec mírně. „Kuřátkům ani tobě neublížím, ale na sad nesmíte, to si pamatujte. Sad je moje hájemství a tu nesmím trpět ani slepici, ani kohouta, ani hus, ani ličku. Slepice hrabou, kde nemají, ličky trávu zplouhají, husy jsou nečisty. A kuřátka sama veď na cestu pravou“ – napomínal změněným hlasem, nápodobě svého otce, jak on naučuje matku, aby vedla děti. „Široká je cesta nepravosti,“ řekl ještě po otcovském, a po svém větu uzavřel: „ale úzká díra v plotu.“

Otevřel dvířka dokořán, postavil se stranou, a kvočna chvátala, aby vyvedla kuřátka.

„Poď, poď, poď!“ pobízela je k největšímu spěchu. Druhá slepice, jež mezitím ucházela pozornosti chlapcově, užila té příležitosti, aby se spasila. Rozběhla se, div se nepřerazila, a křičíc „Tetka, tetka!“ hleděla zastaviti kvočnu, aby si udělala cestu. Vyletěla šťastně na dvůr a tak běžela, že se ani zastaviti nemohla.

Kachna právě vystupovala z rybníčka na sucho. Posmívala se slepici: „Kmotra, strach, strach!“

Ale kmotra nedbala, neviděla a neslyšela, až se octla na hnojišti, kde dosud kolem kohouta shromážděn byl celý slepičí rod. Nadála-li se, že bude kohoutem, jenž sám teprve ze sadu vyvázl, vlídně přivítána, zmýlila se. Kohout se již úplně vpravil v úlohu hrdiny a zapomněl, jak hanebně, jak zbaběle opustil kvočnu i tetku kokotku ve chvíli nebezpečí.

„Kýho výra, ký – !“ spustil na ni pyšně a hrubě a hnal se jí zobákem po hlavě.

„Už vás rovnat nebudu,“ řekl chlapec a zavíral dvířka. Vrátil se do trávy sadu. Prut zatkl do vydoupnalého

27$

stromu, vykasal a brouzdal se travou. Včera byla bouřka s hojným deštěm, dnes sluníčko jasně svítí a hřeje. Tráva je nahoře suchá, při zemi ještě vlahá. Chlapec chodí křížem krážem po sadě. Sad voní květem. Obchvíli zaduje vítr z polí a přináší sem vlnu vůně mladého obilí. A jak vítr zaduje, květ prší do trávy a zůstává na ní jako drobounké kvítky. Třešně a švestky odkvétají, hrušně rozkvétají, jabloně zakvétají. V trávě se žlutají pampelišky jako rozházené dukáty.

Hrušně byly od květu všecky bílé, jako smetanou polité. Mladé listí jejich v síle květu úplně se ztrácelo. Stromy odkvétající obalovaly se dozelena. Jabloně se růžověly.

Chlapec sundal kašket a pověsil na souček švestky. Potom, jakoby citem pobožnosti jat, postavil se pod mohutnou, rozložitou čáslavku, jejíž bílá koruna bzučela včelami a voněla až milo. Zkroušeně stál, až oddechnutí jara z pole zavanulo a květy rozševelilo a ony spustily svou pršku na plavou hlavu hochovu.

„Pade sníh,“ plesal pacholík a potíral si dlaní pačísky, jako by na nich roztíral hvězdičky sněhové.

„Nehnu se, dokud nezapadnu po krk,“ pevně si umínil, ale tu mu v čich udeřila vůně vrátičky a ona pevný úmysl zvrátila tak, že chlapec už ničeho o něm nevěděl. Šel za vrátičkou.

Kolem oddenků štíhlých hrušní, kam dobře mohlo slunce, byla po sadě nasázena vrátička, melisa, větrové koření, brothán, pantličky a libček. Hoch nejprve přisedl ke kolečku vrátičky, hladil ji, aby se rozvoněla, a vůni lapal nosem i ústy. Nato ji zlehka mnul mezi prsty a mezi dlaněmi, aby zavoněla vší silou. Ani toho neměl dosti a zakryl si obličej dlaněmi, aby z nich všechnu vůni vypil. Od vrátičky šel k melise, od melisy k větrovému koření. Rozševelil je rukou a hned šel z něho chladný vítr, takový chladný vítr, až šel po chlapci lehký mráz.

28$

Smyslové sluchu, zraku a čichu byli upokojeni. Probudil se smysl chuti, větrové koření jej probudilo. Chlapci se zazdálo, že maminka zrovna přišla z kostela, sahla do kapsáře, vyňala kornoutek a z něho mu do hrsti nasypala drobounkých koláčků, bílých a červených, a řekla: „Na za to, že jsi tak dobře hlídal sad a vyhnal tu havěť kazisvětskou.“ Chvíli si tak pomlsával, až se mu sliny srážely. To se žízeň přihlašovala, ale chlapec nebyl si toho vědom, jako vůbec tenkrát v otcovském sadě ničeho si vědom nebyl krom jednoho: že je ten sad jejich, stromy jejich, pampelišky jejich, vrátička jejich, větrové koření jejich, a myslil, že ptáci na větvích jsou jejich a že musejí v hnízdech na vejcích seděti jako v kukani kvočna nebo hus, aby rozmnožili statek jejich.

Od větrového koření se zdvihl a šel k huštině trní a trnek, jež se pruhem tahla podle vnější ohradné zdi a napomahala k lepšímu dosažení jejího účelu. Pro huštinu nikdo nemohl do sadu ani ze sadu. Ani kočka nesměla se tudy odvážit, aby si nerozedrala kožich. Zato huština byla pevným týnem zpěvavých ptáků, kteří si hnízda nesvijejí vysoko.

Sad se ptactvem jen hemžil. Všecky halouzky se ohýbaly pod ptáky. Někteří už vyváděli mladé a učili je lítati. Drobotina nemotorně přelétala z větvice na větvici, ze stromu na strom. Staří učili a napomínali, vadili se a varovali, a mladí rozpustile křičeli. Náš hrdina byl by všem ptačiskům rozuměl, ale ona se tak překřikovala a takový rámus dělala, že nelze bylo rozeznati jednotlivé hlásky, nercili rozebrati smysl jejich hovorů. Avšak on tentokrát neměl v úmyslu pouštěti se s nimi do řeči. Cesta ho vedla k huštině a cestou ledaže si utrhnul několik šťovíků.

„Pane, to je dobrota!“ liboval si ošklíbaje se.

Došel huštiny. Vyhledával mladinké listí šípkové, trhal a jedl.

„Taky dobré,“ pochvaloval si.

29$

Při zdi rostl kondrhel. Vyhrabal si útlinké rostlinky, které teprve se dobývaly ze země, a pojedl.

„Taky dobré.“

Potom došlo na jahodiní, na něžné lístečky lipové, teprve z pupů se dobývající, a byly mu také dobré. Hostinu skončil tím, že si nasbíral hrst medulek a sál jejich sladkou šťávu.

Huština byla zasypána kamením. Všecko kamení, které zbylo, když někdy ohradná zeď byla stavěna, bylo tu nahromaděno. Každé jaro, když sad uklízeli, nasbírané kamení nasýpali do huštiny, neboť tam bylo nejlépe chráněno, aby se zas nedostalo na trávník.

Náš hrdina usedl si na větší kamen na místě pěkně sluncem osvíceném. Hověl si po hojných hodech. Tu se ozvala nad ním pěnkava:

„Naše paní pěknou dceru, pěknou dceru má, pěknou jako kvítí.“

„Ta není naše,“ pomyslil si chlapec, „ta sem přeletěla.

O kompak to asi povídá?“

„A co víc, co víc?“ tázala se posměšně pěnkavka domácí.

Načež prvá: „Dcera naší paní pěkné šaty má, celá se v nich svítí.“

Datel vystrčil hlavu z doupátka staré třešně ptáčnice a podivil se: „Šlaka, šlaka!“

„Z čehopak by asi byly?“ zvědavě se dotazovala pěnkava domácí.

„Z dykyty,“ zvolala ze záhumní křepelka, za zdí naslouchající.

„Z tupldykyty,“ opravil ji vševědoucí kos, pijící dešťové vody, kterou včera zachytil do svého kotýlka vyžraný oddenek staré salcpurky. Řekl a vrhl se na svého bratrance drozda, jenž právě zobákem dobyl ze země žížalu. Kos mu ji vzal a uletěl.

Chlapec by byl rád poslouchal dál hovor ptactva, ale tu pozornost jeho obrátila na sebe ještěrka, jež vedle

30$

něho samého vylezla z kamení. Lekl se, jako by do něho hrom uhodil. O ještěrce věřil, že má jedovatý dech. Vidíš-li ji, honem zavři ústa, aby tě nenadechla! Chlapec zaťal zuby. Bál se, štítil se nevinného stvoření, ale nejživěji cítil pohoršení, že takový tvor opovažuje se býti na jejich zahradě.

„Já tě naučím!“ zablesklo mu hlavou a chňap! ještěrku chytil štipcem za ocas. Ale ještěrka ocas upustila a schovala se do kamení. Chlapci bylo, jako by sám se byl v kamen proměnil. Zkoprnělý držel ocásek v štipci a strnule se naň díval, nevěda ani co se děje, ani co se stalo. Úžas jeho byl by menší, kdyby se na ocásku byla ukázala krev. Byl by myslil, že ještěrce ocas utrhl silou a obratností, a pocit vlastní síly byl by přemohl účinek leknutí. Ale na ještěrčím ocásku krve ani kapičky! Již nemohlo býti pochybnosti, že ještěrka má v sobě nečistou moc.

Hoch jen znenáhla se vzpamatovával ze zděšení, které v něm zastavilo dech i krev. Najednou se vzchopil, ocásek odhodil, pokřižoval se a horlivě se pomodlil:

{Andělíčku, můj strážníčku,

opatruj mi mou dušičku,

opatruj ji ve dne v noci,

ode hříchu i zlé moci.}

A jak se pomodlil, kouzlo z něho docela spadlo, srdci se vrátil pravidelný tep, krev počala žilami volně probíhati a předešlé sebevědomí tatínkova synka jej opanovalo. Zase trhal a žvýkal šťovík a ošklíbal s e po něm. Aj, co to? Babka! Loni jich bylo až hanba, kluci školáci je na mázovce sbírali a odváděli vodňanskému úřadu, kde dostali dva krejcary odměny za mázovec. Ale letos babka je vzácná jako drahá mast. Tady jedna! Chlapec ji zdvihl, vejpůl roztrhl a předeček dychtivě vysál. „Dobrota!“ olizoval se, „pravý med!“

31$

A z babky a medu přesunula se jeho pozornost na včely. Díval se nahoru, do kvetoucích korun, díval se dolů, na pestré květy ve trávě. Díval se a divil se. Divil se jak práci včel, tak jejich množství – co květ, zdálo se mu, to včela – tak i jejich bzukotu, jenž mu se poslouchal jako nejlahodnější strunkovické dudy. (K nim chodili dudáci ze Strunkovic a nikoli ze Strakonic.) Díval se. Včelička namahavě šlapala po květu pampelišky, jako by se brodila sněhem, nějakým žlutým sněhem. On se v zimě také tak brodívá, také se mu sníh tak na bačkorky lepívá, také tak do sněhu obličejem padává, bývá rád té nehodě, otřepává se, rukama sníh vybírá z očí i vlasů. Včelička zrovna tak. A včelička také jí!

Připamatoval si, jak sám si pochutnával na lahůdce sněhu, přimhouřil oko a mlaskl: „Pane, to byla dobrota, no!“

Co by byl nesnědl, co by mu bylo nechutnalo, co by mu nebylo bývalo dobrotou nad dobroty!

Poslouchal. Oko ustoupilo uchu. Mezi včely přimíchal se čmelák. Nu, ten umí tvrdit muziku zrovna jako strunkovický Hrubeš. A „zemská včála“ (tak říkali čmelákům) také je dobrá jako babka a pod mezmi, hluboko v zemi, zemské včály mívají své domovy, kde med dělají. A i ten prý je tuze dobrý, jak chlapci ve vsi povídají, ale náš hrdina ještě ho nejedl ani nedobýval. Až bude chodit do školy. A včelí bzukot a ptačí švitor a štěbot, hvizdot a piškot ve sluchu chlapcově splývaly v harmonii strunkovické bandy, jež hrávala u nich ve vsi o posvícení, o masopustě i veselkách.

„Ten kos píská kladynet zrovna jako Krbeček,“ vysvědčil jakoby znalecky, ale dlužno podotknouti, že jen obráceně opakoval pochvalu často slýchanou, že „Krbeček píská na kladynet jako kos“. Podobně se mu zdálo, že pěnkavy fidlují neméně znamenitě nežli houslisté strunkovické bandy, Kulíšek a Punčochář. Jen si poskočit!

32$

Ale neposkočil si, naopak jal se „pásti valachy“, a tu počalo jej zajímati něco jiného. Před sebou měl kvetoucí pantofličky.

Zapatřil se do pěkných, drobných, zlatých kvítků. Taková muška nepatrná, mušinka, vyskytla se na kvítku a leze do něho. Peroutky taky má, nožky taky má, hlavičku taky má, a všecko je dohromady tak malounké, že by se ztratilo jako nic, kdyby jedno od druhého bylo odděleno. A ono to sebou vrtí a leze do kvítku, jenž je před ním otevřen jako brána, když jede ženich; širokou branou vchází do úzké chodbičky – již je tam – a zmizel! Chodbička sama za muškou se uzavřela, tančící ženich stal se vězněm.

33$

V ZLATÉ HOŘE

Hoch podepřel si dásně dlaněma a tak bedlivě, tak usilovně pozoroval život kvítku a život broučka, jemuž nerozuměl, jenž ale naň působil velikým divém, velikým tajemstvím, že oči přestaly mrkati a dívaly se až do zalití. Práce ujala se fantazie, hojně nasycená pohádkami. Vidí horu, les. Je Velký pátek, den, kdy všecky poklady se otvírají. Z Újezda pastýřův syn pěkně se vyzpovídal a šel pro poklad. Hora byla otevřena. Udělala se do ní taková zlatá brána a pastýřův syn do ní vstoupil. Brána byla vysoká a vysoká, široká a široká, a dlouhá, dlouhá… A všecko bylo čisté zlato a třpytilo se jako zlatý čepec jeho (našeho pozorovatele) maminky, co má v truhle zavřený a bere jen jednou do roka, o posvícení, o zlaté hodince. A v přítruhlí maminčiny truhly je pytlíček a v tom pytlíčku jsou dukáty a maminka o nich povídali, že dukáty jsou také čisté zlato. Tam jsou ještě dukáty, co maminka dostali na křtu svatém od své kmotřičky, a dukáty, co on i druhé děti dostaly do peřinky, a dukáty, co tatínek dostávají na výstavách za dobytek, posledně za hřebici Fuksu.

Mezitím z Újezda pastýřův syn pořád kráčel do zlaté hory. Kdyby byl chytrý, byl by hned na prahu ohledl se po nějaké hrudě, co by tak mohl unésti, a s ní by se byl honem vrátil a mohl míti bez nesnáze bohatství do smrti dost. Ale on ještě nebyl chytrý a ulakomil se na zlato. Čím dále kráčel, tím ho víc před ním bylo, a on šel a šel a na návrat ani pomyšlení. A nebylo to jen zlato, co ho svádělo, aby šel dál a dál.

34$

Přišel do zlaté maštale ve zlatém dvoře, a ta maštal byla veliká jako vodňanský kostel, snad ještě větší.

V zlaté maštali na zlatých stáních stáli zlatí koně, přivázaní zlatými řetězy ku zlatým žlabům a ku zlatým jeslím. Ze zlatých žlabů žrali zlatý oves, ze zlatých jeslí zlaté seno. A všecko bylo zlaté, i ty kobylance. Zlatí pacholci koně hřebelcovali zlatými hřebelci a zlatý prach lítal od hřebelců. Zlatí pohůnci zlatými košťaty smétali zlaté kobylance a na zlatých nosidlech odklízeli je na zlatý hnůj. Ale ticho bylo jako v hrobě. Zlato necinkalo, koně nehřejtali, pacholci a pohůnci ani nezpívali, ani nemluvili. Jen očima smutně a teskně se dívali, neboť byli zakletí a marně čekali svého vysvobození.

Ti všichni dostali se do zlaté hory jako z Újezda pastýřův syn. Všecko zlato a všecky poklady jsou pod ochranou zlé moci, a proto se otvírají jen o Velký pátek, že ten den Pán Ježíš mocnosti pekelné přemohl. Ale je zákon: komu se poklady otevrou, nesmí se ani slůvkem podiviti. Jak se slůvkem podiví, zlata neodnese, ale sám se v zlato promění a ztratí řeč.

Z Újezda pastýřův syn byl tak moudrý, že se nahlas nepodivil, ale i tak hloupý, že ani nyní se nerozpomenul na návrat. Mohl si nabrati kobylanců do kapes, do klobouka a pospíšiti k bráně. Ale on byl chtivý a šel pořáde dál.

A jak vyšel z té maštale, kde byli zlatí koně, přišel na náramnou louku, rovnou jako talíř a širokou, širokou… tak širokou, že přehlednouti nemohl. A na té rovině nebylo pole, jen sama louka, a na louce zlatá tráva, a na té trávě pásl se zlatý skot se zlatými rohy a hlídali jej zlatí pasáci se zlatými biči. A zase všechno němé, i skot, i pasáci.

Z Újezda pastýřův syn ani tu se nahlas nepodivil, ale ani se neobrátil a šel dál, až přišel na zlatá draha. Na zlatých drahách byla zlatá louže, v té louži zlaté bláto. A ta zlatá louže byla tak veliká, tak veliká… ještě větší

35$

než předtím zlatá louka. A v zlaté louži a v zlatém blátě válelo se tolik zlatých prasat, že by ani představený nespočítal. Již i ta podsvinčátka, co za sviňami pobíhala, byla zlatá, jakž potom staré prasnice. Ale svině nechrochtaly, podsvinčata nekničela… ani hlásku.

Ale z Újezda pastýřův syn tu se již nepřemohl a zvolal: „Sakra, tu je prasat!“ A jak to zvolal, proměnil se v zlato a pozbyl řeči. Teprve nyní si vzpomněl, že by už byl čas vrátiti se. Ale na chůzi byl tuze těžký, a jak udělal několik kroků, něco hrozně zarachotilo a třesklo, hora se zavřela a z Újezda pastýřův syn zůstal v ní a byl celý zlatý, byl živ, ale nemohl mluvit, jako by byl od narození němý. A hůl, co měl v ruce, také se proměnila v zlato.

Pomyslil si: „Že jsem si nepospíšil! Kdybych tak byl přišel domů, do Újezda, a byl zlatý od hlavy do paty, měl zlatou čepici, zlatou hůl i zlaté dřevěnky! Byl bych našemu tátovi pastušku zlatem pobil a Káče Profantova, pyšná dcera nejmožnějšího strejčka, byla by musela našeho tátu na kolenou o mne prosit.“ Ale bylo pozdě bycha honit.

„Co dělat?“ rozmýšlel nyní z Újezda pastýřův syn. Nebylo s kým se poradit, neboť byl u prasat sám a sám. To bylo proto, že všichni, kdo dosud do hory vkročili, divem promluvili už dříve, a kde divem promluvili, tam se v zlato proměnili. Jedni zvolali: „Hoj, tu je koní!“, druzí: „Hoj, tu je hovad!“, a až k prasatům nedostal se žádný, teprve z Újezda pastýřův syn.

Ohledl-li se za sebe, ničeho neviděl, ani zlaté louky, ani zlaté maštale. Viděl jen místo, na kterém byl, zlatá draha se zlatými prasaty a krom toho viděl kupředu. Co bylo za ním, všecko se uzavřelo, a co před ním a dosud bylo uzavřeno, všecko se otevřelo.

Z Újezda pastýřův syn až se podivil, když uzřel ten div. Docela nedaleko stál křišťálový zámek a v tom zámku na křišťálovém loži odpočívala křišťálová panna,

36$

tak křišťálová, že i srdce její bylo prozračité. (Chlapec si představoval, že křišťál jest něco ještě neskonale krásnějšího a dražšího zlata. Slýchal říkati o bystré pramenité vodě, že je „čistá jako křišťál“, slýchal o rose, že „se třpytí jako křišťál“, a z toho se zrodila jeho představa o křišťále.)

Z Újezda pastýřův syn chtěl se podiviti nahlas, ale zlatý jeho jazyk nebyl s to promluviti jedinkého slůvka.

„Taky dobře!“ pomyslil si z Újezda pastýřův syn, „já již nebudu mluvit, ale jednat!“

A udělal krok za křišťálovým zámkem, ale zlaté nohy ve zlatých dřevěnkách těžko se zdvíhaly. Z Újezda pastýřův syn se rozzlobil, a když tu vedle něho ozval se posměch: „Hehehe, he! Hehehe, he!“ dokonce vzteká dostal a zatočil v tu stranu holí. A jak dostal vzteká, hned cítil v sobě velkou sílu, jaké neměl ani, dokud nebyl v zlato proměněn. Že mu vztek dobře dělal, pustil jej jako psa ze řetězu. Všecko neštěstí jeho předchůdců bylo v tom, že se nedovedli dopáliti, když bída se přihrnula, a že klidně, jakoby dobrovolně, podrobili se zlému.

Kdo se posmíval z Újezda pastýřovu synu a dělal na něj „Hehehe, he! Hehehe, he!“, byl veliký černý kozel, a ten kozel nebyl nikdo jiný než čarodějník, který v té hoře vládl a byl pánem všech pokladů, které tam byly. Z Újezda pastýřův syn ani se neptal, kdo by ten kozel byl, a prudce rozehnal se po něm. Kozel chtěl utéci, ale z Újezda pastýřův syn uměl jako každý pastýř tak házeti, že nikdy nechybil hlavu zbujného nebo neposlušného dobytčete. Nechybil ani hlavu kozlovu a dal mu takovou, že milý kozel div nezůstal omráčen ležet. Chtěl se sebrat a utéci, ale z Újezda pastýřův syn už byl u něho, zdvihl svoji hůl a počal do kozla bušit, a jak valchoval, tak valchoval, ani kůstečky v kozlovi nezůstalo, aby nebyla aspoň otlučena, ne-li přetlučena.

V kozlovi byla dušička maličká, to si můžeme pomyslit. I začal z Újezda pastýřovu synu slibovati hory

37$

doly, daruje-li mu život. Ale z Újezda pastýřův syn ani slyšet. Tak s ním bylo vždycky. Jak se dostal do ráže, ne a ne ho zastavit! Ale když kozel pořád sliboval a sliboval, vzpomněl si, že by přece něco tuze měl rád… řeč.

Vyplázl jazyk a na něm kozlu ukazoval, že by si přál, kdyby se mu jazyk zase v ústech třepetal a slova vydával. A jak si to pomyslil, jazyk přestal býti tuhým a promluvil, a všecky jeho údy přestaly býti zlatými a navrátily se do předešlé podoby. A čepice, dřevěnky i hůl taky se odzlatily.

Kozel sebral všecku sílu, co mu ještě zbyla, a odvrátil se, aby z Újezda pastýřova syna neviděl, jak je zas, jako býval, ano silnější a lepší.

„Tvoje štěstí!“ zavřeštěl, „tvoje štěstí, slouho, že jsi se opět neulakomil a přál si daru jazyka a ne zlata ani svobody! Kdyby si se byl ulakomil, mé kouzlo zas by bylo nabylo své moci nad tebou. Jsem přemožen!“

„Když jsi přemožen,“ na to z Újezda pastýřův syn, „nohy sem!“

Vzal jeho zadní nohy a z kapsy kudlu, kudlou jednu nohu nad patou prořízl a druhou do ní navlekl, pod navlečenou nohu dal obušek, který tam v rychlosti ulomil, a obušek i s kozlem na ramena a šel ke křišťálovému zámku.

„Co se mnou chceš?“ vřeštěl kozel a jazyk mu vypadl z tlamy, až lízal prach.

„Co? Sám ještě nevím. Nejspíš tě zaživa odru a tvou kozlinu prodám jircháři.“

„Dělej se mnou co dělej,“ smrtelně bečel kozel, „jen mne dokonce života nezbavuj a nech mi ducha, aspoň co by do jahelníčka!“

„To nechám, proč bych nenechal?“ řekl z Újezda pastýřův syn a donesl kozla ku bráně křišťálového zámku, na bránu jej za zadní nohy pověsil a šel po křišťálových stupních dál.

„Kam jdeš?“ kozel vřeštěl.

38$

„Ku křišťálové panně.“

„Co tam budeš dělat? Křišťálová panna je mrtva a kouzlo, které by ji oživilo, jest u mne. Ale vysvoboď mne, a já vysvobodím pannu a tobě ji dám za manželku i s tím křišťálovým zámkem.“

Z Újezda pastýřův syn se pozastavil a již již chtěl s kozlem úmluvu učiniti, ale tu si vzpomněl, co mu sám kozel řekl: Tvoje štěstí, že jsi se neulakomil!

„Ne, kozle, nepustím tebe,“ odpověděl, „ale že tak prosíš, povolím ti jednu nohu.“

Vrátil se ku kozlovi, vytáhl mu nohu z nohy a pověsil ho na hák jen za jednu.

„To tě ještě horší!“ vřeštěl kozel.

Z Újezda pastýřův syn vstupoval do křišťálového zámku a kozlovi pravil: „Horší nehorší, kozle, již buď zticha a nehněvej mne, abych tě nezvalchoval znova! Zkusím nejprve své štěstí a svou sílu, a teprve potom, když by mi nesloužilo, vrátím se k tobě, abys mi pomohl.“

Nechal kozla viset na bráně a šel přímo ku křišťálové panně, a jak k ní přišel, nic se nerozmýšlel a přetáhl ji holí jaksepatří, neboť ještě byl ve vzteku.

„Vstávej, mrcho lenošná! Lenoch se nejdříve ztrhal. Honem vstaň a uvař mi něco k snědku.“

A zase bylo štěstím z Újezda pastýřova syna, že se nedal svésti krásou panninou, právě tak jako předtím neulakomil se na bohatství. Panna holí přeměřená hned vyskočila, a nebyla to již panna křišťálová, ale panna z masa a kostí jako sám z Újezda pastýřův syn.

Až se podivil, ale neřekl, že se diví. Dívá se, jako by se nedivil, a pozoruje tu pannu. A ona byla tak krásná, tak krásná jako hvězdička jasná. Radostí si poskočila, že se jí život vrátil, a z Újezda pastýřův syn jak tu stál, padla před ním na kolena, ruce mu líbala, nohy objímala.

Z Újezda pastýřův syn vyrozumíval, že mu děkuje, ale slovům jejím nerozuměl. Mluvila nějakou řečí cizí. Z Újezda pastýřův syn si pomyslil, že to bude nejspíš

39$

německy, protože o jiném cizím jazyku neslýchal, že by byl. Milo mu nebylo, ale co dělati?

čepici a hůl pověsil na klínek, dřevěnky sundal, sedl si na lavici a pohovu si udělal jako doma. Ale na pannu pořád se díval vztekle a přísně, neboť tomu všemu ještě dost nevěřil a nevěděl, kdy zas nebude museti sahnouti po holi. A jako dříve kozlu na jazyku ukazoval, že by rád mluvil, tak nyní ukazoval na něm, že by rád jedl.

Panna porozuměla, vyletěla jako šipka a za chvilenku přinesla plnou mísu biřtlíků. Z Újezda pastýřův syn ani nečekal, až ho pobídnou, a s velkou pílí do biřtlíků se dal a neslevil, dokud je do jednoho nesprášil. Panna jen se usmívala, a když viděla, že z Újezda pastýřův syn je syt, taky sobě ohřála párek nebo dva.

A tak spolu v tom křišťálovém zámku zůstali a nic jim nescházelo. Panna pořád ohřávala biřtlíky a z Újezda pastýřův syn je pojídal a na kozla na bráně křišťálového zámku ani nevzpomněl. Vztek jeho dávno minul, ani jednou se neudálo, aby sahl na klínek pro hůl. Panna mu dělala pomyšlení.

Ale pomalu ho to všecko začalo mrzet. Panna ani se nenaučila česky, ani on od ní německy – jestli to nebyla nějaká řeč jiná. Ale co je pravda, to je pravda: biřtlíky vařila každý den a z Újezda pastýřův syn měl se jako v ráji.

Tak mu plynul den jako den. A když se nic neměnilo, počal si myslívat: „Mám se tu jako král, ale co je všecko naplat, když si nemohu ani svině popást, ani na troubu zatroubit, ani žádné kratochvíle nemám. Moje panna je pěkná, ale jako my mluvit neumí; umí biřtlíky podávat, ale o bramborech s mundúrem kdoví jestli slyšela, a šusterku jistě neumí, to vím.“

A jak si vzpomněl na šusterku, již mu nešla z hlavy, jako by mu tam seděl hřeb.

Pořád jen na ni myslil, a čím víc na ni myslil, tím méně jely mu biřtlíky.

40$

Panna viděla, jaká stala se s jeho myslí proměna, a bylo jí líto a často vzdychala, aby mu to ukázala. Ale on už pro ni neměl očí a dnem i nocí myslil na šusterku. Jednou panna dodala si kuráže, přisedla k němu, ruku mu dala kolem krku a mnoho do něho mluvila.

Z Újezda pastýřův syn slovům jejím nerozuměl, ale pochopy měl, že mu neříká nic ošklivého. Již již roztával a chtěl jí taky dáti ruku kolem krku a povědět jí po česku, co mu mozkem vrtá, ale v pravý čas mu napadlo, že se nesmí poddat ani lichotkám, jako se nepoddal kráse a bohatství. A jak mu to napadlo, rozpálil se a dostal vzteká a vzchopil se a rozehnal po holi, strhnul ji z klínka a dal panně ránu takovou, že sám si hned pomyslil: „Jej, snad jsem z ní nevyrazil dušičku!“ Ale nedbal toho, co mu vstupovalo do myšlenek, a na pannu se obořil zhurta: „Nechci tvých biřtlí ani žádných jiných královských jídel, šusterku poroučím! A nechci při sobě žádnou královskou princeznu, ale švarnou dívčici, hezkou jako Káče Profantova, ale ne tak pyšnou! A šusterku musíš umět, nebo budu bít a bít, až budeš jako louka v březnu, když se kukačkami promodrává!“

Ještě ani nedoslovil, a od brány křišťálového zámku ozval se strašný vřesk, rachot a třesk. To ten kozel, ten čarodějník ducha vypustil, neboť už viděl, že z Újezda pastýřova syna pod svou moc nedostane a že je všechno marno. Poslední jeho naděje byla, že z Újezda pastýřův syn dá se svésti biřtlíky a lichotami panninými a zachce si něčeho ještě sladšího. A jak by to byl vyslovil, panna hned by zas byla křišťálová, kozel by nabyl staré čarodějné síly, rány byly by se mu rázem zahojily a kouzlem byl by seskočil ze hřebu na bráně, a z Újezda pastýřův syn byl by zase zkameněl v zlato a kozel byl by ho trkal až k zlatým prasatům, a tam byl by zůstal až do soudného dne, kdyby snad do té doby nebyl vysvobozen.

A co panna? Panna, jak ji přeměřil, hned se proměnila jako poprvé a byla z ní holka jako lusk, měla bílé

41$

punčošky, červenou suknici, zelenou šněrovačku a jako tenkrát padla před ním na kolena, nohy mu objímala, ruku mu líbala a smála se i plakala radostí, že je nadobro vysvobozena, a tuze mu děkovala: „Zaplať ti to Pánbůh!“ a jen pořád „Zaplať ti to Pánbůh!“ a to již neříkala po němečku nebo jak, ale dobře po česku jako každý v Újezdě.

Z Újezda pastýřův syn nasadil si čepici, chopil se holi, obul dřevěnky a povídá: „Pojď, holka, tady nebudem!“

Vyšli z křišťálového zámku, vedli se za ruce a šli a šťastně vyšli z hory, jež byla zas otevřena. Bylť zatím uplynul rok a pašije v kostelích začínaly. Z Újezda pastýřův syn a ta panna vysvobozená kráčeli zrovna do vodňanského kostela a za sebe ani se neohledli. Stoupli si do kouta u dveří a na kolenou pobožně se modlili. On ten z Újezda pastýřův syn ostýchal se dráti se dále mezi lidi, protože byl chatrně obut, jen dřevěnky měl, a taky proto, co to zapírati, že jeho táta je jen slouha. V kostele zůstali ze všech nejdéle, a nikdo si jich nevšiml. Po pašijích se vedli spolu do Újezda, rovnou do pastušky. Táta slouha i máma spráskli ruce, když viděli svého syna, který se před rokem ztratil, jako by se pod ním země slehla. Ale ještě větší bylo jejich divení, když se podívali na dřevěnky svého syna – kolem dokola byly obaleny zlatým blátem, co se na nich zachytilo, ještě jak v hoře měl pásti zlatá prasata.

Z Újezda pastýřův syn to bláto zpeněžil a za peníze zakoupil se v Maloucích a tu vysvobozenou pannu si vzal. Stal se možným sedlákem a pomahal lidem i dobytku od neduhů. To umění s sebou přinesl z hory a žena jeho taky je měla. Ale pomahali ne čarami a kouzly, ale boží milostí. Pastýřská hůl, která s ním byla v hoře, visela u něho v sednici pod krucifixem. Měl dva bratry. Starší byl po otci obecním pastýřem v Újezdě a mladší se dostal za obecního slouhu do Stožic a byl dědkem slouhy nynějšího Matěje Zlatovrcha a chlapec jeho

42$

Honza, ve škole Jan Zlatovrch, často dětem vypravovával o zlaté hoře, od které dostali příjmení, a poučoval je, že vždycky je zisknější kolem zlata nevšímavě jíti než poddati se jeho šálivým kouzlům.

Tato pohádka či rodová legenda obecního slouhy celá se odehrála před očima chlapce, pasoucího na otcovském sadě hříbata. Všecko bylo před ním jako živé, jako skutečné. O ničem nepochyboval, že se událo, ano kdyby pastýřův Honza byl potřeboval přísežného svědka, že všechno bylo tak, jak se vypravuje, zde by ho byl jistě našel.

Ještě chvíli upjatě hleděl do květu pantoflíčka. Něčeho se přec nedostávalo, aby pohádka, kterou jeho fantazie směstnala do pantoflíčka, byla úplná: do jeho zlatého nitra někdo vešel, ale nevyšel.

Eja, už vyšel! Ale ne z téhož květu, ale z vedlejšího, jenž vyrostl z jednoho stonečku s ním. Zas taková malá, maloulinká muška, mušinka, a na nožičkách, jedva rozeznatelných, i na hlavičce měla plno zlatého prášku a peroutky, peroutečky, peroutinky při své puntíkové maličkosti přece se stkvěly celou duhou. Až se podivil! Věřil, byl přesvědčen, byl by se nechal rozkrájeti, že muška prošla útlým stonečkem, nitky ne tlustším, a dostala se tajnou chodbou do druhého květu, z něhož vedl východ na boží svět.

A z popraží květu muška spadla do trávy a bez památky se v ní ztratila.

43$

NEHODA A STRAŠNÁ NOC

O chlapce pokoušel se udatenský hněv, ještě když ten z Újezda pastýřův syn ve zlaté hoře přemahal kouzla čarodějníkova. Nyní jej opanoval úplně. Ach, marně Honza pastýřův naučoval jej: nikdy se neulakom na zlato! – on se ulakomil! Zle se ulakomil! V prsou jako by se mu vařilo. Zatínal zuby i pěsti a běžel pro prut, jejž byl s sebou na sad přinesl. A prutem jal se nemilosrdně vyháněti včely, pasoucí se na květech stromů i trávy.

„Vša, mouchy Kojanovy, vša! Co se pletete do našeho? Všecko zlato nám odnesete, vša!“

Dlouho jich nevyháněl. Jedna jej uštkla do nohy, vzkřikl bolestí, svalil se do trávy a úzkostlivě hleděl na nohu, jež vočihledě otékala. Nikdy ještě se mu něco takového nestalo. Včelí uštknutí znal jen podle jména. Otec i matka jej varovávali, aby všetečně nelezl na zeď, oddělující jejich sad od sadu Kojanova, kde stály řady úlů: „Nelez tam, včály tě poštípají!“ Dosud mu žádná neublížila, ačkoli málo byl poslušen varování rodičů. A dnes dostal co proto! Jeje, jak to bolí, píchá a škube! A noha otéká, otéká, brzy bude jako pavuza.

Plakával-li příliš nad nepatrným zraněním, matka se mu žertem posmívala: „Jen plač, plač, máš proč, polezou ti tudy střeva!“ A on se vždycky zastyděl a vzmužil a pláče zanechal. Ale dnes dostává opravdový strach. Otok se provalí a střeva mu tudy vylezou – to již jistě! Neplače řevně, jen tak potichu skolí. Netroufá si vřeštěti, nepochodil by. Uslyšeli a řekli by: „Dobře ti tak, zase

44$

jsi byl na zdi!“ A žehrá: „Náš tatínek nepolitují, kdyby mě pálili, a maminka jsou taky taková. Jak oni ještě se dočkají, že srazím vaz, schválně si srazím vaz, a potom budou litovat a plakat, ale bude pozdě!“ Ale nežehral dlouho; brzy se dostavil praktický účinek vychovatelské metody, která se mu tolik nelíbila. To by se načekal, než by mu někdo jiný v nouzi pomohl! Sám si pomůže! Trhá jitrocel a listí bezové a přikládá si je na otok. Okamžik se mu zdá, že pomahají, ale hned zas obnovuje se náramná bolest. Belhaje po sadě rve všecko listí, na kterém si nedávno pochutnával, a zkouší, zdaž by neztišilo jeho bolest. Marně.

Na výslunném místě sadu je malá obůrka, hrazená nízkými plaňkami. Tam matka sází nejpotřebnější zeleninu: hlávkový salát, něco petržele a celeru. Tam sije také hlavatici, odkudž ji vysazují na pole. Zbývá tam ještě holé místo, určené pro okurky. V koutě rozkládají se veliké lupeny křenu, také osvědčené rostliny, která pomáhá.

Chlapec obalil si otok křenovým listím a čekal, že bolest přestane. Listí křenové pomohlo tak málo jako jiné. Ohlížel se po jiné pomoci. Zdaž by nepomohla země? Vždyť tatínek říkávají: „Země pomůže ode všech bolestí.“ Rozumí tomu doslovně. A již kope kudlou a hrabe rukou, do hrůbku klade oteklou nohu a zahrabává vlhkou, příjemně chladivou prstí. Pomoc nalezena! Pokládá se na zem. Palčivé škubání se tiší. Chlapec přemýšlí o tom, co se událo, a zdá se mu, že vším vinni jsou Kojanouc, obzvláště Bartoň Kojan. Kdyby nebylo strejčka Kojana, nebylo by jeho včal a on byl by dnes bez bolesti. Žádost pomsty, strašné pomsty, ozvala se mu v duši.

Sahl si do kapsy sukně, ohmatal všechny tam skryté poklady a tím zkontroloval, žádný-li neschází. Kromě kudly, kterou vykopal hrůbek, byly tam tři kuličky, špaček, provázek a přehršle fizulí. Propouštěje jednu

45$

za druhou prsty, jako by počítal (o jeho počtárském umění ještě bude řeč), a dívaje se na prázdné políčko obůrky, připravené pro okurky, přišel na myšlenku, jak pomstu provede. Fizule nasází na políčko. Úrodu všechnu si schová a budoucí rok užije jí jako semene a nasází tatínkovi na pole za humny. Co sklidí, zase zasadí, a potom už bude fizulí pro všechny kluky v osadě. Bude jim je prodávat a vezme si k tomu dva žandáry s nabitými flintami. Bude s nimi chodit od čísla k číslu. „Máte kluka?“ „Máme.“ „Aťsi přinese pytlík na fizule.“ Kluk, mysle, že jich dostane zadarmo, přinese pytlík, prodavač mu je nasype a řekne: „Za fizuli zlatku.“ A jak to řekne, oba žandáři sebou trhnou, prudce dají flinty k líci. Kdo by se zdráhal, bez milosti bude na tom místě zastřelen.

„Tak se sejde milión jako nic. Za milión koupím Kojanouc a všichni mi musí z očí, abych je do smrti neviděl. A já všecky jejich polnosti posázím vrbičkami, takovými žlutými, a nadělám si fůru píšťalek a každému klukovi dám po píšťalce a budeme pískat, až budou uši zalehat. My budeme pískat, a Kojanouc budou plakat, a nejvíc ten kluk Bartoň!“

Usnul. Když ho večer otec odnášel na lůžko, ani se neprobudil v jeho náruči. Položili ho a oba rodiče starostlivě se postavili nad něj. Budili ho k večeři – jako by dřevo budili.

„Mne taky včála nesmí štípnout,“ pravil otec, aby upokojil matku, „hned mám otok jako buben a v celém těle cítím, jako bych byl otráven.“

Žena tuto vlastnost svého muže znala a méně si všímala otoku na noze chlapcově než toho, jak pevně, jak křečovitě měl zaťatou pravou pěst. Pokoušeli se ji otevřít. Hoch jako by nepociťoval, dotkli-li se jiné části jeho těla; ale jak mu sáhli na pravou pěst, ošil sebou zprudka, hněvivě něco nesrozumitelného mluvil a bránil se, jako by šlo o ztrátu velikého bohatství. Ale neprobudil se a hned zase spal jako zařezaný.

46$

„To je fantas,“ mínila matka.

„Bláhová! Něco se mu asi zdá. Nechme ho a raději se zaň pomodleme!“

Oba poklekli k večerní modlitbě a dlouho na ní prodleli. Modlili se šeptmo, každý na svou hromádku, ale myšlenky a city jejich byly nerozlučně spojeny.

„Tatínku, berou mě!“ zvolal hošík ze spaní. Oba rodiče skokem byli u něho. Měl oči otevřené a strnule se díval. Srdce se v nich třásla – jen oni to věděli, ale chlapec zvěděti nesměl.

„Kdopak tě bere?“ tázal se otec drsně. „Popadl by si! Ty se nemusíš bát, že tě někdo vezme!“

Oči děcka zas už se zavřely. Matka šla, namočila plátýnko do octa a ovinula synáčkovi skráně.

„To jsou starosti,“ povzdychla si. Otec také si vzdychl a hluboko nachýlil hlavu, ale neříkal nic. Požehnal všecky tři dítky křížem, vyšel na dvůr, pustil psa ze řetězu, zamkl komůrku, kde spaly děvečky, vrátil se do sednice, pokropil se svěcenou vodou, odříkal hlasitě žalm před spaním, posadil se na pelest a řekl: „Ba jsou!“ Převalil se, a než bys napočítal tři, zvolna zachrupl. Tak znívá prvé zarachocení hromu, když jest daleko za horami.

Hospodyně zatím ještě zkoušela, jsou-li okna na obrtlíky dobře zavřena, zamkla dům a v černé kuchyni na ohništi ulila žhavý popel. Vrátila se do sednice, pokropila se svěcenou vodou a na klásku donesla několik kapek i na synáčka, o nějž se bála, aby nedostal nemoc. Udělala kříž nejprve jemu, potom dle věku druhým dvěma dětem, a hlasitě odříkávajíc žalm před spaním, zhasila olejovou lampičku na stole.

Co znamenala zaťatá chlapcova pravá pěst?

Ještě jak spal na sadě, zasnil se mu sen, ve kterém se sladkost a hrůza střídala. Nejprve byl sladký, potom hrozný.

Bylo to tak.

47$

Chlapec jako šel za humna na louku, kde byla studánka. U studánky bílívali plátno. Maminka jen tak ze stavení odskakovala plátno pokropit, a aby u plátna přece někdo byl na stráži, posazovala k němu chlapce. Aby nespadl do studánky, nestrašila jej vodníkem, neboť vodníci panují nad většími vodami, nad rybníky a řekami. V každé studánce je Panna Maria. Kdo znečistí studánku, potřísnil klín Panny Marie. Zbožný strach dlouho chlapce zdržoval od studánky, ale zvědavost konečně zvítězila nad strachem. Připlížil se k ní vysokou travou, a když byl blízko u ní, položil se na břicho a přeopatrně se k ní doplazil. Doplazil se na taras, opřel se oň rukama, podíval se do vody a ve vodě neviděl Panenky Marie, nýbrž svou vlastní podobu. Také tam viděl obraz slunce, modré nebe a bílé beránky na něm, ale Panenky Marie neviděl, ne! Tuto výzkumnou cestu vykonal několikrát a vždycky se stejným výsledkem.

„Panenka Maria nebudou doma,“ usoudil. Pochybnost ani nejmenší v duši se mu nevloudila. A co dělají myši, když není hospodyně doma, je známo. Chlapec už nelezl k studánce po břiše a neměl už nižádného strachu, když se k ní přibližoval. Dotkl se prutem hladiny studánky, a že mu ho nikdo hned z ruky nevytrhl, odvážil se vstrčiti prut do dna. Voda se zakalila, vyskočily bublinky. Chlapec byl jako hromem poražen. Myslil, že jistě propadl nějakému strašnému trestu. Ale nikdo ho nezatahal ani za pačesy, ani za ucho.

„Panenka Maria jistě nejsou doma,“ dotvrdil a dne následujícího odvážil se do studánky pustiti kamínek. Nehodil, jen pustil, a to kamínek zcela malý, pěkně obroušený oblázeček, „škrábec“, že by zaň každé děvče poděkovalo jako za korál. Kamínek žbluňkl, dopadl dna a zůstal tam ležet. Nic jiného se nestalo.

To vše bylo již před tou nynější výpravou ke studánce, na niž vydal se ve snách.

Chlapec po cestě si nabral plnou kapsu kamení. Ne—

48$

věděl proč a nač, ale nabral si. Přiblížil se ke studánce a dřív, nežli si mohl rozvážiti, co činí, vzal kamen, hodně větší než onehdy škrábec, a hodil jej do studánky. A jak jej hodil, ozvalo se bolestné vzkřiknutí dítěte: „Maminko, dostal jsem kamenem do hlavy!“ A již ze studánky vystoupila Panenka Maria s Ježíškem na ruce. Oba byli pod korunami a Ježíšek měl na spánku boulu jako holubí vejce. Chlapec ukrutně se zhrozil svého činu.

„Kdo to udělal?“ otázala se Panenka Maria.

„Bartoň Kojan,“ odpověděl chlapec bez rozmýšlení. Zhrozil se ještě víc než poprvé. Obyčejně nelhával, ale nenávist k Bartoni Kojanovi a všemu, co bylo Kojanouc, vnukla mu lež a on ji vyslovil. Myslí: Nyní do mne jistě zčistajasna uhodí anebo mi Panenka Maria naloží pořádný pardus. Ale jak se podivil, když Panenka Maria místo toho sahla do kapsáře, vyndala čtyrák, vtiskla jej chlapci do ruky a řekla: „Tumáš, chyť Bartoně!“

Strach a hrůza ustoupily sladkému pocitu. Zaplaťpánbůh, Panenka Maria o jeho lži neví! Drže čtyrák pevně v pravé hrsti, utíká od studánky, jako by mu hlava hořela. Utíká, ale těžko, ach těžko! Kamení v kapse tlačí ho k zemi, vysoká tráva zdržuje mu krok. Levou rukou si nadzdvihuje sukni, aby nohy byly volnější, a v druhé pevně drží čtyrák. Nazpět se neohlíží, bojí se, jak by se ohledl, že by zase spatřil boulu na čele Ježíškově, již on mu zadal. A bojí se dále, kdyby Panenka Maria ještě jednou pozřela do jeho tváře, že by poznala lháře a klevetníka a zvolala: „Nehodný, čtyrák sem!“

Utíká, pachtí se, dechu nemůže popadnouti. Napadá mu, že by se stal lehčím, kdyby vyházel kamení z kapsy. Ale kapsu má po pravé straně, musel by do ní sahnouti pravou rukou, a v pravé ruce drží čtyrák! Svírá jej, nepustí, nedá, všecko na světě podstoupí, aby mu čtyrák zůstal. Čtyrák mu skutečně v hrsti vězí, ale kamení v kapse jako by bylo stále těžším. To již nejsou kamínky z cesty, ale patníky.

49$

Již je zondán jako pes, ale od studánky chválabohu urazil hodný kousek. Nabývá jistoty, že mu od Panenky Marie nehrozí nebezpečí. Nebezpečí za ním mizí, ale nové před ním vyvstává.

Nohy jej nesou k lesu, k Havlouc lesu, o němž to vždycky slýchal, že je v něm domovem divý muž a vlci. Co by vlci byli, známo mu nebylo, ale pouhé slovo „vlk“ nahánělo mu husí kůži. Více vlka strašila jej už jen „kobylí hlava s krvavýma zubama“. Sám se do lesa nikdy neopovážil – a nyní je sám a do lesa jde! Raději by nešel, ale nemůže jinak. Obrátiti se nemůže, aby se nevrátil ke studánce. A jde-li kupředu, třeba jako by se kradl, blíží se k lesu, nic platno.

Jediná pomoc jest, aby se ani nevracel, ani nešel kupředu, ale jen přešlapoval a tvářil se, jako by šel, z místa se přitom nehýbaje.

Vyzrál na to, je mu volněji. Ale najednou – co se stalo najednou? Nějaká neviditelná, silná ruka jej uchopila, vyzdvihla a tahla prudce k lesu, tak prudce, jako by letěl, anebo spíše, jako by byl z praku vystřelen.

Dopadl na pokraj lesa. Ještě se nesebral – nová hrůza! Slyší vlčí píseň!

U nich si do roka podalo dvéře mnoho příchozích, mužských i ženských, a obyčejně něco chtěli. Ale ač přicházeli s prázdnýma a odcházeli s plnýma rukama, tatínek i maminka rádi je vídali a říkali o nich, že přinášejí do domu boží požehnání. Chlapci na božím požehnání ještě málo záleželo – prostředníky mezi ním a bohem byli rodiče; proto se nedíval na příchozí tak jako otec a matka, nýbrž svýma očima, podle toho je posuzoval a cenil.

Mezi příchozími objevoval se u nich jednou do roka dráteník Ďuríček. Byl to malý, shrbený stařík, spíše podobný omšenému špalku než člověku. Oči se mu hluboko ztrácely pod střechou hustého a dlouhého obočí.

V bezzubých ústech věčně dumlal „faječku“ – „zape—

50$

kačka“ jí říkal. Nikdy nepřišel oholen, ale rovněž nikdy strniště na jeho obličeji nebylo delší palce. Byl otrhaný a špinavý. Košile a houně měly vždycky, v zimě jako v letě, stejné díry, jež, podivná věc, jako by se nezvětšovaly! Ďuríček, ač vetchý, měl velikou sílu, ale na stará kolena zřídka ji vydával. V mladších letech musel, byl dřevorubcem; ale když nadešla šedesátka, opustil hory a lesy, kde prožil celý dosavadní život, za všecko jmění, co si vyrobotil v potu tváři, koupil si kolo drátu, brašnu s kristuskem na širokém řemeně a klíštky. Tak vypraven vydal se na Moravu a do Čech. Sbírání dárků dobrých lidí bylo mu výměnkem. Chodil ode vsi ke vsi, od čísla k číslu, dostal nocleh a najíst, více jeho srdce si nepřálo. Nedrátoval, nenabízel hospodyním svých služeb toho druhu, snad ani drátovat neuměl. Pokoušívali jej proto. Vymlouval se, že již nemá sil. Ale když jednou pacholek chtěl si s ním ztropiti žert a vyzval jej do křížku, Ďuríček neodvětil slovem, nýbrž skutkem a po nedlouhém zápase statného mladíka položil, že měřil zemi po šířce i délce. Chlapec ten kousek vlastníma očima viděl. Ďuríček dobyl vítězství rukama – co rukama! To nebyly ruce, to byly dva železné, dobře kované sochory. Masa na nich nebylo, jen kost a kůže, a ta kůže byla scvrklá a černá. Prsty byly tlusté a ztuhlé jako roubíky. A když tehdy pacholka, jemuž ďas nedal dobře dělat, chopil, sevřel ho, jak tatínek se vyslovili, jako železná panna a svíral, tiskl jej, až mu kolena podklesla a oči se vyboulily. V tom okamžiku náručí železné panny se rozevřelo a pacholek z něho vypadl na zem jak široký tak dlouhý.

Ďuríček nebyl pohádkový dráteník, který přicházel vždycky s plnou brašnou pohádek a písní, který přijda letěl naštípati dříví, nanositi sena a slámy, uměl způsobně hovořiti s otcem a matkou, slušně žertovati s mužskými i ženskými a hráti si s drobnými haranty a po večeři zpívat a vypravovat až do úplného ukolébání posluchačů ve spánek. Ne, z těch vítaných hostí Ďuríček

51$

nebyl. Patřil k těm nocležníkům, kterým nebylo lze odepříti skutku křesťanské lásky, kvůli němuž přišli, na které ale nikdo nevzpomínal, když nepřicházeli. A zvláště děti byly by ho rády postrádaly.

Ďuríček snad ani pořádně mluvit neuměl. Snad za mnohé desítky let, jež prožil v lesích, kde sosna a jedle byly jedinými jeho společníky, přivykl hovoru jejich a lidskému odvykl. Měl-li promluviti, činil to nesměle, trhaně, nejasně. Vždycky se mu patrně ulevilo, když slovo dostal za práh úst. Raději zpíval, ale měl jedinou písničku, a ta měla jedinou sloku. Píseň zněla:

{Keď sa vlci zišli,

ta sa zhovárali,

kdepak bysme dačo

pod zuby dostali.

Hopsasa maminčuču,

hejsasa hučubuču,

hejrasa vikrontasa,

štyry ryndy dána.}

Tato píseň v ústech Ďuríčkových a Ďuríček s touto písní dělali na děti strašidelný dojem, pročež rodiče přiřadili Duríčka k těm osobám a bytostem, kterými hrozívali dětem, kdyby nebyly hodné.

Byla to píseň Ďuríčkova, již uslyšel chlapec, donesený snem na pokraj Havlouc lesa. „Je zle!“ pomyslil si, „poslední moje hodina udeřila!“ Ještě měl sil, aby se doplazil k mlází, jež bylo od něho jen několik kroků, a tam se schoval pod svislé větve jedličky, dosahující až na zem.

A z toho úkrytu viděl hrůzu a děs!

Sen mu smísil vlka a Duríčka. Lesní cestou mezi mlázím a krokevným lesem jede k němu sedm vlků-Ďuríčků. Hlavy jsou Ďuríčkovy, ale uvnitř jako by byly duté a v dutině jako by hořelo světlo, jež prosvítá očima, no—

52$

sem i ústy. Běží po čtyřech, v běhu sebou klátí od mlází k lesu, každý má kolem krku kolo drátu a chřestí. Rychle přibíhají, očima si osvětlují černou noc a ječí, vřeští, řvou a bručí z plna hrdla příšernou vlčí píseň:

{Hopsasa maminčuču,

hejsasa hučubuču,

hejrasa vikrontasa,

štyry ryndy dána.}

Ach, již ho vyčenichali, již ho mají! Svítí si naň, strkajíce hlavu pod jedličku, a již ho vytahují ty ruce, které mají sílu jak železná panna, a tuto jest jich sedm párů! Kdo ho spasí? Kdo jiný než tatínek? Chce ho zavolati, ale ústa se mu otvírají na němo. Úzkostlivě lapá po slově jako kapr po vzduchu. Až ve svrchované úzkosti podařilo se mu vzkřiknouti: „Tatínku, berou mě!“ a vtom se protrhl ze spaní. Není tu černého lesa, není tu strašných vlků-Ďuríčků, nikdo tu nezpívá vlčí písně. Nikoho tu není krom tatínka a maminky. Oddechl si, pocítil sladkost, ale nebyl s to úplně se vzpamatovati. Špatné svědomí, jež dotud jej mučilo, bránilo mu po rozptýlení zlého snu přímo a radostně pohleděti do očí rodičům. Nový strach po něm sahal – jeť mu povědomo ještě jedno veliké hrozné strašidlo, jež nepromíjí žádné neplechy, a to je tatínkův opasek. Proto hleděl jako strnule před sebe a ne rodičům do očí. Avšak tu pocítil v hrsti přítomnost čtyráku, a ten pocit byl už dokonale sladký. Semkl čtyrák vší silou a po přestálých úzkostech usnul tiše jako zabité jehně.

Co se mu dále zdálo, určitě si nepamatoval. Sen jako by přestal býti jasným a spojitým dějstvím, barvy jeho vybledly, postavy i věci splývaly. Již to nebyl sen živý. Snící viděl ohromné hromady kuliček, plné sýpky fizulí, veliké krámy samých kudel, nejkrásnějších koní jako na letním jarmarce vodňanském a na každém koni olověného

53$

jezdce vojáka, a to všecko bylo jeho: i hromady kuliček, i sýpky fizulí, i krámy kudel, i koně s olověnými vojáky. Ale nejvyšší blažeností naplňovalo jej teprve, že čtyrák, za nějž to všecko skoupil, nezmizel z jeho hrsti.

I svíral jej stále pevněji, a čím pevněji jej svíral, tím jistěji pociťoval, že jej opravdu drží a že jest jeho.

54$

DEŠTIVÉ RÁNO

Když ráno procitl, prvou jeho myšlenkou bylo: „Dyť se mi to jen zdálo!“ ale dětský egoism neměl se k tomu, aby ze svých rukou pustil cokoli, třeba jen sen. Chlapec zamhouřil oči a znova se oddal zdání, že jeho sen je pravdou.

Venku pršelo, jako by se nebe bylo odčepilo. Supění deště bylo hudbou, jejíž uspávači moci nebylo lze odolati. Mezitím co upadal v polosnění, čeleď shromáždila se do sednice, aby posnídala. Menší děvečka prostřela na stůl, velká přinesla mísu s kyselou polévkou, mléčnou, dobře okmínovanou, neobyčejnou pochoutku všech. Matka vsypala do polévky nakrájený černý chléb a otec hlasitě se pomodlil modlitbu před jídlem, stoje tváří ke stolu a k obrazům svatých nad stolem. Mužská čeleď usedla na lavice při stěnách, děvečky na přenosnou stolici po straně volné, hospodář a hospodyně na židle po druhé straně volné. Na kraji stolice seděla sestřička chlapcova a jedla z plechové misky.

Kyselá polévka libě páchla po celé sednici, tak libě páchla, že chlapce pobádala, aby se mocí vzepřel dřímotě, jež ho svým tenatem omotávala, a také se přihlásil o svůj díl. Ale neučinil toho.

„Jak já taky dostanu svůj díl,“ pomyslil si, „a ještě lepší; já jsem stonavý, mně maminka podstrojí a do polévky hojně smetany nalijou.“

Přemohl lákadlo vůně kyselé polévky s kmínem a dřímota zvítězila nad dráždidlem.

55$

Skutečně nebyl přesvědčen, že mu maminka podstrojí, ale vychloubal se tak sám před sebou, a nikoli bez výsledku: uspokojil se.

Z dřímoty slyší zvonění plechových lžic a pomlaskávání osob. Otec mezi jídlem rozpořizuje, co kdo bude dělat, když pro déšť není možno do pole, přijímá rady a námitky druhých, uvažuje a nakonec pevně rozhoduje.

Za té rozprávky ozval se pacholek: „Ještě dlouho do žní a již mouchy padají do polévky!“

Vybral mouchu lžicí z polévky a hodil ji na zem. A moucha vyskočila – a nebyla to moucha, nýbrž on, tatínkův synek.

„Propána!” divili se všichni, ale on už byl na lůžečku a zkoumal, neupustil-li čtyrák do polévky, když tam ploval. Neupustil, měl ho, chválabohu! Celou duší se radoval. A radoval se i z toho, že tak brzo byl na svém místě, dříve než ti za stolem mohli se vzpamatovati, co se stalo.

„Pomyslí si, že se jim něco zdálo,“ pravil si v duchu a spokojen a blažen poddal se ranní dřímotě.

Když opět oči otevřel, se stolu bylo sklizeno. Cítil hlad a lítost, že se nepřihlásil, dokud bylo na stole. Uprostřed sednice stál dědek a na něm otec ostruhoval stroužkem bijáky. Ostrouhané rašplí zakulacoval a hotové ošíval ošitím, které skrojil z kůže nebožtíka vepře, zabitého v masopustě; ošíval je psími řemíčky, koupenými od pohodného Kurfiřta, jehož rasovna byla v lůně hlubokého vodňanského lesa Korázu. Pohodný patřil do počtu houzírů, kteří zboží své nabízeli, chodíce několikráte do roka od čísla k číslu. Kromě řemíčků prodával ještě rozmanitá sádla a loje, jimiž hospodáři hojívali rány a pohmožděniny lidí i zvířat. Ošitím hospodář spojoval biják cepu s držákem.

V třískách pod dědkem hrabala se a hrála si chlapcova mladší sestřička. Jásala nad každou třístičkou, která zpod otcova stroužku na zem spadla. Každá se jí k něčemu hodila. Otec jí byl nadělal z lískového prutu celé stádo

56$

krav bílých a černých, ovcí bílých a černých. Malé, oloupané kousky prutu byly bílé ovce; rozloupnutím každého stal se pár. Neoloupané malé kousky byly černé ovce. Podobným způsobem z větších kousků vznikly bílé a černé krávy.

Dívčinka boží dobyteček poklidila, nakrmila, podojila, na pastvu vyhnala a zpívala mu:

{Hou, hou, krávy jdou,

nesou mléka půl žejdlíka,

sotva jdou.}

Ten pastevecký popěvek chlapci nadevše se líbil, zvláště další jeho místo:

{Kostel se boří,

stodola hoří,

skoč, panenko, do vody

pro ty černé jahody.}

Poslouchal, nehýbaje sebou. Ale při posledních slovech, kde

{proutek se otočí,

džbán piva natočí,

abychom se napili,

Pánaboha chválili,}

již nemohl odolati a pohnul sebou. Rodiče toho jedva dočekali. Přišli a prohlíželi mu hlavu i nohu, a jak starostlivě dotýkali se jeho čela a těla, chlapci bylo, jako by upracované ruce jejich byly měkčí puchu. Lahodilo mu to, byl by se rád pomazlil. Ale rodiče rozpoznali, že mu nic není a bylo po něžnosti.

Otec pravil drsně: „Valachu valašná, jen by si valašil! Hola, vzhůru! Po včále zůstal ještě tvrdý otok, ale již nebolí. Mlč, ani nemukej, já vím, že již nebolí! Pro něj

57$

můžeš dobře chodit, netřeba ti se válet. Podívej se na sestřičku, to je panenka pilná! Ona již dobyteček poklidila, podojila, na pastvu vyhnala, a všechno sama, a jak vesele si zpívá!“

Otec otevřel okno při lůžku chlapcově a dodal: „Slyšíš lastovku, jak se ti posmívá: Já již vstala, posnídala, všecky koutečky povymetala a ty ještě spíš, spíš, spíš?“ Jist, že chlapec jako šipka vyskočí, otec vrátil se k dědku, usedl naň a dále strouhal. Chlapec nebyl by čekal druhého pobídnutí, vědělť, že to u nich nebývá radno ani zdrávo, ale nevěděl, co s tím čtyrákem: má si jej uschovati sám anebo se pochlubiti a dáti k uschování mamince? Nemoha se rozhodnouti tak ani onak, zůstal ležet a zahleděl se do otevřeného okna.

Déšť byl volnější. Sednice ze dvou stran byla obstoupena ovocnými stromy, jež dělaly, že v ní za nejparnějšího leta bylo šero. Větvice draly se až do oken. Po listech kanuly kapky, jež se třpytily na slunci probírajícím se z mraku, listy leskly se jako zrcadélka. Ptactvo nezpívalo, ale křičelo.

Matka otevřela troubu a zkoušela, je-li kyselá polévka, kterou tam pro chlapce uschovala, ještě dosti teplá. Byla. Matka zase troubu zavřela a šla k misníku nakrájeti do polévky chleba a připraviti lžici.

Otec se poohlédl a vida, že chlapec ještě se nehnul, vyskočil a přiskočil a spustil už velmi přesně: „Ještě jsem ti nedomluvil dost? Chceš-li, domluvím ti ještě, ale dubovými slovy!“

Chlapec sedl.

„Nu, co sedíš jako hřib? Nemůžeš, nožička bolí? Holi potřebuješ, ne? Maminko, podívej se, jak leze jako rak s kvasnicemi!“

Již jiného nezbývalo než nedleti. Chlapec ještě je pamětliv čtyráku, ještě jej svírá v hrsti a dává pozor, aby ho nepustil. Ale ve chvatu, do jakého jej pobídl otec, opřel se otevřenou pravou rukou o postranici postele

58$

– a z ruky nic nevypadlo, nic na zemi nezazvonilo!

Chlapec dal se do usedavého pláče. Již mu bylo jasno, že jen snil, ale právě proto byl jeho žal dvojnásobný: pro čtyrák, jenž byl v jeho očích nesmírným bohatstvím, a pro sen, jenž byl tak sladký jako žádný perník a žádný med. Pocit nejhlubšího zklamání zachvátil duši chlapcovu. Po celý věk nezapomněl, jak mu bylo tenkrát.

Desítky let uplynuly od té doby a sta zklamání bylo mu procítiti; ale žádné nebylo tak veliké jak ono, když viděl, že v hrsti nemá vysněného čtyráku.

Zklamání se čtyrákem nezůstalo bez účinku na vytvoření jeho životné moudrosti. Kdykoli v životě bylo mu něco příliš milé a již se mu zdáti počínalo, že tím stojí jeho život a bez něho býti nemůže, vzpomněl si na čtyrák, jejž tak pevně držel, a přece neměl, a duše jeho přiznala, že všechno je postrádatelné, ano že jí, duši, sebevětší zklamání žádné trvalé ztráty nepřináší. Ano tvrdíval naopak, že duše lidská tím je bohatší, čím více takových ztrát prožije. Každým zklamáním padá z ní okov marnosti; peruť její jest lehčí a volnější, oko k poznání pravdy i sebe jasnější. Každým zklamáním duše přibližuje se sama sobě, vchází do sebe, stává se samou sebou.

A neviditelná ruka, která řídí běh světů i cest života lidí, všech i každého, někdejšímu chlapci ve všech jeho příhodách soustavně ukazovala, že také pozemské statky nic jiného nejsou než vysněný jeho čtyrák. Kdykoli se oddával plánům, kterak nabude hmotných výhod a prospěchů, a kdykoli se domníval, že již již je drží, a si umiňoval, že jich nepustí, náhle se mu rozplynuly v to, v co onen vysněný čtyrák.

Otec pozoroval, že synek má nějakou zvláštní příčinu pláče, a vyšel ven, aby dal matce příležitost osušiti jeho slzy. Matka mu pomohla umýti a obléci se, pomodlila se s ním, posadila za stůl a postavila před něj misku kyselé polévky. On hned uviděl, že mu maminka přilep—

59$

šila smetanou, a že byl hladov jako vlk, chopil se lžice a nabral; ale pro pláč ještě nemohl dáti do úst.

Matka vyzvídala, co mu je k pláči.

„Maminko, ach, maminko zlatá, jediná, neptejte se! Mně se div srdce nerozpučí, ale kdybyste mne jako kamen křesali, jiskru ze mne vyrazíte, ale ne, proč pláču!“

A nepověděl. Matka tomu váhy nepřidávala a nezpytovala. Myslila, že hoch po špatné noci se změní, jak se rozehraje.

Když dosnídal a řekl: „Zaplať Pánbůh, naděl Pánbůh stokrát víc,“ vstoupil otec, nesa notný lískový prut, právě na sadě uříznutý.

„Nu, ty mi vypadáš! Jako vymlácená oklep!“ řekl synkovi tónem, ze kterého synek ihned vyrozuměl, že prut není na něj. Bylo by to taky něco neobyčejného, neboť on vždycky jen opaskem dostával a ničím jiným.

Otec nařezal prut na kousky, některé oloupal, některé nechal tak, všecky rozpůlil a hodil je hrstí na zem: „Hoho, ani kníže pán nemá tolik krásných koní!“

A chlapec už byl u koní, rovnal je do páru, zapřahal je, prováděl, rozmlouval s nimi, lichotil, napomínal, hladil, popleskával na dlani.

Matka přinesla na okřínu ječné mouky a mlékem zadělala ve vysokém, velikém hrnci na lívance. Hrnec přistavila na teplé místo ke kamnům. Nato si přinesla kbelík na stojanu, otevřela, nalila vlažné vody a vrtěla, až se dobře propláchl. Vypustivši vodu, nalila do kbelíka smetaník a bezkrýtku husté smetany (z bezkrýtky ji prve přelila do smetaníka), zandala pevně zandavačkou, obalenou čistým plátnem, a ztuha opásala popruhem.

Otec chvílemi strouhal a rašploval, chvílemi ošíval cepy a ošitými na zkoušku vodorovně mával pozorliv, aby se nedotkly ani podlahy, ani stropu, ani žádného předmětu. Smetana ve kbelíku kloktala, kbelík na lůžkách zpíval, třísky na zemi v rukou dětí svištěly, děti štěbetaly, nemluvně v kolébce broukalo, ptáci venku

60$

švitořili, stromy šuměly a drobná prška, závěrečná, smírná kapitola noční bouře, jemně šipěla, jako by pohádková princezna se česala a zlaté její vlasy zvonily.

Vlny zahradní i polní vůně větrem zanášeny obchvíli zalévaly sednici.

61$

O KOJANOVI

Chlapec nechal hraní a tváří se obrátil k otci.

„Tatínku, proč my s Kojanovými nevaříme?“

„Co se ptáš? Proč bychom s Kojanovými nevařili?“

„Já bych Bartoně Kojanova na lžici vody utopil.“

„Aha! Vy jste spolu včera něco měli na sadě! S pravdou ven!“

„Ne, neměli, ani okem jsem ho neviděl.“

Otec se pozarazil. Oni s Kojanovými už dlouhá leta nebyli v žádném poměru, ani v přátelském, ani v nepřátelském. Ničeho si nedělali navzdory, neklevetili na sebe, nesoudili se. Potkali-li se, dali si pozdravení, ale chladné; spolu se nezastavovali, ruky si nepodávali, a ovšem ještě méně se navštěvovali. To bylo vše. K nepřátelství ze žádné strany příčiny nebylo. Chlapec od svých rodičů nikdy neslyšel zlého slova o Koj a nových, ale otec nyní uviděl, že dětské pozornosti neušel chlad mezi jeho rodiči a sousedem z pravé strany a že jest nebezpečí, aby chlad rodičů nepozměnil se u dětí v nenávist. Lekl se toho, toho si nepřál.

I uznal, že je třeba chlapce o Kojanovi poučiti, aby snad s ním nerostla nespravedlivá zášť, která by jednou nebyla ku chvále ani jemu, ani jeho rodičům. Vzal dědka a postavil jej tak, aby sedě na něm spíše byl obrácen k matce než k dětem, a jako by vlastně matce k vůli postavu souseda Kojana kreslil. Co chlapec zachytí, to zachytí, na škodu mu nebude; ale nesmí se domnívati, že kvůli němu, harantu, otec pouští se do rozprávky

62$

o tak důležité osobě jako soused Kojan. Otec chlapcův nenáviděl klepů, ale měl zásadu, že rodiče před dětmi od nejútlejšího jejich věku mají nejen o věcech, nýbrž i osobách vždycky mluviti pravdu, jak ji znají a myslí. A nikdy, kdykoli příležitost se naskytla, nelenil opakovati se, aby své názory, zkušenosti a vědomosti svým rodným hluboko vštípil. S manželkou o Kojanovi mluvil mnohokrát. Všickni manželé nesčíslněkrát ve svých hovorech vracejí se k týmž předmětům. Byl pozorliv, aby vše opakované podával jak možno týmiž slovy a s týmiž poznámkami. Nezměnnost byla zárukou pravdivosti.

Oddav se znova své práci, počal o Kojanovi.

„O Kojanovi nikdo nic špatného neví a říci nesmí, a zvláště ty se nesmíš opovážit, chlapče! Není pravda, že s nimi nevaříme. Vždycky jsme byli zadobré, a zasvobodna já a Kojan byli jsme dokonce úhlavními kamarády. Potom se udála se strejčkem Kojanem změna a od těch dob není mezi námi starého kamarádství, ale není ani nepřízně. Jen se k sobě tak nehodíme, jako jsme se hodívali. Ale kdyby se mne někdo ptal: Jaký je člověk ten Kojan? nemohl bych odpověděti než podle pravdy: Je dobrý člověk, v celé vsi není lepšího, ani já. Mně se u něho nelíbí jen to, že je dobrý příliš okatě a chce nás sousedy svou dobrotou zastiňovat, aby se po osadě jen o něm mluvilo.“

Hra byla chlapci vábnější i důležitější toho, co otec vypravoval. Když je strejček Kojan tak hodný člověk, ať si je, ale i pro drobné děti jsou zajímavější chyby bližních než ctnosti. Kdo by poslouchal o někom, kdo je lepší tatínka?

Rodiče popatřili na děti, usmáli se jako týmiž ústy a vyměnili spolu pohledy. Otec sebral dědka a přenesl jej ku kbelíku. Aby to dětem nebylo divno, naoko na ně zahuboval:

„Ty děti nadělají rámusu, svého slova neslyšet!“

Dětem bylo vhod, že získaly místa. Hned jaly se

63$

z odřezků dělati chlévy a maštale, dvory a draha. Chlapec nelitoval provázku, který dlouhou dobu nosil v kapse, rozpletl jej a nadělal z něho řetězů, návojníků, prostraňků i opratí. Všechno to připravil jen pro své konstvo. Párkoval je, vybíral, kteří budou do tahu, kteří do běhu. Volil jako znalec tu podle velikosti a síly, tu zas podle hbitosti a krásy. Některé spárkoval, že měli stejnou barvu, jiné, že nestejnou. Sestřička zadívala se naň s obdivem, že tak výborně koňskému dobytku rozumí, i s lítostí, že se mu hospodářskou znalostí nerovná a on že si hledí jen svého a jejího nic.

Již již nabírala. Bratr si toho povšiml.

„Teta, vy jste blázen! Tolik božího dobytečka, Pánbůh požehnej! Ale víte co, teta: něco byste měli odprodat. Tohle vy nezastanete, kampak! Kdybyste nakrásně všechno uhlídali, nepodojíte, a když nevydojíte, vemena prasknou. Teta, musíte hezkých pár kusů prodat.“

„Prodám.“

„Vám, teta, snadno se řekne: prodám, ale máte-liž kupce? Nehněvejte se, tetičko, ale kdo by vám ten brak koupil, musel by být blázen jako vy. Hovadům žebra spočítám, a co je vaše nejlepší ovce, jako by byla z kůže stažena.“

„Co mám, strejčku, dělat?“ otázala se malomyslně teta a spustila ruce do klína.

„Co dělat? Poradím. Ovcím dejte lízat a krávy vyžeňte na pastvu, aby se vypásly. Vaše krávy, jak jsou, hodí se leda na výpalky. Ukažte!“

Smetl rukou piliny, jež byly na zemi po pile a rašpli, shrnul brav a řekl: „Nalízejte se, ovčičky, až budete jako bečičky!“ Trochu dál, na draha, poodšoupl krávy. „Napaste se, kravičky krávy, nažerte se travičky trávy. Zelenko, ty jdi do jetele, aby si měla hodné tele. Klepouchá, ty se nažer sena, seno dá tobě do vemena. Běleno, ty skoč do otavy, Otava, ta má kořen zdravý. Kdyby si se nám nenapásla, nedala bys nám mlíka, másla. My

64$

rádi mlíčko se smetankou, rádi si mažem pomazankou. Nelezte, krávy, do obilí, aby vám za to nenabili. Z napajedla se napájejte, ve kaluži se neválejte, aby neřekla hospodyně: ,To nejsou krávy, to jsou svině.’ „

Teta se rozerděla jako malina, tak se jí říkání strejčkovo líbilo, tak ji uchvacovalo. Položila mu buclatý lokýtek kolem krku a řekla plna obdivu a uznání: „Ty můj kluku 1 Ty kluku!“

Zatím hospodář vypravoval hospodyni o sousedu Kojanovi. Vypravoval už bez pedagogických ohledů, rozmlouvaje pouze s věrnou družkou svého života.

„Kdo Kojana neznal, dokud se mu to nerozbilo s Vnukovou Madlenou, nyní by se k němu nehlásil. Řekl by, to jsou dva docela jiní lidé. Ten první byl bujný a veselý, větroplach, ale přitom, musím říci, vždycky na peníze opatrný. Ten druhý je modlič, Pánaboha by snědl, kdyby se dal. Za svíčkovou bábu by se mohl dáti. Dívá se neustále do země, ale svědčí mu, chválabohu.“

„Proč by mu nesvědčilo? Živnost má pěknou, chlebnější než my, nezahálí, nepije, nehraje, žádných vášní nemá, které by trávily z jeho sádla.“

„Vy ženské všecky jste na straně Kojanově proti svým mužům. Nehraje, nepije, neužírá ho ani hoře, ani nenávist, ani závist, ani touha po bohatství, nic mu nepřekáží, aby dobře tyl. Přeju mu jeho sádelnosti. Ale přece bych nechtěl býti v jeho kůži. Zrovna pro to bych nechtěl, čeho vy ženské nemůžete se u Kojana vynachváliti. Nejsem ani já piják a karbaník, a není ani ten onen soused. Ale myslím, že všecko má svůj čas. I střídmý může se občas při džbánku s kamarády poveselit, hodit si mariáš nebo šestadvacet.“

„Vždyť Kojan vašich společností se nikdy nevzdaluje a každému je dobrým přítelem i sousedem.“

„Ne, on se kamarádů nevzdaluje. Po trhu, když zavřel peníze do opasku, také on přicházívá mezi nás do hos—

65$

pody, aby utratil svůj šestáček. Nesměle si sedne do koutka, poručí si holbu piva a mastný rohlíček. Dvě hodiny vysedí a pořád z toho jí a pije, přitom vzdychá, jako by v babinci žebral, ale tváře mu kynou, až se sádlem potí. Když platí, za svůj šestáček dobírá ještě jeden mastný rohlíček, jejž nese domů Bartoňovi. Kdopak by tak žil? Kojana nám za příklad nedávejte! Také jsme rádi doma, ale když přijdeme mezi lidi, chceme se dát vidět, aby řekli: To je bastant. Jde tu o čest vlastní i celé vsi. Nadali by nám bačkorám, kdybychom všichni byli jako Kojan.“

„Co by na tom bylo? Také Kojanovi nadávali a posmívali se. Ale když zůstával, jakým je, navykli si na něj, a nyní by nadávali, kdyby takovým nebyl. Je třeba, aby každý šel svou cestou a neohlížel se ani napravo, ani nalevo.“

„Nu, já pro sebe musím říci, že bych nestrpěl, kdyby mi někdo nadával anebo posměch ze mne si tropil! Se zlou by se potázal! Buď bych se s ním na místě spravil sám, anebo bych jej obžaloval před hromadou.“

„A čeho bys dosáhl?“

„Toho, že by mi ani ten, ani kdo jiný neublížil na cti podruhé. Všem by zašla chuť.“

„A vidíš, člověče: zlobou a žalobou nedostihl bys přece víc než Kojan dobrotou, tichostí a pokorou. Kojan nikdy žádného svého posměvače ani sám nekáral, ani jiným k pokárání nedával.“

„Víš proč? Já ti to vyložím. Kárej kobylu odjakživa jalovou, že není hřebná. Co je jí tvé kárání, když neví, co to je, proč ji káráš? A urážej Kojana na cti: neurazíš, protože neví, co to je čest. Ne že by ji byl ztratil, a proto neměl; on jí nemá, protože mu Pánbůh nedal citu pro ni.“

„Křivdíš Kojanovi. Že cit pro čest má, dokazuje tím, že ji každému vzdává a nikomu na ni nesahá.“

„Ne tak. On dělá víc, než aby každému vzdával čest,

66$

která mu přináleží: on jako by byl ze všech nejposlednější, jako by byl sluhou všech. Všem se podkládá. Jen se divím, že dosud neustoupil ze svého místa na živnosti, aby je zasedl jeho pacholek, a on že není pacholkem svého pacholka. Ale snad tak ještě učiní.“

„Pravda, chudému lidu Kojan vždycky přál a nevyvyšoval se ani nad nejmenšího svého bližního.“

„Kdyby se jen nevyvyšoval, smířil bych se s jeho skutky; ale to mu zazlívám, že se ponižuje. Nezapomínám, že Pánbůh poručil, aby si všichni lidé byli rovni. Ale když se někdo ponižuje pod tu obecnou rovnost, porušuje ji zrovna tak jako pyšný, jenž se vypíná vysoko nad ni. Věř mi, že z něho naší vsi vzejde ještě veliké neštěstí! Služební, podruzi, nádeníci spiknou se proti nám hospodářům a vzeprou se nám. A bůhví co nám poručí dělat, abychom měli s nimi svatý pokoj!“

„A vidíš: nikdy ještě se nepřihodilo, aby Kojana jeho dělník nebo čeledín neposlechl a proti němu se postavil. A stalo-li se tak, Kojan zase vždycky vlídným slovem a ústupností hlavu mu napravil, takže z nejlínějšího pracovníka stal se nejpilnější.“

„A tobě povím, proč: proto, že lid ještě z doby roboty je navyklý poslouchat a sám ducha vzpoury přemáhá, když se v něm ozve. Ale za deset, patnáct let doba poslušenství padne v zapomenutí a nadejde doba neposlušenství. Budeme-li živi a zdrávi, uvidíme, že Kojan prohřešil se nejen na svých, ale i na nás všech, na celé naší vsi!“

Hospodář se odmlčel, aby hospodyně měla čas prorocká jeho slova uvážiti. Uváží-li je, byl jist, že mu přisvědčí.

Strejček a teta na podlaze živě obchodovali. Strejček vybral si nejlepší krávu a velmi o ni stál. Počítat uměl snad do desíti; číslice nad desíti uměl pátou přes devátou říkati, ale jako si pletl jejich pořadí, pletl si i jejich platnost. Nabízel za krávu pět, osmnáct, pětadvacet,

67$

milión, sto. Čeho, neřekl. Teta z horlivosti strejčkovy vypozorovala, že krávu za každou cenu chce míti, a proto se houževnatě držela.

„Abyste věděli, strejčku,“ repetila, „nedáte-li aspoň dvanáct, nelamte si jazyk a jděte o číslo dál. Podávají milión, podávají tři sta! Taková hnida! Že sami se nestydíte, strejčku! Dejte dvanáct! No, jestlipak? Dobrá, neprosíme se! Kravičku si necháme. Kravička matička. Za měsíc je stelná.“

„A teta, to slovo jste měli dříve říci! Když je za měsíc stelná, tu máte tisíc!“

„Ne, já chci dvanáct! Jináč nemluvím!“

Strejček zhluboka vzdychl, dělal, jako by si odpínal opasek a z něho vybíral peníze.

„Nastavte!“

Teta nastavila dlaň a strejček počítal. Když řekl „dvanáct“, teta zavřela dlaň a dělala, jako by peníze schovávala do kapsáře.

Strejček umístil koupenou krávu na zvláštním místě za svými koni a obrátil se znova k tetě.

„Teta, v tom byl šizuňk, s tou kravou. Řekli jste, že bude za měsíc stelná, a já ji koupil jen na to vaše slovo. Minul měsíc – kráva nic, ani březí nebyla. Přicházím, abyste mi dali jinou, opravdu březí, abych nebyl ve škodě.“

„Tak si vyberte.“

„Aby se nám zas něco nemilého nepřihodilo, vezmu si již krávu s teletem.“

„Vemte.“

A strejček měl už tři kusy hovězího.

Otec dětí neposlouchal. Myslil na Kojana, zkoumal, zdali mu přece nekřivdí. Usoudil, že nikoli. I to se posté opakovalo. Žena vždycky stranívala Kojanovi, muž jejím nesouhlasem se rozehřával a Kojanovi neslevoval. Jinak věděl, že mu žena odporuje jen mezi čtyřma očima, když ani děti toho nepozorují, a že za prahem je ke

68$

Kojanovým tak zdrželivá jak on. Ale jak se rozehřával, stával se osobnějším.

„A abych ti pravdu řekl,“ začal znova, „já myslím, že Kojanova pokora je jen líčená a že je vlastně pokrytec, který mermomocí chce, aby platil za lepšího než my všichni sousedé, než celá naše ves. Co je taková pokora? Nejošklivější pýcha, pýcha falešná. Cožpak my nedáváme almužnu žebrákům a pomoc potřebným? Může někdo říci, že viděl z našich vrat vyjíti člověka, kterého jsme s prázdnou poslali, když prosil? Kdo nepřišel a neprosil, tomu ani Kojanovi nedávají.“

„A dávají, vidíš! Kdo v zimě pomohl Vavruškovům? Přišli chudáci z Vídně do chaloupky, kterou zdědili po jeho otci, dej mu Pánbůh nebe. Ptali se jich: ,Co jste ve Vídni dělali?’ – ,Hlínu jsme šlapali.’ – Celá ves myslila, že ji za blázny mají. Kdepak taky: Vídeň a šlapat hlínu! Starý Beranička huboval: ,Ještě že neřeknou, že hlínu šlapali v císařském purku, císař pán že cihly formovali a paní císařová posýpali pískem!’ Zůstalo na tom, že si tropí žerty, a když si tropí žerty ze vsi, že jsou zazobaní a nikoho ze vsi nebudou potřebovat. Sami se jednali do práce, nikdo jich nepřijal. Šli do sousedních vsí práci hledat, ale tam se již proslechlo, že budou na jaře ve Vodňanech velký dům stavět, a sedláci, jak který viděli Vavrušku přicházet, předcházeli ho a začali mu sami se nabízeti s potahy, až bude svážet materiál. Vavruškovi ještě nebylo nejhůř, a jakože sám nikdy od žertu nebyl, zmýlil se a začal sedlákům slibovati, že bude na ně pamatovat. Tím sám utvrdil pověst, že si ve Vídni pomohl. Odbyl jej pátý šestý soused v páté šesté vsi. A zatím ve Vavruškovic chaloupce byla největší bída. My nic nevěděli, žertovali jsme s druhými na vrub ubožáků a nestarali se víc. – ,Starý Vavruška je v Pánu.’ – ,Aj, aj! Dej mu Pánbůh nebe! Nu, měl už leta.’ – ,Mladý Vavruška přijel.’ – ,Ajaj! Dlouhá leta nebylo ho ve vsi.’ – ,Vavruška prý si přivezl z Vídně hezké peníze.’ – ,Aj, aj!

69$

Tedy peníze si přivezl?’ A tak všichni a pořád, a nikdo netušil, že zatím vydávají poslední zahospodařený groš, aby nasytili svou nezbytnou nájemnici, která s nimi šla do Vídně a vrátila se z Vídně: Bídu. A jen Kojanovi toho se dověděli a chudákům pomocnou ruku podali.“

„Vavruška byl taky u Kojana žádat o práci. Pročpak mu ji tvůj Kojan nedal? Ne, práci on nedává, on dává almužnu, aby lidé musili říci: hle, jak je štědrý! Práce je něco za něco. Kdo pracuje, nemusí děkovati. Ale právě o díky Kojanovi jde, aby celý svět o jeho dobrodiní věděl.“

„Ani Kojan mu nedal práci, ale proč? Protože u něho přednost má vždycky potřebnější. Vavruška se mu nesvěřil a Vavruškové lichotilo, že se roznesla pověst o jejich zámožnosti, a místo aby si upřímně posteskla, ještě se před lidmi vychloubala, co si ve Vídni zachovali. Ano, zachovali si, bídu s nouzí!“

„Tak bylo s námi se všemi. Proto nejsme o nic horší Kojana.“

„Já se od tebe nedělím v ničem, ani v zásluze před Pánembohem. Chci s tebou vždycky býti zajedno. Ale to říci musím: my jako všichni ostatní konáme dílo milosrdenství křesťanského z povinnosti a proto, abychom si nastřádali dobrých skutků tolik, co by na posledním soudě zvážilo tíhu hříchů našich, ale Kojan pomáhá nuzným jen proto, že je Kojan, Jan Kojan, a nemyslí ani na odměnu zaživa, ani po smrti. Chceš-li, abych ti dokázala, že Kojan, ani když práci dává, nemyslí na užitek svůj, a jen na pomoc tomu, koho do práce bere? Vezmi si Kašpara Mrkvu. Ode vsi ke vsi chodil zavalitý, nevzhledný človíček vzpurného, nepříjemného pohledu. Obyčejně vypomahal obecním pastýřům, někdy ho taky některý hospodář přijal za pohůnka, ačkoli byl na ten úřad letný. Kdekdo jím postrkoval a smíchy z něho měl. Ani malé děti s ním jinak nemluvily než uštěpačně. On

70$

se durdil a huboval a bylo to, pravda, velmi směšno, neboť chudák umí jen s božím dobytečkem přátelsky obcovat a ze srdce si porozprávět. Tak bylo bůhvíjak dlouho. Co já sama pamatuju, Kašpar byl dospělý člověk. Za dlouhá leta lidem se promrzel, snad proto, že byl pořád stejný, bez nejmenší proměny. Již ani obecní pastýři nechtěli ho za sviňáčka. Neměl práce a žebrati se styděl. Utrápeného, sešlého potkal Kojan. ,Kampak, Mrkvo Kašpare?’ – ,Sám nevím. Mně je všechno jedno, čehý nebo hot.‘ – ,Jsi u někoho?’ – ,U nikoho.’ – ,Tak pojď ke mně.’ – ,Za pohůnka nebo za třeťáka?’ – ,Za pacholka.’ Kojanův pacholek zrovna se ženil a potřeboval jiného. Vzal Kašpara, a prohloupil? Kašpar omládl, nabyl nových sil, je věrný, přičinlivý, vytrvalý, vděčný. S dobytkem málokterý tak umí jak on. Dobytek sám za ním chodí jako za kamarádem. Koně se mu svítí jako rysi, každý tučný jako peřina, není roku, aby některá jeho klisna zůstala jalová. Boží požehnání ke Kojanovům nepřišlo teprve s Kašparem Mrkvou, ale dozajista se rozhojnilo.“

„Všecko samá kojanovská špekulace,“ odporoval hospodář, pozbývaje klidu a rozvahy. „Naoko jsou zkroušení, dělají se, jako by neuměli pět počítat, jako by jim nezáleželo na vlastním prospěchu a jen na libosti boží a blahu bližního, a zatím je to samá faleš. S Kašparem Mrkvou se to Kojanovi podařilo. Kašpar, chudák, po celý život postrkovaný, jakživ se nenadál, že se někdy vyšvihne tak vysoko, na pacholka na selské živnosti. Kdyby mu jíst nedávali, on za tu čest, že je pacholkem, bude se dřít, až div nepadne.“

„Nu vida! Když vám Kojan ukázal, že Kašpar není člověk docela planý, také jste poznali jeho cenu.“

„Ale Vavruškovi přece práci nedal, když ho žádal.“

„Ale podal mu ruku, když tonul v nejkrajnější nouzi, a potom dal i práci.“

Nyní se hospodyně rozehřála. Rychlé pohybování při

71$

kbelíku jí zruměnilo tváře, vnitřní oheň jí rozžehal oči. Ale právě v takových okamžicích oba manželé se odmlčovali.

Hospodyně ustala vrtíc, vytáhlá z jednoho dna kbelíku tenkou zátku a prohlížela. Bylo na ní několik máselných krupiček. Zatkla kolíček a znova se dala do vrcení. Děti péče jejich nepotřebovaly. Nejmenší na kolíbce namáhalo se, aby si dostalo palec nožky do úst a pochutnalo si. Mělo s tím velmi těžkou práci, ale neustupovalo. Druhé dvě děti pokračovaly ve hře. Strejček už největší část krav tetiných převedl ve svůj majetek. Teta nevesele a starostlivě na to pohlížela, ale na útěchu potřepávala si kapsář jakoby plný peněz, od strejčka za krávy stržených.

„Propánečka!“ zvolal strejček, „teta, co se to u vás stalo?“

„Já vím, strejčku, proč jste přišel, ale z toho nebude nic. Už ani kravího paznehtu neprodám, ani nevyměním, ani na chov nedám, ani jediného kusu se nezbavím. A co vy s tolika dobytkem! Abyste mu došky ze střechy dávali! Nic pro vás, milý strejčku!“

„Ale, tetičko milá, vždyť já nejsem strejček!“

„Kdopak tedy jste?“

„Řezník z Vodňan, Bajza. Cožpak mne neznáte? Snad jsem se tím velkým leknutím tak změnil.“

„A čehopak jste se tak lekli, pantáto?“

„Vy sami ničeho nevidíte? Všechny vaše krávy bubří! Byl jsem nablízku a slyšel jsem, jak strejček vaše krávy napomínal, aby nechodily do jetele. To byl hodný strejček, poctivá duše. Krávy neposlechly a vy jste nedbali. Tu to máte! Všechny vám bubří. Ani jedinou z nich nezachováte!“

„Opravdu, pantáto? Je to všecko čistá pravda, co povídáte?“

„Sami se podívejte.“ (Dělal, jako by jednu z tetiných krav přiváděl blíž.) „Takový jadrný kus! Škoda, škoda.

72$

Ale už jiné pomoci není než na maso prodat.“

„Pro pět ran, to je neštěstí,“ zabědovala teta a zalomila rukama. „A já té žábě vždycky říkala a přísně poroučela: Dej pozor, aby ti krávy nevešly do mladého jetele! Nedáš-li pozor, budeš nebohá! A co vy rozumíte, pantáto: už to z ní nevyjde?“

„Zkusíme, nepovolí-li nádor mačkání.“

Pantáta dělal, jako by bubřící krávě zatlačoval nádor zaťatou pěstí, a tlačil, až oči vyvaloval a hekal.

„Ukažte, pantáto, taky budu tlačit.“

„Kam byste se drala, osobo, se svou muší silou! Na ten nádor kdyby přišli čtyři chlapi jako já, ještě se nepoddá.“

73$

KOJAN A CIKÁN PES

Hospodář uznal za dobré o Kojana déle se nehádati. Beztoho „šafránu nepřetřeš a ženu nepřepřeš“. Ale ani na ústup nemínil se dáti. Ustupovati nebylo mu dáno. Místo hádky o moudrosti hleděl svůj názor obhájiti postavováním zvláštností sousedových do směšného světla.

„Kdybych spal s otevřenýma očima jako zajíc, chci říci jako Kojan, snad bych v noci také to dělal, co on. Ne, vyjádřím se jinak: on není zajícem, ale svým vlastním hlídacím psem. Kojanův Cikán byl nejlepší hlídací pes ve vsi. Když nočního času někdo cizí k naší vsi se blížíval, Cikán ho zvětřil, ještě byl za humny, zavyl a dal znamení všem psům ve vsi, aby se ozvali jako jedním hrdlem. I domácímu bylo těžko po desáté hodině vejíti do vsi, byl-li někde přes pole aneb opozdil-li se a nebyl-li Cikánův známý. Byl přísným strážcem mravnosti. Dokud on byl nočním představeným naší vsi, nikdo se k nám neopovážil přijít ani za krádeží, ani na dosvitky. Záletník mohl uplatit ponocného, ale ne Kojanova Cikána. Záletníci přicházívali přes pole v průvodu svých kamarádů, ozbrojených obušky, sekyrami, noži. Vpadali nočně do obcí jako roty loupežníků. Vedli si zticha a opatrně, aby, možná-li, nikdo ve vsi se neprobudil kromě té, které platila návštěva jejich vůdce. Nebyli-li prozrazeni, ztratili se tak, jak přišli; ale byli-li prozrazeni a domácí hoši se sběhli, aby obránili čest obce, neobešlo se bez tuhé bitky. To v naší vsi docela přestalo za

74$

Cikána. Cikán se nelekl ani několika chlapů. Černý jako sama noc, uměl se přitočiti k nezvaným a před nimi náhle vztekle zavrčel, zaštěkal, zavyl, a sápal se dravě na toho, koho považoval za vůdce výpravy.

A již celičká ves rozléhala se štěkotem a psi podlézajíce vrata a přeskakujíce zídky přibíhali Cikánovi na pomoc. Záletníci bývali rádi, mohli-li vyváznouti beze škody, a musívali ustupovati rychle, neboť na znamení Cikánovo nelenili naši hoši, aby noční vetřelce nectně vyprovodili. Byl to vzácný pes. Zasluhoval, aby mu obec dala výměnek, když by nedal Kojan. Ano, dostal výměnek, kulku do hlavy! Mám ti připamatovati, jak to bylo? Jednou večer v letě, je tomu čtyry nebo pět let, v sena to bylo, u Kojanů ještě nezavřeli vrata a nešli spat, ale Cikána již pustili. Už nikoho do stavení nečekali. Ale kdo nepřišel, jako stará žebračka z Hor, Oškrábková. Přicházívala do vsi čtyrykrát do roka, obyčejně ke Kojanovům na nocleh. Cikán si ji nemerčil a jako každý pes měl vrozenou nedůvěru k žebrákům a otrhaným lidem. Ke všemu Oškrábková měla zvyk, že nechodila prostředkem cesty, ale šourala se po obrubách a plížila se podél zdí. Tak se potmě vplížila ke Kojanovům, ale jedva stoupla na dvůr, Cikán se na ni vrhnul jako na nebezpečného zloděje. Na štěkot jeho sběhli se lidé Kojanovi, on ovšem přede všemi, lucernu v ruce. Oškrábková ležela na zemi a Cikán, jak se zdálo, ji sápe. Kojan jej odtrhnul, přivázal k boudě a jako splašený běžel ke mně.

,Sousede, půjč mi ručnici!’

,Nabitou nebo nenabitou?’

,Nabitou.’

,Jak nabitou?’

,Kulkou.’

Nabil jsem mu ručnici a neptal se, nač jí potřebuje. Půjčil jsem mu ji před lety už jednou, tenkráte, když chtěl pomstíti svou čest a skoliti Madlenu Vnukovu. Ale

75$

jako tenkráte neměl srdce, věděl jsem, že ho nebude mít ani podruhé a nikdy víc, aby střelil po člověku. Ale byl jsem přece velmi zvědav, už proto, že po dlouhých letech poprvé překročil můj práh. Šel jsem za ním. Tady stojí bouda, tady na zemi lucerna. Cikán jako hříšník zalezl do kouta boudy. Hospodář jej zavolal. Připlazil se po břiše, položil se mu k nohám, Kojan udělal nad ním kříž, poručil, aby se nehýbal, přiložil mu ručnici k uchu a skolil. Rozhněval jsem se, přiskočil a vzal mu ručnici, ale Cikána jsem už nezachránil.

,Tu kulku jsi zasluhoval ty!‘ řekl jsem.

A on mně na to: ,Svému bratru, svému synu bych tak udělal, kdyby pod mým krovem ublížil mému hostu.’ Co mně bylo dělat? Pokrčil jsem nad Kojanem rameny, politoval Cikána, sebral svou ručnici a šel domů. Kojan od té doby žádného psa nechová a sám své hospodářství hlídá. Sám si je psem.“

Slova ujala se hospodyně.

„Šla jsem tehdy tajně za tebou jako ty za Kojanem. Jak tě o ručnici požádal, leknutím ve mně srdce umřelo. Oknem jsem se podívala do sednice. Kojanka ustlala žebračce postel prachovými peřinami, dávala jí obklady, vařila koření a tak se k ní chovala, že by něžněji nemohla se chovati k vlastní matce. Hladila ji po tváři i po rukou, hladila i líbala. A když přišel Kojan, padl před žebračkou na kolena a slzavěji prosil za odpuštění. I stará Oškrábková se rozplakala, když viděla tolik lidského citu. Až je sama konejšiti musela: ,Strejčku, vstaňte, teta, utište se, dyť se mi nic nestalo, Pánbůh mě chránil.‘ I já pod oknem plakala a myslila si: Jak blaze by lidem bylo na zemi, kdyby všichni měli ke všem tolik srdce jako Kojan a Kojanka!“

Hospodář se ušklíbl.

„To vy ženské tak po svém ženském rozumu mluvíte. Pořád jen, co by bylo a jak by bylo, a nic o tom, co jest a bylo skutečně. Kojan dal Cikána stáhnout a kůži jeho

76$

vydělat. Z vydělané dal Bartoňovi boty ušít a z ostatku řemínků nakroutit. Vidíš, ani věrnému hlídači svého domu neodpustil, když běželo o to, aby z něho i po smrti mohl míti nějaký užitek. Ale hlavní zisk byl v tom, že starou Oškrábkovou uplakal, aby neudala, že byla Kojanovým psem pokousána.“

„Dyť nebyla pokousána.“

„Ne, věru že nebyla, ale kdyby věc došla k úřadnímu řízení, nějaká odřenina, pohmožděnina nebo škrabina našla by se, i kdyby se Cikán baby ani dotknul nebyl. Krom toho považ, že by byl několikráte musel k soudu, a jemu každá chůzka k úřadu je tolik, jako by ho vlekli na popraviště. A tahle dobrá baba Oškrábková, když se jí Kojan ptal, jakou by chtěla náhradu za přestálý strach, odpověděla: ,Strejčínku zlatý, dyť se mi nic nestalo a strach přišel a strach minul, mně neublížil. Ale kdyby mi tetinka mohli dáti na zimu nějaké staré bačkory, to bych byla ráda, to bych se za vás oba pomodlila!’ Baba dostala bačkory a zlatku nádavkem.“

„Řekni, že nové bačkory, zlatku bez prošení a Kojanka že jí dala pecen bílého chleba a všelijaké poživy, co unesla, a že stará Oškrábková ze své příhody dosud má zisk. Potřebuje-li něčeho, dojde si zrovna ke Kojanovi a dostane.“

„Baba je potměšilá jako Kojan. Baba má na sobě něco kojanovského, Kojan babského. Babě, kdyby byla žalovala, byla by soudem přiřčena náhrada a byla by navždy odbyta. Takhle bude ze svého zaječího leknutí těžiti do nejdelší smrti. A za Oškrábkovou táhnou se jiné žebračky, žebráci a mrzáci. Oškrábková, také taková dobračka jako Kojan, dojista mu je na krk posílá.“

„Možná. Možná, že leckterá z těch ubohých, sirých stařenek, když do dvora Kojanova vchází, Pánaboha vzývá, aby ji potkalo také takové štěstí jako Oškrábkovou a také se na ni vrhnul Kojanův pes.“

„Sama jsi dotvrdila, jaký je Kojan Spekulant. Chtěl

77$

tomu předejít, a proto Cikána zastřelil a raději žádného psa nechová.“

„Vím, ty mu Cikána nikdy neodpustíš, protože pes a puška jsou ti milejší nad člověka.“

„Ale, ale! Zase žárlíš na pušku! Moje puška nic hříšného nepáše, nic mne nestojí, tobě a dětem ničeho neují má. Mám-li nablízku pušku, jako bych se cítil více mužem, a tím i manželem a otcem. Na pušku nežárli! Při pušce je mysl moje jasnější a povznesenější. Ona mi dává vědomí, kdyby vám hrozilo nebezpečí od člověka nebo vzteklého zvířete, že bych je od vás odvrátil. A to vědomí je moje radost a síla. Tím se liším od Kojana; on nemá pravé lásky ku své rodině, jemu vlastní žena není o nic milejší než stará Oškrábková, a každé cizí, třeba pohozené a zmrzačené dítě je mu tak přirostlé k srdci jako Bartoň, a mně jste nade všecko vy, moji milí.“

Hospodář málokdy se rozmluvil až do vřelosti a vždycky to dlouho trvalo, než se mu jazyk rozpoutal. Ale vřelá slova, když mu plynula z úst, nebyla hlučná, nýbrž přidušená; přitom se obrátil tváří k hospodyni, aby děti ani slovíčka nezaslechly. Žena jeho, tichá holubice, nevyvolávala uměle výlevy jeho citů. Znala je, těšila se jimi, a to jí postačovalo. Nežárlila, to slovo se mu maně vyronilo, když mu srdce počalo přetékati.

Přestal mluvit o Kojanovi uštěpačně a pokračoval teplým tónem, do kterého vpadl v okamžiku, kdy rozmluvou k tomu přiveden, chtěl naznačiti různost zásad svých a Kojanových.

„Ty jsi měkká, zlatá, pobožná duše. Tobě se zdá, že Kojan je víc proniknut křesťanstvím než já, a chtěla bys, abych dělal po jeho příkladě. Ale lepším křesťanem jsem já, a ne Kojan. Jemu jsou všichni lidé stejně milí, mně jsou moji nejmilejší, jak jsem pravil. Kdyby byl Pánbůh chtěl, aby člověk nečinil mezi bližními rozdílu, byl by zrušil rodinu a muže naučil, aby si nevybíral tu z žen, která mu je nejmilejší, za družku svého života až do

78$

hrobu tmavého. Byl by dovolil, aby muž bez hříchu mohl děti míti s každou z žen, s kterou by se o to pro každý jednotlivý případ shodl. Nebyl by vydal přikázání proti smilstvu a cizoložení a tyto hříchy nebyly by hříchy a stav manželský nebyl by svátostí. Člověk v takové společnosti měl by vědomí, že někde v zástupu starších jeho bližních nacházejí se jeho otec a matka a v zástupu mladších jeho děti, ale neznal by jich osobně. Svou lásku dětinnou i rodičovskou rozdělil by mezi všecko člověčenstvo, ale na každého by se dostal jen pramalý drobeček, který by vydal tolik jako nic. A proto tvrdím o Kojanovi, že pravé křesťanské lásky k bližnímu v sobě nemá. Kojanův advokát ukáže, že Pán Ježíš poručil: Miluj bližního jako sebe samého. Dobrá. Kdo miluje bližního jako sebe samého, jsem já. Ale ženu svou a děti své miluji více než sebe. Pro vás bych rád podstoupil každý boj, pro vás bych šel do pekel, pro vás bych se dal zahubit! Ty mi věříš, že ti pravdu mluvím. Ale nevěř, jako já nevěřím, tomu, kdo praví, že by to učinil anebo s to byl učiniti pro každého bližního. Ne, nevěřím mu, a nazývám-li ho Spekulantem, málo je pro něj, nic mu jsem na cti neublížil. Ale jako že jen pravdu povídám, dím-li, že by mi pro vás, mou rodinu, žádná oběť nebyla dost velkou a těžkou, kdyby jí bylo zapotřebí, zrovna tak pravdivě vyznávám, že bych nebyl stejné oběti schopen pro starou Oškrábkovou nebo Třepáčkovou, ale za své bližní je uznávám a udělám pro ně, přijdou-li na můj práh, co mi křesťanská povinnost ukládá. Ale křesťanská povinnost neukládá ke všem lidem stejnou obětavost. Křesťanské obětavosti, křesťanské lásky k bližnímu je tolik stupňů, kolik je bližních, skutku lásky potřebných. Kojan dělal nad starou Oškrábkovou tolik, že by nemohl nad vlastní matkou, otcem, dítětem. Proto nevěřím v upřímnost jeho křesťanské lásky a tvrdím o něm, že se přetvařuje.

V přetvářce je mistr, ale jeho láska křesťanská je mdlá.“

79$

KOJAN, ANKA ČISTOTKA A JEJÍ MUŽ TONDA

Hospodyně ještě nesouhlasila se svým hospodářem. Když se tak rozehřál pro svou zásadu nebo mínění a bránil je důvody rozumovými i náboženskými, nejživěji pociťovala, jak mu jest oddána, jak ho má ráda. Ale co do pojímání křesťanského učení přece byla s Kojanem pro nejširší jeho praxi. Hospodáři déle neodporovala, pamětliva, že je na ženě, aby vždy posléz muži ustoupila. Ani jí nebylo do sporování. Máslo již mělo být uvrceno, a nebylo. Těsto na lívance již překypovalo a div nevytékalo přes okraje hrnce. Byl svrchovaný čas lívance nalívat, a máslo ještě neuvrceno. Hospodyni řinul se bohatý z čela pot. Co chvil vyndavala kolík a prohlížela, je-li smočen už jen řídkým podmáslím a stloukly-li se máselné krupičky v hrubé kusy.

„Za starých časů,“ ozval se znova hospodář, „a ještě donedávna nebylo s vrcením takové lopoty. Přičítali to jeřábovému dřevu, jehož nějaká část, větší nebo menší, musela býti na kbelíku. Nejčastěji střídaly se v něm dužiny dubové s jeřábovými. Potom začali obyčej tento zavrhovati jako jiné, a všecky je zahrnují do jména pověry. Já nevím, ale myslím si, že žádný obyčej nemohl vzniknout bez příčiny a bláhový výmysl bab že by nikdy nebyl vešel v obyčej. I ty naše hospodyně, které již nepromíchávají své kbelíky jeřábem, aspoň zátečku ponechávají jeřábovou. Jen Kojanka a ty docela jste i odtud jeřáb odvrhly.“

Hospodyně neodpovídala a dále v potu tváři vrtěla.

80$

Hospodář vida, že hospodyni nechce se na jiné pole rozprávky, vrátil se k předešlému předmětu, ke Kojanovi.

„Abychom se řídili příkladem Kojanovým v konání skutků křesťanských, není možná. Vzpomeň si jen, jak to bylo s Ankou Čistotkou ze Zablatí. Zjednala se k němu za velkou děvečku. ,Ale, strejčku,’ povídá, ,já jsem zvyklá příkladnému životu a k tomu mám zapotřebí, abych nežila pohromadě s jinou čeledí. Dokud jsme v práci a pod dohledem hospodářovým, to se přece každý drží na uzdě a dává si pozor na svůj jazyk i mrav. Ale jináč bývá po práci večer. Tu teprve se každý ukazuje ve své pravé hříšné podobě. Ach, strejčku, jaké to bývají řeči i mezi ženskými, když jsou večer samy! A která je ctnostná, co úkladů a nástrah jí hrozí! Já se vám, strejčku, strašně bojím o svou ctnost!’ – ,Co mám dělat, abys o ni nepřišla?’ otázal se Kojan. – ,Kdybyste mi tak mohl dáti dost malou sedničku, abych ji měla sama pro sebe.’ – ,To ti udělám.’ Dal Ance zřídit sedničku, do sedničky novou podlahu, nové okénko, nová kamínka, ale jen k topení, ne k vaření. Byl by jí také nábytek pořídil, ale toho již Anka nežádala. ,Zaplať vám Pánbůh stotisíckrát,’ řekla, ,a nábytek já mám vlastní.’ – ,Nu dobrá. Vidět, že jsi pořádná osoba. Pacholek ti pro něj dojede, a ty jed s ním.’ Za tři dni přišel do Kojanova dvora nějaký cizí člověk a Anka jej dovedla k hospodáři. ,Strejčku,’ povídá, ,tenhle člověk by mi přivezl nábytek, kdybyste mu půjčili vůz a koně.’ – ,Ale dyť by to byl pacholek taky zastal.’ – , Myslila jsem, strejčku, abyste netratil dvou sil.’ – ,Nu, to jsi hodná, že se tak staráš. Ať tedy jede.’ Cizí člověk přivezl Ance nábytek: truhlu, almaru, stolek, lavici, dvě židle, postel a peřiny. Pomohl Ance nábytek postaviti a již od ní ze sedničky nevyšel. Ráno Kojan Anku budí – u ní cizí člověk, který jí ze Zablatí nábytek přivezl. Nad tím i v Kojanovi vzevřela krev. Jal se cizího člověka i s Ankou vyháněti. ,Strejčku,’ povídá Anka, ,copak byste to hříšného dělal, to není cizí

81$

člověk, to je můj muž Tonda.’ – ,A když je to tvůj muž, to je arci jiná!‘ Věc už ve vsi budila pohoršení. Starý Beranička potkal Kojana. ,Sousede,’ povídá, ,takového dobrodince ještě ve vsi nebylo!’ – ,Jakého pak dobrodince? Pánbůh řekl: Dáváte-li komu pravicí, nevěz o tom levice vaše. Slova »dobrodiní« nemělo by býti v ústech křesťanových. Pomahati bližnímu jest jeho povinností, a kdo plní svou povinnost, nečiní dobrodiní leda sobě, bude-li mu skutek jeho připočten za zásluhu.’ – ,Tak? Tedy ty jsi vzal na sebe povinnost ustýlati lože nectným ženským a hanebným lidem?’ – Kojan se obrátil a přímo domů. Ance ani Tondovi neopovážil se opakovati slova Beraničkova, aby jim neudělal lítost. ,Anka,‘ povídá, ,nech všeho a dojdi si pro oddací list, abych si jej prohledl a mohl tě hájiti proti každému utrhači.’

Anka přinesla oddací list, a Kojan měl důkaz, že Anka je církevně oddána s Antonínem čistotou. Kojan s oddacím listem běžel k Beraničkovi. Přečetl mu jej a Beranička, jenž jako nejstarší muž v obci má právo každému bez obalu do očí říci, co si myslí, odvětil Kojanovi:

,Strejčku Kojane, ty už nejsi dobrodinec, ty jsi blázen!’

,Sousede Beraničko, mně můžete nadávati do libosti, ale ne mým hostům!’

Slyšíš to? Už nejen stará Oškrábková, už taky Tonda čistota a jeho žena Anka stali se hosty Kojanovými! Není divu, že Tonda Čistota, když věděl, že u Kojanů ve vší opravdovosti je považován a vážen za hosta, chtěl, aby se všichni na statku i ve vsi k němu chovali jako k hostu Kojanovu. Slovo ,práce’ před ním nikdo nesměl ani vyslovit. Proto prý ke Kojanovům nepřišel, aby se dřel, dosti toho, že jeho ubohá žena dři ti se musí. A jak si vzpomněl na dřinu, pojala ho taková lítost, že honem musel do hospody zapít ji. Anka, pravda, pracovala pořádně a vydělané peníze dávala Tondovi, aby je propil a prokouřil, a zbylo-li něco, nějaký pěkný kus oděvu si

82$

pořídil. To jí bylo velmi milo, když její Tonda dělal mezi mužskými chlapíka. Pomalu sednička byla Tondovi malá, raději se zdržoval v sednici hospodářově. Po obědě Kojan a Kojanka chodili po své robotě a Tonda se prospával na jejich posteli. Spánek po obědě velmi si liboval a každému schvaloval; prý dává sílu i zdraví. Mzdu Ančinu do vánoc napřed snědl a pil v hospodě na křídu. Kojan mu pro nic jiného nedomluvil, jen tohoto se mu zdálo přespříliš. Od nich prý, od Kojanů, nikdo nikdy na dluh nepíval. Čistota věděl už dobře, s kým mluví, a prý aby mu strejček půjčil, když brání šenkýřovi. A Kojan půjčil a Čistota domu jeho nedělal před obcí ostudu, platil jeho penězi.

Obec reptala a posmívala se. Po celé osadě ho roznesli, všichni si naň prstem ukazovali. K větší cti Čistota Kojanovi neposloužil. Byl strach, aby pro Kojana celá ves nevešla v posměch.

Petr Kojan, představený, je také z kojanovského dřeva a o málo moudřejší svého bratra. Dlouho jej omlouval, prý ho známe, že povoluje každému, dobrému i zlému, zlému po našem soudu; podle něho, Kojana Jana, že není ani zlých a špatných lidí, ani zlých a špatných věcí. Pánbůh prý jako nejvýš dobrý a dokonalý stvořitel všeho může způsobovati jen dobré (digr v2 rmr). To prý se lidem jen zdá, že něco je nedobré, protože jsou mělkého rozumu. (Podle sebe jen Kojan je rozumný.) Pelunka lidem hořce chutná, ale přesto je dobrá lidem i zvířatům. Do toho prý nikomu nic není, že Kojanovi také Tonda Čistota je dobrým člověkem. Dělá-li Tonda někomu škodu, nedělá ji nikomu jinému, leč Janu Kojanovi – říkal Petr Kojan a všecky domluvy obracel v žert: prý každé číslo musí dát šenkýřovi výdělku, a když od Kojanů nepije hospodář, ať pije Tonda Čistota.

Ale tím nespokojenost obce umlčena nebyla. Zanedlouho byla o tom zavedena řeč v hromadě před samým Kojanem. Sousedé ho žádali, aby pro dobré jméno své

83$

a obce i pro svůj vlastní prospěch Tondy Čistoty se zbavil a poslal ho, odkud přišel. Já tam tehdy, jak víš, také byl. Ani jsem Kojana poznati nemohl. Ospalost jeho zmizela, jiskra jako by mu byla vjela do očí i do všech údů. Statečně hájil sebe i svého hosta. Sebe, že hosta neživí ani z obecního, ani na útraty sousedů, a hosta, že ho k práci nenajal, ale do svého domu vzal jako pořádného manžela Ančina. Anka má povinnosti k svému hospodáři i k svému muži a obojí řádně plní. Tonda má povinnost jen ku své manželce a také ji řádně plní, aspoň Anka nikdy si nestěžovala. Mají prý se rádi a jsou si věrni, a on by nemohl zodpovídati před bohem, kdyby jim to kazil. (Zdaž si při těch slovech nevzpomněl na Madlenu Vnukovu?) On prý nikdy nebude rozvádět ani milé, a tím méně manžely, neboť sám Pánbůh řekl: Co bůh spojil, člověk nerozlučuj.

Tenkrát ještě svého hosta obhájil. Host byl stále drzejší. Rýpal do hospodáře a vyhledával s ním hádky. V Kojanovi krev zase ustydla.

Žádná Tondova nestydatost nebyla s to pohněvati ho. Tonda začal sám vydávati rozkazy, kam kdo z čeledi má jít na práci. Pravda, selské práci rozuměl, jen sám dělat nechtěl. Kojan pracoval podle rozkazů Tondových a stal se z hospodáře jakoby pacholkem Tondovým. Tonda se tak osmělil, že ho i huboval. Kojan při tom pokorně klopil hlavu a pracoval tak, aby si zasloužil Tondovy pochvaly. Ale Tonda byl velmi přísný. Ať Kojan dělal co dělal, uznání Tondova se nedodělal. I lenochů mu Tonda vylál a Kojan jako by tomu byl rád.

Poháněn Tondou dřel za dva, za tři chlapy. K tomu on jest a škody z toho neměl. Dřel na svém.

Byla děla. Tonda vypeskoval Kojana, že pořád Anku do práce honí, jako by nepozoroval, že je v jiném stavu. Poručil, aby Kojan najal k robotě na poli za Anku jinou dělnici a Anka aby se šetřila a jen po stavení podělkovala. Tomu i Kojanka byla ráda.

84$

Měla obratnou pomocnici jen sobě k ruce. Krom toho Anka dvakrát pilně hleděla si dobytka, a Kojan ještě nenahlížel, že by neměl Tondovi dál a dál ustupovati.

Po Otavách Tonda se rozzlobil, že hospodyni ještě nenapadlo připravit pro jeho děťátko prádelko a plínčičky. Takhle prý kdyby ona sama byla samodruhá, to prý by se starala i s hospodářem, to prý by bylo příprav, jako by se naroditi měl královský princ, ale když jde jen o to, aby do světa přibylo o jednoho chudého člověka, nevídáno, co Kojanovům na tom záleží! A Kojanka vzala plátno a šila s Ankou prádelko a vzala peří a nasypala s Ankou peřinky a jí darovala. A Kojan, když viděl, jak se žena jeho stará, byl tak dojat, že div se nerozplakal. Poděkoval jí, a dobře udělal, neboť od Tondy nebyla by se díků dočkala.

Blížilo se posvícení. Tonda v hospodě pečený vařený. Chlastá na účet Kojanův víc než jindy a je drzejší a nevděčnější než kdykoli předtím. Dělá, jako by pil na zlost, ale jen proto, aby mohl pít víc. Rozumí se, lidé zavádějí řeči na stav Ančin a na starostlivost Kojanových. Něčeho takového nebývalo. Každý o tom mluví, chce věděti podrobnosti, aby měl co povídat a čemu se uštípat. A Tonda: ,Lidičky, neptejte se! Do mého srdce zaražen je klín a každé vaše slovo dopadá na ten klín jako palice, a moje srdce, kdyby vazové bylo, roztrhnouti se musí a musí! Což ode mne chcete vědět? Já jsem chudý člověk, a chudý člověk je jako tráva na návsi: každá noha, každé kopyto, každý pazneht ji smí pošlapati a ona jen se kloní a trpí.’ Matěj Vávra, zedník, mu řekl: ,Ty, Tondo, nevíš, co mluvíš. Já jsem taky chudý člověk, a když vypiju holbu piva nebo kalíšek perlové, sám musím zaplatit, a když mi žena slehne, sám se musím starat o rodičku i novorozeně. A o tebe se stará jiný, a ty při tom nemusíš ani rukou pohnout, leda abys k ústům podal.’

85$

Byl při tom také Zlamšidlo, švec, a švec povídá: ,1 to je Tondovi těžkou lopotou. Padl ke Kojanovům jako moucha do medu. Utopí se v užívání dobrých věcí a nebude míti tolik síly, aby se zachránil.’

Tonda nyní, povídají, se odmlčel. Objal oběma rukama plecháč, mačkal jej, díval se dovnitř, a za chvíli začal vzlykat a plakal, povídají, až mu slzy do plecháče padaly. Všichni věděli, že něco hanebného vypadne mu z úst, jakmile je otevře. A věru bylo tak! Tonda najednou zanechal pláče, zakoulel očima jako ve strašném hněvu, chopil plecháč za ucho, udeřil jím o stůl a zvolal, až bylo slyšet na návsi: ,On Kojan sám nejlépe ví, proč se stará a o koho se stará! A kdyby přitom prostaral celou živnost, ještě nezahladí svůj zločin, hanbu mou a mé ženy!’

Vávra a Zlamšidlo naň doléhali: ,Jaký zločin? Jakou hanbu? Kojan, takový bohabojný muž, a zločin?’

Tonda nejspíš chtěl jen utrousiti símě klevety a dlouho se k tomu připravoval. Ale že byl podnapilý, nevládl už dobře svým jazykem, jenž pronesl těžké slovo, od kterého již nebylo možná nepozorovaně utéci, za které bylo třeba odpovídati. Zarazil se, a Vávra a Zlamšidlo žádnou mocí už nemohli z něho dostati určité vyjádření, čímže se Kojan na něm dopustil zločinu. Co chtěl říci, ovšem snadno se dovtípili a celá ves kromě Kojanových předvídala, na jakou caltu Tonda Čistota k vánocům jim zadělává.

Řekl, aby dokončil hovor: ,Víc neřeknu! Jsem chudý člověk. Slýcháváte: chudoba cti netratí. Nevěřte: chudoba nemá cti, nemá, protože každý možný může po ní sáhnout a chudoba nesmí ani ceknout. A víc ze mne nedostanete!’

Vávra a Zlamšidlo dopili, s Tondou se rozloučili a šli k Petru Kojanovi, představenému, aby mu pověděli, co Tonda před nimi v hospodě tlachal. Ke Kojanovi s tím dojít nemohli, neboť ten punčochář ještě nyní by se byl

86$

Tondy zastával. Petr pozdržel je u sebe jako svědky, honem obeslal hromadu a v hromadě jsme se usnesli, aby Tonda Čistota i žena jeho Anka té chvíle byli z obce vypovězeni pro pohoršení, které veřejně dává Tonda. Představený bez meškání dal zapřahnouti do žebřinového vozu, a když vůz na dvoře Koj anově se obrátil, celá ves pomahala Anku a její haraburdí nakládat, a Tondu museli vyvléci z hospody a mocí na fůru posadit. Ale jak byl posazen, seděl jako žok. Skrčil se a ves, hlavně ženské po něm házely košťaty, lavičníky a víšky ze střezů. Čistotka seděla vedle něho, usedavě plakala, svým tělem, chudák, darebu a zlolajníka zacláněla, ale pomoci nebylo; musela z obce s Tondou jako žena jeho.

My zatím ještě seděli v hromadě. Serbus neustále chodil od Jana Kojana k Petru Kojanovi a podával nám zprávy, co se děje. Kojan tehdy do hromady nepřišel, jako by byl tušil, o čem bude rokováno, a nechtěl jednání rušit a usnesení překážet. Teprve když Tonda s Ankou vyprovozeni byli za vršek a my se již chtěli rozejíti, Kojan Jan objevil se mezi námi. A tu se již nedovedl déle přetvářet!. Pokrytecká ústa sice ještě slabě se ohrazovala proti tomu, že jej obec připravila o hosta, ale neopomenul dodati, že se obci podrobuje, když už vidí tak zřejmě, že je vůle její, aby Tondy a Anky v lůně jejím nebylo. Ale kdybys byla viděla jeho tvář a oči! Tvář se mu jen blyštěla, oči jen hrály a prozrazovaly, jak je rád a vděčen, že jsme se ho po sousedsku ujali. My jsme arci hleděli taky k lepší mu obce, aby z ní byla vyvržena prašivá ovce.“

„A nyní mi pověz, „ obrátil se hospodář k hospodyni, „kdo jednal jako lepší křesťan: zdaž Kojan, jenž neplechému Tondovi tak dlouho a tak daleko ustupoval, až by se byl od něho nechal svrhnouti do propasti, či my, kteří jsme se Kojana včas ujali a Tondu Čistotu vyobcovali?“

Hospodyně při kbelíku již umdlévala. Máslo ještě nesvrceno.

87$

Hospodář se jí nabídl: „Udělám ti jeřábový kolík. Chceš? V pěti minutách svrtíš.“

„Dejžiž pokoj,“ bránila se hospodyně ještě. „Příčina je jiná, ta, že jsem dnes začala vrtět až po snídaní. V letě se má vrtět buď se sluncem východem, před nebo se sluncem západem, ale ne mezi dnem. Vrť mezi dnem, jak tepla přibývá, a máslo se ti v hrudu nesvrtí, ani kdybys ruku si uvrtěl.“

„Jen jeřábové dřevo pomůže.“

„Spíš, vydám-li ještě trochu síly.“

„Tedy vydej a mezitím odpověz na mou otázku, kdo jednal jako lepší křesťan?“

„Kojan, protože se nepři čil zkoušce, kterou naň poslal Pánbůh, a trpělivě nesl svůj kříž.“

„Kdyby nebylo nás, byl by oklevetěn býval před obcí i přede vší osadou jako cizoložník.“

„Zná ho ves i osada. Nikdo by nebyl uvěřil, jako neuvěřili Vávra zedník a Zlamšidlo švec, když poprvé klevetu slyšeli.“

„Poprvé neuvěřili, ba zhrozili se. Ale kdyby byli nechali klevetu mimo jít a nezastavili ji, sami by ji za pravdu měli, až by kolo obešla a k nim se vrátila. Horší jazyk klevetníka nežli kopí bojovníka. Kojan může o štěstí mluvit. Než by Čistotka byla povila, naširoko nadaleko bylo by rozhlášeno, že je to s Kojanem. Co by byl dělal Kojan, co Kojanka? Tonda by pořád plakal do cimentu, a lidé, kteří ho nejlépe znají jako povaleče a přešibala, znenáhla by mu uvěřili. Kojan by to snad ještě považoval za boží zkoušku své křesťanské ctnosti a byl by ochoten zbaviti rodiče starostí o dítě, jak na to čistota počítal, ale zdaž by vydržela i Kojanka? Vrtká je ženská mysl i bez příčiny, nercili z příčiny. A co Bartoň, až by dorostl? Kdo může říci, že bude také tak mdlého citu pro čest jako jeho rodiče? Navždy by spokojenost a blahobyt od Kojanů se vystěhovaly, kdyby čistota byl měl možnost takto provésti svůj úklad. My sou-88$

sedé prokázali mu velkou křesťanskou službu, že jsme jej i rodinu jeho zachránili!“

Hospodyně mlčela.

„O Kojan, což Kojan! Kojan by mohl sám víru založit, ale byla by to víra kojanovská, a ne křesťanská. Podle jeho učení lidem nepřísluší lidské viny trestat. Viny lidí dotýkají se jen boha; jen on je tak čistý, že každá lidská vina, byť jako prášek byla, znešvařuje jeho plášť, bělejší padlého sněhu. Jen on je lidskými vinami urážen, jen on pociťuje nad nimi opravdový bol. Kdyby lidské viny měly býti po zásluze trestány, žádný trest nebyl by dosti velký, nejtěžší trest, jaký vymysliti dovede člověk, byl by malým na nejmenší vinu lidskou, člověk, jako nedovede změřiti boží velebnost, není ani s to pochopiti, jak náramně ji každá vina lidská uráží, a nemá žádného měřítka ani pro velikost viny, ani velikost trestu za ni náležitého. Proto právo trestati musí zůstaveno býti bohu jedinému, člověk se vin proti bohu uvarovati nemůže a musel by v hříších utonouti, kdyby mu bůh slitovník nebyl dal svědomí.

Svědomí každý člověk má jen pro sebe, a zasahuje-li do věci svědomí svého bližního, již se dopouští viny. Lidská dokonalost od toho závisí, jak citlivé svědomí člověk v nitru svém vypěstovat uměl. O citlivosti svého svědomí člověk přesvědčuje se shovívavostí k chybám bližního, trpělivostí, když z chyb svého bližního má škodu nebo bolest, neodplácením zlého zlým. Skutek bližního nikdy nesluší nazývati zločinem a jej samého zločincem, neboť ve slovech těch jest už odsouzení, a všeliký soud bůh zůstavil sobě. U člověka, který dle našeho mínění dopustil se provinění, smíme mluviti pouze o hříchu, jde-li o přestoupení přikázání božích, a o chybě, myslíme-li, že se provinil na lidech. Všeliké lidské zákony jsou zasahováním pyšných do oboru moci boží. Boží přikázání jsou jediný zákon, který každý člověk znáti má a jím se spravovati. Zákony lidské neprobou-89$

zejí citlivost svědomí, ale ohlušují jeho hlas. Proto čím více lidských zákonů, tím více bude hříchu. Hříchy a chyby náleží poznávati a poznaných litovati a napravovati. Kdyby člověku právem náleželo právo trestu, nejprve by na sobě zkusiti musel jeho přísnost a odsouditi se k smrti, jíž i nejnevinnější člověk hoden je před tváří Hospodinovou. Lidstvu nezbývalo by, než aby samo se zahladilo. To však není úmyslem, který bůh měl s člověkem a lidstvem, neboť kdyby byl chtěl jejich smrt, nebyl by jim dal života. Naproti bližnímu člověk nemá jiného práva a nic nemůže než buditi v něm svědomí tak, jako v sobě, aby byl schopen své viny poznávati, litovati, napravovati. Všecko jiné a ostatní je novou vinou před Hospodinem. – Byl by se načekal čekáním, až by v Tondovi probudil výčitky svědomí. Nejen o čest jej i rodinu byl by připravil, ale ještě nadto jej ožebračil, a nikdo by Kojana nepolitoval, a kamkoli by přišel s mošnou žebráckou, i malým dětem i starým babám byl by na posmíšek.“

90$

KOJAN A ZLODĚJI

Hospodyně hospodáře napolo jen poslouchala. Všecka mysl její upjala se k práci, která se jí nedařila i která se již dohlašovala, že chce také do poledne udělána býti. Ale poslední slova hospodářova přece ji přiměla, aby k nim promluvila.

„Samé kdyby a kdyby. Dávám za pravdu Kojanovi, jenž naučuje, že nesluší říkat ani ,kdyby’, ani ,bude‘, a jen ,jest‘ a ,bylo‘. Člověk jen to věděti může, co se na jeho očích děje nebo za jeho paměti událo. O budoucích věcech nic mu vědomo není a nic si na ně počítati nemůže, neboť ony jsou jen v moci boží a zůstanou člověku zastřeny, dokud se nestanou přítomností. Budoucí věci bůh za starých časů lidem zjevoval skrze proroky, ale za časů našich proroků není, a proto nemáme mluviti o tom, co bude, neboť ničeho o tom nevíme, a mluvíme-li přece, snadno můžeme státi se lháři. Nepatří se mluvit o budoucnosti ani tolik, co ,zítra budu orat, v úterý pojedu na trh’, nedodáš-li ,dá-li Pánbůh’, aneb aspoň ,budeme-li živi a zdrávi’. A kdo říká ,kdyby’, opravuje Hospodina a prozrazuje nespokojenost s jeho skutky. A tak jest i s tvými kdyby. Bůh podrobil Kojana těžké zkoušce, a když viděl, že Kojan dobře v ní obstává, učinil jí konec, poslal Vávru zedníka a Zlamšidlo ševče do hospody, aby vyslechli zlolajné tlachy Tondovy a donesli hromadě, a vy jste zakročili proti němu zvůle boží a ne své; jen nástroji vůle boží jste byli.“

„Potom ale i Tonda byl pouhým nástrojem božím, není

91$

na něm žádné viny a my jsme se Kojana zastali neprávem.“

„Kojan ho ze žádné viny nevinil.“

„Dávej každému, což jeho jest, i všemu dávej jméno, které mu náleží. Jméno je majetkem věci, a kdo jí je bere, okrádá ji. Nejen věci, také řeč jest od boha a bohu nemůže být milé, když jí člověk slova odcizuje. Proč nenazývati zloděje jak se patří zlodějem, vraha vrahem, podvodníka podvodníkem? Změní se tím něco na věci? Nevíš, jak to bylo se starým zlodějem Filipem Stojespalem, pokrývačem z Bočiny, když jej Kojan přistihl na své pšenici? To bylo po utracení Cikánově, již v době, co Kojan, jak já říkám, sám je si psem. Kojan se v noci zdvihl a potichu obcházel stavení. U sýpky zpozoroval, že je ku střeše přistaven žebřík a vikýře tam není. Pod žebříkem leželo několik došků ze střechy vytržených a děrou jako by slabě průsvitalo. Kojan na žebřík, a vidí Stojespala, jak si právě nasypal pytel pšenice, jen zavázat, na rameno hodit a po žebříku dolů. Osvěcovala ho zlodějská lucernička. Já při tom nebyl, ale povídají, že Stojespal sobě rovným a ti zas dál vyprávěli, jak to bylo. Žebřík nevrznul, nic Kojana neprozradilo. Už byl hlavou v díře a Stojespalovi ani se nezazdálo, že by měl svědka. Najednou padlo mu oko na Kojana. Nevěděl, bdí-li nebo sní, zkameněl. Kojanova hlava leží na prahu díry a brada podpírá se o založené ruce. Nehýbá sebou, nemluví, oko se dívá bez hněvu, bez výčitky, ale smutně a teskně, jako by duch byl.

Kolena se pod Stojespalem zatřásla, požehnal se svátým křížem a jedva mohl vydechnouti: ,Chval každý duch Hospodina!’

Hlava sebou ještě nehýbala. Zloděj nemohl odtrhnouti oči od jejího pohledu, smutného a teskného, a stojí jako přimražen. Tak to trvá dobrou chvíli. Zloděj se potí, jdou naň smrtelné úzkosti a jest už přesvědčen, že Kojan má dvojí podstatu, že v noci jeho tělo na posteli spí a duch obchází.

92$

K posledku hlava vzdychla a řekla zticha a zdlouha: ,Pomáhej Pánbůh, Stojespale Filipe!’ Zlodějovo zmrazení rázem pominulo. Dostal vládu, ale dostal i větší strach. Padl na kolena: ,Milost, milost!’

A hlava zase zvolna a zticha, teskně a smutně: ,Milost boží je s tebou, Stojespale Filipe! Ona zabránila, abys neuvalil si na duši ohyzdu hříchu. Jdi a nehřeš více!’

,Jakpak půjdu, když stojíte na žebříce?’

,Pytel vysyp a seber pytel i lucerničku.’

Zloděj sebral své věci, Kojan slezl a Stojespal po něm. A když byl dole, Kojan jej chopil do náručí a objal, až v něm žebra praštěla. Již myslil, že jej Kojan podskočil a že jej na tom místě rozdrtí. Ale hlas Kojanův mu potmě prozradil, že objetí jest upřímné: několikráte se zatřásl a změnil se ve vzlykot, jenž sotva mohl býti potlačen. Ale nebyl to pláč zármutku, byl to pláč radosti.

,Bratře, bratře, bůh tě opatřil, zůstal jsi nevinným člověkem!’ „

Hospodář chtěl přestati, ale hospodyně ujala se slova: „Zase bys rád zamlčel konec příběhu. Kojan pomohl Stojespalovi střechu spraviti jakžtakž, aby ráno nikdo ničeho nepozoroval. Sám mu zlodějskou svítilnou na práci svítil a vytrhané došky na žebřík podával. Nato jej dovedl na půdu, aby se tam schoval a přespal a časně ráno aby se objevil, jako by přišel zrovna z Bočiny, že dostane práci. Stojespal učinil tak, Kojan jej posadil za společný stůl, Kojanka mu dala snídani jako jiným dělníkům, načež jej Kojan provedl po živnosti a řekl: ,Stojespale, prohlédni si všecky moje střechy a pověz, co ti dám, když mi je, kde a jak třeba, spravíš a přepošiješ?’ Stojespal pak čtrnáct dní provozoval u Kojanů své řemeslo a poctivě si vydělal čtrnáct zlatých. Když se loučil a Kojan mu je na dlaň vysázel, Stojespal mu slzavě děkoval a slíbil, že se bude poctivě živit!“

Hospodář se usmál: „Má milá, i ty zamlčuješ. Stojespal se živil poctivě po celý rok, ale déle to nevydržel.

93$

Nakonec mu přece bylo milejší pracovat jednu noc se strachem a nebezpečím, než pracovati čtrnáct dní bez strachu a bez nebezpečí a nevydělat víc. Stojespal krade zas.“

„Ale Kojana míjí.“

„Pravda, vyhýbá se mu na pět honů a míjí nejen jeho živnost, ale i jeho osobu. Ano zdá se, že se mu ani vůbec do naší vsi nechce, aby nepřišel Kojanovi nablízko a nesetkal se zase s jeho tichým smutným a vyčítavým pohledem jako tenkrát při krádeži. Přiznávám ti, nad Stojespalem Kojan dobyl vítězství aspoň zpolovice, ale i to bylo možno jen tak, že Stojespal je zloděj starosvětský, což je tolik jako hudlař. Jak se již na samém Kojanovi ukázalo, nová doba přivede nám zloděje mistry, školované, neplačtivé a proti slzám a smutným pohledům svých obětí obrněné, a ty již Kojan ani neodstraší, ani nepolepší, byť třeba jen na rok. Víš dobře, jak mu selhalo, když mu Karel Kahovec kradl zemi.

Když se náš soused Vršitá stěhoval do Ameriky, nebyli jsme tak opatrni, abychom si jeho pozemky sami rozkoupili, a pustili jsme ke koupi toho Karla Kahovce. On se usadil v městě, s námi se nessousedil, na živnosti někdy Vršitově nechal hospodařiti podruha, jemuž říkal šafáři, a jen na něj dohlížel, ale tak, jako sršeň dohlíží na dobytek. Chodil s mapou po mezích svých pozemků, měřil je a všecky sousedy, s kterými hraničí, obviňoval, že mu odorali. Pravda to nebylo. Jakž by se mohla státi věc tak podivná, aby jen jedné živnosti odorávali a jiným nic! Sám ale svým oráčům odorávat poroučel, ale přitom se tvářil, jako by si jen právo zjednával a navracel si půdu jemu odcizenou. Oráči věděli, že pomahají zloději, neboť to dá rozum, že půda, kdyby mu opravdu byla odcizena, musela by býti navrácena najednou a ne letos brázda, za rok brázda, brázda každý rok. Ale co chudáci měli dělat! Orali, ale krev se v nich pěnila pro neslýchanou křivdu, jaké se v naší vsi nikdy nikdo vě-

94$

domě nedopustil. Orali, žehrali, žehrala celá ves, ale proti Kahovci z postižených nikdo se neohradil, nikdo mu neoplatil. A já s ním nehraničil nikde ani pídí, to mne nejvíc mrzelo! Já bych jej byl naučil! Nevida nikde odporu, Kahovec se namlsal a začal přenášeti mezníky. Ves už se bouřila. Starý Beranička chodil od souseda k sousedu a nabízel jim jako nejstarší pamětník svědectví, že odoraná půda vždycky byla jejich a že ji Kahovec krade a loupí. Ale my se vždycky těžko odhodlávali. Nikdo se nechtěl rozhoupat. A tak bylo pořád, až Kahovec za bílého dne vykopal mezník, který dělil jeho pole ,pod Koblasy’, od Kojanova ,plácku’. Plácek byl kusem protější Kojanovy louky, ale vozová cesta jej od louky odsekla. Kojan jej dával v užívání podruhovi, jenž na něm míval dvě kupy sena a kupu Otavy. Kahovec tedy usmyslil si přenésti mezníky svého pole za Kojanův plácek až k cestě. Jeden mezník šťastně vykopal a přesadil. Chopil se motyky, aby vykopal druhý. Myslil, že ho nikdo nevidí kromě boha a bůh že je svědek, který neprozradí. Daleko široko nebylo toho dne živé duše. Kahovec dotud málo slyšel o Kojanovi. Kdyby o něm byl slyšel, byl by měl jistotu, bude-li bůh i spáti, že neujde oku Kojanovu. Kojan jako v pohádce: kde se vzal tu se vzal, zticha si sedl na přenesený mezník a připravil si zase smutný a vyčítavý pohled, až se Kahovec obrátí, aby mezník přenesl. Ale Kahovec není Stojespal. Pravda, jak spatřil Kojana, lekl se a mezník upustil, ale hned se vzpamatoval.

,Sousede Kojane,’ povídá, ,pojďte a pomozte mi, ten kamen se mi pronesl!’

,A co vy to vlastně děláte?’

,Co dělám? Přendal jste mi mezník, abyste si plácek přisvojil, a já jej dávám, kam patří.’

Na takové slovo Kojan se nepřipravil. A že pomalu chápe, či, jak říkají jeho přítelkyně, každé slovo rozvažuje, než je pronese, Kojan Kahovci neodsekl, jak

95$

náleželo, ale zůstal na mezníku sedět a nejistě se díval jako skutečný hříšník. Tím dodal zloději půdy kuráže.

,A co vy tu děláte?’ obořil se na Kojana. ,Poslal jsem pro vás? Nechcete-li mi pomoci, proč jste mi přišel překážet?’

Kojan se zvolna probíral z rozespaní a jasněji chápal, co se děje a jakého metra má před sebou.

,Ano, přišel jsem překazit velký hřích a zachránit od něho vaši duši,’ pravil jako z kazatelny.

,Prosil jsem se vás? Co je vám do mé duše?’

,Jste můj bližní a miluji vás jako sebe samého. Ten plácek byl odjakživa při naší živnosti. Co vy s ním chcete udělat, lidé nazývají krádeží půdy a krádež půdy považují za nejtěžší, bohu nejodpornější ze všech krádeží. Říkají, že ten, kdo mezník přenesl, v pekle je za hrdlo přivázán ohnivým řetězem k podobnému kamenu, ale stokráte většímu a hluboko vsazenému, takže v zoufalých mukách nemůže jím ani hnout, ani nehty podhrabat. A ďáblové ho nekrmí ničím jiným nežli rozžhaveným kamením a prstí. O půlnoci ho propouštějí z pekla, aby mezník dal, kde vzal. A ještě za třetí horou ozývá se zoufalé volání: Od mezníka mne čerti odvázali, abych jej vrátil, mi přikázali, a já cesty neznám, v noci bloudím, že do pekel zpátky musím, soudím.’

,A vy takovým povídačkám věříte?’

,Povídačkám nevěřím, ale v boha věřím a vím, co křesťanům přikázal i zapověděl.’

,Tak si to, Kojane, nechte pro sebe!’

,Vraťte, Kahovče, mezník, kam patří!’

,Jakým právem mi přikazujete?’

,Nepřikazuji, ale prosím a napomínám. Prosím a napomínám nejprve jako bližní a potom, musí-li to být, jako poctivý majitel této půdy, kterou vy chcete zachvátit a která mi je bohem svěřena a po dědech zděděna, abych ji celou a nezmenšenou odevzdal svým potomkům právě tak jako ostatní živnost.’

96$

,Mne, můj zlatý, nábožnými řečmi neumluvíte. Co já jich už slyšel! Já jdu svou cestou, vy také jděte svou! Plácek je můj, a chcete-li, já vám to soudně dokážu!’

,A já svou pravdu dokážu starým Beraničkou před celou obcí a rád se podívám, jak se před ni postavíte!’

Zloděj půdy dal se do náramného smíchu. Kojan sám mu obnažil svou slabinu. Soud a obec!

Když se dosmál, pravil: ,Stojíte-li tak o tu patu země, Kojane, můžete ji mít. Za sto zlatých vám ji odstoupím.’

,Člověče, vy tak dobře víte jako já, že je moje.’

,A moje!’ rozkřikl se Kahovec.

Ještě několik slov, a Kahovec v neukrotné lačnosti cizího majetku se rozsápal, skočil po motyce a běžel na Kojana. Kojan sebou ještě nehýbe, oko jeho ještě se dívá na Kahovce smutně a vyčítavě, ale přitom pozoruje i motyku nad hlavou Kahovcovou. Ale dojemné a důtklivé pohledy na Kahovce neúčinkovaly. Již motyka letí na hlavu Kojanovu – a vtom Kojan ze své ospalosti procitl docela, vskočil na nohy, motyku rukou zachytil, vytrhl a přikročil ke Kahovci; přikročil a oběma pěstma udeřil jej v ramena, jako by v kovárně jedním rázem dva perlíky padly na kovadlinu. Ale Kahovec nevydržel co kovadlina, a skotil se jako shnilý pařez, div se nerozpadl. Třásl se jako zrnko na mlýnku, myslil, že udeřila jeho poslední hodina, a co nesl on Kojanovi, že obdrží od Kojana.

Ale Kojan zas už přestal býti člověkem a obrátil se v starého Kojana.

,Sousede, příteli,’ povídá, ,pamatujte se! Vidíte, čeho byste se byl v nerozmyslu dopustil! Stála-li by pak ta píď půdy za takový hřích?‘

,Dejte mi motyku a mezníky si zasaďte na předešlé místo,’ řekl Kahovec, jehož lupická mysl sbírala se již z prvního ohromení.

,Ne tak, sousede! Vy jste mezníky vykopal, vy sám je musíte dáti, kde byly, jinak by se vám nevrátilo pokojné

97$

svědomí. Chybu svou každý musí napravit, jinak nemůže doufati v odpuštění boží.’

Vida Kahovec, že Kojan zas upadá do ospalosti, skokem skočil po motyce, s motykou odskočil stranou, postavil se na trochu vyšší mez a znova se Kojanovi postavil.

A volal: ,Plácek je můj! Mezníky nazpátek nedám!’

, Já tedy ustoupím a dám je tam sám. Půjčte mi motyku.’

,I ty ošemetníku! Motyku půjčit! Nepůjčím, ale dám, a nedám ti motyku, ale motykou! Dnes odtud živ nevyvázneš, zloději zlodějská!’

Kojan ještě více se zkormoutil než dříve, vida svého odpůrce, jak nejen se chystá ku spáchání zprvu obmýšleného hříchu, ale jiný ještě k tomu přidává: jiné osoby křivé ze hříchu obviňování a svého vlastního hříchu na ni svádění. Svou zlobu a zlost Kahovec považoval za sílu a Kojana měl za slabšího, když tak před ním stál pokorně a zkroušeně. Snad Kahovec i myslil, že Kojana síla opustila nebo že v duchu uznává právo Kahovcovo, a snad toto falešné vědomí práva, kterým často se hradí zloději a loupežníci jako lháři sebeobelháváním, jej naplnilo falešným pocitem síly, slovem: Kahovec novým útokem po Kojanovi se rozehnal. Udělal z meze dva tři skoky a motykou mířil Kojanovi přímo do hlavy.

Jen přivandrovalec jako Kahovec mohl nevěděti, že Kojan je ve rvačkách starý mistr ještě z časů bujného mládí. Na osadě se mu nikdo nerovnal ani silou ani obratností. Vždycky zachovával zmrzlý klid, pokud se rval. Celou hospodu třeba sám jediný vynesl a nikomu neublížil a nikdo jemu. (My, tehdejší jeho kamarádi, bývali jsme pyšni, že máme takového chlapíka ve vsi, a ještě větší pýcha nás nadula, dovolil-li, abychom byli jeho pomocníky.) Kahovec neznal Kojana, ani o něm neslyšel, sice by si nebyl tolik troufal. Ale naposled škody z toho neměl.

Kojan nehybně čekal, až naň Kahovec motyku spustí.

98$

Jen hleděl na ruku a na motyku. A jak ji Kahovec spustil, Kojan neuskočil stranou, ale svinul se do klubka a vrhnul se Kahovci pod nohy. Rozpřažený Kahovec vzal pocháp přes Kojana, převalil se, motyku vypustil a obličejem padl na mezník, který už byl zasadil. Zranil se dokrvava. Krev se mu řinula z úst, nosu i z čela. Zůstal ležet na břiše, neboť myslil, že nyní Kojan dojista mu naloží, co se do něho vejde, a raději nasadil zadek než předek, jenž beztoho už měl dost.

Ale když Kojan se ho opět nedotýkal, povstal a počal volati: ,Pomoc! Dobří lidé, pomoc! Vrahové mě přepadli!’

Kdo se tam nenahodil, jako starý Beranička. Veda si krávu na provaze, opásal meze. Za břehem hluboké cesty byl skryt on i kráva, takže Kojan a Kahovec viděti ho nemohli, ale on viděl a slyšel aspoň poslední kus té komedie.

Beranička z hluboké cesty se ozval: ,Jen ho, sousede Kojane, jen ho, zloděje půdy! Všichni dobří lidé jsou zajedno s tebou. A dej mu sám motykou do hlavy, aby byl od něho pokoj!’

Kahovec byl v koncích. Nenadál se svědka ani své krádeže, ani svého vražedného útoku. Kolena pod ním zaklektala, zuby zajektaly a zbaběle zaprosil městským jazykem: ,Pane Kojan, jen mi hanbu nedělají!’

,Nemějte starostí, sousede Kahovče,’ Kojan na to dobrácky.

,A s tím pláckem to udělají, aby bylo po mém. Já už mám takovou nemoc, že nemůžu povolit, když si něco do hlavy zaberu.’

A když Kojan neodporoval ani pohybem, ani slovem, Kahovec pokračoval směleji: ,Sousede, chcete-li mít ode mne pokoj, dejte mi ten plácek! Odeženete-li mě dnes, přijdu zítra zas, budu žalovat, budou přicházeti komise, budete míti tahání s úřady a nakonec, věřte mi, prohrajete, plácek ztratíte a notné útraty zaplatíte. Víte, že

99$

jsem honěný a vím, kudy na to. Stálo-li by vám za to se mnou se špinit?’

Kojan zavolal Beraničku, jejž poznal po hlase, a Beranička přišel i s kravou. Hned se přihlašoval za svědka, ale Kojan pravil:

,Beraničko, volám vás za svědka, ale něčeho jiného, než vy myslíte. Volám vás, abyste ode mne slyšel, že sousedu Kahovci ten plácek na věčné časy odstupuji a bez náhrady dávám.’

,To nemůže být,’ vzpěčoval se Beranička, ,já dosvědčím něco zcela jiného! Dosvědčím, že Kahovec mezníky tajně přenášel, tvoji otcovskou půdu kradl, tebe motykou chtěl zabíti, dosvědčím jako nejstarší pamětník, že ten plácek vždycky patřil k vaší živnosti. To dosvědčím, ale jiného nic.’

Kojan mu domlouval:

,Jen se tak nedurděte, Beraničko. Sám víte, jaké hrozné hříchy soused Kahovec chtěl uvaliti na své svědomí!’ Beranička mu vpadl do řeči: ,Kahovec a svědomí! Dřív se moje kráva v kobylu promění a ty oba mezníky v sýr, nežli v Kahovci svědomí se ozve.’

,Tedy na svou duši. Že má duši, přece mu neupřete, a kdo má duši, dostane i svědomí, byť až na smrtelné posteli, až se nad ním bůh smiluje. Svědomí, Beraničko zlatý, člověk nemá sám ze sebe, svědomí je nejvzácnější dar boží, vzácnější ještě než sama víra. Víry mohou býti rozličné, ale svědomí je jedno. Lidé mluví tisíci různými jazyky, ale jazyk svědomí je ve všech lidech jeden. Lidé mluví jazyky lidskými a rozumějí si nebo si nerozumějí; ale jazyku svědomí porozumí každý, když se v něm ozve. A on se ozve jistě, třeba u někoho později než u jiného. A jako otec a matka, jako chůva, starší bratři a sestry všecku něžnou péči obracejí k tomu, aby nemluvněti sundali pouto z jazyka a naučili je mluviti, tak i lidé, mající už od boha dar svědomí, musejí je probouzeti v těch svých bližních, ve kterých ono dříme ještě,

100$

dříme, ale žije. A tím probouzením musejí vycházeti vstříc úmyslu božímu a ukázati mu, že chtějí býti v duchovné jednotě s Ním ne jako paprsek světla – neboť On sám je světlo – ale jako nerozlučný stín.’

Tak asi Kojan si zakázal, dobře-li si Beranička slova jeho pamatoval.

Kojan pokračoval:

,Náš soused Kahovec je člověk hrozně nešťastný. Svědomí jeho ještě je tvrdé jako ty mezníky. Dlouho ještě potrvá, nežli změkne a ožije. Na nás, kteří svědomí máme, aneb aspoň se domníváme, že máme, jest, abychom byli k němu shovívaví, jako rodiče a učitelé shovívaví jsou k malému dítěti, jež nevědomky a bez své zodpovědnosti páše chyby a rodiče je vedou tak, že ze svých chyb učí se chyb se nedopouštěti. Svědomí souseda Kahovce ještě má nevidky a on nerozeznává tu hlubokou propast hříchu, do které kvapem se hnal. Za nevidoucího odpověden jest vidoucí, za nevědoucího vědoucí. Před soudem lidským neobstál by Kahovec, ale před soudem božím neobstáli bychom ani my, Beraničko. Já si s Kahovcem dosud jiné rady nevím, jak zabránit, aby Kahovec pokusy hříchů svých neopakoval, až by je posléze na svou duši uvalil, než dám-li mu sám tu věc, která jej tak vábně ku hříchu svádí, že odolati není s to.‘

A na tom zůstal. Druhý mezník sám přesadil a utvrdil a plácek notářskou smlouvou navždy zadarmo odstoupil Kahovci i všem jeho dědicům a nástupcům.“

Hospodář dokončil historii o Kojanovi a Kahovci a pravil hospodyni:

„Řekni mi, co je na tomto skutku Kojanovu křesťanského? Kdyby tohle bylo křesťanské, nebylo by křesťanů – samé křesťanky. Muži nehlásili by se k té víře, jen baby, a když by se přece některý muž dal na ni, oblekli by mu sukni a zástěru.“

„Neukázal se Kojan naproti Kahovci dosti silným a obratným, jak sluší na muže?“

101$

„Ó, což je o to! Síly a obratnosti je v něm za čtyry. Ale nač mu je všecka síla a obratnost, když neumí vynaložiti je a když babsky ustupuje každému, jakmile nadešla rozhodná chvíle?“

„Otevru ti oči,“ děla hospodyně, „abys viděl křesťanské jádro skutku Kojanova. Pozemeček neměl valné ceny a nestál ani zloději půdy za hřích. Za padesát zlatých by ho byl nabyl poctivou koupí a Kojan by jej byl prodal ochotně, protože je to odřezek, který každému je v cestě, každému na závadě. Když panující hospodář takový pozemeček od živnosti odstoupí, nezkrátil svůj rod tak, aby mu to někdy zlým vzpomínal. A za tu oběť, která mu ani nebyla těžká, Kojan zachránil Kahovce od těžkých hříchů, do kterých se mermomocí dral. Ale jako zachránil Kahovce, zachránil i všem sousedům celost pozemků, kterými s Kahovcem hraničí. Kahovec dostal srážkou s Kojanem za vyučenou a nikdy se již neopovážil půdu krásti.“

Hospodář nemohl popříti, že od té doby je s Kahovcem pokoj, ale nešlo mu na rozum, že by způsob, kterým Kojan toho dosáhl, byl podstaty křesťanské. Pohodil vzdorně hlavou a řekl:

„Všecko je na světě boží. Nebe je boží, země je boží, král je boží, sedlák je boží, já jsem boží. Bůh mi dal tuto živnost naši za vladařství a mou nejpilnější snahou jest, aby ani píď země mně svěřené nepřešla k někomu jinému. Vzdělávám ji, jak umím, rodí mi, jak je vůle Páně, ale držím ji, jak musím, chci-li býti dobrým správcem. A já bych za nic ani brázdu její nikomu neodstoupil, neprodal, nedaroval, odciziti, vyrvati si nedal, kdyby jeden za ni zlatý důl sliboval a druhý smrtí hrozil! Zde jsem, zde zemru, odtud mne vynesou na márách, ale sám se odtud nehnu ani po dobrém, ani po zlém! Takový jsem, jako byl Jakub Kubata.

Byl rychtářem celých Blat, snad už asi dvě stě let je tomu, jestli dobře časy měřím. Blaťáci měli krásné půdy

102$

a svobodu k tomu. Roboty nikomu nekonali, jen císařské daně platili a rekruty dávali. Pánům se to nelíbilo. Co prý, sedlák jako sedlák, hřbet jako hřbet, a nač by Blaťáci měli mít něco pro sebe! A oni na Kubátu, aby jim práva blatská prodal a Blaťáky zradil. A Kubata: ,Páni milí, toho neučiním!’ A páni: ,Učiň, učiň, sice bude zle! Blaťáky nespasíš a sobě uškodíš. Víš přece, co chtějí páni, že se státi musí!’ A Kubata zas: ,Toho neučiním!’ – ,A musíš!’ – ,Neučiním!’ – ,Pojď tedy na mučení!’ – ,Páni umučili Ježíše Krista, proč by neumučili Jakuba Kubátu? Umučte mne, ale já zrádcem svého lidu a práv jeho nebudu!’ – ,Na skřipec s ním!‘ Napjali Kubátu na skřipec: ,Jakube Kubato, vydej nám grunty a práva Blaťáků!’ – ,Toho neučiním!’ – ,A musíš!’ – ,Neučiním!’ – ,My tobě vzdornou hlavu setneme!’ – ,Páni popravili Ježíše Krista, proč by nepopravili Jakuba Kubátu? Popravte mne, ale já zrádcem svého lidu a práv jeho nebudu!’ I sťali ho, a Blaťáci na jeho hrobě kříž udeřili s nápisem: ,Já Jakub Kubata dal jsem se stít pro Blata.’ „

Hospodyně zhluboka vzdychla a tiše řekla: „A páni vzali Blaťákům nejlepší grunty i svobodu.“

Hospodář vzdechu jejího si nevšiml a poznámky neslyšel. Chvíli už pozornost jeho obrácena byla na děti. Ze hry, jak obyčejně bývá, se pokočkovaly. Ančička při handlech ostrouhala a naříkala si. A měla proč! Frantík, jak byl řezníkem, peníze za poražený dobytek jí neodvedl, a jak byl knížecím ze dvora šafářem, chtěl, aby mu ovce dala na dluh. A tak Ančička neměla ničehož: ani dobytka, ani peněz, a Frantík měl všecko: i dobytek, i peníze. Ančička houževnatě bránila své, ale Frantík ovce zabral a zahnal na svou stranu, ku svým stádům, a ještě huboval:

„To je nyní zkažený selský lid: ona, Ančička Skobová, knížeti pánu nevěří!“

103$

„Mlčte vy, kdoví kdo jste! Petrovský nějaký! Kníže pán by u sedláka dluhů nedělali, leda u pána krále. A vy opantlíte knížete pána jako mě, vy pantlíři!“

Tak se škorpili až do posledního příběhu, jejž vypravoval otec. Frantík začal naslouchati nejprve, aby nemusel slyšeti ženské řeči, beztoho marné, jak byl přesvědčen. A Ančička vzdala se již naděje, že přijde ku svému a tiše plakala.

Frantík poslouchá a poslouchá, oko se mu rozplameňuje, líce rozerdívá, dětská hruď hlouběji oddychuje. Šourá se blíž a blíž k otci. Mezitím cosi mu napadá, skokem je u Ančičky, obrací před ní kapsu své sukně naruby a vysýpá všecky tam skryté poklady: i křiváček, i fizule, a byl-li kromě toho v kapse milión, i ten jí vysypal.

„Mlč a neplač, hloupá, tu ti je všecko!“

Odlehčil svému svědomí a vrhl se otci na kolena. Otec jej k sobě přitulil a pohladil po hlavě. Zřídka to synkovi dělal, aby ho nerozmazlil, spíše dcerušce.

Otec vypravuje shlížel na chlapce, chlapec oči upínal na něj. Duševné teplo z otce vstoupilo v syna. Otci bylo teplo, synu teplo i světlo, světlo, které nikdy již nepřestalo osvěcovati jeho duši. A když otec o Kubátovi dokončil, slza nadšení vytryskla z očí chlapcových a drobná pravice se zaťala. Otec rychle vyšel, aby nedal na sobě znáti veliké pohnutí. Cítil, že bůh nedal mu jen tělesného potomka, nejen tělesného dědice živnosti dědů, nýbrž i přenositele toho ducha, který naplňoval všechny Skoby: střízlivého i hrdého, praktického za pravidelných poměrů, ale schopného nejvyšších obětí za veliké účely.

To cítil, ale pocitům svým ani v myšlenkách nedal tvaru slovesného.

Hospodář sešel do sadu, a než jej přešel, pohnutí zmizelo. Uřízl větvičku jeřábu a s ní se vrátil do sednice. Na prahu oznamoval:

„Maminko, konečně svrtíš, nesu jeřábový kolík!“

104$

Ale hospodyně už vybírala svrcené máslo.

„Škoda, že jsi si nevzpomněl před hodinou!“ zažertovala.

Obíraje jeřáb, hospodář nalezl dvě slunéčka. Dal je Aničce a ona z pláče do jásotu: „Kravičky boží! Párek božích kraviček! Pinka linka letěla Pánubohu do okýnka, zvrhla mu tam hrnec mlíka. Pinka linka – – “

Jako šipka hospodyně kbelík odstavila, krajáč s podmáslím do kouta postavila, máslo na míse přetřepala, na krbu rozdělala, na oheň plech na lívance sklopila. Ohník vesele zapraštěl, plech byl rozpálen dříve, než mohla ke krbu přenésti hrnec s těstem, peroutku se smetanou a lísku na upečené lívance. Peroutku smáčela do smetany, mazala plech, na namazaný sběračkou nalévala řídké ječné těsto. Nalité železnou obracečkou obracela, aby se opekly i na druhé straně, a hotové sundavala a pokládala na lísku. Krásně se povedly, něžná, zlatohnědá kůrka udělala se po jejich obou stranách. Hospodář bral si lívanec zahorka, namáčel do smetany, s chutí jedl i dětem dával.

Zazvonilo poledne. Jedlíci odložili nakousnuté lívance, poklekli a modlili se Anděl Páně.

105$

SAD KOJANOUC

Od toho dne, co byl včelou bodnut, Frantík Skoba naplněn byl obzvláštní úctou ke všemu rodu včelímu. Znejprvka se na sad neodvažoval, k největší radosti kohouta a slepic, kvočny a kuřat. Chodil s čeledí do polí a na luka, učil se ptáky, které ještě neznal, poznávati po hlase i letu a květy na louce po proměňavých šatech. Pozoroval, jak které obilí na kterém poli rostlo, a bylo mu, jako by rostl a bujel s ním. Poslouchal řeči o povětrnosti a dověděl se, je-li slyšet bavorovské zvony, že přijde tichý a hojný déšť; červánky po západu slunce že ukazují na větry; že slunce pije vodu, a napije-li se mnoho, že bouří a vyvádí jako strejček Žlábek; dověděl se, že v máji nemá pastýři hůl oschnout, aby byl úrodný rok, a že studený máj v stodole ráj; blýská-li se za jasna, že se blýská na časy; ukáží-li se bubáci nad Lány, že se rozdělí a nebude krupobití ani velké vody. Zato že jsou nebezpečné mraky od Bílé Hůrky, zvláště přehnaly-li se tam už od západu přes Vodňany a rozmyslily se a nesou bouři nazpět. Tato a mnohá jiná pravidla uměl zpaměti, ale nemaje zkušenosti, vytasoval každé na nepravém místě, když chtěl zaperliti se jím před staršími. Všecko viděl a všecko slyšel, ale všecko jinak než dospělí.

Krásně bylo na polích i lukách, krásně metalo se žito, krásná byla vajíčka ptačí pod mezí i v křoví, krásné byly žlutozelené letvinky chvojnatých stromů, krásná byla koroptví kuřátka, když vyplašena z jednoho pole přes mez batolila se do druhého, krásné byly na rybnících

106$

kachny, potápky a lysky; ale Frantíkovi se zdálo, že nejkrásněji přec je na sadě, na jejich sadě, a tím houževnatěji se mu to zdálo, čím více se bál, vkročí-li tam, že zas bude poštípán včelami strejčka Kojana. V každém kalíšku, na každém květu čeká tam naň Kojanova včela, a jak se Frantík ukáže na sadě, nasypou se naň a pomstí se mu, že je vyháněl.

Když minul týden, Frantíkovi už nebylo možná odolati. Udělá chytře tak: pootevře zticha dvířka sadu a postaví se na kraj. Začnou-li naň včely dorážeti, prchne jim k mamince a maminka dovede ho ochrániti proti včelám jako proti každému jinému úrazu. Maminčina sukně je hradba, za kterou se schová a za kterou se nebojí ničeho a nikoho. Za hradbou maminčiny sukně je jist i od opasku tatínkova, odtud ho ani čert nevysápe, přijde-li. Kdykoli mužná mysl jeho poklesne, pozdvíhá se zas, jakmile se s ní octne v úchylku maminčiny sukně. Zázračná je sukně maminčina!

Usmysleno, učiněno. Otevřel dvířka sadu a zůstal stát. Včely nic. „Chtějí mě namladit,“ pomyslil si a opatrně nechal za sebou dvířka pootevřená, aby měl volnou cestu hanebného ústupu, na nějž byl připraven. Slepice, stojící na dvoře nablízku, domnívala se, že Frantík na ni čeká, a hupky hupky do dvířek. Zmýlila se. Hospodářův synek zahradil jí cestu nohou, vyhnal ji a prudce za sebou dvířka přirazil a teprve se lekl. Včely zase nic. Pokročil o tři kroky a již byl kurážnější.

„Včaličky,“ promluvil hlasitě, aby bylo po celém sadě slyšet, „co jsme si, to jsme si a smiřme se! Já vás už nebudu vyhánět a vy mne nebudete štípat. Každý kvítek, na kterém se včela pase, bude mi jako svatý, ani se ho nedotknu; ale za to žádná z vás nesmí se mi dotknout ani nohy, ani ruky, ani nosu, ani tváře. Bude tak?“

Zatajil dech a poslouchal, jakou včely dají odpověď.

„Bude, bude, bude,“ bzučelo to zdola shora, z trávy i korun stromových.

107$

„Bude tak!“ vzkřikl Frantík, a dotvrdiv úmluvu, poskočil si. Poslední špetka strachu z něho spadla.

Ale Frantík nebyl takový, jak se včelám tvářil. Žádal od včel mír, žádal od nich, aby poctivě v smlouvě stály, ale hluboko v srdci svém sám obmýšlel faleš. Ustanovil se, že si dá dobrý pozor, kterak se dělá med, a naučí se tomu umění od včel. Již několik dní tajně spřádal ten plán a nikomu se nesvěřil než Ančičce sestřičce. A Ančička jej schválila a nabídla se, že Frantíkovi bude pomahat. Včeličky jsou takové malé, malinké, a Frantík s Ančičkou naproti nim velcí, velicí. Co oni dva spolu nadělají medu! Více nežli všechny včely Kojanovy. Budou ho mít pro sebe, pro tatínka, pro maminku, pro dědouška, pro babičku. Nic nebudou potom dělat, jen med. Tolik ho budou mít, že ještě do města odprodají. Za stržené peníze Frantík nakoupí hedvábí, Ančička jemu i sobě našije peroutky a potom budou dokonalé včely on i Ančička, a drobné včely Kojanovy, jak je na sadě spatří, dají se na útěk a víckrát se tu neukážou, a běda jim, ukážou-li se přece! Frantík bude míti žahadel plný koš, Ančička plnou nůši a sami budou zraňovat a bodat. Potom budou Kojanovy včely plakat, jako on tehdy plakal, když dostal žihadlo!

Takové úkladné, ošemetné záměry Frantík Skoba nosil v hlavě přes to, že uzavřel s Kojanovými včelami smír. Ale svědomí v něm zbylo tolik, že se včelám vyhýbal, netroufaje si zpříma jim pohleděti v oči. Nejkrásnější na sadě byly rozkvetlé jabloně. Frantík vybíral si místo, odkud by práci včel nejlépe mohl přehlednouti. Na žádné z jabloní místo si nevybral, ale zvolil si je na mocné, vysoké a rozložité čáslavce. Odtud neviděn přehlížel sad i dvůr otcovský, sad i dvůr Kojanův, a bylo vidět ještě daleko do polí až k lesům.

Nebylo dne, aby Frantík neproseděl dvě hodiny na čáslavce, i víc. čím déle tam sedal, tím větší měl po tom místě touhu. A pořád užší byl okrsek, který ze své výsosti

108$

očima měřil. Nedíval se již k lesům a do polí, díval se jen Kojanovům do sadu a na dvůr. A čím déle se tam díval, tím byl nespokojenější. Zdálo se mu, že u Kojanů všecko je větší a širší, čistší a lepší, až na toho kluka Bartoně. Kdyby toho nebylo, čirá závist byla by opanovala duši Frantíkovu. Bartoň byl větší a starší Frantíka, třetí rok už chodil do školy, ale Frantík musel se mu na čáslavce pošklíbnouti, jak ho jen zdaleka zmerčil. Tři takové Bartoně položil by vedle sebe jako snopy!

Ale ze všeho nejvíc na podívanou byl mu sousedův sad. Byl prostranný a rovný. Uprostřed bylo volné místo, a tam několika dlouhými řadami položeny byly včely. Úly, špalky, vydlabány byly z topolových kmenů. Spočívaly pod šindelovými stříškami, každá stříška na celou řadu. Sklon jejich byl dozadu. Přední strana úliště obrácena byla proti slunci polednímu, zadní byla prkny zabedněna. Úl ležel natažen jako člověk. Hlavy měl podepřeny o podušku, zhruba otesanou loukoť, a nohy byly níž. Včely hmyzně mrvily se na česlech.

U zdi úlům nejbližší pod hustým loubím lísek babička Bartoňova sedávala na stoličce a „vartovala včály“. Na klíně mívala rozevřené modlitby a na nose okuláry. Protože Frantíkova čáslavka nakláněla se až ke Kojanovu sadu – kmen její byl nízký a šikmý, takže chlapec mohl po něm po čtyřech chodit a šplhati nepotřeboval – rozeznával i veliká písmena na stránkách modliteb. Všechno Kojanouc Frantíkovi zdálo se neobyčejným a zvláštním, i ta babička. Slýchal o ní, že dávno, ještě jako hospodyně, oslepla a že ji strejček Kojan dovezli do Prahy, kde jí doktoři navrátili zrak, ale jen tak, jak lidé mohou: napolo, ba mnohem méně. A dali jí dvoje brejle, jedny, aby se jimi dívala do dálky, druhé, aby na ně čítala. Když babička pozdvihla od modliteb oči, Frantík z čáslavky viděl, že skla na brejlích jsou jako mističky. Byla mu ta babička divná, předivná. Až jí Frantík Kojanovům nepřál a myslil si: Kdyby tahle babička byli naše!

109$

A jindy si přával, aby jejich tatínek, Frantíkův, také jejich babičku zavezli do Prahy a v Praze aby jí dali také takové brejle, jako má babička Bartoňova, aby si ten kluk Bartoň nemyslil, že jen oni, Kojanouc, mohou míti takovou babičku.

110$

BABIČKA A VČELY

Babička proto včely hlídala, aby dala znamení, kdyby se některé rojily. Znamení dá na kosu, jež nenasazena stojí u nejbližší švestky, a pod ní na zemi leží brousek. Jakmile včely se vzrojí, babička zazvoní brusem o kosu a přijde hospodář, aby je dal do nového úlu. Cinkání rozrojené včely utišuje a usazuje. Cinká-li se jim, neuletí, ale chumáčem sednou blízko materského úlu.

Po druhé straně babiččině na drnu ležela kukla s řešátkovým dnem. Staré včely babičku znaly; šla-li k nim, kukly nepotřebovala, aby se chránila. Brala ji jen, šla-li zkoumat, připravuje-li se některý úl k vyrojení. To pro svou nevidomost přistupovala až k samým česlům a prohlížela, jak je na česlech i dokola hmyzno a nehemží-li se to jen silný roj starý, nýbrž je-li hojně novaček, menších a útlejších, aby také nový roj měl sílu dostatečnou. Aby viděla, co se děje, musela přiložiti tvář až k samému česlu, a tu se mohlo snadno státi, že by jí novačky ublížily, neznajíce ještě Kojanouc babičku.

Ráno po deváté babička přicházela ku včelám a pozdravovala je: „Dej Pánbůh dobrýtro, včaličky dělničky! Už jsem posnídala, už jsem na vdolky zadělala.“

V jedenáct hodin se loučívala: „Buďte tu s Pánembohem, dělnicky pracovničky, a dokud babička krávu nepodojí, ať se jí včaličky nevyrojí.“ A podobně se s nimi vítala po obědě, když zase na hlídku přišla, a rozžehnávala se večer.

Staré včely babičku znaly, tak dobře ji znaly, jako by

111$

to byla jejich vlastní babička, včelí babička. Bzukot jejich byl jí nejmilejší muzikou. Frantík ji z čáslavky slyšel, jak jednou hovořila Bartoňovi: „Pašolíčku, vidíš, už jsem chudák stará, do božího kostelíčka zřídka se odvážím, a tak sedám zde u božích včaliček, tu se modlím, tu si písně a žalmy zpívám a včaličky jako by mi k tomu na varhany hrály, ale jen tak potenku. A tlustým hlasem do toho vpadají stromy, když koruny jejich se rozšumějí. Kosové, drozdi a pinkavky, to jsou mi zpěváčkové na kruchtě. Vysoký topol nad stodolou, ten ke mně mívá kázaní. To ti je, pašolíčku, kazatel výřečný! Co já slova božího slýchala za celý život v kostelích i pod širým nebem o poutích, to on, topol, všecko má v zelené hlavě a mně povídává. Někdy jen tak šeptá: ,Lidičky, hříšníčkové, polepšete se, polepšete se!‘ Ale někdy ozve se jadrně: ,Boj se boha, přijde trest!‘ A onehdy ti, jak řekl ,trest!‘hrom: ,třesk!’ a já jedva stačila sebrat modlitby a brejle, kosu, brus a stoličku, a myslila jsem: tohle jistě nadešel soudný den! Ale děroušek na mne pamatovali, přišli pro mne a pomohli mi odstěhovati se do chaloupky. Ale což ti to povídám! Dyť tys, pašolíčku zlatá, také si vzpomněl na babičku a stoličku jsi tenkrát odnesl, arci, stoličku! Jak jsme byli v chaloupce, my hned do modlení a kočiček pálení, a děroušek pořád: ,Pánbůh rač nás chránit! Pánbůh rač nás chránit!’ – také myslil na soudný den. Nu, to byla strašná bouře, boží dopuštění! Ale soudný den Pánbůh ještě odložil, ještě se nad lidmi slitoval a prodloužil jim lhůtu k pokání. My dva, děroušek a já, vždycky jsme k odchodu připraveni. Klekli jsme spolu pod obrazy, on mi dal ruku kolem krku a já se k němu přitlačila – abych ti pravdu řekla, já se přece bála – a modlili jsme se jedním hlasem. A ještě jsme se nedomodlili otčenáš, jak jsme řekli: odpusť nám naše viny – hrom jako by uťal, blesk jako by jej ulil, vichřice jako by ji do pytle zašil. A sluníčko boží tak krásně vysvitlo, že i moje slepé oči se občerstvily a zradovaly. Ach

112$

ach, můj pašolíčku, ta slepota! V kostele nevidím ani velebníčka, ani oltář, ani svíce, a tak si myslím: Když nevidím ani velebníčka, ani oltář, ani svíce – nemusím tam být, celý svět je chrám boží!“

Jindy Bartoně povzbuzovala, Frantík na čáslavce to slyšel: „Bartoníčku, pašolíčku, choď sem často ke mně a včaličkám, nebude ti to na Škodu! Jak ze školy přijdeš, jak bártošnu pověsíš a se nasvačíš, hned ať pospíšíš na sad! Já tak ráda slýchám tvůj hlas, tvůj hlásek. Zrovna takový hlas míval náš Honzíček, můj nebožtík bratr, když byl malý. Ale potom vyrostl – to již neměl hlásek teninký jako hedvábné vlákno, ale hlas tlustý jak utahovák, jen všechno dunělo, když promluvil. (Ty taky budeš míti takový, zachová-li tě Pánbůh.) A když ten milý Honzíček vyrostl, páni ho sebrali na vojnu za kyrysara. Začpak jiného, než za kyrysara? On ti měl, náš Honzíček, postavu jako zeman – ty taky budeš míti, zachová-li tě Pánbůh – a nám se zdálo, až se ukáže nepříteli, že nepřítel ani nedočká a dá se na útěk. Plakali jsme pro něj, pravda, ale taky jsme se těšili, až našeho Honzíčka uhlídají císař pán, že se jim zalíbí jako nám a udělají ho při sobě nějakým pánem, takhle forejšicem. Ale Pánubohu zráčilo se jináč. Už jsme se s milým Honzíčkem neshledali. Pána na vojně neudělal žádného, před nepřítele ho císař pán ani nepostavili, a než minul třetí rok, roznemohl se a zemřel ve špitále. Dej mu Pánbůh lehké odpočinutí, mému Honzíčkovi! (Babička utírala si cípem fěrtochu vyhaslé oči.) Pojď ke mně, Bartoníčku, tys nyní můj Honzíček! Já nejsem rodem zdejší, nevíš-li to ještě, chlapče zlatý. Jsem Budínova ze Křtětic. Také jsme mívali mnoho úlů, také nám je hlídávala babička a my s Honzíčkem také za ní chodili, ale to nebylo ani včera, ani předevčírem, můj hošku! To bylo ještě v minulém století, brzy po smrti císaře Josefa, toho, co měl sedláky rád – pamatuj si to. A babička nás napomínávala jako já tebe: ,Děti, mějte v úctě včaličky a berte

113$

si z nich příklad! Kdyby pro nic jiného, pro příklad dětem včaličky mají být u každého sedláka. Od nich se děti mohou učiti pilnosti a pořádku jak doma, tak v obci, tak vůbec mezi lidmi. Od nich se mohou učiti, jak i sedláci, třeba byli proti pánům malí, mnoho mohou poříditi, budou-li k sobě svorně držet, nebude-li jeden druhému překážet a nebudou-li se rozlétati do cizích úlů, ale všechen medový prášek snášeti budou do úlu vlastního. Zřídka bývá, ale přece bývá, že včála nevrátí se do svého úlu a přidá se k roji cizímu. Ale to jest její smrt: cizí roj ji uštípe. Jen svému roji včála vážená, jen ve svém roji může konati svou práci, bohu i lidem milou, jen ve svém roji najde ochrany proti nepříteli. Jen ve svém roji a svým rojem včála je silná. Oslabí-li tulačky svůj roj, zahynou samy a i roj jejich zahyne: silnější přijde, vojensky jej napadne, přemůže, uštípe, a med jeho do svého úlu přenese.’ „

Babičce mezitím, co vnuka vyučovala moudrosti včelí, čtice bílých vlasů zpod šátku spadla na skráň. Včela, která mimo letěla, zmýlila se a chumáček šedin měla za medodárný květ. I snesla se naň a zamotala se.

Babička ji vymotávala z osidla a Frantík z čáslavky pozoroval každý pohyb jejích scvrklých, zčernalých, bezmasých rukou. Prsty jejich byly ztuhlé, neohebné, na kotníkách špičaté. Frantík čekal, že hrubé prsty udělají včele bolest a ona že jí odplatí bodnutím. Mráz mu přejel po těle, bál se o Bartoňovu babičku, a bylo mu, jako by po žahadle sám otékal a znova pociťoval bolest, na kterou nikdy nezapomene. Ale babička včelu vydobyla, úrazu jí neučinila, sobě na prst posadila, a laskavě se usmívajíc, k odletuji pobízela:

„Včaličko, včaličko, nezkušená, neposlušná, zapomnětlivá! Věru že ti říkali tvoje maminka, než tě do světa pustili, že říkali a tebe poučovali: Dceruško, lítej si po květinách, lítej si po sadech, po lučinách, jen se v tom, dceruško, letu vystříhej hrobových květů! Kvítí

114$

z hrobové zahrádky má prášek hořký, nesladký, ale je mámivé vůně, že po něm včalička stůně. Jedva se domů navrátí, nožičky vzhůru obrátí, z oulu ji vynesou kamarádky, nepůjde na hroby do zahrádky!“

Včeličce od babičky se nechtělo, jako by posvědčovala, co babička říkala o hřbitovním kvítí. Procházela se po prstu semo tamo, až přece se vznesla a s nesčítanými družkami se smísila.

„A babičko,“ otázal se Bartoň, „vy jste tu včaličku znali?“

„Kdož by mohl, Bartoníčku, každou včaličku znáti a rozeznati! Kdyby lidské podoby měly, nezapamatuješ si každou, nemáš tolik smyslu. Ale po hlase si merčím jednotlivé úly. Řekla jsem ti, že mi hrají jako varhany. A v těch varhanách jako by každý úl byl jednou píšťalou. Rozeznávám to zrána, když z úlu vylétají, a kvečeru, když se vracejí a houfem se sbírají. To zřetelně slyším hlas každého úlu. Ale když se rozptýlí po kvítí, ne, to mi není možná je rozeznávati! To ti bzukot jejich tak se proměšuje, neslyšíš jednotlivých hlásků, ale jen jeden, jako by z daleka zvony zvonily!“

„A vás, babičko, včaličky znají?“

„Mě znají, Bartoníčku. Mne neznát! Ale arci, jen ty staré a rozumné, které už vědí a přesvědčily se, že je babička opatruje, Čermáky vrahy zapuzuje, když hlady mají, krmi dává, mladičkým úly přichystává. Jakž by mne neznaly staré? Ale mladičké, jedva vyrojené, neznají. A což mohou znáti? Nemohou, nevědomé jsou jako malé děti. A co s vámi, šibeničníčkové? Odpouštět, odpouštět, nic jiného nezbývá než odpouštět, aby vás všecky nespral kat, daremníčkové! Odpouštět vám musejí starší, a vy ze svých chyb naučíte se dobrým mravům a užitečné práci. A s včaličkami zrovna tak. Jen je nech, však ony se naučí všemu včalímu umění, bystré hlavičky!“

„Babičko, já se včal také nebojím.“

115$

„Netřeba se včaliček báti, synáčku. Dobrému včála neublíží. (Frantík na čáslavce byl jak opařen.) Neznámého zkoumá, zblízka si prohlíží, očichuje vůni jeho těla a podle toho, je-li jí libá nebo odporná, rozeznává člověka dobrého a zlého. Zlého nemiluje, odhání, odpuzuje, ale ani jemu nedá žahadlo, porozumí-li a klidí se. Ale on, šelma zlá, nedobrá, nevydrží zůstat pokojným, protože svědomí jeho pokojno není. Ošívá se, ohání se, včalička to má za skutek nepřátelský a udělá pich! A on se dá na útěk jako karabáčem šlehnutý, ohání se ještě víc, a než vyvázne, nejedno ještě žahadlo do kůže se mu zabodne.“

„A je to, babičko, jistá pravda, že včalička, která dala žahadlo, musí umřít?“

„Jistá pravda, chlapečku. Pánbůh jí dal zbraň, ale přikázal jí, aby jí užila jen v nejkrušnější době, kdy již se zlým člověkem nebo nepřítelem nic nemůže poříditi po dobrém.“

Frantíkovi na čáslavce se ulevilo. Chválabohu, včela, jeho nepřítelkyně, už je nebožka!

Bartoň se odmlčel, uvažoval. Potom řekl s jistotou, jako by to lépe věděl než babička: „Babičko, v tom asi je mýlka. Dal-li Pánbůh včále žahadlo, aby se bránila, dal jí také právo, aby se bránila vždycky, když je v nebezpečenství; a dělá-li včála něco, k čemu dostala od Pánaboha právo, není možná, aby ji Pánbůh za to smrtí trestal, že svého práva užila.“

Babička nevrle zašeptala: „A tys taky takový mudrlant jako tvůj otec! Co se budeš se mnou hádat! Co ti pravím, je starší tebe i mne, kloučku! Ještě naše maminka mě tak naučovali. Co by bylo pravda, ne-li to, co tolik času přetrvalo?“

Bartoň babičce neodporoval a ona hned se udobřila a Bartoně pohladila.

„Tvůj otec je hodný člověk, včaličky ho taky mají rády. Zved se po něm!“

116$

Bartoň neodpovídal, až po chvíli se ozval:

„A babičko, což lidé zlí na nic nepřišli, aby jim včalička žahadlem nemohla ublížit?“

A babička tajemně, ale slyšel i Frantík na čáslavce: „Jsou, děťátko, takové prostředky. Tobě je zjevím, protože jsi hodný chlapec a nebudeš jich potřebovat. Zjevím ti je, abys měl památku po babičce a vždycky mohl říci, až si na ni vzpomeneš a ona již nebude včály hlídávat, a kdyby chtěla, nebude moci pro tíhu hlíny, která na ní ležet bude. Ztluč hromového koření, dej do oleje a pomaž se, kdo chceš, aby tě včály nekousaly, a nebudou kousati. Item drž v ústech tři lístky jitrocele a neuštípne tě žádná.“

Frantík poprvé v životě slyšel tu slovo „item“. Ač mu nerozuměl, dovtípil se, že je to slovo z knih. Snad babička Kojanouc má v chaloupce ještě tlustší knihu než modlitby, snad jsou v té knize ještě větší písmena, snad ta kniha má ještě širší mosaznou sponu, snad v ní čítá ještě většími brejlemi. Slovo „item“ Frantíkovi prozradilo, že babička nemá svoji moudrost ani ze sebe, ani z lidí, ale z knih, a to bylo v jeho ponětí jako z boha.

117$

KOJANOUC

Blízko druhého kraje úlů, hluboko v sadě, byla studánka nízce oroubená, krytá šindelovou stříškou, přiléhající skoro k samé zemi. Nade stříškou rozkládal se doširoka hustý keř černého bezu a z něho se tyčila, jako by mu z plecí rostla, štíhlá, ještě mladá olše. Frantík z čáslavky dobře pozoroval, že část olšina oddenku je vyzdvižena nad keř, a bylo mu to tak podivné a zvláštní jako všecko, co viděl u Kojanů. Cožpak ta olše má kořeny v povětří? I nemá! Býval tu přestárlý bezový strom a jej seřízli, aby se zdola zmladil. A do otevřené jeho duše náhodou zapadlo olšové semínko, vzklíčilo a z něho vyrostla ta olše. Voda ze studánky odtéká po korýtku do Kojanových stájí, naplňuje tam kamenky k napájení dobytka, a co přetéká, sbírá se do klusu, jenž jest udělán pod stájí, podbíhá napříč celý dvůr a vychází na druhé straně na trávník, jejž nazývají zlatým dolem Kojanovy živnosti. Trávník stále zavlažovaný dává mnoho sečí do roka. Dnes pokosíš a zítra už vidíš trávu znova růsti a za několik dní ji zase možno strouhati. A tráva jako hedvábná.

Vedle studánky v trávě leží kropáč, ze kterého polévají bílené plátno, jež třemi dýhami prostírá se na výslunném místě pod úlištěm. Bujná tráva plátno nadzdvihuje, a když je čerstvě pokropeno, dělají se v něm rybníčky. Nejčastěji polévá hospodyně. Jen co je pravda, ten kluk Bartoň má pěknou maminku! Osůbka malá, ale jadrná a rychlá jako vítr. To vám přiběhne, shodí z bosých no-118$

hou pantofle, svleče jupičku a položí na keř, pozdraví vesele babičku a běží ke studánce. Běží, a všecko se na ní třese a bílé ruce a bílé nohy, bělejší toho plátna, jen se jí svítí. Míhá se jako motýl. A kdyby opravdu byla motýl a ty chtěl motýla chytit a měl takový klobouk, že by jej přikryl, marně by si se namahal, nechytil bys! Tak je rychlá! Pokropila, sukně spustila, jupičku oblekla a zapjala, nohy do pantofli vstrčila, babičku zase vesele pozdravila a zmizela ze sadu, jako by ji země byla pohltila.

O je, babička už nejsou tak hbitá, kdepak! Teprve nyní si rozmyslili, že chtí nevěstě něco říci. Vyskočili na stoličce, rychle, jak mohli, a zvolali: „A a a a, Kačenko milá, děvečko zlatá, cožpak tento?“ A usedají zas, nedovolají se. Ale usmívají se, nemrzí je to. Vědí, že babiččino „tento“ nemá tak naspěch jako hospodynská práce. A povídají si spokojeně, Frantík na čáslavce to slyší: „To je holka! Už třetí dítě a pořád jako rtuť. A táhne jako řemen. Taková žena je boží požehnání. Děkuji ti, Pane, za všecko dobré i zlé, ale zvláště za dobré!“

Kropáč zase leží u studánky a stkví se na slunci jako slunko samo. Frantíkovi na čáslavce se zdá, že jakživo nebylo tak lesklého kropáče. Krása kropáč! A rybníčky na plátně také se lesknou a na trávě se třpytí kapky, které na ni odstřikly, a vykropená voda na teplém slunci brzo se vypařuje a před úlištěm dělá se lehynký opar – snad jen Frantík z čáslavky jej vidí – a všecky duhové barvy jsou i na tom oparu i na těch kapkách, čistých jako sklo.

„Ten kluk Bartoň to má hezky!“ řekl si Frantík na čáslavce a vystříkl slinu, jak nejdále mohl.

Jindy zas Frantík viděl, jak na sad za babičkou přišli sám strejček Kojan. Přivedl si za ruku mladšího synka Matějčka, o mnoho, ach o mnoho mladšího než Frantík. Dva věky Matějčkovy jedva by se srovnaly s věkem Frantíkovým. Capart! Ještě karkuli nosí – ach, to je

119$

doba, co Frantíkovi vzali karkuli pro mladšího a dali mu za ni nejprve kašket a posléz i klobouk; kašket už nosí pro všední den a klobouk má pro svátek. To ještě uplyne vody, než Matějček dospěje do kašketu a klobouku! A karkuli má, vidí se, z maminčina podsazení, zelenou jako brčál. Řeknou: Matějček má karkuli z hedvábné, na píď široké pantle! – a že je z podsazení, přec uvidí každé zkušené oko. Jinak je Frantík rád, že strejček přišli s Matějčkem – jen když toho kluka Bartoně nevidět!

Kojan pozdravil matku, odhodil klobouk do trávy, utřel si lysé čelo červeným, květovaným šátkem a šátek opět zastrčil za opasek, jímž opínal si koženky. Chodě, míval hlavu poněkud schýlenu tak, že statná jeho postava nestávala se nápadnou. Nyní se narovnal a protáhl a zívl. Frantík stopoval z čáslavky každé jeho hnutí a odhadl, že strejček Kojan mohou být o pěst vyšší jeho tatínka. Zamrzelo ho to, ale utěšil se.

„Kláda jsou strejček Kojan,“ usoudil u sebe, „ale náš tatínek by jimi přece lupli! Náš tatínek nejsou Kahovec. Cožpak takový měšťáček, takový řemesníček, takový pekaříček, který nemohl rohlíček unést a musel ho dělat menší, ten se nyní plichtí mezi sedláky! Ale náš tatínek kdyby na ně – “

Frantík náhlým leknutím div nespadl z čáslavky. To byla rána! Strejček Kojan bác! praštili sebou na zem a natahli se jak široký tak dlouhý. Založili si ruce pod hlavu a minutku tak zůstali. Potom se obrátili tváří do trávy, Matějčka k sobě strhli, také ho tak tváří položili a k sobě přitulili. Když se s ním takhle namazlili, položili se zas naznak, Matějčka si posadili na tělo a brali mu ručky, aby si jimi hladili tvář.

„Píká,“ smál se Matějček a dělal, jako by se bránil, ale zatím padl na otce a hladil jej nejen ručkama, ale i tváří.

Tu se Frantík octl na rozpacích. Pozoroval a slýchal žehrání otcovo na Kojana. Nerozuměl mu. Otec jeho nemohl se smířiti s pomyšlením, že jeho kamarád z dět—

120$

ství a z mládí a přímý jeho soused žije jiným životem než za dávných časů, kdy sobě byli nerozlučnými druhy.

On Kojanovi nic špatného nevytýkal, ani nemohl, a kdyby mu jej někdo chtěl očerniti, se zlou by se potázal! Nikdo by se upřímněji Kojana nezastal než soused Skoba, otec Frantíkův. Tropil-li si někdy z něho posměch, to nebyla hana; ve vsi byli navyklí dobírati se navzájem pro své slabé stránky, zveličovati je a stavěti je do směšného osvětlení. Ale v tom právě byla různost mezi Kojanem a Skobou: Skoba nebyl spokojen těmi vlastnostmi Kojanovými, které zakládaly a tvořily nynějšího Kojana a které by za žádnou cenu a na ničí řeči neodložil.

Frantík, dítě, slýchal, ale nepochopoval a z jednotlivých slov a úryvků, jež mu v mysli uvázly, učinil si ponětí, že Kojan je nepřítel a všechno Kojanovo nepřátelské, a zvláště ten kluk Bartoň, jejž už si vzal na svůj vlastní vrub. Frantík už měl také svoje vlastní pozorování, zkušenosti a úsudky, a ty zněly v ten smysl, že se strejčkem Kojanem nic není a že sousedy schválně zlobí. Měl toho příklady.

Jednou Kojanovy husi zašly do Skobova obilí. Frantík na to přišel, husi zajal a vítězoslavně zahnal domů. Otec jej za to pochválil. Nechali u sebe husi až do večera, až u Kojanů nastala po nich sháňka. Tu teprve otec Skoba poručil třeťačce, aby husi dohnala Kojanovům na dvůr a optala se, jsou-li to husi jejich, a jsou-li, aby vyřídila: „Naši strejček s tetou vám je vracejí a vzkazují, abyste si podruhé na ně dali lepší pozor.”

Brzy nato Frantíkovi poručili za humny husi pást. Frantík od husí utekl a šel si s dětmi hrát a husi daly se do Kojanova žita. Přišel na to pacholek Kašpar, husi vyhnal a běžel za Kojanem a povídají, že mu řekl: „Strejčku, teď Skobovům oplaťte! Do zítřka jim husí nepusťte!“ O, kdyby strejček Kojan byli udělali, jak Kašpar naváděl! To by tatínek byli měli radost! Ale oni všechno

121$

dělají tatínkovi navzdory: sami šli k husím a pásli je až do večera, kdy se tatínek mimo ubírali z pole. Pozdravili se a tatínek povídají: „Nu, to mají u Kojanů zralého husopasa.“ – „Zralý za nezralého. Ty se mi, Skobo, neposmívej, sám ještě dnes husi poženeš!“ – „Já husi?“ – „Nejspíš ty. To jsou vaše husi. Byly na škodě a já je hlídám, aby nebylo škody ani mrzutosti. Vezmi si je a odežeň.“ – „Ukaž!“ Tatínek se podívali, a každá hus měla znamení, že je Skobova: na levé noze krajní blanku prostřiženou. Tatínka jako kdyby had uštknul. Ani nedali dobrou noc, husi odehnali domů, a když Frantík navrátil se z houzíru, tatínek ani slova neřekli, na koleno si ho položili a švist, švist! A toho výprasku byli jen strejček Kojan vinni. Kdyby byli husi jaksepatří zajali, všechen hněv tatínkův byl by se snesl na ně a Frantík byl by vyvázl.

122$

MATKA A SYN

Mezi matkou a synem rozpředla se rozprávka o včerejší příhodě u Kojanů, jíž byla plná ves. Dalšímu, co kromě této příhody spolu mluvili, Frantík nerozuměl a letělo mu to jen tak kolem uší jako moucha; ale po uplynutí mnoha let rozpomněl se na každé slůvko, a proto je slušno, aby rozprávka cele byla uvedena. Frantíka na čáslavce zatím jako by nebylo.

„Ještě trnu,“ hovořila babička, „nad tím nebezpečenstvím, ve kterém byl včera pacholíček Matějček. Až do půlnoci jsem modlitebně Pánubohu děkovala, že jej ochránil. Vidíte, hospodáři, také je to k něčemu dobré, je-li člověk slepý – ten trochýtek zraku, co mi ještě bůh dopřává, málo se liší od úplné slepoty.“

(Babička jednou syna oslovovala „hospodáři“ a vykala mu, podruhé mu tykala. Prvým způsobem oslovení osvědčovala, že jej uznává za hlavu domu a chová náležitou úctu k tomuto jeho úřadu.)

„Nic by vám, babičko, nebylo bývalo. Ani byste nebyli měli kdy, abyste smysly postřehli, co se děje a co by se státi mohlo, kdyby bůh a anděl strážce dítě neopatrovali. Já to viděl na zápraží, ale lekl jsem se teprve, když už bylo po všem, ale to již bylo falešné leknutí; duše mi zavýskala a bylo po něm.“

„Takž přece ještě jednou povězte, hospodáři, jak to bylo. Ženské mě celou popletly, každá ví něco jiného a nového.“

„Brzy po poledni krávy přicházely z pastvy. Na pastvu

123$

nikdy nechodí tak vesele jako z pastvy. Vodí je Jelena s těmi pěknými rohy. Kdyby Jelena byla taková dojnice, jako je rohatice, nebylo by lepší krávy. Je jen pro oko, a pro užitek ne. Pro krásu ji máme a chováme. A je taky podívaná, když Jelena kráčí v čele stáda, čistá a bílá jako ubrus, s vitými, pravidelnými, široko rozloženými rohy! Myslíte si, to vidím královnu krav! Krok má dlouhý, pevný a rychlý, oko jasné a hrdé a hlavou pokyvuje, jako by děkovala za pozdravy. Já se vrátil z práce, usedl na lávce na zápraží a hrál si s dětmi. Tu mě Kačenka zavolala, já postavil Matějčka a skočil k ní do kuchyně, abych jí lépe rozuměl. Hned jsem se zas vrátil a již vidím takový obraz: Matějček s prutem v ruce kráčí zrovna proti Jeleně, prutem švihá a říká: Ty dám, ty dám! – a již stojí na krok před ní. Kdyby chtěla, Jelena se již vyhnouti nemůže, porazí, pošlape ho, ostatní krávy slepě půjdou přes nebohého Matějčka! A vtom posledním okamžiku ona vám, Jelena, rozežene se po Matějčkovi rohy – já běžel a křičel, ale na lidskou pomoc bylo již pozdě, jen bůh a Jelena mohli ještě dítě spasiti. A spasili. Ještě mráz po mně jde! Kráva vjela Matějčkovi rohem pod karkuli, nabodla ho a prudce hlavou hodila – a Matějček letí povětřím jako míč, letí – a již je na druhé straně hnojiště, cape si po chodníku jakoby nic, mává prutem a říká pořád: Ty dám, ty dám! Ani zdání neměl toho, co se přihodilo. Padl na nožky a šel pořád, jako by ani z chůze nebyl býval vytržen. Krávy zašly do chléva. Chvátám k němu, nesu do sednice, prohledáváme ho, není-li na něm úrazu – nic, pranic mu neublíženo, jen má od levého obočí škrabinu přes čelo až ke karkuli. Kdyby ho roh byl zasáhl o znaménko níž, měl by po oku. A škrabina není o nic patrnější, než kdyby byla po dětském nehtu.“

„Pacholíčku, Matějíčku, pojď sem,’ pojď ke mně, pojď k babičce!“

Je to již aspoň stá babiččina prohlídka škrabiny

124$

Matějčkovy. Hladí a líbá ho, požehnává se znamením kříže, ruce spíná a propovídá: „Kdož by se neobdivoval skutkům boží prozřetelnosti a všemohoucnosti! Synu, zde se udál boží zázrak! Hospodáři, seberte se a pospěšte k panu děkanovi, povězte jim to všecko pořádně, ať nám dvůr vysvětí.“

Kojan odpověděl váhavě a nesměle: „Není žádných zázraků.“

Babička spráskla ruce: „Copak to mluvíš, dítě bezbožné? Cožpak se z tebe stal nevěrec a pohan? A to zrovna ve chvíli, kdy Hospodin zřejmě tobě, na tobě a na tvém dítěti ukázal svou zázračnou moc?“

A Kojan: „Nehrozte se, babičko, v mých slovech není ničeho pohanského. Není žádných zázraků, žádných zvláštních, jednotlivých zázraků, protože všecko, co jest, i to, co je našim smyslům přístupno, i to, co jest jim ještě uzavřeno, jest jediným zázrakem, nesmírným, nepochopitelným. A člověk, uvažuje-li o něm, může leda ruce sepnouti a vzdychnouti: Hospodine bože, jak jsi velký, slavný, mocný! Všecko, co vzniká a se rodí, co trvá a roste, co hyne a mře, jest jediným, neobsáhlým a nerozdílným zázrakem. Zázrakem božím je slunce i měsíc i všecka obloha nebeská, ale zázrakem je také každý brouček, byť byl menší špendlíkové hlavičky, každý kvítek, byť byl sotva větší prášku. Zázrakem božím je také člověk. Ale z lidí ten je pýchou pohanskou nadutý, ten je pohan a nevěrec, kdo tvrdí, že bůh učinil nějaký zázrak kvůli němu. člověk velikosti a nesmírnosti boží nemůže být ani patrnějším, ani milejším každého tvora, který z rukou Jeho vyšel. On nemá práva domnívati se, že by bůh schválně kvůli němu něco činil kromě toho, co již proň učinil, dav mu schopnější a otevřenější smysly než jinému tvorstvu. Všecko, co stvořil, živé i neživé, bůh zachovává i mění, ale nemění jako rozmarné a nestálé děcko, jež jednou rukou dům si staví a druhou rukou boří, nýbrž podle ustálených a nezvrat-125$

ných zákonů, které na počátku dal a které jsou nezměnitelný jako bůh sám, zatímco všecko stvořené je změnám podrobeno, člověk má od boha schopnost poznávati boha a obdivovati se dílům jeho, a v té schopnosti jest obsažena i schopnost poznávat ony zákony, kterými z vůle boží spravuje se veškerenstvo. Ale i ta schopnost je malá naproti boží nesmírnosti a člověk, i když se domnívati bude, že nejjasněji vidí a nejzářnější světlo kolem sebe rozžehl, bude ve tmách naproti té světlosti, která obklopuje velebnost boží. Toho-li si bude vědom, nikdy nebude mluvit o zvláštních zázracích tehdy, když bude před sebou míti něco sobě nevysvětlitelného. Nebude tu mysliti na zázrak, nýbrž na mdlobu a nedostatečnost svých smyslů a prositi bude boha, aby mu poslal úplnější dar Ducha svatého a naučil jej lépe poznávati.“

„Tak tedy to, co se včera stalo s pacholíčkem Matějčkem, není boží zázrak? Pověz tedy, co je to? Což nevěříš v boží milost, Jane?“

„O věřím, babičko, věřím! Boží milost ale není almužna, poskytovaná nuzným, když o ni prosí, jak obyčejně lidé myslí. Milost boží nedá člověku ničeho k najedení a napojení, to všechno člověk sám si musí vydobýti prací a potem svým. Milost boží není ani v lidské dlani, ani kapse, ani na poli, ani na špýchaře, ani v stáji. Nemá podobu ani peněz, ani obilí, ani dobytka, ani žádného jiného statku. Ona sídlí v srdci lidském a dává člověku schopnost upraviti svůj poměr k bohu i světu, Stvořiteli i stvořenému, dává mu schopnost poznávati boha v dílech jeho a milovati jej i všecko, což jest, protože jest od něho a jím.“

„Jane, Jane!“ děla babička a pohrozila synovi laskavě prstem. „Já stará věřím tak, jak jsem se naučila, a o věcech víry nemudruji a nehloubám. Co mi ti, kdož k tomu jsou ustanoveni, k věření předloží, všemu věřím. Jiní nevěřili a zle pochodili. Za mých časů již toho nebylo, ale za starších, povídají, takové mudrlanty upalovali jako

126$

bludaře. Nechali ho mluvit, jako já tebe nechala, a potom hajdy, na hranici s ním! Ale ty se ode mne ničeho báti nemusíš a mně postačí vědomí, že jsem tě po křesťansku vychovala a dosti se ti navštěpovala úcty a pokory ke každému, kdo stojí nad tvým stavem, i ke každému jeho slovu. Mluvit jiné nechávej a sám mlč! ponaučovala jsem tě. A ty jsi dlouho dělával tak, a najednou se ti jazyk rozvázal a mluví, moc mluví, a já se bojím, že mnoho všetečného. Měj se na pozoru před cizími lidmi! Co se s tebou stalo, co se s tebou událo, že jsi se tak změnil?“

„Co se událo? Vy to dobře víte, babičko. Byla v mém životě podobná chvíle jako v životě svatého apoštola Pavla. Bouře mnou zazmítala, když se mi před lety zpronevěřila ta, kterou jsem si vyvolil a kterou již již chtěl jsem dovésti k oltáři. Myslil jsem, že z té bouře nevyváznu živ, a najednou šlehl blesk a jím se všecko dokola mne osvítilo a já stal se vidoucím, duchovně vidoucím, a v tom okamžiku pocítil jsem v duši blaho a teplo: milost boží, jež mi se lehkomyslníku vyhýbala, vstoupila ve mne a já od té doby jen o to se snažím, aby mne pronikla úplně, abych ničeho neučinil bez ní a proti ní.“

„Nu vím, vím, tenkrát, holečku, tuze jsi se natrápil. Co já se za tebe namodlila! Ale z lehkomyslnosti se neobviňuj! Byl jsi jako každý neženatý chlapec, veselý, dobrý tanečník – nu což! A ona – ochechule! Ba právě, ochechule! Raději toho nevzpomínej, a Pánbůh ti dal dobrou náhradu, nemáš čeho želeti. Ale to mi pověz, dítě: kde se v tobě ty mudrlantské nápady berou? Jiní je ponejvíce mívají z knih, ale ty jsi nikdy hrubý čtenář nebýval. Či snad jsi se chytil knih, co jsi hospodářem, a z nich dostáváš rozumy?“

„Knihám dosud mnoho neudělám. Není-li práce, rád si čítám v evangeliu a Životech svatých, ale jiné knihy, vidíte, babičko, jsou mi lhostejný. Nenalézám v nich toho, co v těch dvou: duši útěchy a povzbuzení

127$

a pobídky k rozjímání. Ale evangelium jako slovo boží a Životy svatých následovníků slova božího, kteří za ně vesele i na smrt chodili, to jsou mi knihy nadevše drahé, a když je někdy déle možno, aby od práce odpočívalo si nejen tělo, nýbrž i duch, sladko mi bývá v nich si počisti. A když se mne ptáte na knihy, já, babičko, po svém nedostatečném rozumu myslím, že by jen takové spisovány býti měly, které se těm dvěma mým drahým přibližují. Ne, neříkám, že by všechny měly psát jen o víře a náboženství a o hrdinách víry, ale každá jistě by se měla snažit povědět lidem něco poučného a příkladného. Každým poučením, kterého se mi dostane, každým rozmnožením mých skrovných vědomostí rozlévá se více světla na můj poměr k bohu a každý, kdo sílu a život svůj nasadil pro dobrou, obecně prospěšnou věc, může nám býti příkladem, třeba nebyl svatým. Ale to já, babičko, jen pro jiné uznávám a sám se věrně držím těch dvou svých nejmilejších. Zkoušel jsem čítati také výklady evangelia, ale brzy jsem je zavřel a odložil. Duše v nich nenašla pravé živné krmě, jen samé odrobinky a omelinky, které s hojného stolu evangelia spadaly na trnož, kde je sebral ubohý vykladač a jiným předkládá.“

Babička vážně pokyvovala hlavou. „Milý synu, ty jsi bludař, jistě myslím, že jsi bludař! O Životech svatých nemluvím, těmi, myslím, nemohl bys být uveden na bludnou cestu. Ale co pravíš o evangeliu, to se mi nelíbí, to mi bludem smrdí, jak jsem jen prostá osoba. Jakpak ty, člověk neučený, sedlák, umějící sotva číst a psát a trochu počítat, můžeš zavrhovati výklady, sepsané velebnými pány, kteří na to mají dvanáct škol a vysvěcení? Cožpak jsi přestal chodit do kostela od té doby, co jsme se rozdělili a ty jsi na živnosti a já s děrouškem na výminku? Což v kostele neposloucháváš výklad evangelia a kázání? A co tam posloucháš, je možná z jedné knihy, kterou doma hrdě odkládáš, že jako tvému rozumu nedostačuje. Nedávej se, synu, mezi pyšné! Nevyvyšuj se

128$

nad jiné ani statkem, ani rozumem! Mdlý je lidský rozum, i když se domnívá býti nejsilnějším. Bývaly prý v Čechách takové doby, kéž se nevrátily! kdy každý sedlák myslil, že má právo vykládat evangelium, a Pánbůh se proto na český národ rozhněval a hrozné, povídají, hrozné rány na něj seslal, ztrestal a hrdého ponížil.”

Načež Kojan:

„Chodím do kostela, poslouchám výklady a kázání. Modlím se sám, i s obcí zpívám, i na pouti chodím. Nikomu pohoršení nedávám a nechci se ničím lišiti od všech ostatních. Jen, babičko, o tom, co slyším a vidím, rozjímám. K rozjímání mám právo, když mi ta schopnost od boha dána. A nehloubám a nebludařím tak, jak vy se domníváte. A pyšný nejsem. Vždy jsem pamětliv, že je bůh vševědoucí a že všecko vědění lidské nic není a nikdy nebude proti vševědoucnosti boží. Nenamahám se rozhaliti žádné tajemství, které si bůh nechal pro sebe. Jsem přesvědčen o chabosti lidského rozumu i úsudku. Příkladem mi nejsou ani pyšní andělé, ani svatý Augustin z té doby, kdy chodě po břehu mořském spatřil děcko, ano skořepinou moře přelévalo do důlku. Mně dal, babičko, bůh něco docela jiného, čím jej poznávám. Svou milost mi dal, svou milostí mne obdařil, a ona je v mém srdci. Já ze svého rozumu nic nevím, můj rozum je temný, ale mé srdce bývá osvíceno. Ne vždy. Slunce boží milosti také mi bývá skryto za mraky, ale mraky odstupují a ono mne osvěcuje a zahřívá. A podle toho, babičko, jak mi je v duši světlo a teplo, já soudím o dobrém a zlém, o tom, jestli se něco s vůlí boží srovnává nebo jí odporuje. To světlo a teplo se mi množí při čtení evangelia a Životů svatých, ale zatmívá a ochlazuje se mi nejednou i v kostele, ale rozžehá a rozněcuje se často o samotě, v noci, když kolem mne všichni spí, spokojeně oddychují a já pociťuji, kterak je mám rád, k čemuž nezbylo času za dne, kdy jsem musel poroučet a snad i trestat. Přichází mi to i za bouře, za mrazu, za větru,

129$

kdy na své tváři cítím vanutí dechu božího, ale nemine to nikdy, mám-li před sebou lidskou bídu nebo hřích. A tu, babičko – “ Kojan to pravil ještě váhavěji a tišeji – „tu mi již bývá tak, jako by se mé srdce otevřelo k pochopení oběti Pána Krista a jako bych – maminko, já se s tím dosud nesvěřil, jen Kačence – cítil v sobě také schopnost umříti za pravdu boží a za bídu a hříchy lidí.“

Všecka polekaná babička se pozdvihla ze stoličky, několikrát udělala rukama, jako by tápajíc ve tmách měla tuze naspěch, nato poklekla a po kolenou došla k synovi, sklonila se nad něj, políbila a něžně hladila lysé jeho čelo.

„Děťátko, děťátko! Copak jsi si to do hlavy zabral? Všecko se mi zdá, že rouhavými řečmi Pánaboha urážíš! Jakpak ty, nádoba hříchu, můžeš mluvit, že máš nějakou schopnost, jako měl Pán Kristus? Jakže jsi to řekl? Že máš schopnost umřít? Ach, synku, synáčku můj, tu schopnost máme všichni, i ten ji má, komu je nejméně milá.“

„Nerozuměla jste mi, maminko. Já mluvil o schopnosti za lidi se obětovat, všecko za ně obětovat, i život, aby byli lepší a čistší.“

„Ale ty nesmíš za nikoho život obětovat! Slyšíš, Jane! ty nesmíš! Ty máš ženu, děti, staré rodiče: tvou povinností je žít, dlouho žít, a pracovat, mnoho pracovat! To znamená u obyčejného člověka za jiné život obětovat. Ach, ty hlavo moje, ty hlavičko moje milá, přemilá! Proto-liž já smutná tebe vychovala, aby mi tebe vzali? Jen o tom mluv, mluv! Bývaly v Čechách časy, povídají, kdy sedlákům hlavy padaly, jako by jablka střásali. Ještě jste dosti hlav svých nepoložili, sedláčkové? Mrzí vás na ramenou? Hlavy chtějí dávati! A za koho, povězte mi, za koho? Prý za bídný, hříšný svět. Ale za bídný, hříšný svět už Kristus Pán dal se ukřižovat a nebylo to nic platno: svět je bídný a hříšný, jako byl, a snad bídnější a hříšnější. Ty lidem dobře dělej, bláhovým raď, nuzné obživuj, nahé odívej, žíznivé napájej, ale život si nech

130$

a slož jej v ruce boží, jenž ti jej dal a zas jej od tebe jednou požádá.“

Kojan něžně hladil a líbal scvrklé ruce stařenčiny.

„Maminko pře-má-milá, upokojte se! Vyť si vedete, jako by holomci už byli na dvoře, aby mne pověsili. Hlava má není v žádném nebezpečí, nikdo jí ode mne nežádá, nikdo mi ji nebere. Že bych ji byl schopen obětovati, to neznamená ještě, že mne někdo bere za slovo a: Sem s ní! Kdežpak jsem se mohl nadáti, že vás tak poplaším! Už dávno jsem si myslil, že vám své srdce otevru a že jsem vám to jako matce povinen. Ale dnes nepřišel jsem ještě kvůli tomu. Přišel jsem, abych si trochu odpočinul a s tímhle Matějčkem se pomazlil. A čím mi srdce přetéká, to mi z jazyka splývá. A když už ta chvíle přišla, dopovím, maminko, co ještě zbývá.“ … Matějček zatím přitočil se k babičce. Babička usedla v trávě, položila si hlavu dítěte do klína a hrála si jí. Děcko dosahovalo po odkvetlých pampeliškách a rozfukovalo je.

Babička byla pokojnější, ale i zvědavější.

„Co uslyším? Co to bude?“

„Chci s vámi promluviti o své vraždě.“

Babička nevěřila, ale přece se poděsila a pro všechen případ položila prst na ústa. Mžikem přelétla celý život synův a nenašla v něm žádné pohnutky zločinu, ze kterého syn se vinil. Jen jednou mysl jeho byla tak prudce pobouřena, že se mohlo všelicos stát, ale nestalo se, bohu chvála! A od té doby syn její víc a víc upadal do dobráctví, které mu mnozí za hloupost a jiní za chytrost počítali, a tu již ani nebyl s to tak se rozhněvati, tak na někoho zanevříti, aby sahl na jeho život. A mysl jeho je tak jasná, srdce jeho tak dobrotou oplývá a tak pěkně mluvil o milosti boží, kteráž je v něm – babička se docela najalovo poděsila!

„A kdybys byl dravým vlkem a ještě měl teplou krev na ústech, přece jsi můj syn,“ děla vřele.

131$

„Býval jsem člověk zlý, marnivý, prchlý a mstivý. Myslil jsem, co se mi líbí, že všecko musí být moje, a mladá síla ve mně kypěla a chvastala se mému srdci, že jí nic není nemožného a nedosažitelného. Bůh byl přece ke mně milostiv a chtěl mne uvésti na lepší cestu. Ukázal mi pěkný obraz a ve mně se probudila prudká žádost jeho. A když už jsem si jej takořka na prsou nesl do svého příbytku, vysmekl se mi z náruče a chopil se ho jiný a sobě přisvojil, a falešný obraz jemu se nevysmekl. Bylo namále, že bych byl rozbil i obraz, i toho člověka.

V poslední chvíli jsem se vzpamatoval.“

„Ale jdi! To jen sám sobě namlouváš, žes byl někdy zlý. Vždycky jsi měl zlaté srdce. Nu, a že ti to tenkrát nebylo jedno, kdož by se divil? Přišlo to tehdy tak nenadále! Již byla skoro, jak říkáme, ruka v rukávě – “

„Nemylte se, maminko. Já byl pevně odhodlán, že Madlenu, aspoň Madlenu sprovodím ze světa. Že se tak nestalo, není má zásluha, ač jsem dlouho sám tak myslil. To jen bůh se smiloval a úmysl můj změnil. Odvrátil mne od zavraždění člověka, ale po nějaké lhůtě pozoroval, že duše má není ještě docela čista. Duše má, maminko, nebyla obtížena zločinem vraždy, ale ani nebyla povznesena k opaku jejímu. I bylo třeba přivésti ji k tomu, aby pocítila břímě nevinně prolité krve. Pánbůh dopustil, že jsem bez příčiny vzal život Cikánu psu. To jest, já se v té chvíli domníval, že k tomu mám všechnu příčinu, když Cikán povalil starou Oškrábkovou, žebračku. Mně napadlo, že to bude staré Oškrábkové smrt a že Cikán musí za to vzpokáti se, prohřešiv se i proti člověku, a to slabému a bezbrannému, i proti právu pohostinství. A něco mi povídalo, že musím jednati rychle, bez rozmýšlení, a že každým okamžikem, co bych váhal, stával bych se spoluviníkem Cikánovým. A vidíte, maminko: já myslil, že mi to přikazuje hlas svědomí. Ano, byl to hlas svědomí, ale falešného, toho, kterým se ozývá v duši hřích, byť do nejzadnějšího koutka

132$

zatlačený. Učinil jsem po tom hlase. Babičko, ještě ho vidím, Cikána, jak mi leží u nohou, černý jako smola, jazyk červený, tenký, vyplazený, rychle oddechuje a upřímným, věrným okem se i přiznává k vině, i prosí za odpuštění. Zdvíhal nohu, jako by mi ji podával na smířenou, ale já již mu na hlavu nasadil Skobovu ručnici a skolil. Ještě že jsem nezapomněl dřív udělati nad ním kříž. Znejprvka, a ještě celý druhý den byl jsem uspokojen svým činem. Falešné svědomí jej schvalovalo a říkalo mi, že jsem vyhověl nejen své povinnosti, nýbrž vykonal ještě něco nad ni. Poslal jsem pro pohodného a dal mu Cikána, aby mi dal jeho kůži vydělat. Pohodný si jej hodil šourem přes plece a na prsou si nohy jeho svázal. Hlava Cikánovi visela jako zabitému teleti, stopy krvavé na něm nebylo, čumák vlekl se v prachu a černá srst, včera ještě lesklá a kudlatá, byla jako štětiny. Tu mne teprve pojala veliká lítost pro Cikána. Tak svět odplácí! pomyslil jsem si; tak vypravuješ ze svého domu jeho věrného strážce, toho moudrého psa, o kterém všichni říkali, že jen promluvit a zahanbil by mnohého člověka! Pohodný Cikána odvlekl, ale mé myšlenky pořád se jen točily o Cikána a každou minutou hlasitěji ozýval se hlas svědomí pravého: Spáchal jsi vraždu, prolil jsi krev! Bylo mně úzko. Vzpomněl jsem si na povídání, že někdy do zvířat zaklety bývají lidské duše. Zdaliž ten věrný, moudrý Cikán nebyl takovou duší? Byl, byl! A ty jsi se dopustil vraždy nejtěžší, protože jsi duši zavraždil! Obyčejný vrah vraždí jen tělo, ale ty jsi zavraždil duši, která již byla ze svého těla vyzuta a jejíž vlastní tělo již ubito býti nemohlo, jen ona, jen ona, duše nešťastná! Tak se mi to všelijak v mysli válelo a mátlo, a mně bylo pořád tíž a tíž a nebyl jsem s to zřetelně si zodpovídati, proč.

V neděli jsem šel ku správě boží. Já již dlouhá leta nechodím k jinému ke zpovědi než k panu děkanovi. Ti mladší jen zpovídají a rozhřešují, jako by řemeslo odbývali, ale pan děkan Pospíšil rozbírá, dává nejen rozhře—

133$

šení hříchů vyzpovídaných, nýbrž také dobré rady, jak se jich budoucně vystříhati. A co se mi obzvlášť u něho líbí, on se nikdy nedotazuje ani po hříších proti církvi, ani proti bohu, ale znáti chce jen hříchy proti lidem. ,Církev si přiosobili kněží,’ říkává: ,za ni jsou jen oni bohu odpovědni.’ O bohu říkává: ,V boha věřte a milujte, buďte pamětlivi, že je všude přítomen a že každý člověk má jej ve své duši. Připravujte mu ve své duši Stánek příjemný, a svatý vám budiž bližní váš, neboť i on je Stánkem božím jako vy. Prohřešíte-li se proti bohu, on to sám nejlépe ví a již se s vámi vypořádá podle toho, jak se mu uvidí. Rozdíl mezi lidmi je ten, že každý nemá stejně horlivou snahu poznati boha ve své duši a vyčistiti příbytek její tak, aby v něm nikdo jiný neobýval kromě boha a nikdo jiný v něm hlasu neměl. A příbytek své duše vyčistíte dobrými skutky ve prospěch bližního. O bližního se starejte, bůh o sebe postará se sám.’

To mi vždycky důtklivě mluvilo do srdce, a proto nemám k žádnému duchovnímu takovou důvěru jako k panu děkanovi. Zpovídám se mu tedy, že jsem zavraždil Cikána psa. Pan děkan nic, jen se na mne zkoumavě podívá. Já mu vykládám, co to bylo za psa, jak nám byl platný, jak byl moudrý. Pan děkan nic a jen se dívá. Já dále se vyznávám, že jsem ho zastřelil, když povalil starou Oškrábkovou. Tu pan děkan přestal se na mne dívat a řekl: ,To bylo vaše právo.’ – ,Jakžpak to bylo moje právo, když jsem já Cikánovi život nedal?’ – ,Vy jste mu život nedal, ale Pánbůh učinil člověka vládcem nad zvířaty i nade vším tvorstvem, a člověk je pánem nad životem i smrtí zvířat. Dobře jste jednal, jen trochu přenáhleně, protože staré Oškrábkové, jak pravíte, ublíženo nebylo. Způsobil jste si zbytečnou škodu, ale úmysl váš byl dobrý, šlechetný a lidský, a bůh vám jej připočte k zásluhám. Jděte!’ Udělal nade mnou kříž a propustil mne. On, jak sama víte, maminko, nikdy žádného pokání

134$

neukládá, ani pomodliti se otčenáš. Slovy, říká, nikdo nemůže vzpokáti se, jen skutky; lidi to marně mate, říká, a myslí si, že modlitbičkou usmířili boha a hřešiti mohou dál. A já vám tenkrát, maminko jediná, poprvé odstoupil od zpovědnice páně děkanovy bez útěchy. Odcházel jsem všecek zdrcen, jako bych se hroutil pod náramným břemenem.

Vrátil jsem se domů a o tom rozjímal. K stolu Páně jsem té neděle nešel. S rozjímáním nebyl jsem hotov hned. Zvláště jsem se jím obíral oraje. Pozoroval jsem vytrvalou lopotu koní, jak táhnou, div si slabizny nepřetrhnou. Pro koho, na koho? Pro mne, pro svého vládce, pro svého hospodáře, pro mne, jenž jsem pánem nad jejich životem i smrtí, mohu je ztrhati, hlady umořiti, prodati formanovi nebo pohodnému, všecko, jak se mi uzdá a zlíbí. Jak jsem vyvýšen nad tou němou tváří, jak ona je poníženou pode mnou! Děkuji ti, Panebože, za to vyznamenání před ostatním tvorstvem! Ale jsem já lepší tohoto koně náručního, tohoto koně podsedního, onoho Cikána psa? Jsem lepší proto, že nad nimi vládnu, koním mohu přidati aneb ubrati obroku a psu buď dovoliti, aby si sbíral odpadky pod mým stolem, anebo jej ze sednice vyhnati? Je někdo lepší už proto, že je pánem, a druhý horší proto, že je jeho služebníkem, dělníkem, otrokem? Dozajista není a v té věci nelišil jsem se od pana děkana Pospíšila, jenž neopomíjí žádné příležitosti, aby nám, kteříž chudším práci dáváme, vštípil do srdce, že k lidu pracovnému máme býti hodni, že nemáme nad ním se vyvyšovat ani měkčím oděvem, ani tím, že můžeme v chrámě dáti na ofěru a on, takový člověk, i v domě božím skrbliti musí s těžko vydělaným krejcarem. To mi bylo jasno, že bůh poroučí a chce, aby se všichni lidé milovali, nad sebe se nevyvyšovali a všichni za bližní a po bohu bratry se pokládali. A také to již bylo v mých myšlenkách odbyto, že my sedláci nemáme práva říci: Počkáme, až boží přikázání o milování bližního

135$

nám plněno bude těmi, kdo se domnívají, že jsou výše nás, a potom teprve sami je plniti budeme těm pod námi – vlastně ne těm pod námi, neboť jsme si všichni rovni – nýbrž těm, kdo mají hrubší šat než my, mozolnější ruku než my, splasklejší žaludek než my. Já chtěl se dorozjímati toho, má-li člověk také k němé tváři, která se naň dře a pomáhá mu, aby se lépe měl, chovati lásku takovou nebo podobnou, jako je láska k bližnímu.“

„A čeho jsi se dorozjímal?“ otázala se babička.

„Že má.“

Babička povážlivě a starostlivě zavrtěla hlavou.

„Milý synu, přece bloudíš, i v tom bloudíš. Nemůžeš hovado rovnati k člověku, protože člověk je stvořen k obrazu a podobenství božímu, a hovado k tomu, aby na člověka pracovalo. Totě očividno! Hovado člověk může i sníst a hříchu se nedopustil! Hovado může zabít a neprohřeší se proti pátému přikázání. Jen zbytečně týrat nemá, neboť týrateli zvířat srdce zkamení a bude tvrdé i k lidem a pozbude schopnosti prokazovati lidem bohem přikázanou lásku. To je stará zkušenost, že člověk, který šidí zvířata, nerozpakuje se nad ukřivděním a ublížením člověku. Týratele zvířat vždycky jsme měli v ošklivosti a já pamatuju nejednoho panouška, který nás napomínal, abychom netýrali žádné zvíře, ani škodné a dravé, když nám do rukou padne. Tak se to patří, ale to je něco jiného, než co se chumelilo v tvé hlavě.“

„Co vy pravíte, maminko, mně nedostačuje. I já totéž ve svých myšlenkách přeopálal, ale neměl jsem z toho jasna a tepla v duši, které k svému uspokojení vyhledávám. A uspokojil jsem se teprve, když jsem si řekl: člověk nesmí přestati se svou láskou u člověka, nýbrž musí ji rozšířiti na všecko stvořené, na všecko, což jest, neboť ono všecko je dílem božím jako člověk a všecko hlásá chválu Stvořitelovu.“

„Bloudíš, děťátko, bloudíš, nebožátko! Nesmí být, aby člověk měl ke všemu stvořenému stejnou lásku. V přikázání:

136$

milovati budeš boha nadevšecko a bližního jako sebe sama, bůh ustanovil dvojí lásku, dvojí a nestejnou. Jedna se držeti má při zemi a nesmí převyšovati člověka, druhá se má povznášeti k bohu do nebeských výsostí. A němá tvář je níže člověka, k ní bohem žádná láska předepsána není.“

„Výslovně ne, nevím o tom, ale vím, že bůh dal lidem za příklad ptáky v povětří a kvítí na poli.“

„Ano, řekl: Pohleďte na ptactvo nebeské, kterak vesele mne chválí a nesije, nežne, nesklízí, a já je živím; pohleďte na polní lilium, kterak nádherně je oděno a netká a nešije na sebe, a já je odívám – ale dodal: Čím pak spíše starati se budu o vás, o svůj obraz, o svou podobu, vy malé víry? Láska člověčí nésti se má od člověka k bohu, ale nemá klesati dolů ke zvířatům a ještě méně k ostatnímu stvořenému, i pod hovada poníženému. Chvalitebná je šetrnost ke zvířatům. Hodný člověk zbůhdarma jim neublíží a týratele zvířat máme v opovržení jako rasa. Ale zvíře můžeme zabít a i mrtvé obrátit ku svému užitku a proti božímu zákonu se neprohřešíme. Ojej, co jsem já husí, liček a kuřat ze světa sprovodila a nikdy si z toho svědomí nečinila! Kdybys mě přesvědčil, že jsem se tolika vražd dopustila, nemohla bych doufati v boží milosrdenství, bůh by mi nemohl odpustit a já bych pro ty vraždy se nevzpokála, ani kdyby jich bylo ještě desetkrát tolik. A s tebou, chlapče, bylo by líp? Cožpak jsi málo krmníků a podsvinčat zapíchal a snědl? Pročpak by si si na svědomí schválně nakládal viny, kterých jsi nespáchal? Pročpak by si do prachu klesal pod břemenem, které je pouhým snem?“

„Jednu dobu bylo mi skutečně tak, jako bych byl stokrátým vrahem. V duši mi nastala tma jako v nejčernější noci. A najednou mi svitlo. Taková se mi rozbřeskla pravda o smrti, kterou připravujeme zvířatům, a o smrti vůbec. Smrt nikterak není největší neštěstí, které potkati může člověka a všecko stvořené. Smrt je pouze ukončení

137$

pozemské dráhy, snětí okovů života a vyproštění z povinností, které nám ukládal. My jsme vyproštěni z chomouta a jha a klademe se na odpočinek, a naším chomoutem a naším jhem hospodář šíruje jiného tahouna, silného nebo slabého, vytrvalého nebo jankovitého, měkkohubého nebo tvrdohubého. Každá smrt je stejná, jako je zhasnutí každého světla stejné. Myslím zhasnutí, a ne zhasínání, jež může býti dlouhé a blikavé, jako člověk nebo hovado teprve nemocí a chorobami dospěti může posledního vydechnutí. Říkávají, i z kazatelny nám to říkávají, že teprve smrt dělá život krásným jako prý konec dílo. A s tím já nesouhlasím. Smrt jako smrt, konec jako konec, jen život může býti pěkným. Čím je život ohyzdným a nemilý sobě i jiným? Hříchy. Čím je pěkným, jasným a milým? Ctností, dobrými skutky a zásluhami. Jaká je hlavní zásluha před bohem? Povězte mi, maminko, jaká je hlavní zásluha před bohem?

„Nu, což by to bylo? Už jsme o tom mluvili. Hlavní zásluhou nemůže být nic jiného než plnění hlavního přikázání, a to je o milování boha a bližního.“

„Ano. Ale láska bez skutků je právě tak mrtva jako víra bez skutků. Ať podá bližní bližnímu důkazy lásky! Čím mu je podá? Když mu sloužiti bude potřebnému, když obětuje zaň statek i hrdlo své, bude-li toho nouze bližního vyžadovati. V evangeliu stojí o pastýři, který se vydal v nebezpečí škody i života a hledati šel ztracenou ovci. Tak činiti má bližní bližnímu, člověk člověku, nejprve aby duši jeho spasil od neštěstí hříchu, a potom aby i tělu jeho posloužil, aby je nasytil, napojil, přioděl. Jak my lidé plníme tyto povinnosti, o tom darmo mluvit. Sami na bližním jich neplníme, a bližní je zrovna takový a dobrým příkladem nás nepředchází. Oč dokonalejší jsou v té příčině naše domácí ho vada, kůň, kráva, ovce, pes! Celým životem nám slouží věrně, oddaně, trpělivě, pracují na nás i na naše rodiny. Bez jejich pomoci bídně

138$

by se nám žilo. Staráme-li se o ně, o sebe se staráme. Dávám-li koni sena a ovsa, dělám to k svému prospěchu právě tak, jako dám-li rádlo kováři naložiti; rádlo mi bude líp orat, kůň je lépe potáhne. Ovšem že se hříchu dopouští, kdo zvířeti odplácí nevděkem, holí, obuškem a surovými nadávkami. Nevděk ku zvířeti není menší hřích než ku člověku. Nerozhoduje, že člověk umí chodit po dvou a zvíře po čtyřech, nerozhoduje tu počet nohou nebo rukou, nýbrž to, že zvíře bylo dobrodincem a člověk nevděčníkem.“

„Ty tedy už nikdy nebudeš masa jíst a pro hovada zestárlá zavedeš výměnek jako pro své rodiče?“

„Ještě mi nerozumíte, maminko. Budu i maso jíst i příchov dobytka prodávat ať na maso, ať k jinému účelu. Smrt by je neminula ani jinak a mně nezbývá než podrobiti se běhu života, od boha ustanovenému. Co však nikdy víc neučiním, je, že sám žádnému hovadu život nevezmu, jako jsem učinil Cikánovi.“

„Nevím, nevím! Kdyby Jelena včera byla pacholíčkovi Matějčkovi ublížila nebo dokonce – Pánbůh rač nás chránit! – zabila, nevím, nebyl-li by tě pojal větší hněv, než když Cikán se vrhl na starou Oškrábkovou! Nevím, neukázalo-li by se, že ti je Matějček víc bližním než stará Oškrábková, a nezapomněl-li bys na své mudrlantství, že člověk i hovado považovati má za něco takového jako za svého – z úst mi nechce ten tvůj blud – jako za svého bližního!“

„Bože, bože, ani mi toho, maminko, nepřipomínejte! To víte, že nejsem citu lhostejného a nemohu jistiti, že bych se náhle nedopustil podobného těžkého hříchu jako na Cikánovi. Ale proč mluvit o něčem, co se nestalo? Proč bychom nezůstali při tom, co skutečně bylo? A bylo a stalo se, že Jelena Matějčkovi spasila život, protože kdyby ho nebyla pod karkuli nabodla a přehodila na druhou stranu hnoje, byla by jej musela pošlapat, neboť ostatní krávy ji hnaly a Matějčka neviděly.“

139$

„Nerouhej se, synu! Co bylo mocné boží řízení, to ty bys ve své zaslepenosti krávě za zásluhu připočetl!“

„I boha chválím, i krávu chválím a všecko dílo rukou jeho. Divím se chytrosti, hbitosti a obratnosti Jelenině – který člověk by na jejím místě dokázal, co ona? – bohu se obdivuji a kořím, jak každého tvora obdařil. Ale také se mu kořím a na kolenou děkuji, že otvírá smysly mé a dělá mne svou milostí den ode dne více vidoucím. Ode dne včerejšího světle mi jest ukázáno, že i hovado může býti dobrodincem, vědomým dobrodincem člověka a že neodporuje vůli boží a pořádku, bohem na světě ustanovenému, když člověk upřímně a rád věnuje hovadu část svého citu podle stupně rozumu, jaký bůh i hovadu udělil.“

„Já nevím, já nevím,“ pochybovačně a starostlivě matka hlavou vrtěla nad názory synovými, a najednou se zaradovala. „Matka až do smrti musí zůstati nejprvnějším rádcem svých dětí. Cos povídal, já svým rozumem rozebrati nedovedu a v těch věcech tobě poraditi nemohu. Ale přece mám pro tebe radu dobrou: dojdi ještě jednou k panu děkanovi, ale nejdi ke zpovědnici, nýbrž rovnou na děkanku, a vypověz jim to všecko, co mně. A řeknou-li ti pan děkan Pospíšil, že tvoje myšlenky nejsou scestné, což bych já tě od nich odvracela!“

„S panem děkanem už jsme se dohodli. Jakž bych nebyl šel na děkanku? Oni, pan děkan, vždycky mi pomahali světlo hledat.“

„Nu tak! Co ti řekli pan děkan?“

„Dlouho rozvažovali. Pověděli mi, že byli bludaři – “ „Hle, hle! Neřekla jsem, že bludaříš?“

„ – že byli bludaři, kteří zavrhovali víru v boha jako osobu a učili, že bůh je v přírodě – to chtěli jako říci, babičko, že bůh není v sobě, ale v tom, co z rukou jeho vyšlo jako dílo jeho. Zasmál jsem se takové bláhové víře. Žádné dílo nemohlo vzniknouti bez vůle nějaké osoby.

140$

,A čemu vy líbíte říkati příroda,’ řekl jsem panu děkanovi, ,toť přece není nic jiného než souhrn všech děl božích.’ – ,Když tedy je tak,’ řekli pan děkan, ,a vaše víra, Kojane, v osobního boha není zviklána, není ve vašich názorech ničeho protikřesťanského a rozšíření okrsku lidské lásky, bohem přikázané, je tolik, jako když člověk dobrovolně si uloží těžší pokání. V tom vám duchovní rádce brániti nemůže. Bůh sic učinil člověka správcem přírody, ale neřekl, že ke spravovaným musí býti nemilosrdný. Ale takový člověk velice by zhřešil, který by ku zvířeti větší lásku přiložil, než k bližnímu chová. Jsou tací lidé,’ doložili pan děkan; ,zvířata milují a bližního nenávidí; o zvířata něžně pečují, bližního utiskují a nad jeho nouzí se zatvrzují; zvířatům zřizují pohodlné, vzdušné a čisté stáje, chlévy, pelechy, a vedle toho nechávají svého bližního, ano i staré rodiče, a naposled i sebe bez opatření, které lidem přísluší. Dosti je ve světě takové nezřízené, nekřesťanské lásky k zvířatům. Ale ta útrpná láska, které vy, milý Kojane, jste se domudroval, ta láska k věrným pomocníkům člověka, za nějž konají nejtěžší práce, jemuž pomahají, aby obživil sebe i rodinu, a jemuž slouží naposled i smrtí svou a všemi částkami těl svých, neprotiví se učení křesťanskému, naopak je skutečným jeho rozšířením a já od nynějška, milý Kojane, rozprostraňovati buduji s vámi.’“

„Pane na nebi!“ žehnala se babička, nevědouc již kudy kam, když ji syn odzbrojil na slovo braným panem děkanem Pospíšilem. „To jsou novoty! Co ti lidé ještě nevymyslí! A k ničemu takoví vymyšlanti nedojdou, říkám, k ničemu! Cožpak jsem chudák stará málo let prožila s božím dobytečkem? To jsme věděli také, že je třeba dobyteček opatrovati, ale dělali jsme to k svému užitku, aby lépe tyl, více dojil, vytrvaleji tahal, dobře se plemenil, a také jsme ho měli rádi, když se nám dobře dařil, ale abychom to dělali z křesťanské lásky, to nám nenapadlo. My vždycky na hovado zhurta: ,Jdeš!‘ ,Pů-

141$

jdeš!’ ,Táhneš!’ a vy nyní budete zdvořile: ,Ráčeji, liběji.’ Ráda se podívám, kam dospějete!“

Kojan se zasmál a sahl po Matějčkovi, chystaje se povstati.

„A vy, maminko, ještě nevíte, jak se ty nápady ve mně zrodily? Po vás jsem! Vy jste vždycky bývali na každé zvíře hodná. Byli jste pamětlivi přísloví: ,Dej krávě do držky, ona ti dá do dížky.’ Krávy se měly u vás vždycky dobře a ani jiný dobytek nemohl si naříkati. A není pravda, že jste byli na dobytek hurtovná. Nepobízeli jste: ,Jdeš!‘ ,Půjdeš!’ ,Potáhneš!’ ale: ,Půjdeš-li pak?’ Nebili jste, ale hladili a popleskávali.“

„Ne, ne, ne!“ bránila se babička. „Já vím, co komu patří! Jinak se musí na koně, jinak na vola, jinak na krávu, jinak na ovci, jinak na vepře, a bez přísnosti s božím dobytečkem ničeho nepořídíš, jako ani s dětmi nepořídíš. Pravda, cit má i on, a zvláště matky. Ba právě jako matky. Ach, nejednou jsem si poplakala, když jsme prodali hříbě nebo tele a od matek je odváděli. Dobytčí matky tak těžko se rozstávají se svými dětmi jako matky lidské. Bránily by je, kdyby nebyly přivázány. Jak smutně za nimi se dívají, jak teskně po nich bučí a hřejtají! To jistě zatřese i tvrdým srdcem.“

Syn nadšeně se díval na matku, jež v polonoci svého zraku nemohla zříti výrazu jeho tváře. Byla by se ještě více rozpálila, kdyby Kojan byl se zdržel a neprohodil:

„Ano, ano, maminko, z vás mám své nápady!“

„Ale kde! To vše trvá u krávy nejdéle den, u kobyly někdy i druhý a třetí, a lidská matka za dítětem tesklí, je-li od ní odloučeno, až se k ní navrátí, a tesklí a bolestí do nejdelší smrti, je-li jí odňato smrtí. Ale krávě nebo kobyle dobře založ, krávě přidej do nápoje omětku, kobyle do řezanky ovsa, vlídně na ně mluv a hlad je, a už se jim nestýště.“

„I materské city obětují člověku.“

„Tak jest,“ přisvědčila babička s hrdým důrazem;

142$

„tak hluboké a mocné jsou materské city, že i srdce zvířat si podmaňují. Ale jen zvířecí matky je mají, otcové jsou docela bezcitní.“

„Zato taky matky jsou nám váženější.“

Babička přijala toto zalichocení jmenem všech matek, co jich má tvorstvo. Pokývla hlavou a řekla:

„O koních nemluvím, ten dobytek pro sebe si vyhradili mužští, ale o kravách musím říci, že ani s těmi, co jsem nejraději mívala, co bývaly nejplemenitější a nejužitečnější, nikdy mnoho řečí jsem nenadělala.“

„Zato se slepicemi a včalami.“

„Á á, to je něco jiného! Slepice je kohoutí matka a kohout probudil svědomí svatého Petra, když Krista Pána zradil, kohout i hospodáře budí, aby se nepovaloval a šel za svou povinností, kohout napomíná křesťany, aby se probudili z měkkého lože hříchů a oddali se tvrdé práci pokání.“

„A včaličky? Můžete mi říci, že včaličky nemáte ráda a že jste s nimi mnoho řečí nenadělali?“

„Á á, to je taky něco jiného, včaličky! Včaličky snášejí vosk na voskovice. Ani by se ti dostati nemohlo křesťanského funusu, kdyby nebylo včaliček.“

Kojan obrátil list.

„A také proto, babičko, přišel jsem na zahradu, abych se vás optal, který úl nejdříve se vzrojí.“

„Jistě letos čekám svatojanský a petropavlovský. Ale petropavlovský vzrojí se dřív, každý den, každou chvíli už to může býti.“

Babička řekla vnoučkovi: „Pacholíčku Matějčku, ty tu zůstaň a hlídej mi stoličku, aby mi ji včaličky neodnesly.“

Matějček jen čekal na každý rozkaz, aby se mohl ukázati platným. Klekl si ke stoličce a položil si na ni obě ruce i hlavu a byl jist, že včaličky už babiččinu stoličku neodnesou.

143$

VČELY

Babička pojala syna za ruku a vedla jej podél prvé řady úlů k poslednímu v ní. Vyndala kolíky a syn odundal desky, kterými úl byl zavřen. Celé nitro úlu se otevřelo. Frantík na čáslavce hořel dychtivostí uviděti tajemné dílo včelí, ale v otevřeném úle včel nebylo. Bylo tam něco jiného, co také vysokou měrou pozornost Frantíkovu upoutalo. Babička čiperně brala do rukou jeden předmět za druhým, ne z potřeby, jen ze zvyku šukat. Vzala, potěžkala, ofoukla, oprášila, zástěrkou otřela, co jak se hodilo, a všechno zas na staré místo postavila.

V nohách úlu byl nejprve očazený hliněný dymník. Babička prohlídla pícku i komínek, držíc dymník v stranu od slunce. Potom jej levou rukou podržela za ucho v krůvku a kotníkem pravého ukazováku proklepala, nekřapí-li. Byl dobrý. Vrátila ho, kde byl, jen uznala za lepší, postaviti jej komínkem dovnitř úlu a nikoli ku stěně.

Vedle dymníku byla hranička borových suků a otýpeček smolnic. Smolnice do úliště babička po celý rok pečlivě vybírala a shromažďovala. Když je babička vyndala, až se na slunci zatřpytily, co v nich bylo smoly, a Frantík na čáslavce již již myslil, že to tam Kojanouc babička uschovala proutky čistého zlata. Ale vzpamatoval se dříve ještě, než si zavdal příčinu pokárati se: „Hloupý! Kojanovům na polích zlaté pruty nerostou, zlaté pruty rostou až u Vodňan, u Balcárkouc klínku.”

Babička vzala několik smolnic a suk a naložila do dymníku. Ostatní zase srovnala na hraničku.

144$

Uprostřed útroba úlu měla několik kukel, na sebe složených a řešátky vzhůru obrácených. Na kuklách ležely dva dlouhé, úzké a tenké nože a dva stejně dlouhé pohrabáčky a peroutka. Babička peroutkou docela zbytečně kukly ometla a nože podala synovi. Kojan zkusil, jak ostrá a ohebná jsou jejich želízka, a podal je babičce. Babička je otřela a položila na kukly křížem. Peroutku si zatkla za zástěrku.

Vedle kukel ležel kus čistého, starého plátna, dřevěná lopatka a hromádka dřevěného uhlí.

Hlavy úlu byly vycpány svazečky všelijakého sušeného koření.

Kojan se žertovně podivil: „Babičko, vyť jste tu nashromáždili boží píce!“

Babička nechala úlu, postavila se proti synovi – a byla naproti němu taková malinká! – poopravila si na nose brejle a řekla: „Z těch věcí smíchu si nedělejte, hospodáři! Pro včaličky píce neshromažďujeme, ale bůh nebeský sám jim seje po lukách a sadech bylinky modré, žluté, bílé, červené a všelijaké, aby se obživily a z čeho měly medu nanositi. Ani včaličky na řetěze na pastvy nevodíme a nehlídáme, a ony si po vůli lítají a samy berou. To není píce, nýbrž koření, a k čemu je dobré, vy sám dobře víte, hospodáři.“

„K tomu je dobré, aby se staré pověry zachovávaly.“

„Milý synu, kde je víra, tam i pověra. Až vyhubíte poslední pověru, vyhubíte i poslední zbytek víry. A toto koření není k pověře, ale k účelu rozumnému, o němž bych neměla poučovati člověka, který se při hospodářství narodil a sám nehospodaří teprve odevčíra. Co včaličky při bylinách láká?“

„Barva.“

„Ano, při květu živém i barva a říká se, že barva modrá je jim nejmilejší. Ale mnohem více je vábí vůně než barva, neboť Pánbůh vložil do nich snahu dělati

145$

med a nikoli barvu. Medařky jsou, a ne barvířky. Z barvy květů medy nerobí, ale z voňavých a sladkých prášků, které květy mají v srdíčkách. Šat klame, srdce neklame. Příkladná včalička nelítá za hedbávím, atlasem a sametem květů, nýbrž za jejich dobrým srdcem. Kéž by tak i lidé vždycky dělali!“

„A vy, babičko, s hedbávím, atlasem a sametem květů sušíte také jejich dobrá a sladká srdíčka. Nu, dělejte si to spánembohem, je to jejich osud a lučná tráva nikomu neuškodí.“

„Dobře, hospodáři, dobře, jen tak dál! Pěkných konců se dohospodaříte, budete-li na své živnosti všechno dělat jináč, než vaši staří dělávali, a to jen proto, abyste zavedli něco nového! Synu, synu! Pročpak neřekneš: Maminko, vy jste již dětinská, vám nebráním si hrát, hrajte si, čím chcete, jen ne nožem a ohněm. A nejsou staré zvyky vždycky tak pošetilé, jak někteří novotáři myslí. Vezměme zrovna to koření. Že jsem je usušila, bylinám jsem pěkné nové šaty pokazila, ale vůni jejich, duši jejich zachovala. Já nevím, hospodáři, jaký jste vy! Duši hledáte také v jiném stvoření božím a nejen v člověku, ale to stvoření boží musí hodně centů vážit, hodně sena, ovsa a řezanky sežrat a hodně hnoje nadělat. Stvoření, které žere, má duši, ale bylina jí nemá, protože je požírána. A já vám pravím, že byliny mají nejkrásnější, nejútlejší duši a že jsou byliny ze všeho stvořeného Pánubohu nejmilejší, protože jsou nejnevinnější.“

„Jakž by nebyly nejnevinnější! Ona bylina neklepe, neklevetí, nepomlouvá, ba ani neodmlouvá, když přijde na ni kosa i smrt. Bylina nehřeší ani proti lidem, ani proti bohu, protože nemá života. Ani jedovatá bylina nehřeší.“

„A proč by bylina neměla života? Bylina jen chodit neumí, nemůže, ale život má!“

„Ano, také jsem slýchal, že některý člověk má společnou duši se stromem a že duše v noci vychází z těla člo—

146$

věka spícího a dlí ve stromu až do rána, kdy opouští strom a vrací se do člověka. Ale, maminko, to již jistě je pověra!“

„Já dokonce nevydávám za pravdu všechno, co jsem kdy slyšela. Ale něco ti povím z vlastní zkušenosti. Dávno, ještě za mých mladých let, za mého svobodného věku, ještě tam ve Křtěticích bývala na kraji vsi v tu stranu k Lidmoucům domkárská chaloupka, u Žejdlů na ní říkali. Žejdlouc neměli ani majetku, ani dětí, ale dobře si spolu žili. Žejdl měl nějaké staré knihy, nějaká lékařství, a také prý herbář. Sbíral byliny, sušil na koření, dělal masti na bolesti lidí a dobytka, a co za to dostával, z toho se mu s manželkou dobře žilo. Před chaloupkou jejich stála stará lípa, stará bůhvíjak. Lípě zpod kořenů prýštila studánka chladné, zdravé vody. Útroba lípy byla vydoupnalá a v doupěti bylo místa pro několik lidí. A nad doupětem visel obrázek Matky boží Skočické. Přes ten svatý obrázek lidé se vyhýbali lípě i studánce a do doupěte nebyl by nikdo vkročil, ani kdyby ho čtyry tlačili. Všelicos lidé povídali. Někdy prý do toho doupěte vešel jeden hospodář – jmenovat ho nebudu, pravda je u boha, a nechci, aby to škodilo na dobrém jméně vnukům a pravnukům – a vešel tam s ženou sousedovou.

V letě bylo, za soumraku. A v minutě bylo tu od Skočic veliké černé mračno, sneslo se nad lípu, udeřilo do ní hromem a hned zas bylo jasno. Souseda a ženu jeho souseda nalezli v doupěti mrtvé, a z lípy ani snítečky uraženo nebylo. Jindy zas nějací zloději nočního času tudy táhli s lupem. Strhla se bouře a oni se schovali do lípy, aby se jim lup nezkazil. A lup se věru nezkazil! Hrom do lípy udeřil, zloděje zabil, a nakradené věci byly nalezeny neporušené a navráceny těm, čí byly. A více ještě podobného vypravovali o lípě nad Žejdlouc chalupou. A lípě se potom nevyhýbali jen lidé zlí, ale taky dobří – víme, jak dobří, jako lidé bývají: nekradou, neloupí, nevraždí, nemají na svědomí tlustých vin, ale

147$

tenčích škraloupů dost. Jdeš po silnici k lípě ať z té strany Vodňan, anebo z té strany Lidmouc, jdeš a je ti veselo a bezstarostno, na nic nemyslíš. A najednou, když už docházíš k lípě, krev se v tobě zarazí, po zádech tě zamrazí – a hned se ti v duši ozve hlas: To a to neměl jsi udělat, to a to měl jsi udělat jináč, tím a tím ublížil jsi tomu a tomu. A takový hlas ozývá se i v duši lidí, kteří se mají za dobré a myje taky, a nemůže se neozývati, neboť i ten nejspravedlivější sedmkrát za den zhřeší.

A Žejdlovům to svědčilo, že lidé bez strachu se neblížili jejich chaloupce. Kdyby byli oba na celý rok odešli a chaloupku nechali otevřenou a v té chaloupce kdyby byli měli poklady světa, hříšná ruka nebyla by z nich vzala, co by za vindru stálo. A lidé si jich také vážili, nejen báli, neboť oni pomahat uměli a pomahali rádi. Mast robili dvojí: černou a červenou, a masti jejich byly dobré na zlomeniny, na úrazy, na vyrážky, na lišeje i na oči. Nebylo bolesti, která by se byla nepoddala Žejdlově masti.

Oba ti Žejdlouc byli hrozně staří, povídali, že starších není na osadě. Na něm nebylo přílišného věku znáti. Pravda, bílý byl jako holub, ale statný jako habr, vysoký jako sosna. Ale ona, Žejdlová, byla jako pápěrka, až bylo strach, že ji někdy silnější vítr odfoukne. On měl dlouhou kovanou hůl a s tou holí každoročně prochodil celý kraj. Býval hostem v lesích píseckých i nezdášovských, u svaté Máří i na Kleti. Co domů nanosil, Žejdlová na sluníčku sušívala, do otýpeček svazovala, některé v hmoždíři na prášek utloukala a do pytlíčků schovávala.

Mne jednou cesta vedla kolem. Žejdl byl v lesích na zelinách a Žejdlová před chaloupkou seděla, sušila a tloukla. Chtěla jsem jen tak přeletět, ale když jsem viděla tu babičku, takovou chatrnou, jak sotva paličkou vládne a netluče, jen tak klepá: klep, klep – nohy najednou jako by mi svázali. Nemohla jsem se na babičku vynadívat. A ona hned mne zmerčila – starší byla než já

148$

ve svých nynějších letech, ale oči měla jako ostrovid – a na mne se usmívala a hlavou pokyvovala.

My holky Žejdlových se nebály, ačkoli nás chlapci jimi strašívali, že si u nich koupí na nás kouzla a k sobě nás přičarují. Každý věděl, že ani Žejdl a kdepak Žejdlová čarami se nezabývají a jen tím pomahají, oč více vědí, a to ještě jen lidem. O něm, o Žejdlovi, povídali, že nikdy nechodí do kostela ani ke správě boží. To bylo dříve ještě, než já přišla na svět, někdy za císaře Josefa. Kněží proti němu z kazatelny kázali, že je neznaboh a kacíř, a udali to na něj vrchnostem. Žejdla úřadně vyslýchali, proč nechodí do kostela, jaké je víry? On osvědčil, že je víry katolické a do kostela nechodí proto, že Pánbůh není jen v kostele, ale všude, v celé přírodě, a v tomto chrámu božím že on, Žejdl, nebývá jen jednou za týden na půl hodinky nebo na hodinku, nýbrž je v něm pořád, pečený vařený. A každý ten polní kvítek, jež on hledá a sbírá, je prý výmluvnějším hlasatelem slávy a moci boží než takový živý bachor v kostele na kazatelně. Takovou prý Žejdl odpověď dal pánům a páni o tom podali zprávu do Vídně samému císaři Josefovi. Tak jsem ještě já o tom slýchala, dokud jsem bývala doma. Žejdl měl potom svatý pokoj od úřadů duchovních i světských.

A tedy, jak ta Žejdlová na mne hlavou pokyvovala, já se zastavila a dala křesťanské pozdravení. Ona po křesťansku poděkovala a vybídla mne, abych jí pomohla. Já si dodala srdce, a: Což bych nepomohla? – a již jsem držela hmoždíř mezi koleny a paličkou koření potloukala, jen to zvonilo. A ona se na všelicos u nás vyptávala a já jí všecko pověděla. Proč bych nepověděla? Také jsem jí řekla, že tatínek jsou letos velmi zarmoucení, protože nám přes zimu dvojí včály hlady umřely, a že se nepotěší, leda dá-li Pánbůh a bude letos rojný rok.

,Má děvečko,’ řekla Žejdlová, ,letošek je rojný, dávno již nebylo takového roku.’

149$

,Ach, teta milá,’ já na to, ,jen bude-li taky nám! A i bude-li, což nám to prospěje, uletí-li nám roj pokaždé, jako nám už uletěl poprvé! Tatínek sami hlídali, ze sadu se nehýbali, na pole, na luka nechodili, a i ten boží oběd maminka jim museli posílat do sadu, ke včalám. A tu onehdy v pravé poledne kmotříček Šváb přišli k nám, a že se u nich zastavila vrána a že se to hrubě k světu nemá a zkrátka: není se svatým křtem prodlení. Tatínek ani promluviti nemohli, tak se lekli. Už byli samým hlídáním jak u vytržení a toho dne už jistě čekali, že jeden úl se vzrojí. Co dělat? Kmotrovství odkázat nebylo možná, to by bylo i proti Pánubohu, i proti tomu nevinnému červíčkovi, i proti Švábovům, s nimiž si stojíme ve kmotrovství vzájemném. A když tatínek půjdou, přijdou o roj, jistě přijdou o roj, neboť včaličky se rojí, když je jejich čas, a ne, kdy by se hospodáři líbilo. Tatínek nevzkázali nic než: »S pomocí boží pojedeme«, přistrojili se, maminka taky, po obědě vsedli na vozík a jeli do Vodňan ke křtu. Než odjeli, poručili podruhovi jako prý nejmoudřejšímu, aby včály hlídal a zvonil jim na kosu, až se vzrojí, a do úlu je usadil. Nu ano, podruh zvonil, až brousek přerazil, ale roj uletěl přece. Nejprve se usadil na strom, chumáčem otočil větev, a podruh zvonil a zvonil a včaličky prosebně zval, aby vletěly do připraveného úlu, jejž jim dokořán otevřel. Včaličky dlouho muziku poslouchaly, ale potom se zdvihly a letěly ze stavení. Podruh za nimi a pořád zvonil, místo přeraženého brousku potužníkem, jejž ve spěchu na dvoře z pluhu vytáhl. Ale roj se ztratil ve pšeničném poli a podruh již marně pátral, nenajde-li ho ještě v chumáči. A když se tatínek večer vrátili, no ti vyváděli! Co tenkrát podruh dostal jmen!’

Žejdlová zavrtěla hlavou.

,Má děvečko,’ povídá, ,co od tebe slyším, to nesvědčí vašemu tatínkovi jako včalaři. Váš tatínek je prudký a nedočkavý, ale dobrý včalař musí být vytrvalý a trpě-

150$

livý a mírné mysli. Mysl jeho musí být rovná jako hladina vodní a hory svaté trpělivosti musejí tu hladinu obstupovat a chránit, aby ji nerozvlnily bouře divokých vášní a větry zlých náklonností. A ten podruh, ta krom tatínka nejmoudřejší hlava u vás, ten, myslím, je hrubián a prosták. či není?’

,Daleko od pravdy nejste,’ řekla jsem Žejdlové. ,Je dobrý člověk, dobrý pracoun, ale na hromech spává a s hromy vstává.’

,A vidíš, panenko,’ poučila mě Žejdlová, ,takový člověk nemá se včaličkám ani přiblížit. Zlého člověka včaličky po čichu poznají jako zlou, jedovatou bylinu. Ale jedovaté bylině se vyhýbají a zlého člověka štípáním trestají. Ten váš podruh jistě si odlehčil klatbou, když roj neměl se k usednutí do úlu, a tím včaličky vyplašil, že odletěly.’

,To jistě,’ přisvědčila jsem, ,on by byl zaklel, i kdyby je byl už do úlu zavíral. On nemůže promluvit a nic udělat, aby nezaklel.’

,Váš tatínek neví ještě všechno o včalách, když takového člověka k nim staví. On především sám musí býti trpělivější. Kdyby byl trpělivější, roj by se byl vzrojil o den, o dva později. Tatínkova netrpělivost nutkala včaličky, že si se vzrojením pospíšily, a zrovna to bylo vnečas. A když už tatínek ve svrchované chvíli musel od včal, měl tam místo sebe postaviti třeba dítě nebo pannu, a kdyby mladému roji bylo zvonilo dítě nebo panna, zcela jistě by byl trpělivě čekal, až by se podvečer vrátil jejich hospodář.’

A když jsem koření dotloukla, Žejdlová mi pěkně poděkovala a řekla: ,Děvečko zlatá, že jsi byla ke mně, staré osobě, tak úslužná, odměním se ti dobrým ponaučením.’

Zavedla mne do chaloupky, a tam bylo plno poliček a na poličkách hrníčky s mastmi, pytlíčky s kořením a otýpečky sušených bylin. A malá sednička voněla, tak

151$

líbezně voněla, že jsem si pomyslila, bože, hříchy odpusť! že ani myrha, kterou král Baltazar darem věnoval v Betlémě Ježíškovi, nemohla vonět liběji.

A tu mi stařenka Žejdlová pravila: ,Soužení vašeho tatínka začalo tím, že mu včály v zimě zemřely. Já tě ponaučím a ty pověz tatínkovi, jak možno včály z mrtvých vzkřísit. Možno včály vzkřísiti z mrtvých, umřely-li hlady nebo zimou nebo obojím. Ale nemožno, umřely-li věkem: proti věku není léku. Když přijde staroba, praskne každá nádoba, prasknou necky dřevěné, prasknou džbány kamenné, umře stará babička, i ta malá včalička. Včaličky sám Pánbůh povolává jako lidi a dušička včalí jako lidská ještě čtyrycet dní poletuje kolem svého obydlí. A jestliže hospodář od té doby zpozoroval, že mu včály nepřestárlé zemřely, obživí je takto: Vezme několik pláství, na uhlí je nahřeje, aby byly teplé, tak teplé, co jen může rukama z uhlí je bráti. Plástev položí do úlu a taky tam dá střep čistého medu. Potom zahradí úl a přikryje senem, a včály obživnou zase.’ „

Babička při posledních slovech netrpělivě sebou vrtěla a chřípěmi vzduch sála.

„Co je vám, maminko?“ Kojan otázal se zvědavě.

„I toť se ví!“ babička zvolala důležitě, „pelunka tu je! Někde nablízku je pelunka, Jane, a to by se mohlo státi neštěstí! Pelunka je dobrá lidem pro žaludek, ale na sadě, kde jsou včály, není dobrá. Usedlé včály jí přivyknou, lítají kolem ní a spokojí se tím, že se jí vyhnou, když je peroutka nese kolem pelunky anebo jejího vlastního bratra Černobýlu. Ale mladinky, když se vyrojí a ucítí pelunku, hned se rozhněvají, vysoko se vznesou a odletí a hospodář nikdy již neshledá se s nimi. Tu nablízku je cítit pelunku!“

„Podívám se, maminko!“

Kojan hledal pelunku u stromů a babička spíše po sluchu než po vidu za ním. Věk ji tlačil do země, a čipernost, jíž byla plna, odvalovala balvan věku a babička shrbená,

152$

zvětralá, nevidomá jen poskakovala jako třasořitka.

Skutečně našli pelunku při zdi mezi sady Kojanovým a Skobovým, a Frantík na čáslavce byl zrovna nad nimi. Pevně se zachytil, aby nespadl. Slýchal, že je po právu tak: přeroste-li tvůj strom korunou přes zeď nad pozemek sousedův, strom je celý tvůj a soused nesmí oklestiti větve jeho; ale ovoce, které z toho stromu zapadne k sousedovi, je sousedovo a ty žádného práva nemáš žádati, aby ti bylo vydáno. I pomyslil si Frantík: Kdyby tak nyní někdo z čáslavky mne setřásl, anebo kdyby silný vítr mne sfoukl a já spadl do sadu Kojanouc a strýčkovi Kojanovi zrovna k nohám – co by se stalo? Nechali by si mne anebo mne hodili na zeď jako jablko červivé? Strach i touha zápasily spolu v jeho dětském srdci. Strach, že spadne-li najednou, nebude Skobou, ale Kojanem, nebude tatínkovým a maminčiným, ale odsouzen bude jisti z jedné misky s tím klukem Bartoněm a snad mu ještě boty do školy mazat, až bude zima. A zas touha, touha po ničem jiném, přání, aby u Kojanů byl a byl aspoň chvíli nablízku té babičce. A až by se mu u Kojanů zastesklo: „Však já bych utek!“

Kojan chtěl pelunku vytrhnouti, babička mu nedala.

„Hospodáři, co byste to udělal? Tyhle dni, dokud nebude po rojení, nesmíte se pelunky a jejího bratra černobýla ani dotknouti. Kdyby od vás razilo pelunkou, roj by od vás uletěl a nesedl. Pelunku musíte vyrýpnout a vyhrabat.”

Kojan došel pod kolnu pro rýč a hrábě a vyhověl babičce, jež uspokojena ještě žalovala na pelunku.

„Mnoho jste spravil, hospodáři. Na sadu, kde máte úliště, pelunku netrpte, ale za humny, za stodolou ať si roste, aby vždycky byla pohotově, kdyby jí, bože nedej! vaši lidé potřebovali. Pelunka nablízku úliště může i staré včály zahnat, ano i je umořit. Tak, Jane, a vraťme se ke koření včalímu, jak mi o něm stařena Žejdlová dala ponaučení.”

153$

Přistoupila opět k otevřenému úlu.

„Stařenka Žejdlová mi hovořila: ,Mezi všemi zelinami a kořením včalím žádné kvítí včalám tak příjemné není jako laský kopr a bylina melisová. Když laský kopr se usuší – (babička vyňala z úlu otýpečku a před hospodářem držela) – a stlučeným úly se vytrou, včály v nich sobě libují a rády zůstávají. Item – (babička zas položila na to slovo zvláštní důraz a moc jeho hned se ukázala až na Frantíkovi na čáslavce: všemi údy mu trhlo) – item je dobrá věc vytírat úly melisou – (babička vyňala melisu) – ale nejlepší je jedním, buď koprem nebo melisou, vytřít a druhým potřít. Z úlu takového včály zalétati nebudou.’ „

„Tak odstarodávna děláváme,“ podotekl Kojan.

„I mlčel bych! Sotva mu čtyřicítka minula a bude on mluvit o tom, jak zastarodávna dělávali! A zde, u Kojanů, dělá se tak teprve od té doby, co já se sem dostala. Dříve tu také obyčeje mívali, a já přinesla lepší. Například co zde dělávali, aby včály v úl sedly. Vzali jasanového popela a smíchali s jarním medem, namazali tím úl a nechali jej otevřený. A taky říkali, že roj sám do něho sedne, ale nesedl nikdy. Kdepak! Když roj se vzrojí, letí vzhůru, letí slepě a nenapadne mu ohlížeti se, není-li mu dole při zemi připraven příbytek. Proto je třeba úl, do kterého chceme roj přivábiti, stavěti na místa povýšená. A popelem s medem smíšeným můžeš jej omazati, to neuškodí, vydrží-li pěkné počasí, ale přijde-li déšť, úl omyje, a máš po radosti. Tak zde, milý chlapče, zde, u Kojanů, dělávali zastarodávna. Ale já jsem přinesla obyčej, kterému mne naučila stařenka Žejdlová, a ten pomáhá.“

„Pomáhá. Naše babička dávají v ouly lipového květu, šalvěje, routy, rokovníku, božího dřevce, máty, mateřídoušky, bílého jetele a z toho všeho koření je tolik vůně, že roj, letí-li mimo, nemůže se nezastaviti. Zastaví se, podívá se, vidí čistý příbyteček a ulebedí se v něm.“

154$

„A říkám já něco jiného? Za vůní včalička letí a vůně je duše bylin. A čím více úl voní, tím mocněji duše bylin včaličky přitahuje. A kdo včaličkám úl tak strojí, dělá, co mu osvědčená moudrost káže, a nikdo ho nesmí viniti z pověrečnosti.“

Babička koření vrátila do úlu a pečlivě srovnala. Syn hlavy zahradil, nohy mu babička nedala.

„S tím počkej, až nebudu potřebovat peroutky.“

Přistoupila k jinému úlu, Kojan jí jej pomohl odhradit. Úl byl docela prázdný. Babička se usmívala a chřípěmi vůni úlu nabírala.

„Cítíš tu lahodu bylinné duše? Ten domeček jsme s Kačenkou již úplně včaličkám připravily. Včera jsem z něho koření vyndala a Kačenka jej vymyla medovou vodou. Ještě ho vymetu, nezůstalo-li tam nějaké smetíčko. Včaličky jsou hospodyňky čistotné a jim je třeba uspořit poklidu, aby nemusely síly mařit a mohly jen med dělat.“

Babička úl peroutkou vymetla, načež ji uložila do předešlého úlu a Kojan i nohy jeho zahradil. Chtěl potom zahradit i druhý, ale babička zabránila.

„Už jej můžeme nechat. Jako bych slyšela petropavlovský silněji bzučet, jako by se strojil ke vzrojení. Pst, ticho, poslyš! – Nu ano, já se nemýlím, už to bude, bezpochyby ještě dnes, nezmění-li se povětrnost. Jak vy sudujete, hospodáři: bouřka dnes nepřijde?“

„Dnes to vydrží.“

„Jak to vydrží, petropavlovský se vzrojí. Já nevidím: řekni, Jane, jejich na česle plno?“

„Plničko. Česla jsou obalena, až chumáče visí.“

„A před úlem? Jak je před úlem? Nepozoruješ, že je před svatojanským včaliček tuze husto?“

„Husto, babičko, až se mračí.“

Do babičky jako by rtuť byla vjela.

„Zaveď mne, chlapče, za petropavlovský. Ještě zezadu jej musíme prozkoumati.“

155$

Když ji syn postavil za něj, babička na úl položila ucho.

„Pst! Slyšíš, jak to bzučí, zvučí a hučí? Již je všechno ke vzrojení připraveno. Za poledních hodin, až bude nejtepleji, jistě se to stane. Kde je Kašpar?“

„Jel s obilím do mlýna.“

„A kdy se vrátí?“

„Každou chvíli může tu být.“

„Jen kdyby už přijel! Jiného mužského v stavení nemáš?“

„Ne, ani toho Bartoně není doma, je ve škole.“

„Ach, můj Bartoníček! Ten by ti nepomohl úl vysadit na strom, ale škoda, že nebude při tom! Ten už by všechno pochopil a si zapamatoval. A což ten Kašpar, kdy přece přijede ze mlýna?“

„Každou minutu ho čekám.“

„Kašpare, Kašpare! – Což ho volám, bláhová, když ho není? A nebude-li ho do poledne, neručím za nic! Potom si roj hledejte, najdete-li! Pst! Hospodáři, poďte blíž! Dejte taky ucho na úl. Slyšíte? Staré mladým dávají poslední ponaučení, posledně každá mladinka se nasnídá při hojném stole v materském domě. Tu je řečí, toť se ví! V minutě se to neodbude, pro minutu by nebylo zle, ale dvě hodiny, a kdo je bude honit? To musím říci, to by mne tuze mrzelo, kdybych zrovna petropavlovský provartovala! – Slyšíte, hospodáři? Nyní jdou pro mladou královnu. Než ji vyvedou, než mladá královna se rozloučí se starou, než od ní přijme napomenutí a požehnání, než se kolem ní seřadí komonstvo a celý průvod, než ustoupí stráže ve branách česel, než branami všechno vyjde, než se branou protlačí mladá královna, než ji komonstvo vezme na ramena a vznese, ujdou ještě dvě tři hodiny. Kdyby úl byl nahoře, mohli bychom trpělivě čekat. Ale kdo posadí úl na strom, když není doma Kašpara? Nepomohla by ti Kačenka? Kačenka by jistě pomohla, ta je ke každé práci, ochotná,

156$

obratná, lepší ženy nemohl jsi dostat v celém království.“

„Kačenka strojí oběd, nemůže se hnout od plotny.“

„Ať hrnce odstaví a oheň ulije, rozdělá se zas, a uletí-li roj, nevrátí se nikdy. Ale ne, nech ji tam! Ženská není k té práci. Prázdný úl není tíha, ale je tlustý a nemotorný, a ruce ženské drobné. Pojď, přece počkáme na Kašpara. Nezdá se ti, že se dnes tuze párá? Pravda, z mlýnice se nikdy pacholkům nechtělo, někdy se tam i hospodáři rádi pozdrželi. Řekni mi to jistě, Jane: brzy ten Kašpar přijede a můžeme čekat, anebo se musíme poohlédnout po rychlé pomoci?“

„Dyť, maminko, ani mně by nebylo milé, aby nám roj odletěl a vy abyste marně byli hlídali a se starali. Ručíte-li, že vzrojení počká ještě nějakou chvíli, že nebude už nyní, co my tu spolu stojíme a hovoříme, ručím já zase za Kašpara, že již již se vrátí ze mlýna.“

„Ty za Kašpara, já za včaličky. A pojďme se podívat, jak Matějček hlídá babiččinu stoličku, a já ti zatím dopovím o Žejdlové.“

Matějček dobře hlídal a stoličku uhlídal: včaličky ji neodnesly. Dlouho jej tatínek a babička nechali samotného, nejednou po nich volal, ale od stoličky, od své povinnosti se nehnul.

„Zlaté dítě,“ pochválila ho babička, berouc jej na klín. „Štěstí, že Matějček nehlídal u božího hrobu! Sedněte si přece u nás, hospodáři!“

157$

BABIČKA A DĚDEČEK

Kojan si zase sedl do trávy.

„Tedy o té stařence Žejdlové. Stará lípa pod jejich chaloupkou v letě bývala plna drobounkého listí a zelenala se jako mladice. Ale kmen její byl tak vyžraný, že v něm bezmála dřeva nebylo. Nic víc ho nebylo, než co bylo nutně třeba k zachycení lýka a kůry. Já tam uvnitř také byla. I tlusté větve, co se rozbíhaly z kmenu, byly tak vyžrány a k tomu děravý. Jednou jsem tam byla za poledne. Chtělo se mi ve chládku zdřímnout a napadlo mi, že nemůže být příjemnějšího chladu než v lípě. Vklouzla jsem tam, a ono tam všechno čisťounko a umeteno jako v komůrce a šero, skoro tma. Koš koruny rozkládal se ti tak široko, že celé Křtětice mohli jsme si pod ní odpočinout, a krajní větve padaly nízko k zemi. A tma ti tam bylo, až nahoře děravými větvemi bylo viděti hvězdy jako z hluboké studny. A před lipou bublala voda, vytékající ze studánky, a studánka byla pečlivě otarasená bílým kamením. Byla to studánka mělounká jako dlaň a čistá jako oko, ale bystrá, vody hojnost.

Napadlo mi: Což jestli ti kořínkářouc přece nečarují a poctivými jen se dělají, aby se jich lidé nevarovali a snáze si dali ublížit? Ale upokojila jsem se, když jsem si vzpomněla, že nad lipou je Matka boží Skočická, ta mne jistě ochrání, kdyby mi hrozilo nějaké zlo. Požehnala jsem se svatým křížem a pomodlila se zdrávas k Matce boží Skočické. A taková najednou na mne přišla dřímota,

158$

že jsem se stěží domodlila do amen. A jak jsem řekla amen, už jako by mne do vody hodil.

Tu neděli panoušek měli kázání o prvotním hříchu a o ráji. Já si v duchu říkala: Že já nebyla na místě Evině v ráji! Byla bych boží přikázání zachovala a hada neposlechla – ne, neposlechla! A byla bych spíše kamen vzala a do hlavy jej udeřila, a na světě byl by samý ráj, samé radovánky, všeho hojnost a nebylo by žádného smutku, starosti a nedostatku. A bůh by chodil mezi námi, nezahaloval by se nám mrakem ani oblakem, ani by se neodíval nádherou slunce, abychom přímo nemohli k němu vzhlednouti, oznamoval by nám svoje rozkazy jako hospodář čeledi a my bychom je snadno mohli plniti, když bychom je stále měli z prvé ruky.

To jsem ti musela povědět, abys měl klíč ke snu, který jsem tenkrát v lípě měla.

Zdálo se mi, že jsem v ráji Evou, ale ne takovou Evou, jak ji neznabozi a hříšníci malují – fuj! Přeceť každý ví, že naši prarodiče byli nazí teprve po pádu, a do pádu nemohli býti nazí. Toť dá rozum! Nahota již byla pokutou za hřích, a dokud se nedopustili hříchu, nemohli být pokutováni. Před spácháním hříchu měli všeho dost, museli tedy mít i šatstva dostatek – jakéž by to bylo? Šaty jsou jednou z největších potřeb lidí. Před pádem Pánbůh se staral o všechny potřeby lidí sám. Když se staral o jejich nasycení, zajisté se postaral taky o jejich přiodění. A po pádu jako bylo pro ně trestem, že se museli chopiti motyky a zemi kopat pod obilí, tak taky museli se chopit Adam stavu a Eva jehly, aby si zhotovili oděv. Říkají, že prarodiče teprve po pádu zpozorovali, že by byli nazí, a zastyděli se. Tak, to bylo pěkné! Copak nejvíce šlechtí ženskou? Stoudnost. Jen nestoudníci mohou vykládat, že Eva před hříchem této nejkrásnější ctnosti ženské neměla. Že naši prarodiče v ráji nebyli nazí, nýbrž od Pánaboha ošaceni, ještě jináč dokážu. Stvořitel jim dal všecko sám, co jim sloužilo k potřebě, pohodlí

159$

a blaženosti. Říkají, že ráj byl v teplých krajinách, kde není zimy. Dejme tomu, že nepotřebovali kožichu, ale šatů je třeba nejen proti zimě, nýbrž také proti dešti i proti slunci. Dobrá, ráj byl v teplých krajinách. Ale čím teplejší krajina, tím více musí na ni padati deště, aby se neproměnila v poušť. Taky ráj bez deště byl by se obrátil v pustinu, a když tam pršelo, naši prarodiče museli být opatřeni rouchem, aby se neroznemohli. Oni ale stonat nesměli, neboť kdyby na ně byla v ráji přišla nemoc, nebyl by ráj už rájem, a nemoci také se dostavily až jako následek hříchu. Je možná, aby Pánbůh, jenž každou bylinu a každého živočicha přioděl, jenž dál jedněm peří, druhým srst, třetím šupiny a jenž dává, aby zvíře na zimu dostávalo hustší srst, a z jehož moci i ten rak se převléká, prvním lidem v ráji byl odepřel roucha? Ne, to není možná, v tom nikomu neustoupím, ani žádnému panouškovi! Oni měli šaty, a šaty krásné a bohaté, neboť bez nich ani Pánubohu by se nebylo podařilo uvésti lidi do stavu blaženého, v jakém žili v ráji. A nemluvím ani za Adama, ale za Evu, a že mluvím pravdu, každá mi dosvědčí. Ona tedy, Eva, v ráji musela mít mnoho truhel nejkrásnějšího šatstva na vybranou, tak krásného, že nyní kněžna, královna a císařovna, když se oblekou do zlatohlavu a pod korunou si vykračují, vypadají jako mlatečky proti tomu, jak vypadala Eva v ráji.

To mi tenkrát vězelo v hlavě, a jak jsem v lípě žasnula, hned se mi zjevil sen o ráji a já v tom ráji byla Evou. Měla jsem devět sukní a tu nejhořejší z duhového hedvábí. Květovaný hedvábný šátek s dlouhými střápy měla jsem ovázaný křížem přes ňadra a za šněrovačkou mi voněla kytička bazalky.

A tak se tím rájem procházím sama samotinká. O nějakém Adamovi ničeho jsem nevěděla, a že bych byla bývala vyrobena z jeho žebra, nic mi povědomo nebylo. Procházím se, zpívám si, nemám práce, nemám starostí, nikdo mne nehoní, nikdo mi nelaje, kolem dokola vše—

160$

chno uděláno, a jak vzorně. Ale nikde nevidět ani ruky, která by tu práci dělala, ani nástroje. Cesty jsou široké, drobným pískem posypané, uhrabané. A vedou mne do doubrav, a tam ti jedny duby vysoké na dvacet sáhů a druhé tlusté, že by je deset chlapů neobemklo, a hospodáři, kdyby ty duby byly vaše, za každý byste tři sta zlatých stržil, za vysoký jako za tlustý. S duby střídaly se buky, javory, habry, kleny. Pod stromy zelenal se mech, měkký a hustý jako deka. Zkusila jsem na něj stoupnout, a jak jsem stoupla, až jsem zděšením vykřikla, zdálo se mi, že se topím. Hned jsem zas byla na cestě. A doubrava se tmí, tmí, ne večerem, ale hustými korunami stromů.

Jdu a jdu, a kdo tu proti mně nejede jako zlatý rytíř. Z nějaké pohádky zajel on do mého snu a tma lesa od jeho brnění se osvěcuje a brnění chřestí a dlouhý meč po straně se houpá. Kopí, že mu ve výšce větve vadily, dal si pod paždí. Koně měl bílého, zlatem šírovaného.

Jak mne ten rytíř uhlídal, zastavil a mně povídal: ,Pojď ke mně, panno, do sedla!’

,Moc místa bych vám zasedla.’

A zas děl, hlavu nakloně: ,Pojď ke mně, panno, na koně!’

,Váš kůň by oba neunes, klopýtl by a s námi kles, ta herka vaše hubená dní čtrnáct není krmena!’

A rytíř se ti rozzlobil a div mne kopím neprobil. Já uskočila do dubů a slinu střikla ze zubů: ,Fi, pane, fi, vy styďte se, honiti panny po lese!’

Ztratil se rytíř na koni a mne již nikdo nehoní, stopy tu není člověka, jen smrad je cítit česneka.

Přešla jsem lesy dubový, vešla jsem v lesy borový. Byly tam sosny, smrčiny, byly tam jedle, modříny vysoké, rovné jako věž, jalovec arci byl tam též, nedřepěl ale na zemi a výš měl hlavu nad všemi. Na stromech ptáci zpívali, pod stromy srnky běhaly, na suku zlatá veverka ze zlaté šišky jadérka drobnými zoubky vybírá, po stole ústa utírá. Hřiby jak mlýnské kameny vyrostly nad mech

161$

zelený, nesnědla bych jej do roka. Paseka tady široká a jako krví zbrocená – jahodami se červená.

Měl, hospodáři, tam jste být a na to dříví právo mít! Vám borovice jedinká, nevysoká a kratinká, dala by celou sednici, lavici, dvéře, polici.

Kráčím si lesem pod chvojí a srdce se mi nebojí, sama jsem, ale poctivá, kdo není, ten se podívá!

Proti mně jakýs černý pán, klobouček mu je premován, kabátek divně vystřižen a v myšlenky je pohřížen, nevím, je hezký, nehezký – a střevíce má na přezky. Učená celá jeho tvář a v ruce drží kalamář.

A ten pán, jak mne uviděl, pospíšil ke mně, slovo děl: ,Zde inkoust, pero brkové, zapiš mě, panno, v srdce své!‘ ,Z cesty se, pane, uhněte, z cesty selského děvčete!’ A on mi cestu zakročil, přimkl se ke mně, přitočil, chtěl oblapit mě, obejmout, úst mojich ústy chtěl se tknout, a já mu jednu vyťala, že potočil se bezmála, a vyplivla mu před tváří: ,Fi a fi, pane písaři! Kliďte se, pane, styďte se, honiti panny po lese!’

Hned oheň jeho ochladl a zmizel – snad se propadl. A nikde není člověka, jen smrad je cítit česneka.

Minulo boří, smrčina, přede mnou širá lučina a mlynář v bílém klobouce kol mlýna chodí po louce. A mlýn mu dělá klapy klap, pod komínem má hnízdo čáp. Mlýn klape, mléčů nevidět, a pustý je tu celý svět.

A jak mne zočil zdaleka, mlynář jde ke mně, nečeká, a točí bílým kloboukem, rousá se lukou, paloukem.

, Vítám tě, panno, pojď jen dál, s tebou žít budu jako král, u mne ti bude všeho dost, dám postavit ti zlatý most, u mne z cizího věrtele zlata se hojně namele.’

,Tumáš, zlodějské řemeslo by ještě víc ti vyneslo!’ A takovou jsem po tváři vlepila jednu mlynáři, že zmizel, snad se propadl – a česnekem vzduch zasmradl.

Jdu dál a vejdu do polí, polem je celé okolí, kam nebes báň se rozpíná, vše jedno pole, rovina. A na tom poli

162$

pšenička se vlní zlatá, zlatičká, i žito, ječmen, ovísek. Kraj žírný je, však bez vísek, a nikde není stavení, ba ani práce znamení. Obilí – rákos veliký a klasy jako roubíky. Mezi obilím pod mezí křepelka chřestí penězi, králíček tiše vrnoží, skřivan se ztrácí do boží oblohy, v jasném blankytu, až zmizel slunce ve třpytu.

Vy, hospodáři, měl jste tam tenkráte být a vidět sám. Snop jeden toho obilí by sotva na vůz vložili a vy byste jen pšenice for na sta měl, ba tisíce.

Však, hospodáři, slyšte dál. Jako by divem tady stál mládenec jako malinka. Bot leskla se mu holinka, měl spodky žluté z jelena, ret jahodou se červená, na hrudi vesta rozpjata, na hlavě čapka kulatá. Jak jsem ho zhlídla, zočila, od radosti jsem skočila.

Ten mládenec se zastavil a způsobně mne pozdravil, čepici pěkně posmekl a ostýchavě vyřekl: ,Kam se, panenko, ubíráš?’

,Já? Za nosem. A co se ptáš?’

,Mne s sebou vezmi, panno, vem! Já s tebou půjdu za nosem, kamkoli cestu ukáže.’

,A máš-li dosti kuráže?’

,Kuráže mám i s tebou jít, kuráže mám i s tebou žít, kuráže mořem s tebou plout, kuráže s tebou zahynout.’

,A nelžeš! Poslyš, šibale: máš-li úmysly nekalé, dlaň moje tobě ukáže, že já mám více kuráže! Pojď tedy! Ale odpověz, proč mi jsi tady v cestu vlez? Proč jsi mi vstoupil na cestu?’

,Jdu hledat sobě nevěstu!’

,Proč jsi si lepší nenašel? Bude ti, počkej, stokrát žel!’

,Já po vůni šel bazalky, šel na nejisto, do dálky, a ty s bazalky kyticí jsi kryta byla pšenicí. Jak jsem tě, panno, uviděl, hlas ve mně ozval se a děl: To ona, tvoje Evička, to voní její dušička!’

,Jak říkají ti?’

,Adame.’

,My sobě ruce podáme! Kam povedeš mne k oltáři?’

163$

On pohladil mne po tváři, však, hospodáři, více nic, a byl by dostal, kdyby víc!

A co dál bylo? Zázraku! Na zlatém z nebes oblaku k nám přišel nebes hospodář, a všecko nebe jedna zář, a tak byl světlý Hospodin, že slunce bylo jako stín. To nebyl Pánbůh bradatý a šedivý a vlasatý! Byl zcela jinší nebes Pán: vlas dokulata ostříhán, na hlavě čapka vydrová, na ní mašlička pantlová, tvář čisťounce je holena a rozsívka mu plátěná plnička visí s ramena. A Hospodin nám požehnal a zase plynul v nebes dál a z rozsívky nám na hlavu vysypal pšenky záplavu. To bylo, pane, obilí, až jsme se oba topili!“ – –

Zatímco babička synovi vyprávěla svůj sen v lípě, dědeček, kutě po dvoře, přišel za zídku sadu, postavil si pod nohy špalek a díval se na babičku. Pokynul synovi, aby ho neprozradil, a poslouchal, šelmovsky se usmívaje.

Když babička dokončila o snu, syn se otázal: „Vy jste tenkrát už dědečka znali?“

„Kdepak! Já na chasníka nikdy ani nepohledla a zdaleka se jim vyhybala, jak to být má. Ani na domácího jsem se nepodívala, nadtož na přespolního. Ale to ti mohu svěřit: jak dědeček k nám přišel na námluvy, hned jsem ho poznala, byl to můj známý z ráje, byl to můj Adam, a hned jsem poznala, že mi souzeno, abych byla jeho Evou.“

„Tak jste se ani nezdráhali?“

„Jakpak bych se nezdráhala? Cožpak jsem vyrostla na trní u cesty, aby si mne každý mohl utrhnouti, jak přijde a jak se mu zráčí? Poprvé jsem ho odmítla a že si ho nevemu, ne a ne, kdyby mne zaživa zakopali. Přišli podruhé. A jak vcházeli se svým tatíkem, já ze sednice jako střela a rovnou na zahrádku. Utrhla jsem si kytičku bazalky a dala si ji za šněrovačku. A tu již on byl na zahrádce a pěkně čapku posmekl a na hlavě si ji otočil.

,Co tu pohledáváš?’ já na něj. ,Proč se za mnou dereš?‘

164$

,Já ne za tebou.’

,A za kým? Nikoho tu není kromě mne.’

,Já za tou bazalkou, co ti je za šněrovačkou. Z ní mi tvoje duše voní, a já se ti ze zahrádky nehnu, dokud mi tu kytičku nedáš!’

,Tu máš ji, tu máš, ale hleď, abys už byl někde jinde! Lidé nás uvidí a bůh ví, co lidské řeči svedou!’

A jak jsem mu kytičku podávala, on mi podal ruku a já se ti začervenala, tak jsem se začervenala, že se mi zdá, jako by mi ještě dnes tváře hořely, a kolem mne se udělala mrákota, jako by se kolem mne celý svět proměnil, a já ti, hloupá, jeho ruku vzala a od té chvíle nevěděla jsem, co se se mnou děje, až po veselce jsem se vzpamatovala. A on se na zahrádce obrátil a šel do sednice a já mu na ruce jako tele na provaze a už jsem na všecko jen hlavou kývala, co se mne vyptávali.“

„Pane, zkrotla babička!“ ozval se dědeček za zídkou.

„Zkrotla, ale jen před veselkou. A po veselce jste zkrotl vy!“

Dědeček vzdechl.

„Byl to osud, bylo to neštěstí!“

„A přece jste je padesát let trpělivě nesl a nesl byste je ještě jednou, kdyby bylo možná!“

„To ne, to ne!“

„Dědečku!“

„Nesl bych je, kdyby se ta padesátka počítala od počátku, od vašeho dvacátého a mého dvacátého čtvrtého roku.“

„Oje, to bych nedržela s vámi!“

„Cožpak jsem tenkrát nebyl švarný jonák?“

„I to jste ještě jakžtakž ušel, tanečník jste byl dobrý, podrážka praskla o pouti, podrážka o obžinkách, podrážka o posvícení, ale něco jiného by mi bylo na závadě.“

„Jane, odejdi, babička nemůže všechno povědět před dětmi.“

„I ať to slyší! Rozumu jste neměl.“

165$

„Pravda, ztratil jsem ho tenkrát na vaší zahrádce. To se mi nemělo stát! Holku jsem našel, ale rozum tentam. Grošíček jsem našel, tolar ztratil.“

„A co vy, dědečku, za zídkou jako mládenec? Pojďte k nám, pomozte nám včály hlídat.“

„Jsem trochu nedoslýchavý: nic nedělat, povídáte? Já mám, holenku, plné ruce práce.“

„Aby vám neupadly! Pojďte, políčíte s hospodářem úl na strom.“

„Chvátá to?“

„Toť se ví, že chvátá. Už to mělo být.“

„Když to chvátá, ať chvátá, já jsem člověk starý, nohama nevládnu, já bych to marně honil. Podruhé, babičko, až to nebude chvátat!“

Pohvizduje si, dědeček odešel od zídky.

166$

LÍPA

„A Kašpar nejede!“ řekla babička. „Kašpar nejede a dědeček nepomůže! Jane, je pravda, že Kašpar jen jel do mlýna a že tu každou chvíli může být?“

„Už je svrchovaný čas.“

„Jsem jako na trní a jen proto dnes tolik mluvím, že netrpělivostí hořím. Jak se rozpovídám, zapomenu na Kašpara.“

„Ještě jste nedopověděli, jak to bylo mezi stařenkou Žejdlovou a starou lipou.“

„Ba právě. Jak jsem tenkrát v lípě usnula, jak se mi tenkrát zdálo o ráji a dědečkovi, jehož jsem ještě neznala, stařenka Žejdlová přišla ke mně, a když jsem se probudila, seděla nade mou a byla taková hezká, taková milá a veselá!

,Škoda,‘ pravila, ,že tvůj spánek netrval aspoň ještě hodinku! Tak mi bylo blaze, když čisté, panenské sny táhly mojí hlavou. Až jsem ani pochopit nemohla – a ty tu! Proč sem nepřicházíš častěji? Vždycky tě tu rády uvidíme.‘

Jednou mne bolela hlava, myslila jsem, že se mi roztrhne. Pracovati jsem nemohla, chodila jsem jako zmámená, a chodila a chodila, až mne nohy donesly do lípy. Zase jsem usnula, ale sny moje byly strašné, horečku jsem měla. A když jsem procitla, kdo u mne nebyl jako stařenka Žejdlová, a všecka byla utrápená a hlavu měla zavázanou.

,Děvečko, děvečko,‘ hovořila mdlým hlasem, ,tys mi

167$

dnes přitížila! Copak je tobě, srně mladé, když tě hlava zabolí a horečka trochu roztřese! Ale se mnou je jinak, hůř! Mně už je bolení hlavy těžkou nemocí. My jsme stařičké, hned máme duši na jazyku. Prosím tě, dceruško dobrá, až ti zase bude něco scházet, nechoď s tím do lípy, aby se to na nás nepřeneslo! Že mi to uděláš, viď?‘

A hladila mi ruce i skráně.

,Do lípy přicházej,‘ pravila ještě, Jen když je ti hodně veselo, jako ptáčeti, a když se cítíš hodně zdravou, jako ryba. To nám uděláš dobrodiní.‘

Mně bylo podivno, že stařenka říkala ,my‘, a přece mluví jen o sobě. Pověděla jsem to své kamarádce a kmotříněti Verunce Švábové, a ona uhodla, co v tom je.

,To jistěže stařenka Žejdlová má s lipou společnou duši; co lípě, to stařence. Zeptej se jí.

Ale já se ostýchala ptáti se. Verunka, ta mne stále pobízela, ani jí to spáti nedalo, jak byla zvědava.

,Jistě mají společnou duši!’ jistívala zas a zas. ,Nepozorovala jsi, že na podzim, když stromům listí opadá, stařenka se rozstonává a churaví, až zas na jaře lípa se obalí? Nepozorovala jsi, jak Žejdl studánku pod lipou vždycky pečlivě čistí a opravuje, ale zvláště v zimě úzkostlivě dbá, aby nezamrzla? Povídají, že Žejdl zimního času nejednou v noci vstane a jde studánce pomoci, aby ji ledy nepojaly a sněhy nezasypaly. Studánka je pramen života lípina. Ona dává vláhu kořenům stařičkého stromu, jehož by bez ní dávno nebylo. Jak studánka zamrzá, Žejdlová má se k umírání. Žejdl skočí, chopí sekyru, pomůže studánce, a stařence Žejdlové se uleví. A když na jaře sněhy a ledy sejdou a lípa dostane mízu, stařenka Žejdlová zase nabude ducha. Jak se na lípě puky ukážou, stařenka může vyjít na sluníčko a již také trochu vládne paličkou ve hmoždíři. Když se lípa zazelená, stařenka pobíhá kolem chaloupky jako slípka; a když lípa kvete, stařenka jako by o půl století omládla,

168$

zpívá si zapomenuté písně a je štěbetavá jako ti ptáci, co hnízdí v koruně lípy.’

Já dlouho se s tím nosila, co mi do hlavy nasadila Věrunka Švábová. Často jsem si dodávala mysli, že se stařenky zrovna a prostořece optám, a nedá-li ani jasnou odpověď, myslila jsem si, aspoň uvidím, jak se zatváří. Ale kdykoliv jsem již již ústa otvírala, zalekla jsem se, zahrklo ve mně a otázka se v hrdle zarazila, A jak jsem odešla, kárala jsem se pro bláhovou ostýchavost. Posléze byla má zvědavost jako rozpálená pec: bylo třeba buď žár uhasit, anebo jí pecny nakrmit, aby pekla a nepálila.

Jednoho roku – dávno tomu, již ani nespočítám řadu let, od té doby uběhlých – večer před svatým Janem Křtitelem – brzy ho zase budeme mít – zaskočila jsem si k stařence Žejdlové. Mládež šla na vrchy pálit čarodějnice a já se udělala, jako bych také šla, ale nešla jsem a běžela k stařence. Běžím ti, běžím plna dychtivosti, a již jsem ji také ráda měla. A čar mi je plná hlava, mozek mi hoří, jako by jím čarodějnice na smolných košťatech proletovaly. Ale sama jsem čarovati nechtěla, já se vždycky varovala Pánaboha zkoumat: raději si zaskočím k stařence na hrátky. A letím, letím jako vystřelená a ničeho nevidím, až jsem u chaloupky. Tu teprve jako by se mi oči náhle otevřely, jako bych nevidomá prozřela – a co vidím? Před chaloupkou leží staré koště, a kolomazi je na něm, až se do trávy rozlívá. Dovedeš si pomyslit, jak mi bylo, když jsem to koště spatřila. Tak vida, ona přece čaruje, stařenka Žejdlová, již si koště připravila a dnes na něm poletí! A co stařenka? Seděla na lavičce před chaloupkou a usedavě plakala. A já ji tak zapolitovala, že jsem zapomněla na koště i na své leknutí a přiskočila k ní a za ruce chopila, abych jí odkryla obličej a oči.

,Stařenko Žejdlová! Co je vám, co se vám stalo, kdo vás šidí?’

U Buchtelů tehdy sloužil nezvedený výrostek, nebyl

169$

z naší osady, až odněkud ze Zátaví. A ten kluk měl rozpustilý nápad, a namočil on koště do kolomazi a přišel je stařence Žejdlové nabídnout: ,Babičko, naši vás pozdravujou a posílají vám tadyhleto koště, abyste mohla brzy vyletět a nemusela teprve koště shánět.’

Nad tím stařenka tak hořce plakala.

,Děvečko zlatá, vidíš, tak svět odplácí! My dosud každému pomáhali, každému jen dobrého chtěli a přáli, a to mám za to! A nejlítěji mi je, že sám strejček Buchtele mi tak ublížil.’

Snažila jsem se stařenku upokojit a ji ujistit, že to Buchtelův nekáraný pohůnek sám ze své rozpustilosti udělal.

,Neudělal by,‘ stařenka smutně hlavou zavrtěla, kdyby mu řeči starších nebyly k tomu daly pobídku. A proč tak o nás mluví lidé, kteří nás tak drahnou dobu znají a kterým jsme tisíce tisícůkrát hovořili: Věřte, lidé, v boha, věřte v jeho moc, která proniká slunce, měsíc i hvězdy a všecko stvoření živé i neživé, ale v moc ďábelskou ani lidskou nevěřte! Díla boží jsou tak mnohá náramná, že člověk hříchy nezaslepený vždycky bude míti čemu se obdivovat. Nikdy je člověk nespočítá, nikdy rozumem nepostihne. Kdykoli by se domníval, že již jest u konce jejich poznání, objeví se smyslům jeho nové řady skutků božích, které mu dosud byly neznámy. A člověk znova musí začíti práci svou: poznávati boha v dílech jeho čím výše člověk vystupuje, tím širší kraj oku jeho se objevuje, tím více vidí měst i městeček, vsí i jednot, lesů i řek. A kdyby hvězdář spočítal všecky hvězdy na nebi našem, nemohl by se pochlubiti: spočítal jsem všecky hvězdy boží, neboť na nebi jiném objevily by se mu jiné hvězdy. Díla boží jsou člověku skryta, pokud si je neobjevil světlem svého poznání, ale tomu, kdo poznal, jsou otevřenou knihou, a k poznání je každý povolán, každý má jeho možnost. Jen každý nemá stejně dobré nohy a stejně bystrý zrak, aby vystoupil nejvýš na

170$

hoře lidského poznání. Vy sedláci zůstáváte u paty té hory, kde je více místa pro vaše pole a luka, ale malá výše k poznání. Sedlák hloupý posuzuje byliny, které mu rostou na poli a louce, jen podle toho, mnoho-li vydají spíže pro lidi a píce pro dobytek; ale sedlák moudrý pamatuje, že bůh si vyvolil jeho ruku, aby tím, že orá a kopá, sije a sází, byla pomocnicí jeho ruky, a dívá se na obilí jinak než jako na pouhé zrní, z kterého bude chléb i koláč, a na trávu lučnou jinak, než jako by byla dobrá jen k nasycení jeho dobytka. Moudrý sedlák v každém zrně, stéble, květu spatřovati musí veliké dílo boží a celá úroda jeho polí a luk musí se mu zdáti jako svázaná, tlustá kniha o skutcích Hospodinových. Sedlák hloupý myslí, že boží všemohoucnost vyčerpala se tím, co skrze ni vyrostlo na jeho nivě; ale sedlák moudrý pamatuje, že niva jeho je menší pídi naproti prostranstvím, která jsou přioděna bohatěji a pestřeji než jeho niva a kde rostou byliny jemu neznámé jménem i podobou, určením i mocí. O to poznání staráme se my kořínkáři. My neškodíme sedláku, ale prospíváme mu a doplňujeme jeho vědění. A to je k pláči, že za to ani »zaplať Pánbůh« nemáme!’

Když se dosti vynastěžovala, stařenka se otázala: ,Děvečko zlatá, jakpak ve vsi o nás smýšlejí? Copak si o nás povídají?’

A tu jsem si teprve dodala mysli a řekla: ,Jen dobře smýšlejí o vás i dědečkovi. O vaší moudrosti v celé osadě každý mnoho drží. Ale abych pravdu pověděla a nic nezatajila, o vás, stařenko, jsem slyšela – není to nic zlého, ale divné je to – že máte společnou duši s lipou nad vaší chaloupkou.’

,Kdo ti to řekl?’

,Verunka Švábova.’

,A kdo jí to řekl?’

,Ona sama toho se domakala.’

,A kterak se toho domakala?’

171$

,Tak a tak.‘

Věrně jsem vypověděla pozorování Verunčino. Babička chvíli ničeho, potom se zamyslila a přitom se jako do klubíčka stočila, málem ji viděti nebylo, a naposled pozdvihla hlavu a děla vesele a zvučným hlasem jako mladice:

,Verunka dobře pozorovala. A já ti dnes povím, jak se stalo, že mám s lipou duši společnou. Mnoho a mnoho tomu let, těžko jsem se roznemohla úbytěmi. Žejdl mi koření nosil, dával užívat, umýval, ale nic naplat, byla jsem pořád stonavější a hrobu bližší. Žejdl vzdal se naděje, že pro mne najde léku. Co by byl nikdy neudělal pro sebe, udělal pro mne: když bylo nejhůř, došel pro zaříkávačku, aby mne změřila a úbytě zaříkala. Ale moje nemoc se nezlepšila. Tu si Žejdl vzpomněl, že za mladých let slýchal, kterak lidé v nezhojitelné nemoci obracejí se na stromy a prosí je, aby jim půjčily svou duši a své zdraví. A když strom prosbu nemocného vyslyší, duše nemocného jako by odletěla a v tom okamžiku vstoupí do něho duše stromu, člověk se uzdraví, ale strom touž nemocí ochuraví. A žijou společně, až strom buď uchřadne věkem, anebo ruka lidská jej skácí.

Lípa Žejdlovu prosbu vyslyšela. Žejdl už myslil, že jsem nebožkou, a běžel pro hromnici, aby mi ji zapálil, a tu se já posadila a za několik dní mohla jsem zase chodit. Ale ubohá lípa, už tenkrát náramně stará, začala kotlavět, až se to nějak mezi námi vyrovnalo: já trochu zdraví nabyla, ona trochu pozbyla, a v zimě není dobře ani s lipou, ani se mnou. V letě jsme obě plny života a chválíme boha.‘„

Babička se zastavila vyprávějíc.

„O Žejdlouc chaloupce vím,“ řekl Kojan, „ale lípy nad ní není.“

„Lípa zemřela společně se stařenkou.“ Zemřely, jako žily. Mne tenkrát stařenka prosila: ,Děvečko zlatá, když nyní znáš tajemství mého života, dávej pozor, prosím tě,

172$

aby v zimě studánka pod lipou nezamrzla a sněhem nezapadla, a kdyby Žejdla někdy nebylo doma, pomoz nám, bude ti trojí »zaplať Pánbůh«: lípino, studánčino, i stařenčino.’ A já tak dělala, dokud jsem se nevdala. Odkázala jsem lípu Verunce, ale ona myslila na jiné věci: myslila, jak by se sama také co nejdřív provdala, a lípu a stařenku pustila z mysli. V zimě po mých vdavkách Žejdl šel s mastí až někam do Mahouše. Bylo to o masopustě. Před cestou studánku očistil a poprosil Verunku, aby za jeho nepřítomnosti dohlédla na studánku i na stařenku. Verunka byla zrovna v hospodě u tance. Mráz nebyl, ale sníh se sypal jako z peřiny a vítr byl, že krovy nadzdvihoval. Pěkně bylo Verunce v teplé hospodě při veselé muzice s bujnými chasníky! Pořád prý – potom mi pověděla – něco ji nutilo: jdi ke studánce! Ale Verunka pořád odkládala: ještě jednou do kola, potom! A najednou vítr vzepřel se o hospodu takovou mocí, jako by byla stromem a on ji chtěl z kořen vyvrátit. A při tom se zdálo Verunce, že uslyšela prudkou ránu. Jiní té rány neslyšeli. Verunka tak, jak byla, letěla k lípě. Několik chlapců za ní. Velikými závějemi bylo jim se broditi, a když se dobrodili, co vidí? Lípa je přelomena a těžká koruna padla jí na chaloupku a chaloupka nevydržela. Běželi nazpátek do vsi, bylo po muzice. Oblekli kožichy, vzali lucerny a sekyry a chvátali k chaloupce. Střecha chaloupky byla proražena, zrovna nad ložem stařenčiným. Všechno v chaloupce bylo v nejlepším pořádku, každá otýpečka koření, každý hrníček prášku, semení, mastí na svém místě. A stařenka Žejdlová odpočívala na loži pod sněhem jako v kmentovém rubáši. Když se Žejdl vrátil z cesty, byla již pochována.“

Babička dokončila o stařence Žejdlové a lípě, a když dokončila, sama se stočila do klubíčka, jako tehdy večer před svatým Janem stařenka. Kojan babičku nevyrušoval a neopravoval.

173$

Zvýšený bzukot babičku probudil ze vzpomínek.

„Bože, ten Kašpar ještě tu není!“

Lupání biče ozvalo se ze dvora, s ním vrzání vozu, pravidelné tepoty koňských kopyt a Kašparovy pokřiky.

Hospodář chopil Matějčka do náruče a chvátal s ním ke Kašparovi. Kašpar už vypřahal. Hospodář postavil se náručnímu k hlavě a Matějček jej popleskal po skráni a pohladil po hřívě. Koně vypřaženi, kráčejí ku stáji, Matějček sedí na náručním a otec jej přidržuje. Slyšet volání Kojanovo. Volá hospodyni, aby si vzala Matějčka.

Babička si oddechla. Kojan přišel s Kašparem. Vzali připravený úl a vysadili na strom, nejblíže stojící úlu petropavlovskému.

Sotva sestoupili, bzukot stal se ještě mocnějším.

„S Pánembohem a s Matičkou boží!“ řekla babička slavně a zazvonila brusem o kosu. Kojan chopil se dymníku, zapálil v něm kuřivo a postavil se zdvíhaje dymník tak, aby kouř včelám cestu zahrazoval.

„Jako kněz, když kadí kaditelnicí,“ pomyslil si Frantík na čáslavce.

Včely bzučí hlučněji a hlučněji, kosa zvoní zvučněji a zvučněji. Babička se dotazuje syna, jak se včely vznášejí, syn jí popisuje vzroj.

„Tma jich je.“ – „Nepamatuji tak silného roje.“ – „Chyba, babičko! Neusednou, přeletí!“ – „Řidnou.“ – „Zase zhoustly – spustily se níž – chválabohu, jsou nad branou úlu!“ – „Ohledávají!“ – „Ztrácejí se v úle.“

Kojan poodstoupil. Babička pořád zvonila, pořád zvonila… a Frantíkovi nad hlavou radostně se třepalo listí čáslavčino.

Hodná chvíle prošla, co Kojan matce oznámil, že poslední včelka nového roje se usadila, a babička ještě zvonila, ale slaběji a slaběji, pomaleji a pomaleji.

Najednou odhodila do trávy kosu i brus a vztáhla ruce naproti úlu a poručila silným hlasem: „Stůjte, včály, v tomto úle, jako stála voda v Jordáně řece, když svatý

174$

Jan Pána Krista křtil ve jméno boha Otce, boha Syna, boha Ducha svatého!”

Úl zůstal na stromě do soumraku, a když upokojeny včely usnuly, Kojan s Kašparem je opatrně sundali, do úliště postavili. Babička je poznamenala křížem a řekla: „Pánbůh vás požehnej!”

175$

SENA

Co Frantík viděl na sadě Kojanouc, když se včely rojily, působilo naň dojmem velkolepé slavnosti. On byl už ve Vodňanech na slavnosti Božího těla i u jesliček. Rojení a usazování včel u Kojanů řadilo se v jeho mysli k těmto dvěma velikým slavnostem. Ano možno říci, že rojení včel ještě mocněji se ho dotklo, o to mocněji, oč úže souviselo se vším životem, Frantíka obklopujícím. Dnem i nocí zabýval se včelami; za dne na ně myslil, v noci se mu o nich zdávalo. Mezi Frantíkem a včelami nebylo již nepřátelství. Včeličky věrně zachovávaly sjednaný mír a Frantík je nehonil a nešidil. Ale to již Frantíkovi nedostačovalo; chtělo se mu se včelami uzavříti tuhé přátelství a býti s nimi aspoň tak jako ten kluk Bartoň. Mnilo se mu, až to bude, že se Bartoňovi ve všem vyrovná kromě let. Ani silou za ním nezůstane. Třeba byl menší, vezme Bartoně vejpůlky a lupne jím, až země zaduní jako tenkrát pod strejčkem Kojanem, když na sadě padli do trávy a Frantík myslil, že pod ním někdo třese čáslavkou. U nich doma, u Skobů, Frantíkovi přestávalo se líbiti, srdce jeho neustále se přenášelo za zídku jejich sadu ke Kojanovům.

Minulo zase několik dní. Dni náramně narostly a noci se scvrkly. Doma všichni jen o tom mluvili, jak dni rostou, a mluvili o tom tak radostně, že Frantík už proto měl rostoucí dni rád. Nejednou si pevně umínil, že nepůjde spat a podívá se na rostoucí do noci den, ale jako by měl uděláno: jak bylo po večeři, hlava mu počala

176$

padat jako omámena a jedva stačil odstrojiti se a pomodliti. A jak si lehl, usnul a ve snách nevídal ničeho jiného kromě včel. A ráno spával jako sedmispáč, déle než menší Ančička. Štěstí, že tatínek nebývali už doma, když Frantík vstával! Maminka mu přála, aby si poležel, však prý nic neprozahálí a nepromešká, ale tatínek kdyby naň byli přišli, no, ti by ho byli bez hevera zdvihli!

Když se probouzel, maminka s dětmi bývali sami doma. Všichni ostatní už pracovali na lukách. Frantík dávno, ale jen podle doslechu věděl, že nejdříve na luka odcházejí sekáči, aby na trávě zastali rosu. Děvečky odcházely pokosenou trávu rozhrabovat, když podojily a poklidily krávy. A maminka sami chystali pro sekáče snídaní. Snídaní bylo den co den jednaké: polívka z kyselé smetany, veliká mísa vařbuchet a láhev perlové. Když den povyrostl, malá děvečka vracela se z louky pro snídaní, jež si nakládala do nové nůše a přikrývala čistým ubrusem. Frantík s ní odcházíval na luka a tam snídával s dělníky.

Jaké to bývaly procházky! Frantík už nikdy v životě neužil krásnějších, již po roce, kdy musel místo na luka capávati do školy, byly mu jen blahou vzpomínkou. Všecko kolem něho kypělo a lichvilo vzrůstajícím životem, všecko bylo plno krásy a vůně, všecko plno tučných barev, zde jednotvárných a klidných, tam pestrých a bujných, všecko plno světla, tepla a radosti. Vzduch ozýval se přerozmanitými zvuky, ztlumenými, tichounkými, ale ostře slyšitelnými. Malá děvečka si vesele prozpěvovala. Na úvozové cestě povrzával vůz, povrzával tak smutně, tak žalostně úpěl, aby ho namazali, ale nářek jeho nebudil ve Frantíkovi soustrast, nýbrž veselost. Až se mu z plna hrdla zasmál.

Malá děvečka se pozastavila.

„Frantíku, mám nějakou chybu na šatech?“

„I ne!“

„Co se mi tedy směješ?“

177$

„I to já ne tobě, já tomu vrzavému Žlábkouc vozu. Což neslyšíš, co vrže?“

„Že vrže, slyším, ale co vrže, nerozumím.“

„Poslouchej pilně, porozumíš. – Strejčku Žlábku, vrzy vrzy, sem z hospody brzy brzy, přineste mi taky kapku, pláču žízní, strejčku Žlábku!“

A do toho ptáci a brouci, šumění lesů i polí. A každinký zvuk byl plně slyšen v tom velikém souzvuku všech. Celé pole šumělo vlajíc; ale některá stébla praskala, a praskala tak jasně, že možno bylo ukázati, které. Celé pole šumělo vlajíc; ale v tom šumu společném Frantíkovo ucho rozeznávalo zvláštní šum jednotlivých stébel, prohýbajících se pod brouky, šplhajícími na zelený, nedávno se vymetavší klas. Frantíkovi se zdálo, že rozeznává i šelest peroutky motýla a šídla. A zpovzdálečí zvonil sekáč, brouse kosu.

A když přišel na louku a jak se sluší a patří pozdravil, jaká čest pro Frantíka! Sekáči ho pozvali ke stolu, ovšem s podmínkou, že jim pomůže. Frantík pomoci neodpíral. Však prý proto přišel, aby pomohl. Myslil doopravdy, že žádná důležitá a těžká práce na jejich živnosti by se nevykonala, kdyby on k ní ruky nepřiložil.

Hrabačky zabodaly hrábě, odhrnuly si šátky, které si byly stáhly do obličeje, aby je stínily, a šly připravovat tabuli. Frantíkův otec při každé společné práci byl vůdcem. Kosil pořád, ani se neohledl, jen se zticha a spokojeně zasmál, když k němu přistoupil Frantík, aby ho zvlášť pozdravil: „Pomáhej vám Pánbůh, tatínku!“ A ostatní sekáči museli se činit, aby nepozůstali daleko za hospodářem a neutržili si hany jeho a posměchu ženských.

Ženské zatím prostřely ubrus na pokosenou část louky, vylily polívku do mísy, rozundaly lžice. A tu již i hospodář ustal od práce a kosu pozorně položil na zem. Obstoupili tabuli a otec jako doma odříkal modlitbu před jídlem. Odříkav položil se k míse na břicho a prvý

178$

se chopil lžice, aby i zde předcházel dobrým příkladem. Vařbuchty z pšeničné mouky byly jídlem, kterým obyčej předepsal častovati sekáče, kosící v letě sena a na podzim otavy. Že byly jako obřadným jídlem, dělalo je dělníkům ještě sladšími, a Frantíkovi byly nadevšecko. Frantík, co dělal, všemi smysly dělal, a tak i vařbuchty na louce nejedl jen ústy, nýbrž i očima, oči se dychtivě pásly na každé krůpěji másla, která z vařbuchet stékala a zlatem se třpytila na slunci. Octl se na rozpacích, která krůpěj je krásnější: rosná-li na trávě nepokosené, masná-li na vařbuchtě z bílé mouky. Poetičtí čtenáři s opovržením se odvrátí od prozaického kluka, který krůpěj másla na vařbuchtě kladl hned vedle krůpěje rosy na trávě, a snad ještě výše cenil onu, jež mu zlatem svítila, nad tu, kterou i básníci jen stříbru přirovnávají. Ale kdožpak může za kluka!

Když dojedli vařbuchty, dřepli každý na svém místě a hospodář chopil se láhve perlové, podržel ji proti slunci, je-li nápoj čistý, a zavdal dělníkům, pustiv několik kapek na jazyk.

„Strejček jako nevěsta,“ podotkl sekáč Hucek.

„Milí lidé,“ řekl hospodář jaře, „já jsem tak dosti silen, chválabohu; proč bych zbůhdarma na sebe pouštěl někoho silnějšího?“

„Ale dyť to žádnou sílu nemá,“ děl sekáč Rokůsek, ošklíbaje se po napití a podávaje láhev sousedu. „Za starých dob sekáči líp se tu mívali. Ve Vodňanech nikdo kořalku nepálil ani neprodával, ale v Prachaticích pálili samožitnou, víno a křen, povídám. Pro celý širý kraj pálili. A to, když se blížilo leto, naši hospodáři každý zapřahl do vozíku a na vozík naložil několik pytlů obilí, co ještě mohl odprodati, a jel do Prachatic na trh. Tam bývala sháňka po naší pšenici! Rozumíme, tam se pšenice nevede. Pšenici znají jen jako zrno, a ne klas. Jednou se stalo, že jeden prachatický měšťan za městem našel pšeničný klas. Jak se tam dostal, Pánbůh vládne, ale byl

179$

vám to pšeničný klas; aspoň tak povídají. A milý měšťánek nohy na ramena a běží do města a volá: Had, had! A půl města se sběhlo, každý řemeslníček se svým nástrojem, jak jej právě držel, a ženou se na hada. A šťastně jej ubili, že po něm ani památky nezůstalo. Ale zato prachatické žito odjakživa bylo chlapík a samožitná z něho – no, víno a křen, povídám. V celém kraji jináč jí neříkali než ,matička prachatická’. Každý hospodář koupil jí soudek a dělníci měli posilněnou až do otav. Byla ve veliké vážnosti a zasluhovala jí. Hospodáři, pravda, počítali každou kapku, ale zato dělníci zůstávali pořád při chuti. Na každé živnosti ten večer, co hospodář matičku prachatickou přivezl, všichni po večeři zůstali za stolem a hospodyně přinesla mělký talíř a na talíři bylo nalito trochu vzácného nápoje a potom k samožitné přistrčila planoucí třísku a samožitná již byla v jednom plamenu! A plamen byl takový divný! Modravý, lehounký, plápolavý. Tu se plazil po talíři, jako by něco hledal, tu vzplápolal vysoko, jako by chtěl vzletět ke stropu, a nejposléz se roztřásl, jako by jím zimnice lomcovala, a vtom prsk! – a bylo po něm.“

„To nečistá moc tak hořela,“ podotkl sekáč Hucek.

„Arciže nečistá moc,“ dosvědčil Rokůsek. „Však právě proto vždycky trošku prachatické upálili, aby zničili nečistou moc v ní. Nečistou moc upálili, a síla zůstala. A jaká síla! Mně postačil náprstek a celé tělo se občerstvilo, každá kapka krve ve mně jen hrála a do díla jsem se hnal jako divý a veselo mi bylo, jen se mi zpívat a výskat chtělo. A když nyní piju tuhle bramborovou vodičku od vodňanského Klimpery, veselo mi není nic a síly mi dodává jen vzpomínka na slavnou matičku prachatickou.“

Láhev obešla po dělnících kolem, ženské směšně se ošklíbajíce jen se tvářily, jako by pily, až se zas dostala do rukou hospodáři. Hospodář již ani neokusil a dal ji dál.

„Strejček už taky lidem pohrdají,“ řekl pacholek.

Hospodář se bránil: „Zavdal jsem vám a dost. Dávám

180$

dělníkům, co náleží, a nedělím se s nimi o to. Kdybych se dělil, bral bych jim nazpět, co jest už jejich.“

Dělníci ho znali, že s ním není možno ani žertovat, ani s jednou věcí k němu dvakrát přicházet. Odmlčeli se. Ukrajovali si bílého chleba, jehož pecen hospodyně se snídaním poslala na zajídku, sousta namáčeli do slaměnky se solí a láhev perlové zatím kolovala dál.

Hospodář povstal, a jak povstal otec, nezůstal seděti synek. Dělníci, považujíce to za znamení, že se mají znova dáti do práce, pospíchali, aby dosnídali.

„Jen si pohovte,“ řekl jim hospodář. „Všechno má svůj čas: i dílo, i jídlo. Kdo se v pohodlí nají, v pohodlí i těžkou práci vykoná. A já jen proto vstávám, abych se taky napil.“

„Já doběhnu, strejčku,“ nabídla se třeťačka a již se chápala hliněné, nepolívané bandasky s vodou, jež stála vedle tabule zahrnuta vadnoucí travou.

Děvečky byly sice bosy, neboť do práce v rose a mokřinách nejkrásnější obuv by se nehodila, ale ostatně byly oblečeny polosvátečně, jako i v děla a otavy. Velká jako malá děvečka skvěly se jako lučné květy. I ta podruhyně vzala na louku čistě vypranou a vymandlovanou kanafasku. Jen třeťačka neměla a ještě si nevydělala, co by kloudného na sebe hodila. Měla jedinou kasaničku a z té vyrůstala. Obě děvečky po ní mrkly, když se shýbala pro bandasku, a hned zas jako svatouškové oči odvrátily a jako v stydlivých rozpacích máčely si chléb do soli.

Hospodář rousal se travou k nedaleké studánce. Synek za ním, a měl co dělat, neboť jen hlavou vyčníval nad vysokou, bohatou, hustou travou. U studánky Skoba se zastavil. Rozhlédl se koldokola, aby viděl, jak kterému sousedu práce pokračuje. Tráva většinou ještě byla neposečena a prostírala a pestřila se širokými a dalekými lány. Kde přestávala luka, střídaly se s nimi ještě obšírnější lány obilí, a kde přestávala luka i pole, začínal lem temnomodrých lesů. Oko vnímalo nádhernou a klidnou

181$

krásu obrazu, ale mysl nerozbírala jednotlivosti této krásy, nýbrž obrácena byla jen k povolání hospodářovu a jeho sousedů, celé vsi. Právě tak žádná jednotlivost této krásy, ani louka, ani pole, ani les, ani na louce kohoutek a toten, ani na poli pšenice a žito, ani v lese sosna a smrčina nestaraly se o krásu ani svou, ani svého okolí, nýbrž o to, aby z půdy, vzduchu, tepla, světla, vláhy vyštřebaly náplň té divotvorné síly, která dává život i zdraví, veselost i krásu. Zkušené oko hospodářovo zkoumalo oblohu i slunce na ní, aby ukázaly, vydrží-li čas, a dole po zemském povrchu odhadovalo, který soused nejvíce sena usuší, který s prací pospíchá a který se loudá. Oko zkoumalo, ale mysl neuvažovala; obraz nejbližší krajiny, pokud byla stálým zájmem hospodářovým, odrážel se v duši jeho jako v tiché, rovné hladině rybníka: odrážel se cele, jasně, určitě, ale hladinu nezvlňoval. Skobovi tak tu všecko bylo zvyklé, že všemu, co se mu jevilo, rozuměl bez nejmenšího napětí duševného. Duše si tu hověla jako tamta žabka, vyhřívající se na slunci, jako tamta koroptev, zabíhající do jetele, jako tamten čáp, důstojně si vykračující na bažině a hlavou kývající. A v těle mu hrál každý sval a každý nerv, každá kapka krve v něm plesala a pospíchala, aby s celým tělem sdělila svou blaženost. Hospodář tu stál uprostřed svých luk a polí, jako by sám byl plodinou té rodné půdy, jež mu dala vznik a dává vzrůst i zdar. Ničeho v tu chvíli nemyslil, jen cítil, cítil jako příroda kolem a v ní jako louka, pole, les příboj života, a to je pocit všeho radostnější. Paže, jedva od práce ustavší, prochvívalo sladké trnutí, jež nutkalo muže, aby dlouho neotálel a vrátil se tam, kde tak příjemný stav možno si opatřiti. Lahodný větřík ovíval mu rozhalenou, silnou hruď.

„V letě dobře je i Bětě,“ řekl Skoba jakoby pro sebe a vyjádřil tím vše, co cítil, co v něm žilo, vířilo, chvělo se a kolovalo. A položiv se na břicho ke studánce, lokal plnými doušky čerstvou její vodu. Když povstal, při—

182$

stoupil Frantík a nabral vody do kašketu jako do měděnce a ze stříšky pil jako hubičkou. Nešlo mu o nějakou kapku, a voda ne kapkami, ale potůčkem crčela mu za ňadra a tekla nejen mimo stříšku, nýbrž i suknem kašketu, dávno ne nového. Když se napil, co hrdlo ráčilo, Frantík kašket otřepal o koleno a nasadil na hlavu. Kapky mu pršely do týla i do obličeje. Až si poskočil, jak se mu udělalo.

„Zdravá voda,“ pronesl moudře Frantík, brodě se opět vysokou travou za otcem, jenž vracel se k dělníkům.

„Zdravému není nápoje zdravějšího,“ doložil otec.

„A což až budeme stonat?“ optal se Frantík.

„Až budeme stonat, maminka nám budou vařit heřmánek, zeměžluč, pelunku a jalovčinky.“

„A když pijete pivo, tatínku, to pijete, abyste zdrávi nebyli?“

„I ty kluku všetečná. Všecko má svůj čas a své místo. Kdo je pořádný sedlák a dbá na sebe, pije pivo o pouti, obžinkách, posvícení, o hodech, svatbách a masopustních ostatcích, o jarmarcích litkup a také po trhu smí si přihnout, když dobře platí; to se zas nehodí voda. Za práce pivo pijeme jen v pšeničná děla a při dovazné. Ale kdo není pořádný sedlák, sedí v hospodě, až neví, kudy cesta domů, a seděl by tam pořád jako zjednaný.“

Dělníci se sbírali.

„Myslím, že nám to vydrží,“ pravil pacholek.

„Letos se nám seno suší jako koření,“ ozval se Hucek.

„Až ho bude škoda tomu božímu dobytečku,“ děl pozvedaje se Rokůsek. „Sedláci by je měli do hapatyky prodávat pro pány.“

Chopili se kos, zkoušeli palcem jejich ostří, sahali do toulce pro brousek a přibrušovali. Hospodář uznal za dobré kosu poklepat. Podali mu klepačku a kladivo, hospodář ji obkročil, kosu položil na babku a synek za ním držel kosiště, aby kosa nemusela býti sundána.

Dělníci čekali na hospodáře, vojíni čekali na vojvo—

183$

du, aby se před ně postavil a vedl. Byla minutka času.

„Pánbůh nám letos dává,“ liboval si hospodář.

„Ze sedmi let jen jedno bývá tak hojné jako letošek,“ řekl Rokůsek.

„Ještě Pánbůh neděl poslední slovo,“ rozvážně, ale spokojeně pronesl hospodář.

Dělníci mu rozuměli; také on počítal, že letošní rok už tak skončí, jak počal – hojnou úrodou všeho.

„Rok jako člověk,“ pravil podruh, „jak vykročí, tak dokročí. Jaké byly minulé vánoce? Obloha čistá a hvězdná. To znamená, že příští rok bude úrodný. A jak ten rok nakročil, už bylo vidět, že vykročil levou nohou, jak se patří, aby bylo šťastně. Byly mrazy, ale nevelké, sníh padal, ale po sněhu jasnilo se zas a odměku nebylo po celou dobu. Když jsme srovnali leden s prosincem, mohli jsme vidět, že nás očekává nejen úroda, ale také pěkné a trvalé počasí, ne suché, ne vlhké, ne velká parna.“

„A únor nezůstal za lednem,“ pokračoval Hucek. „Únor bílý pole sílí. V únoru nám sněhu napadalo na loket, ale skoro celý měsíc nebylo mrazů. Ani zima nebylo, ani teplo, krásná sanice. Teprve k Matěji nastala obleva, ale netrvalo dlouho a v březnu byly mrazíky při jasném počasí. Sili jsme do prachu, a březnový prach zlatý. Jaký únor, takový květen, jaký březen, takový červen, a jaký červen, takové září. To se dá vypočítat jako na prstech. Příznivé počasí tohoto měsíce a předešlého není novinkou tomu, kdo počasí rozumí. Sedláci mohli si už o vánocích výskat.“

„Nechval dne před večerem,“ řekl hospodář, aby líčenými pochybami zastřel své potěšení, že vše letos tak výborně se daří, a naději, že tak už bude do konce prací na polích a lukách. „A vlastně ani nebylo dosud takové počasí, abychom si mohli mnoho počítat. Pravdu řekl podruh: i vánoce, i leden, i únor, i březen byly příkladné, ale duben nebyl, a ani máj nebyl nejlepší. Říkávají: březen suchý, duben mokrý, máj studený, to rok bude vydařený.

184$

A duben letos nebyl mokrý a máj nebyl studený.”

„Duben hrubě na váhu nepadá,“ odporoval podruh. „Duben je článek mezi jarem a letem a podle mé zkušenosti pro hospodáře nejlepší je, má-li duben půl dobré vlastnosti března a půl dobré vlastnosti máje; je-li do poloviny suchý s mrazíky a od poloviny mokrý a studený. Jak začne v dubnu pršet, mrazíky přestanou a studena nastanou, a do Jiří vrána do oziminy se schová. Studená kolem svatého Jiří vydrží do svatého Jana Nepomuckého a přenesou hospodáře přes kopí ledových mužů. A po svatém Janě Nepomuckém ať je spánembohem teplo a pořád tepleji až do Markyty. I sucho se již snese, a líp, aby bylo celé leto sucho, než aby na Medarda pršelo, neboť potom prší čtyrycet dní a sedlák ať čepici na nose nosí.“

Rokůsek přisvědčil podruhovi: „Dobře věc vyložil podruh. Říkávají: březen suchý, mokrý máj, žito bude jako háj. Tu se o dubnu nic nepraví. A dobře podruh nezapomněl na Medarda. Do Medarda hospodář je v právu říkati, jako strejček říkají: Nechval dne před večerem! – ale Medard je šťastně za námi, a kdo šťastně dorazil k Janu Křtiteli, od něho dolů má již cestu pohodlnou.“

„Kterýpak den bude Jana Křtitele?“ otázal se hospodář.

„Příští sobotu.“

„No, je vidět, že se blíží, dni si už ruce podávají.“

Po těch slovech hospodář povstal, a nesa kosu v ruce, šel na svůj řad, aby dále kosil. A za ním ostatní sekáči podle stáří a důstojenství: nejprve podruh, potom pacholek, potom dva najatí sekáči, Rokůsek a Hucek. Pohůnek ještě nebyl uznán za hodna kosy; se ženskými posečenou trávu rozhrabával, stoje jako mužská hlava v jejich čele.

185$

DLOUHÉ DNI, KRÁTKÉ NOCI

I Frantík se chopil svých hrabiček a začal pomáhat, ale práce mu nešla od ruky. Do mysli mu zalehlo poslední slovo otcovo: že je doba, kdy si dni ruce podávají. Všecko v jeho očích a pojímaní bylo živo a mluvilo, i stromy a kamení. A tak si začal i představovati, kterak si dni ruce podávají a kde. Usedl do rozhrabané trávy, znechtělo se mu pracovati rukama, neboť notnou práci dostal duch. Kdo jste kdy viděli, kterak si dni ruce podávají, běžte na Skobouc luka a povězte Frantíkovi, nebo se mu hlava rozlomí! Kdo jste kdy slyšeli, kde si dni ruce podávají, spěšte na Skobouc luka a povězte Frantíkovi, nebo se mu mysl umyslí!

Slýchal o dnech dlouhých a krátkých; slýchal, kolik je dní do roka, věděl to číslo, ale nedovedl si představiti, co obnáší; slýchal o bílých dnech a černých nocích. A již mu fantazie počala budovati z těchto drobtů celou báj. Den je bílý anděl; tvář jeho je bílá, roucho bílé, vlasy bílé. Ráno je malý jako děťátko, které sotva vrána přinesla, ale roste před očima a v poledne je nejsilnější, a co je slunce, to je karafiát, jejž den drží v zubech. (Frantík viděl minulou neděli Víta Tenderova, jak šel s děvčaty do kostela a držel v zubech karafiát. Nemožná vypovědět, jak se mu to zalíbilo. Až bude chasníkem, jinak chodit nebude nežli s karafiátem v zubech.)

Odpoledne den jest unaven, ale roste pořád. Karafiát v jeho ústech vadne. Den se večera ani dočkati nemůže, aby se odebral na lože. Spat chodí za Lána. Jak tam den

186$

zajde, karafiát v jeho zubech posledně se nad krajinou zatřpytí, a den už se natahuje jak široký tak dlouhý ke svým druhům. A noc číhá, jak den pevně oči zavře a ústa otevře a karafiát pustí, že jej uchvátí a zmaří. Až se jí to podaří, lidé budou bez slunce a od Skočic až po Bílou Hůrku bude jen noc a noc, dnem i nocí noc. Aby se taková bída nestala, za černou sukní noci číhá malý den, košilatý, bílý andělíček, a jak může, přiskočí, přijme od usínajícího dne karafiát, vstrčí si jej mezi zuby a hupky, hupky! aby ho černá noc, Ježibaba šeredná, nedostala ani za okraj košilky, ani za lněnou kučeru, ani za bílou peroutku. Kdežpak aby ho baba dohonila! Ona za ním o berličce, a jej nese i hbitá noha, i rychlé křídlo – a již je na nebi, nad Bílou Hůrkou! A jak tu je, roste, roste, roste! Všecko na něm jedna zář: i košile, i peruti, i tvář, i vlasy, i ten karafiát. Hledíš-li naň, klopiti musíš oči, takové světlo od něho vychází. A peruti jeho prostírají se od Hluboké do Protivína, prostírají se nad Strpí, nad Hvožďany, Libějici, Újezdem, Chelčici, Stožici, nad Vodňany, Račici, Křtětici, Čaviní, Čičenici, nad Záhořím a Těšínovem, prostírají se nad poli, lukami, lesy, rybníky, nad sedláky, nad měšťáky, nad myslivci i porybnými, usmívá se na ně a vztahuje po nich ruce, jako by je chtěl všechny obejmout, a napomíná: „Pospěšte si, sedláčkové, popilte si, pastouškové, trávu koste, dokud roste, usušenou domů vozte, orejte a paste stáda, dokud trvá moje vláda!“

Takovou báj Frantík si spředl o tom, jak se střídají dni a noci, a jak ji spředl, už pevně v ni věřil. A v duši jeho probudila se prudká touha podívati se tam za Lány, kde dni, dokonavší svou práci, podávají ruku dním, ku práci povolaným, a v té ruce je karafiát, který si vyňaly z úst.

Přemýšlel, jak by se tam dostal. A dlouho netrvalo, povšiml si dvou velkých, zelených kobylek, vysoko vyskakujících, jako by ani neskákaly, ale lítaly. A ještě ani ne—

187$

uvážil, k čemu takové kobylky jsou a co s nimi počne, a již obě byly pod kašketem. Kašket byl ještě mokrý a těžký, sám se tlačil k zemi a bránil kobylkám proklouznouti.

Co s kobylkami? Kdo jste dobří lidé a víte, co s kobylkami, běžte na Skobouc luka a povězte Frantíkovi, co s kobylkami, zvláště jsou-li již pod kašketem!

Frantík upřeně se dívá na kašket, upřeně se dívá, ani okem nemrká. A kašket už není kašketem, ale velikánskou maštalí, jako má kníže pán, a v té maštali pár urostlých, krásných koní, takových už nikdo nemá. A ten pár koní najednou tak se rozplemenil, že je jich tam celé stádo, hřebci, valaši, kobyly i hříbata; kdo jsi nevychodil aspoň čtyry třídy, ani je nespočítáš. Frantík je pánem všech. Přicházejí kupci Bavoráci, přicházejí kupci Rakušáci, každý odepíná bachoratý opasek a třesk! peníze na dřevo – za nejpozdnější hříbě letůšně nabízí celé to bohatství. Frantík neprodá, za nic neprodá, ani za milióny není nejpozdnější hříbě letůšně. Všecky si nechá na plemeno, pořád na plemeno, až bude mít koní jako strejček Kojan včel. Podívá se ten kluk Bartoň! A koní bude takové vojsko, že půjde od nich, jak poběhnou, přenáramný vítr a padati budou stromy i domy, a ten kluk Bartoň poletí povětřím jako pírko. To se, kluku, podíváš na roj! U Frantíka Skobouc ne včely, ale kobyly rojiti se budou! Tumáš!

No, to jsou koně! Ani vraní, ani mrazi, ani hnědí, ani ryzí, ani bílí – zelení jsou! Na celé osadě nikdo nikdy takových koní neměl. Vousy mají jako raci, a když se mu kdo přiblíží a není mu milý, nekopne ho kopytem, ale uhodí knírem, a má na pamětnou! Oči mají jako opálky – a křídla mají! Čí kůň na osadě má křídla? Křídla jsou jistě bytelná, jako by je zeleným plechem pobil. Koně Frantíkovi nejsou dobří jen v běhu, ale také v letu. Laštovička se nevyrovná koni Frantíkovu.

A milý Frantík už jede na křídlatém koni a jeda

188$

druhého takového koně drží na otěži. Jede a jede, podkovičky nezvoní, země se nedotýkajíce. Oba koně široká křídla rozestřeli, a křídla se lesknou na slunci jako hladina zeleného rybníka Ligrovky. A Frantík jede výš a pořád výš, až je tak vysoko, že se nesmí dolů k zemi podívat, aby se mu nezatočila hlava. Dívá se jen na koně a na sebe a věru pochopiti nemůže, jaká změna se s ním stala: je veliký a statný, ne takový popelválek v sukni, jakým byl ještě toho rána. Oblečen je jako dragoun (dragouni nedávno leželi ve vsi, táhnouce do talijánské vojny), kalhoty má široké a červené jako krev a na hlavě zlatou helmici. Nevidí si na ni, ale mní se mu, že paprsky z ní šlehají kolem dokola a že snad ani slunce – karafiát v ústech dne – takovou záři nevydává; A taky má plášť, bílý a dlouhý, tak dlouhý, že koni celý zadek přikrývá a ještě dolů splývá.

Jede a jede, a najednou podkovy zazvonily. Kůň doletěl na nebeskou báň a ta je z modrého skla (Frantík takovou báň, ale malou, viděl na vlastní oči u libějického zámku, když ho maminka vedli na lomeckou pouť). Pane, to musí být jezdec, kdo chce jezdit po nebeské báni! Podkovky tam hezky dělají činky činky, ale dej pozor, abys neudělal harapác, a to je snadno, když po skle jedeš, ještě snáze, než kdybys jel po náledí! Z náledí by si vstal, ale se skleněné báně by si se válel někam hluboko do propasti – nejspíš do propasti pekelné!

Hrůza Frantíka obešla. Jen trochu se mu zrak svezl dolů, a kolem té modré báně, kde jede, je jako širokánský nepřehledný příkop, a ten příkop je plný ne vody, ale plamenů, a z plamenů vyskakují černí čerti s podávkami a zas do nich nazpět padají. Jezdec musel všech pět sebrati, aby dobře držel uzdu i otěž a nepřivedl se do neštěstí. Nabyl zase duševné rovnováhy a pevně si umínil, že se již podruhé dolů nepodívá, děj se co děj.

Jede a jede, koně zdržuje, koně poslouchají a drobí krok, ale neradi, ojej, neradi! Vzpouzejí se, huby jsou

189$

v pěně jako v čepcích a zlostně frkají. Na takové spřežení, brachu, je třeba pevné ruky, anebo je zle a zle! Frantík naštěstí takovou ruku má.

Jede a jede a dělá andělu dne forejtara. (S provoda ženil se Kovaříkouc Prokop a Tenderouc Vít dělal mu o svatbě forejtara také na páru koní.) Jede – a bůhví jakou již ujel dálku! Plameny pekelné zůstaly za ním, a před ním cosi se bělá. Co je to?

Hospodář Skoba byl na jaře pro dříví v knížecích lesích na bavorovské straně a Frantíka vzal s sebou. „Co je tamto?“ otázal se Frantík. – „To je vysoká hora Boubín.“ – „Co je tamto?“ – „To je pustý hrad Helfenburk.“ Frantík viděl věnec hor a uprostřed nich ničehož, co by prozrazovalo přítomnost člověka. Sídla lidská i lidé sami byli zahaleni bílou mlhou, jako by si po celé kotlině plátno prostřel anebo husího puchu tam nasypal. Frantíkovi ani nenapadlo, že by to byla mlha, již vídal dosud vždycky jen kolem sebe a ne pod sebou. Tenkrát se již otce po ničem netázal. Mnilo se mu, že to, co vidí, nepotřebuje žádného vysvětlení: že došel s otcem na kraj tohoto světa a tam na bavorovské straně že už je zcela jiný svět, pustý a bezlidný. Ta představa se mu nyní v mysli vynořila a jemu jako by se rozbřesklo. Již ví, co se to tam bělalo na bavorovské straně! Tam se dnové ukládají k odpočinku po denní lopotě. Tři sta šedesát pět jich leží vedle sebe a spí.

Ten obraz nyní Frantíkovi se zjevil, když na svých komoních dojel za Šverpán. Koně sami se v běhu zarazili, nohama se vzepřeli, křídla přivinuli. Není pochyby, že tam začíná jiný svět, tam se asi jezdí na jiných koních.

Frantík jen se dívá. Zcela zřetelně vidí lože zapadlých dní. Každý je zahalen bílými křídly, jeden leží těsně vedle druhého, nejbližší jsou nejdelší, a čím dál dozadu, k Boubínu, tím jsou menší. Zcela zřetelně vidí, jak ti nejbližší ve spánku oddychují, a pohyb jejich bílých košil

190$

a perutí, jež mají tak nějak složeny jako ruce, dělá vlnu, u nejbližšího největší a potom pořád menší a pořád menší, až tam daleko u Boubína se ztrácí. Zrovna tak dělají vlny na rybníce, hodíš-li do něho kamen.

„Kdyby tak některý umřel!“ pomyslil si Frantík a polekal se. „Anebo dokonce všichni!“

Bláhové obavy! Ne, oni neumrou, ani jeden, ani všichni! Frantík pozoruje na nich ještě jiné známky života! Tomu největšímu, nejkrajnějšímu začervenaly se tváře a s ruměncem děje se totéž, co dříve s vlnou od dechu: ukazuje se na bílých tvářích všech po řadě, až tam daleko, daleko… jako by červená pantle z cívečky se rozvinula a dosahovala až k Boubínu. A nyní ten největší a nejbližší pootevřel oči, a zaseje řadou pootevřeli všichni až k těm nejmenším pod Boubínem.

Frantík zdržuje koně a hladí je po šíjích, aby byli zticha a nebudili spících. Sám i dech zdržuje. A najednou – ach žel, co se tehdy stalo najednou! Zmizelo spanilé zardění z tváře nejbližšího, zmizelo po řadě, ale rychleji než letem, rychlostí myšlenky, z tváří všech až po Boubín k tomu nejmenšímu, tváře zmodraly a se scvrkly, nosy se protáhly a na špičkách dostaly barvu jako zjara kukačky, ztratila se andělská křídla, vlasy nebyly bílé jako len, ale jako sníh, a na hlavách objevily se bílé čepice se střapečkem… Můj bože, totě starý Čondl (Frantík viděl starého Čondla v rakvi, byl to prvý nebožtík, co viděl), ale jaký veliký, jaký hrozitánský! Sahal z jednoho konce světa – toho světa, jejž Frantík domníval se viděti na bavorovské straně – na druhý, a není tu sám jediný Čondl, je jich tu co dní do roka, a jeden jako druhý podobou, jen velikostí se liší. Ten poslední pod Boubínem je ze všech nejmenší.

Frantík nevěděl si rady. Dále jeti nemůže, a jak na skleněné báni obrátí? Ne, dále jistě nemůže! Tři sta šedesát pět Čondlů! Kdož by se podivil, že Frantík dostal, čemu říkáme strach? Co mu dělat?

191$

„A to nám přišel pěkný pomocník!“ ozval se hlas otcův, jenž přivedl dělníky na nový řad.

Frantík hleděl, jako by z nebe spadl. Ani se vzpamatovati nemohl, kde je a čí je. Popatřil na čepici, a ona mu navrátila vědomí a vládu nad sebou. Dýnko a strana ke slunci obrácená byly již suché. Tam jsou! Hoj a, tam jsou! Jen je nesplašit! Nedbaje otce, neodpovídaje mu, jde opatrně ke kašketu. Ve svrchovaný čas přišel – jeden z koní se již dobýval z maštale. Frantík maštal obratným pohybem ruky sebral, a přes to, že ji zvrátil vzhůru nohama, nestalo se žádné neštěstí a oba koně zůstali v ní.

„Tatínku, já tady hned zas budu,“ řekl otci konejšivě, aby mu aspoň dobrým slovem a útěchou dal náhradu za své silné paže. Pevně drže zavřený kašket pospíchal domů.

„Šťastný věk!“ řekl otec.

„Škoda, že plyne jako voda,“ dodali sekáči.

192$

TEN KLUK BARTOŇ

Ale Frantík neslyší pochval svého věku a peláší, až se mu sukně odhazuje.

Ach, řekne se „šťastný věk“, a také on má své trápení a zklamání, jež nejsou menší proto, že je srdce malé! Naopak dětské srdce právě proto, že je malé, nedospělé, dojmy za mnohá leta neotrlé, zkušenostmi neobrněné, jest otevřeno každému pocitu, jenž je tísní, souží, probodává i tehdy, kdy srdci člověka vzrostlého ani škrabinu by nezpůsobil. Teprve rozpomínky na dětský věk jsou sladké a tím sladší, čím vzdálenější je ten „šťastný věk“.

Frantík běží. Oči i tváře mu planou. Neví, co se s ním děje. Těžký je návrat od nebožtíků starých Čondlů k smělé jízdě po nebeské báni. Obrazotvornost Frantíkova nechce se poddati vůli chlapcově. Taková jest ona hlavatá: dělá si, co chce, a žádná vůle ji nepřinutí. Frantík nese svůj sen o koních v čepici a čepice mu je dražší všech pokladů světa. Cesta ho vede kolem louky Kojanouc. I na ní pracují sekáči a hrabačky a Kojan je vede jako Frantíkův otec. Tytam jsou doby, kdy z čáslavky pohlížel na strejčka Kojana s obdivem, jakého neměl ani pro svého otce. On nenávidí všechno Kojanouc, a zvláště toho kluka Bartoně! Neví proč, ale nenávidí, myslí, že nenávidí. Kéž by mohl všechny utopit na lžici vody! Jestli se mu nepodaří plán o koních, jen oni budou vinni! Ne a ne aby mu dopřáli, aby měl něco lepšího, než oni mají, něčeho, čeho oni míti nemohou!

Ouve, již je veta po krásném, slunném snu o koních!

193$

Frantík vidí po louce Kojanouc poskakovati zrovna takové kobylky, tak zelené, s takovými křídly. Srdce mu to rvalo jako tehdy, když se probudil z luzného sna o čtyráku a čtyráku v hrsti nebylo. Ale Frantík tentokrát nedal se pro zklamání do beku! Ne! Vzpurné kobylky z kašketu vyhodil na louku Kojanouc.

„Abyste měli ještě víc!“ zvolal obrácen k pracovníkům.

„Strejček Kojan to mohli dobře slyšet. To jsem jim dal!“ Frantík si furiantsky kašket narazil, až se mu pod ním uši odchlípily.

A zase zdvihl paty. Kdykoli byl během unaven a musel jíti krokem, aby nabral dechu, říkal si nahlas: „Bartoňovi namelu!“ A když mu se zdálo, že hlas jeho zní dosti strašně, dokládal ještě strašněji: „Kde ho potkám, namelu!“

Doběhl domova. Na maminku si vzpomněl, ale s přáním, aby ho nezahledla. Skrčený šoural se podle sadového plotu na sad. Tu se vzpřímil a rozhlédl.

Několik dní na sadě nebyl. Co měl tolik práce s děláním sena, zapomínal na sad. Ne z nevěry, ale neměl kdy. A jak na sad vkročil, pocítil, že je tu něco nového. Neklidná mysl nebyla s to hned uhodnouti, co by to bylo. Frantík dlouhým a rychlým krokem dal se do obchůzky po sadě, zkoumá zrakem, sluchem i čichem, co tu nového. Sluchem počítá, kteří ptáci z kterého hnízda se vyvedli, ale hnízda neprohlíží, má jiné starosti. Oko na výslunných místech pozoruje zazrávající jahody a trávnice. Utrhl jich několik, ale jazykem nezpytoval jejich chuť, nedal jejímu smyslu, aby si poliboval na drobném ovoci, na které se tolik natěšil. Prostě je spolkl jako dravý vlk. Třešně jsou náčervené, dozrají za několik dní. Frantík učísl několik, co mohl výskokem dosahnouti, a poslal je za jahodami. Jablka a hrušky byly jako kulky a šalvostr. Vyplivl, ošklíbl se, zahodil.

A pořád určitěji pociťoval přítomnost něčeho nového.

194$

Již se divil. Zmírnil krok, zastavil se – hoja, už ví, co je to! A jásavě vykřikl.

Po sadě rozvoněla se stolistá růže. Byl to jediný růžový keř v celé vsi. Všude na sadech a zahrádkách měli vrátičku, balšám, melisu, pantličky, brothán, i pivoňky a karafiáty, ale růži stolistou měli jen u Skobů. Jak si to Frantík uvědomil, a zvláště jak si připamatoval, že stolistá růže je něco, čeho nemají ani Kojanouc, náramná pýcha naplnila jeho duši.

„Ať se ukáže, kdo se může pochlubiti takovou růží,“ pomyslil si, „ať se ukáže ten kluk Bartoň a se mnou se rovná, co se růže tejčí!“

Růžový keř stál při zdi, která Skobovu živnost oddělovala od Kojanovy, na místě, kde Frantík nejčastěji se pokoušíval vyškrabati se na zídku, aby viděl na Kojanouc včely. Když tu byl posledně, na keři byla teprve poupata, jež Frantíkovi nestála hrubě za povšimnutí. A nyní taková krása!

Frantík po špičkách, jako by byl v kostele, kradl se ku keři, opíraje se prsty rukou o zídku. Ano, v kostele! Ale což platno to, že šel v kostele po špičkách, když jeho srdce bylo plno zloby, zášti, nenávisti, plno černých plánů pomsty na tom, kdo mu stéblo v cestu nepoložil? A to byl Bartoň!

čím blíže byl keři, tím více se loudal, tím více byl okouzlen jeho krásou a vůní. Keř byl ještě mladý, rozložitý a růžemi a poupaty byl jako sypán, takže se podobal veliké růžové kytici. Na Frantíka účinkoval novostí; loni tu ten keř také byl, růže měl a voněl, ale což bylo platno, že se růže rozvily, když nebyly ještě rozvity Frantíkovy smysly! Jinak je letos. Frantík letošní opovrhuje Frantíkem loňským, jejž pamatuje, jak růže necitelně rozškubával a rozdupával, jako by mu byly něco udělaly.

Současně z druhé strany zdi šel za vůní růžového keře Bartoň Kojan. Jej ta vůně již loni a předloni naplňovala takovou rozkoší jako žádná jiná, ani lípina. Lízal tajně

195$

na zídku – po růžích pokukoval. Jednou již již vztahoval po růži ruku, ale vtom ozval se za ním hlas: „Netrhej, však jsi nesázel!“ A Bartoň honem ruku odtáhl a seskočil. To tatínek ho tak napomenul, hlas keřův to nebyl, a přece v duši Bartoňově zůstalo něco jako podezření, že ten růžový keř na sadě Skobouc umí mluvit a okřikne ho sám, kdyby zas po růži sahal a tatínka při tom nebylo. I když si pomyslil, že keř by třeba se neobořil, ale pronesl slova „Netrhej, však jsi nesázel!“ jen tak slabounce, slaboulince, jako kdyby vánek letěl a keřem zaševelil, měl strach, tajemný strach z něčeho nepozemského. Ani z důtek neměl takového strachu jako z pomyšlení, že by Skobouc růžový keř byť jen vzdechem promluvil, až by mu sahal po květu, aby jej odcizil.

Se strachem zápolila v srdci jeho mocná, nepřemožitelná touha po růži. Bartoň ještě nikdy majitelem růže nebyl, utrženou v ruce neměl, přímo k ní nepřivoněl, vždycky jenom na vzdálenost vůni její si liboval. Celým tělem mu projížděl pocit blaženosti, pomyslil-li si, že by růži měl a ona byla jeho, že by si její květ dával k nosu, ke tváři, k čelu i k uchu, aby se přesvědčil, když už je tak spanilá vzhledem i vůní a tak hedvábná na ohmat, není-li v ní zavřena ještě nějaká líbezná písnička, teninká jako zašustění dvou žitných suchých stébel.

Strach a touha válčily spolu v Bartoňovi několik dní. Mezitím jak mohl, byl na zídce a růžový keř opatrně pozoroval. Nutno říci, že se bál také strejčka Skoby, jemuž nevěřil. Kdyby ho strejček u růži viděli, ojej, ti by asi zahřměli a zahřešili! A což kdyby ho polapili s utrženou růži v ruce!

Ale i strach ze strejčka Skoby ustupoval touze, jež konečně byla tak silná, že Bartoně jako za obě uši vlekla. Marně se vzpěčoval, musel pod zídku, na zídku, ale nad zídku hlavy nevystrčil. Keř měl zevrubně obhlédnutý, věděl kam sáhnout, aby některou růži uchvátil.

Když Bartoňova ruka počala po růži hmatati, Frantík

196$

právě se dokradl k růžovému keři, ostražitě vstoupil na hrbol, jejž zedník ve zdi jako schválně pro Frantíka nechal, a pevně chopil malou ruku ze sousedství.

Oba hoši stanuli si tváří v tvář, stojíce na stěně zídky. Frantík Skoba v kašketu s kohoutím perem, Bartoň Kojan v klobouce svislé střechy, jenž po mnohém prožitém trápení znenáhla nabyl zas nejprvnějšího tvaru, jaký mu mistr kloboučník dal, když byl kus plsti poprvé narazil na formu. Jaké byl barvy? Duhové. Kdyby totiž někdo vzal všechny barvy duhové, smíchal je v jednu a přidal koptu, nabyl by asi té barvy, kterou měl klobouk Bartoně Kojana.

Bartoň byl na svůj věk vysoký, ale teninký jako proutek. Krček měl jak house a na něm byla velká hlava, jež neustále se pohupovala jako makůvka. Vypadalo to, jako by stále svědčil. Přední zuby dal lišce a ona mu za kostěné ještě dlužna byla železné. Rozumí se, že Bartoň jako školák nosil kalhoty, ale teta Kojanka nemohla žádnou mocí dosáhnout, aby Bartoňovy domácí kalhoty měly více než dva klofníky křížem; dva klofníky, jedna šle. Klofník na kalhotách Bartoni všude vadil a netěšil; ale když po dlouhém a marném sebepřemahání jej uřízl a stopil v kapse, bývalo mu, jako by byl získal veliký poklad.

Tak proti sobě stáli Frantík a Bartoň na zídce. Frantík Bartoně pevně držel za ruku a propichoval jej zlostnými pohledy lítého nepřátelství. Bartoň pociťoval, že je v chybě a že již již byl by býval i v hříchu. Bílá, trochu pihami skropená tvář zarděla se studem a rozpaky, jež mu dokořán otevřely kolozubá ústa. Ústa jakoby ke všemu se usmívala a hlava přikyvovala. Pohledu Frantíkova polapený Bartoň nesnesl. Frantíkovi dodáno tím vědomí převahy, a déle neotáleje, přistoupil k výpovědi války.

Vyplázl na Bartoně jazyk.

Bartoň jako by se usmíval a přikyvoval.

Zakoulel očima a zařval.

197$

Bartoň se usmíval a přikyvoval.

To vše ještě více dráždilo vztek Frantíkův. Hledal pro Bartoně jméno, které by jej do samé duše urazilo, aby se přestal usmívat.

„Kuliferdo!“

Bartoň se usmíval a přikyvoval.

„Chlupe oselský!“

Bartoň se usmíval a přikyvoval.

„Kluku zlodějská!“

Bartoň se již neusmíval. Ústa se mu zavřela, tvář zbledla, hlava ještě se kývala, prsa počala hluboce a rychle oddechovati, nos funěti. Stala se mu strašná urážka pro nic za nic a s urážkou křivda. On sice po růži sahal, ale neodcizil, a kdyby! Tu je toho, o jednu růži!

Bartoňovi bylo těžce ublíženo, a ten pocit naklonil mírku mravné převahy na stranu jeho.

„Tohle by žádný z Kojanů neudělal!“ řekl vážně.

„A co byste udělali, co?“

„Kdybychom my měli takový růžový keř a růže jeho tak pěkně Skobovům voněly, pozvali bychom je: Natrhejte si, načichejte se. A kdyby Skobouc Frantík je měl tak rád jako já, já bych každého dne u zídky ho čekal a řekl mu: Která se ti zdá nejkrásnější, tu ti utrhnu.“

„Myslíš, že my, Skobové, vás neznáme, Kojany? Lež jste, přetvářka jste! To věřím, že bys mne u keře čekal, že bys mne i nechal růži utrhnout, ale za růži bys mi čepici vzal a parádil se v ní před celou vsí: Tu čepici s krásným kohoutím perem vzal jsem Frantíkovi Skobouc, když nám kradl růže.“

„Není pravda,“ bránil se Bartoň, „já bych ti ještě jednu přidal.“

„A co Skoba potřebuje, aby mu Kojan přidával? Počkej, já tobě přidám!“

Nepustě ruku Bartoňovu, vyhoupl se na zídku a srazil Bartoňovi klobouk.

„Tumáš!“

198$

Hlava Bartoňova byla neobyčejně ježatá, jako vochlice, kdyby měla hřebíků husto jako zajíc chlupů.

„Ježku!“

Frantík rozehnal se i po té pokrývce hlavy Bartoňovy, ale Bartoň se uhnul nazpět, a Frantík vezma pocháp, spadl do zahrady Kojanovy.

„Zle je se mnou,“ pomyslil si, „Bartoň si na mne zavolá včály, včály mne obsypou jako kožich, žahadel dají nesčíslných, oteku jako kadečka, ani mne tatínek a maminka nepoznají – a ten kluk Bartoň, ten se mi navysměje, ten šumichrast!“

Ale Bartoň včel nevolal. Ústa se mu zas dokořán otevřela a hlava rozkývala.

„Už se mi směje,“ pomyslil si Frantík, leže na zemi. Bál se včel a tolik už o nich věděl, kdyby sebou zmítal, že by se naň tím spíše narojily. Zachovával tedy nucený klid a vyčkával, co začne Bartoň. Frantík byl srdce hrdinského a Bartoni ustoupiti nehodlal ani po nehodě, která ho potkala.

A co Bartoň?

Bartoň sahl do kapsy a vyndal tuze krásný pakfonový, vypouklý klofník s ouškem, jenž někdy jeho otci dobrou službu konával, dokud jej Bartoň tajně neodpáral. Maminka na jeho místě přišila jiný a klofník zůstal v držení Bartoňově. (Vidno, že i Bartoň byl nádoba hříchu.) Klofník od tatínkových koženek byl mu z celého pokladu, který nosil v kapse kalhot, nejvzácnější. Co chvíli jej vytahovával, cídívával o koleno i rukáv a zhlížívával se v něm. A nyní jal ho takový nával velkomyslnosti, že tento skvost vytáhl a podal Frantíkovi.

„Na!“

Frantík nechtěl svým očím věřiti.

„To mi dáváš?“

„Dávám.“

„Zač?“

„Že jsi spadl.“

199$

„Za to dostaneš růži.“

Frantík se sebral, ulomil růži, dával ji Bartoňovi jednou rukou a druhou mu podával mosaznou kotulku z koňské ohlávky.

„Abys měl nádavek.“

Zdálo se mu, že je Bartoněm příliš bohatě obdarován, a hrdá jeho mysl chtěla míti vědomí, že on, Frantík, byť i byl dar neodmítl, dal za něj dar cennější.

Bartoň radostně přijal i růži i kotulku.

„Ale ty mi dáváš moc,“ řekl, žasna nad náhlou štědrostí Frantíkovou.

„Vím,“ odpověděl Frantík, „ale nedávám zadarmo. Chci, aby si mne dnes provedl včalami na váš dvůr.“

Nehoda mužnou mysl Frantíkovu nezlomila, ale naopak povzbudila ji k odhodlání, které se v ní dávno strojilo.

„I provedu,“ děl Bartoň svolně.

Vzal jej za ruku a vedl. Po několika krocích Frantík zalitoval, že se na tak nebezpečnou cestu vydal. Ale neříkal ničeho, zaťal zuby a šel.

„Jen sebou nešij,“ napomínal jej Bartoň. „Kdo sebou mele a se ohání, včaličku uhodí a ona mu dá žahadlo. Kdo je pokojný a hodný člověk, tomu není se báti včaliček,“ opakoval Bartoň po babičce.

Ve Frantíkovi hrklo. To je to: je-li člověk hodný! Ale to svědectví si Frantík o sobě dáti nemůže. Bartoň se mu zdá příkladem všech ctností, on sám sobě hříšníkem hříšníků.

„Bartoni,“ slibuje potichu, „já ti už nenamelu!“

A za následujícím krokem: „Bartoni, až bude pračka, já budu vždycky na tvé straně!“

A zas: „Bartoni, já už na tebe nikdy nesvedu, co sám vyvedu špatného!“

Vzpomněl si na svůj nejtěžší hřích, kterého se dopustil měsíc tomu ve snu, jak hodil kamen do studánky, a ze studánky vyšla Panenka Maria s Ježíškem na lokti

200$

a Ježíšek měl na skráni od kamene boulu jako holubí vejce. On tehdy ten veliký hřích svedl na Bartoně, ale tou lží dopustil se hříchu nového. Nyní nadešla chvíle, aby vzal za své hříchy odplatu.

„Panenko Maria,“ slibuje dál, „já už nikdy do studánky kamen nehodím!“

„Ježíšku, já tě už nikdy kamenem neudeřím!“

Bartoň se hrozí hříchů Frantíkových, ale nepouští jeho ruky. Ničeho nemluví, sám očekává, že včaličky vrhnou se na Frantíka a ztrestají ho. Ale včaličky Frantíkovi neublížily, Bartoň jej šťastně provedl za úly, ke dvírkám ze dvora do sadu.

Frantíkovi se ulehčilo. Ulehčilo se mu nejen proto, že nebezpečí ode včel minulo, ale také, že se duše jeho očistila od nenávisti a závisti k Bartoňovi. Kál se čiře. Ještě mezi dvírkami chopil Bartoně za ruku, sklopil zkroušeně oči a zaprosil, nápodobě při tom, jak se velcí navzájem odprošují, když jdou v postě k boží správě: „Bartoni, čím jsem se proti tobě prohřešil, odpusť mi, probůh prosím!“

A Bartoň vážně: „Odpusť ti Pánbůh!“

Vešli na Kojanouc dvůr jako nejlepší kamarádi. Odtud každý den bývali při sobě a Frantík Bartoni sám růže přinášel. Teta Kojanka ráda to viděla a oznámila to strejčkovi: „To se ti stala s těmi chlapci divná věc! Jak je jim možno, jsou u sebe, pořád šišli-mišli, šišli-mišli, a co jeden to druhý, jako dva volouškové pod jedním jarmem.“

„I my tak bývali s otcem Frantíkovým,“ povzdechl si Kojan a oddal se vzpomínkám na dětství.

„Snad nás ty děti svedou a zase si budeme, čím jsme bývali,“ pomyslil si.$

Z knihy druhé

SYPANÁ

PASTUŠKA A KOVÁRNA

Bylo rok nato. Honza pastejřouc byl desítiletý, Bartoň Kojanouc devítiletý, Frantík Skobouc sedmiletý. Honza s Bartoněm chodili do čtvrté třídy hlavní školy vodňanské, Frantík do druhé. Nejmoudřejší byl Honza. Prvé místo ve třídě měl jako zakoupeno, a kdyby do ní chodil dosud, jistě by ještě z něho vytlačen nebyl.

Ten smědý kluk s černýma, chytrýma očima a drsnými, černými vlasy byl jako živá jiskra. Všecko uměl, všecko dovedl, na všecko stačil. Jiní chlapci měli na starosti školu a doma po škole to, co jim starší poručili. Honza kromě toho musel sloužiti celé vsi, vždyť byl slouhův. V letě pomahal otci na drahách pást, matce okopávat brambory, sestře trávu žít. Všecko udělal a ještě mu zbylo času, aby chlapcům hry vodil a nakonec vypracoval si školní úlohu. Hra žádná bez něho se neobešla. Nebylo-li Honzy, chlapci snad hru začali, ale nedohráli; mezi hrou zašla jim chuť a rozprchli se. Jinak bylo, vedl-li hru Honza. To se to skotačilo, to bylo radosti a smíchu! Takových krásných počítadel nikdo neuměl jako Honza. Jak Honza zavolal: „Chlapci, pojďme se počítat!“, už je naplnil duch hry a dali se do ní nejen se zápalem, nýbrž i se smyslem pro pořádek. Nepřálo-li špatné počasí hrám, chlapci přece slízali se kolem Honzy. On z nich uměl nejlépe vypravovati. Znal nejen pohádky, nýbrž i pověsti a nejrozmanitější příhody z přítomnosti i minulosti, které se udály na osadě. Jak Honza některou osobu jen pojmenoval, hned jeho

207$

posluchači viděli ji před sebou živou, mluvící a jednající, a všecky její charakterné zvláštnosti. Takové kouzlo bylo v jeho vypravování. A jaké teprve v jeho píšťalkách! Z každého dřeva uměl udělati píšťalu, z každé kosti, ze všeho, co bylo podlouhlé a duté. Ze stébel dělal moldánky.

Pastuška, kde Honza u svých rodičů zůstával, dosud stojí, ale marně byste v ní hledali rodičů Honzových, marně Honzy, marně jeho mladšího bratra Franty, marně jeho sester Marjánky a Anky. Všichni se již dávno odstěhovali dílem na věčnost, dílem jinam, kam je běh života jejich dovedl. Jen pastuška nehybně stojí na svém starém místě.

Tehdy pastuška byla nová. Byla prvým stavením ve vsi, majícím velká okna a taškovou krytinu. Od té doby zestárla a zdá se menší, ale za onoho času byla pýchou celé obce, jež ji svým nákladem pořídila.

Stojí za obecní kovárnou a kovárna za obecní lipou vedle obecního rybníka. Pastuška jest obydlím ještě druhého obecního zřízence, kováře. Obě obydlí jsou oddělena chodbičkou a každé skládá se z nevelké sednice a komory. Vzadu je chlív na hovězí dobytek, chlívky na kozu a prasata, dvojí hnojiště, kovářovo a pastýřovo. Dále zahrádečka jako dlaň, zevně obehnaná nízkou zídkou, na jedné straně obořenou. Přes tu zídku mají pastejřouc nejbližší cestu na jeviště svého působení, na obecní draha.

Kovář i pastýř, oba byli ve vsi veličiny nemalé, těžko rozhodnouti, komu dáti přednost. Kovář měl řemeslo, pastýř ne; kovář oháněl se pádným perlíkem v mohutné paži, pastýř vládl pouze holí; kovář pomahal koňskému dobytku, pastýř jen skotu a bravu. Kovář byl zámožnější; sousedé mu více sypali, jako dovedný řemeslník měl mimořádné výdělky ze sousedních obcí, žena jeho byla lakomá, hrabivá a hamižná, a co jim asi nejvíc pomohlo, bylo, že byli bezdětní. Ale přesto kovářouc ne bez příčiny žárlili na pastejřouc.

208$

Respekt mládeže ke kováři byl nesmírný. Do čtvrtého roku sedlákův klouček jen zdaleka obhlížel si kovárnu a trnul pověrečnou bázní nade vším, co tam očím jeho se zjevovalo. Výheň byla jak ohništěm čarodějníkovým.

V měchu za výhní hekal starý čert, jejž kovář byl chytil a zašil, aby mu do ohně foukal; kdyby nebylo kováře, starý čert by pochytal všechny špatné, rozpustilé, neposlušné, toulavé kluky ve vsi a pokroutil by jim krky. Ačkoli kovářova zásluha o zachování pokolení kluků je tak veliká, přece si netroufají přijíti mu blízko a jen z uctivé vzdálenosti ho pozorují. Jest umouněný, oči se mu obracejí bílým nahoru, má velikánskou koženou zástěru, celou teletinu. Tak vypadat může jen ten, kdo zkrotil a do měchu zašil starého čerta.

Nicméně klouček šourá se ke kovárně blíž a blíž, zvědavost neodolatelně ho pudí. Pozoruje práci v kovárně. Starý čert zlostně funí, rozdýmaný oheň vysoko plápolá, kovář pohrabáčem šťárá v uhlí a přihrabuje, železo do ohně položené rozžhavilo se doběla. Kovář honem je vyjímá kleštěmi jako čapí zoban, klade na kovadlinu, dva chlapi chápou se těžkých kladiv a sypou na železo těžké rány. Buch buch! Buch buch! Kovář hbitě železo obrací, a lehkým kladívkem poklepávaje na kovadlinu, tvrdí muziku. Jiskry prší – ne, již neprší! Železo změnilo barvu, není už bílé, už není ani červené, je fialové. Pod kladivy ukazuje se hotový předmět. Chlapi odhazují perlíky do kouta, utírají si pot. Kovář, drže ukovaný předmět v kleštích, běží s ním z kovárny k rybníku, potápí jej do vody a on syčí a prská – jakž by teprve syčel a prskal starý čert, kdyby jej kovář také tak na kovadlině zvalchoval a potom do rybníka hlavou strčil! Ať je rád, šelma nedobrá, bohu protivná, že kovář na něj nevydal ani celou sílu, ani celý hněv a jen ho do měchu zašil!

A tu se již v kloučkovi, jenž ještě opatrně ustupuje za roh, začíná ozývat i hlas pýchy: Helejte, to je náš kovář!

Po čase odvažuje se přistoupiti k otevřeným dveřím

209$

kovárny a ze strany nakukovati dovnitř. Kovář je právě dobré míry. Zve kloučka, aby šel měch tahat. V kloučkovi hrklo. Nevěří pozvání.

Nechce ho kovář jen tak přivábit a do měchu zašít k starému čertovi, aby mu pomahal? Možná, že čert už je příliš letitý a dochází mu dech, a kovář za něj potřebuje náhradníka. „Ten mne nedostane!“ myslí si klouček, „má mne za hloupého.“ Ale v kloučkovi je něco silnějšího než moudrá a opatrná rozvaha. Již jest u kovadliny! Srdce mu buší očekáváním.

„Tu jsem!“ ohlašuje se kováři.

Kovář mu podstavuje pod nohy špalek, jichž je v kovárně několik, aby měli kde usednouti hospodáři a chasníci, přinášející práci anebo přicházející za besedou. Dává klučinovi do ruky táhlo měchu. Nový pomocník táhne. Jde to. čert v měchu udělal „Uch, uch!“, ve výhni zaprskalo, měch zapraštěl a zaskřípal – ach, běda, taky zapištěl! To v něm dozajista piští nezvedený, špatný kluk! Leknutí bylo strašné, ale jen okamžité. Minulo, nežli kovář zpozoroval. Zaplašilo je vědomí: Já nejsem špatný, jsem hodný a platný, pomáhám. A klouček tahá a tahá, a za chvilenku heká jako ten starý čert v měchu.

Podruhé chlapci už není zapotřebí, aby kovárnu pozdálečí okukoval a plížil se k ní jako zloděj. Může vstoupiti do kovárny jako někdo, kdo tu již býval, platně pomahal a rozumí i kovářskému řemeslu, i těm rozmanitým věcem, o kterých muži v kovárně rokují, a to je celý obecní život se všemi svými společenskými i soukromými poměry a vztahy.

Kovárna je prvou veřejnou školou vesnických chlapců. Na vyšší učení chodí za pastýřem na draha. Před kovářem to nepovídejte, nerad by to slyšel, ale jen co je pravda.

Mezi kovářem a pastýřem i jejich ženami je věčná mrzutost, vyplývající z řevnivosti.

210$

„Na co ta pýcha u kovářů?“ odlehčovával si pastýř. „Že kovář rozumí koním? To je toho! Kolik je v obci koní? Hovězího dobytka je pětkrát tolik, vepřového šestkrát, skopového desetkrát – a to všecko jen na mé starosti, tomu všemu já mám rozumět! Že kovář má řemeslo a já jsem jen slouha? Jen ať si dá dobrý pozor, aby se časy neobrátily proti kovářům! Zastara nebylo řemesla váženějšího nad ovčáctví. Pravda, sešli jsme, ale tolik chválabohu ještě znamenáme, co kováři, a jak v boha doufám, dojdeme zase někdejší svojí slávy!“

Dětem nebylo nic sladšího než poslouchávati pastýřovy tesklivé vzpomínky na starou slávu ovčáckou. Slýchaly také, že jeden z předků pastýřových byl ve zlaté hoře, jež by mu málem byla dala všechny svoje poklady, jen kdyby byl trochu chytřejší, a že jen zlaté bláto, co mu zůstalo na dřevácích, když ze zlaté hory vyšel, vážilo za selský grunt. Přidaly k tomu, že pastýři betlémští byli první, komu andělé oznámili narození Páně, a již si představovaly, že zastara pastýř býval prvou osobou po králi.

A to vysvětluje, proč pastýř dětem byl veličinou nad kováře. Dospělí cenili při kováři, že je zámožnější a samostatnější, ale děti, nepřístupné praktickým úvahám, milovaly pohádkové teplo, kterým je zahřávalo všecko, co bylo pastýřovo, i jeho sednička, i jeho hůl, i jeho trouba, i jeho Ořech, i jeho mošna, i ten kamen, na kterém na drahách sedával u stáda.

Sednička byla vybílená, vysoká a světlá, ale chudinká. Borový, nebarevný stůl, dvě židle, přenosná lavice a manželská postel, to byl všechen nábytek pastejřouc. Na posteli nebylo bachoratých peřin jako u sedláků. Na žitné slámě režná poslamka, podhlavnice nacpaná špičkami po sedraném peří a lehká drchnička ku přikrytí, to bylo vše. Stěny byly téměř holé. Na jedné byl černý křížek a z každé jeho strany po obrázku. Na druhé zrcátko, za ním dvě tři knížky. Na třetí visívala na pro-211$

vlečeném řemínku dědičná břinkovka, která byla s pastýřovým legendárným předkem ve zlaté hoře a pomahala mu tam dělat pořádek. Na tomtéž hřebíku s holí svorně visívala pastýřova sáhodlouhá, dřevěná trouba, zhotovená z uzounkých dyžek bílého a červeného dřeva a svázaná obroučky.

Děti pastejřouc spávaly na zemi, kde si každého večera za lůžko podstýlaly otep slámy.

Chudoba byla u pastýřů, veliká chudoba, i ten starý Ořech vypadal chudobně, ale bída nikdy hostem jejich nebyla. Jedli po celý rok boží mléko, sýr, brambory a černý chléb. Mléko a sýr měli od krávy a kozy, brambory sázeli si na několika brázdách obecního pozemku, obilí měli jako i kovář z obroku, který jim hospodáři a vůbec všichni majitelé jimi paseného dobytka každého roku po podzimním zásevu sypali. Obilí jim muselo vystačiti na celý rok na chléb. Při sypání dostávali také peněžitou odměnu, jež nebyla počítána podle počtu kusů paseného dobytka, nýbrž podle velikosti gruntu: sedlák platil dva zlaté, chalupník zlatku, domkář půl zlatého.

212$

SYPÁNÍ

Sypání dálo se u představeného za přítomnosti všech hospodářů některý den kolem svatého Martina.

Dálo se to dost obřadným způsobem. Spisovatel pokusí se vylíčiti výjevy při sypání podle svých nejstarších vzpomínek, podotýkaje, že tehdy, padesát tomu let, starší lidé jeho domoviny uměli nejen zpaměti rozličná příležitostná říkání, nýbrž i improvizovati, zvláště když se rozjařili. Lidé mne starší dosud chovají v paměti, že to bývalo. S mou generací začalo obé hynouti a generace nejmladší už ani upomínky toho nemá.

Okolo velkého stola v sednici představeného zasedli sedláci, na židli na rohu do sednice představený. Představeným byl tehdy Petr Kojan, starší bratr Jana Kojana. Sedláci měli právo vstoupiti jako domů, bez zaklepání. Zůstali v kožiších a čepicích. K sedlákům přisedli chalupníci na přístěnné lavice, ale již mimo stůl. Domkáři, přinášejíce svůj poplatek, vstupovali po nesmělém zaklepání, smekali mezi dveřmi čepice a vyzouvali dřeváky. Vlněné punčochy, koženým příkopytím na šlapadlech podšité, měkce po podlaze šoupaly, když domkář uctivě přihrben blížil se slavnému shromáždění hlav obce. Pozdravil nejprve představeného, potom toho ze sousedů, u kterého podělkoval a který mu poskytoval nějaké výhody, posléze ostatní kolem. Podanou ruku přijal, ale nestiskl. Byl-li u některého souseda v nepřízni, opatrně se mu očima vyhnul. Otázal-li se ho některý soused na něco, odpověděl krátce, věcně a skromně.

213$

Když představený složený poplatek zaznamenal, domkář zase tak odcházel, jako byl přišel.

Chalupníci vedli si troufaleji, činili vtipné poznámky ke všemu, co se před nimi dálo, co viděli a slyšeli. Předmětem vtipů napořád byl majetkový rozdíl mezi nimi a sedláky, na něž dívali se jako na šťastnější dědice týchž předků, týchž odkazatelů.

Zatímco domkáři odváděli poplatky peněžité, na dvoře shromáždili se pacholci a podruzi sedláků, přinesší doma odměřené dávky obilí. (Při měření hledělo se k tomu, aby všeho byla míra vrchovatá.)

Když představený zapsal poplatek posledního domkáře, ozval se jakoby rozhorleně: „Ale pro kohopak vlastně obec skládá? Zasloužili-li si toho služebníci obce, pro které se to děje? Kdepak jsou, kde vězí? Kůže líné, ani k tomu se nemají, aby peníze shrnuli!“

„Pravdu máš,“ děl jeden ze sedláků. „Sousedé, pevněji zavažme své peníze do váčků.“

Jeden z chalupníků: „Chalupníci, někdy také je dobře jednat po příkladě sedláků. Zavažme i my svoje míšky!“

Jeden ze sedláků: „Jen pomalu, abyste nezadusili vrabce, kterého tam máte!“

Jiný chalupník: „I řekl vrabec vrabčici: ,Ženo milá, my dva jsme jediní vrabci, kteří zbyli na selském. Celé naše pokolení na selském vymřelo hlady. Pojďme tedy k chalupníkovi.’ „

Sedlák nezůstal dlužen a pravil týmž způsobem, jako by pokračoval v tom, co chalupník začal: „I přišli k chalupníkovi. Chalupník s chalupnicí byli na mlatě. Mlátili a cepy se jim chlubily: chalupníkův: ,Mlá‘ – a chalupničin: ,tím!‘ Myslilyť ty dva cepy, že jsou jediné ve vsi. Právě zvonili poledne. Chalupník a chalupnice odešli z mlatu a nechali vrata jeho otevřená. Vrabec a vrabčice vletěli na mlat a dali se do vymláceného obilí. A když chalupník s chalupnicí po obědě na mlat se Vrátili, co viděli? Nikde ani zrnéčka, jako by vymetl. Jen vrabec

214$

a vrabčice byli na mlatě, a co je pravda, hnouti sebou nemohli, tak byli těžcí od pojedeného chalupníkova zrní. Chalupnice zalomila rukama a začala na vrabce a vrabčici svolávati pomstu boží. Ale chalupník se shýbl, zdvihl oba vrabce, strčil je do kapsy a řekl: ,Mlč a neveď si, ženo, ti ptáci nám uspořili sklízení; co bychom ještě byli se nalopotili!’ „

Sedláci se ušklíbají, nadzdvihujíce levý koutek úst. Chalupníci hoří žádostí odvety, ale představený vážně připomíná, že obec pro něco jiného se shromáždila, než aby poslouchala, kterak se škádlí sedláci a chalupníci, na to ještě času dost.

A vraceje se k programu, dí: „Cožpak tu není posla, aby došel pro kováře a pastejře a oznámil jim, že shromážděná obec čeká, aby se před ni postavili a počet složili z vladařství svého? Ať jsou ihned přivedeni!“

Nejmenší chalupník, sedící nejblíže u dveří, zdvihá se, otvírá.

Oba „vladaři“ stojí už připraveni za dveřmi. Jakmile jim dáno znamení, cpou se do dveří o závod. Jeden chce stanouti před obcí dříve druhého, aby tím dokázal, že mu náleží přednost. Kovář je dlouhý a ramenatý, pastýř drobný a hbitý. Kovář svým tělem zahradil dvéře, ale pastýř se shýbl a jako čamrda protočil se mu pod rukou.

Srážka mezi dveřmi skončila vítězstvím pastýřovým, ale tu se karta obrátila ve prospěch kovářův. Věc byla v tom, že kovář měl boty a pastýř dřevěnky. Zatímco pastýř dřevěnky sundaval,’ kovář už usedl na místo poslední na lavici, zabručev nevlídně pozdrav shromážděné obci.

Tak troufalým pastýř nebyl. Podíval se ustrnule na svého odvážného soupeře a okamžik nebyl ani slova mocen, takže i pozdraviti opomenul. Ale očekával-li, že představený nebo radní nebo některý z vážených sousedů vzkřikne: „Na nohy, kováři! K pastýřovi se postav a stůj! Cožpak jsi ty něco lepšího než on?;Z něho si vezmi příklad!“ – omýlil se zapomenuv, že shromážděná obec

215$

přišla jen zlou se tvářit a odehrát výroční výjev, jehož průběh i konec každému přítomnému byl znám.

Pastýř postavil se doprostřed sednice a rozpačitě přendaval čepici z ruky do ruky. Všecka vážnost chvíle se mu připamatovala a do něho vstoupila. Shromážděná obec: představený, sedláci-strýci i chalupníci působili naň dojmem sboru přísných soudců, kteří rozhodnou o jeho bytí a nebytí, o bytí a nebytí celé rodiny jeho. Krůpěje potu vyvstávaly mu na čele.

Nastalo utišení. V kamnech praštělo a horko z nich sálalo. Ale mužové za stolem zůstávali studení, jako by z ledu byli. Kožichy jako by je nehřály, nýbrž chránily, aby je nerozehřálo teplo vnější, teplo kamen. Opravdu, z lidí jen pastýř v té lázni se potil! Potil se, ale i on nikoli horkem, nýbrž nejistotou svého osudu a úzkostí před slavným areopagem shromážděné obce. Takové bylo horko, že i svatí nad stolem se potili, jen z nich lilo.

Pastýř Zlatovrch byl mužík drobné postavy, již obstarožný, holohlavý, holobradý i holozubý. Stará jeho hlava, k tělu nepoměrně veliká, podobala se hlavě dětské. Ale pod čelem měla živé, chytré, třebaže plaché oči, které prozrazovaly člověka, kterému sil ještě nezačalo ubývati. Postavička jeho sebou vrtěla, nohy přešlapovaly.

Představený spustil velebně, ale spolu mírně:

„Ty pastýři a ty kováři! Slyšeli jsme, že jste oba špatní vladaři, že nejste dbalí vladařství svého, touto slovutnou obcí vám svěřeného. Nestalo se teprve v časy naše, ale již dávno za evangelisty svatého Lukáše, že Pán povolal špatného vladaře, aby předstoupě před něj, před hospodáře, ze svého činění se vyzpovídal a ze svých skutků počet vydal. Tak i vy se zpovídejte a nás tu se nelekejte, ale sobě vzpomínejte, že stojíte před touto slovutnou obcí, jako dítky stávají před svými otci.“

Strach pastýřův pojal v sebe i vzpurného kováře, i o něj ho měl. Stojíš-li před vrchností, především uctivě

216$

a slušně se chovej. Pastýř je pamětliv tohoto zlatého pravidla, ale co kovář? Kovář bručí a se kaboní, vzdorovitě přede vší hromadou si sedl, místo aby se pořádně postavil, kam a ke komu patří, k pastýři. Strach o něj dobráku pastýřovi. Kovář se mu zdá jako neznaboh a rouhač, vyzývající hněv nebes. Ano, toho dosáhne a hrom udeří, ale možná, že neudeří jen do kováře, nýbrž do všech v pastušce, i do nevinných!

I volá po straně na kováře: „Kováři, kováři!“

„Co dobrého?“

„Pojď sem a postav se ke mně, ať z toho nemáš zle!“

Kovář bručí: „Cožpak jsem slouha? Já mám své dobré řemeslo a řemeslník není služebník.“

Pastýř je kovářovou pýchou popuzen jako vždy. Zlobí se naň, ale strach má oň ještě větší. Vybízí ho živými posunky, aby se k němu postavil, a zas naň dušeně volá: „Však oni ti dají řemeslo, až tě vypovědí z teplého místa! Kdo slouží, každý je slouha. A chceš-li mluvit o řemesle, povídám, že nebylo řemesla nad ovčáctví. Pojď, a postav se!“

Kovář hlasitěji: „Ať si postojí, koho bolí tělo od sedění nebo ležení. Ale já proto, že mým není sedět ani ležet, nýbrž při kovadlině a výhni stát, rád si posedím, kde je k tomu místo a čas. Každému své, pastýřovi hůl.“

„Jen počkej, vzpomeneš si na mne!“

Pastýř nechává neustupného kováře a hledí se postarati o sebe. Staví se tváří k obci a schyluje hlavu. Obec kovářem nikterak pohoršena není. Znají ho jako sebe vespolek. Všichni počítají s individuálnými vlastnostmi každého a nejen trpí, nýbrž dokonce očekávají a žádají, aby je rozvinul, kde je k tomu příležitost. Kovář už mnohá leta tak bručí, pastýř už mnohá leta žehrá na jeho pýchu, žasne nad jeho nepoddajností a bojí se oň. Výjev při sypání už mnohá leta se odehrává a odehrávati se bude, dokud osud kováře a pastýře nějak nerozdvojí.

Představený obrací se k obci: „Kdo z vás, páni sou—

217$

sedé, na tyto muže žalobu povede? Všichni vrabci o tom štěbetají, že oni své povinnosti nekonají.“

„Tak jest, tak jest,“ přisvědčuje obec jako jeden muž.

V pastýři hrká, kovář zdvihá hlavu a zakládá si ruce na prsou. Očima koulí, je připraven na všecko. Sousedé poočku stíhají jeho pohyby. Zrovna tak to dělal loni, předloni, pět, deset tomu let. Tváře jejich nabývají výrazu stále vážnějšího, ale hluboko pod kožichem srdce se v nich směje. Jen oči potměšile mžourající vyzradily by pravdivé pocity sousedů, ale toho oba zřízenci obecní nepozorují. Jsou příliš zaujati důležitým aktem a příliš rozčileni, ač se to na každém z nich jinak jeví.

Zas ujímá se slova představený:

„Kováři a pastýři, už nadešel čas, aby naše slovutná obec posoudila vás a odvážila zase jednou v roce vaše činy, odměnila zásluhy, pokárala viny. Seberte nyní do hrstí svých pět smyslů, nezalízejte před nikým po způsobě syslů, nekoktejte odpovědi, ale buďte mužní, na nic trefnou odpověď nezůstaňte dlužni, neboť kdo před soudem odpovědi nemá, ale mlčí jako ryba a jiná tvář němá, marně zdvihá pravici, aby prsty dvěma dotvrdila, že na něm viny není, neboť z jeho mlčení vychází mu odsouzení. A teď, obci slovutná, s kterým výslech začít? či snad některému z vás vyslýchat se bude ráčit? Proslovte se, páni radní!“

Jeden radní: „Ptej se sám ze své moci ouřadní.“

Představený: „Dobrá, ale je třeba, aby někdo ze slovutné obce pozdvihl svého hlasu jako žalobce.“

Chalupníci strkají hlavy dohromady a pošeptmo se umlouvají, načež jeden z nich: „Mé kobyle kovář spálil roh.“

Pastýři klesají málomocně ruce: „Kováři dávají přednost! Kovář je jim váženější! Začínají kovářem!“

Ale kovář neznamená, že by mu dávali přednost. Jeho něco jiného se dotklo, a dlužno říci, že proti srsti. Pošil sebou, potrhl sebou, vyskočil a zase zprudka na lavici se

218$

svalil. Cítil se hluboce uražen. On že spálil chalupníkově kobyle roh? Je v nebezpečí, že pro tak nehoráznou lež dostane se v posměch celé osady. Ale ještě se ovládá, ještě je pamětliv svého služebného postavení v obci i úcty, kterou je povinen každému sousedu jako svému hospodáři a živiteli.

„Mýlíte se,“ praví chalupníkovi, jedva přemahaje hněv, „roh vaší kobyle snad spálil pastýř.“

Do věci vkládá se jeden ze sedláků: „Jen po dobrém!

V dobrém jsme se sešli, v dobrém se rozejděme. Ale kovář, myslím, má pravdu, čemu chalupník říká kobylo, sedlákovi je kravou.“

Jiný sedlák: „Chalupníkouc kobyla na hlavě roh nosila; kovář jí ho nezkazil, pastýř jí ho přerazil.“

Několik sousedů naoko přísně: „To neměl! Pastýř krávě roh přerazit neměl! To je špatný pastýř, který kravám rohy přeráží! Věc neslýchaná, aby pastýř kravám rohy přerážel!“

Pastýř marně se pokouší, aby se dostal k slovu na svou obranu. Otevírá bezzubá ústa, vydává jednotlivé pištivé zvuky, ale hlas jeho zaniká v hlučném sboru sousedů.

„Pastýř má zhojit a spravit,“ praví někdo za stolem, „je-li na dobytku něco nemocno nebo zlomeno; ale aby sám lámal a přerážel, to slyším poprvé, co jsem živ.“

Kovář bručí: „Na dobytku zhojit a spravit, ale ne na dobytku koňském, ten patří pod pravomoc kovářovu.“

Pastýř nyní neví, proti komu dříve se bránit. Postupuje blíže ke stolu a mezitím potají ukazuje kováři zaťatou pěst, ale ne snad aby mu hrozil, nýbrž aby ukázal, jak velmi se naň zlobí, že se již ničím udobřiti nedá.

Představený: „Ale sousedé, jen žádný nešvár v obci! Oba jsou tu přítomni, kovář i pastýř, a jsou-li nějaké pochybnosti, že umějí hojit a spravovat, nechť každý z nich vyloží své umění.“

„To je pravda,“ svědčí obec.

„Kdo má začít?“

219$

„Pastýř,“ míní několik hlasů.

Odporu nebylo. Pastýř zhluboka si oddychuje, vzhlíží vděčně ke stropu a píská: „Chválabohu, já mám přednost!“

„Na kole,“ bručí kovář.

220$

KOVÁŘ A PASTÝŘ

Představený: „Vylož tedy, pastýři, co umíš a kterak svému umění rozumíš.“

Pastýř odříkává vysokým hlasem po školácku:

„Toto jest koření dobré dobytku všemu, zdravému i nemocnému: plicník, jaterník, hadí koření, pejchavka, kopytník a skok jelení, starej sejr, jalovec, bylina slizná, rozmarýna, dobromysl, také divizna, i čertů kust prostřelený může být upotřebený.“

Představený: „Umíš-li vyhojiti nehet?“

Pastýř: „Má-li nehet která kráva, ať se jí blínové semeno dává v hrníčku utřené a v octě vařené, tím se jí hrdlo proleje, od nehtu kráva okřeje.“

Představený: „Umíš-li vyhojiti červenku?“

Pastýř: „Hovad padlých kostí sbírej, praž je a na prášek stírej; stůně-li dobytek nemocí červenou, ten prášek mu dávej s vodou studenou, anebo mu do žrádla ho míchej, účinek nebude lichej.“

Představený: „Je-li jaký prostředek proti nákaze a ráně morové?“

Pastýř: „Vezmi tabáku třeného, vezmi kadidla bílého, myrry, pepře a šafránu, kopru, hřebíčku, krušpánu, svaž to a zatluč ve žlebě, bude ti k dobré potřebě, krávy ti budou zachovány od nákazy i morové rány.“

Představený: „Někdy hospodáři dobytek padá bez nákazy i morové rány. Co takovému hospodáři poradíš?“

Pastýř: „Vezmi vrabčí kostru a myrru, do prahu chlíva vyvrtej díru, do té díry zaraž, jarým voskem zamaž;

221$

to udělej na Štědrý den, dřív než slunce svítí, dobytek ti bude zdráv a nebude mříti.“

Jeden ze sousedů: „Všelicos ví náš pastýř Zlatovrch, ale zdá se, že přec neví, nač je dobytku řimbaba.“

Pastýř: „Řimbaba je bylina velké chvály hodná, hospodyním, pastuchům nemálo je vhodná, na prášek-li stlučena, se solí-li smíšena. Bude-li jí kráva užívati, nebude se nadýmati, pozbaví ji dychavnosti, život nečistoty zprostí.“

Pastýř mluvil, jako když bičem mrská. Měl svou věc v malíku a věděl zpředu, jak se dostane ke slovu, že si dobude pozornosti shromážděné obce. Čím déle mluvil, tím klidněji zněl jeho hlas. Ano, ale zato tím neklidnější byl kovář. Už neposedal a nepřesedal, ale sebou na lavici zmítal. Posléze vyskočil, odstrčil pastýře a postavil se před něj.

„Ať se stane co chce,“ povídá s hrubou odhodlaností, „toho již nesnesu! To jste obec? To jste hromada? Všechnu úctu jsem k vám měl, ale toho jsem se nenadál, že budete poslouchati jako slovo boží lecjaké pastuší tlachy. Ne, toho jsem se nenadál, že dáváte přednost hovězímu dobytku před koňským a pastuchovi před kovářem! Hledejte si kováře jiného, který takové zahanbení snese, a já dávám výpovědi“

Pastýři bylo kováře líto. Že mu dali slovo před kovářem, bylo mu sladko, ale aby kovář kvůli němu o místo přišel a do škody a neštěstí se dostal, to nechtěl, bůh ví, to nechtěl!

Popotahuje kováře za zástěru: „Kováříčku, měj pak rozum! Pamatuj se, kde jsi, že stojíš před hromadou!“

„Kovář jsem, a ne kováříček! Můj předek nebyl na Velký pátek ve zlatém vrchu a nenalepilo se mu tam na dřeváky zlaté bláto, ale i já měl předka! Když naši obléhali Belegrad, můj předek byl s nimi a padl do zajetí tureckého, a paša turecký si jej oblíbil a udělal svým kovářem. Od něho my dědíme svoje řemeslo i svou znalost

222$

koňského dobytka a v tom se nám nevyrovná žádný kovář. A mne byste stavěli za pastýře?“

Poslední věta zněla ne již rozhorleně, ale žalobně a teskně.

„Kdo nám bude potom radit,“ praví Tendera sedlák, „až nebude mezi námi kováře? Ani dobrého koně nepoznáme.“

„I poznáte,“ kovář sedá na vějičku. „Dobrý kůň měj maso tvrdé, si je buď jak panna hrdé, pod vinutou šíjí buď široká a plná hruď.“

Tendera pro sebe si zpívá: „Pod vinutou šíjí buď široká a plná hruď.“

Kovář dělá se neslyše a pokračuje: „Dobrý kůň buď rovnonosý, noha tenká ať ho nosí, to je noha do kroku, do klusu i do skoku.“

Dva tři sedláci bubnují prsty po stole do taktu a přizvukují notou, kterou dal pravidlům kovářovým prvý z nich: „To je noha do kroku, do klusu i do skoku.“

Kovář naslouchá a je na vahách, má-li se těšit nebo zlobiti, že má v sedlácích tak živou ozvěnu.

Pokračuje. Odříkává slova, ale bezděky poddává se taktu a notě udané sedláky: „Dobrý kůň měj dlouhé tělo, aby sedlo místo mělo, délka hřívy, ocasu koni dává okrasu.“

Sedláci odzvukují o znaménko hlasitěji: „Délka hřívy, ocasu koni dává okrasu.“

Kovář: „Koni dobrému drž nohu kopyto černého rohu; koňský roh jest vysoký, volský pazneht široký.“

A jak vyslovil „volský pazneht“, vzpomněl si na pastýře a představil si ho, jak hovězí dobytek vytrubuje, shání a pase, a zase mu vstoupila na mysl náramná vyvýšenost kovářská nad nepatrností pastýřskou, a hned zas byl nakvašen. On by se mu chtěl rovnati, slouha! A kdyby jen to: on by chtěl míti přednost! Jaká to opovážlivost! Ne, kovář by musel slouhou být, aby k tomu zůstal lhostejným! Nemáť kovář v žilách krev rybí, stu-223$

denou a línou. Taková je krev pastuší, jenž při stádě polehává a je v nebezpečí, že jednou v červenci zmrzne! Jiná je krev kovářova, jenž se věčně pohybuje v záři a žáru výhně a mává přitom těžkou pemrlicí! A když mu napadl hovězí dobytek a pastýř, nemohli mu nenapadnouti chalupníci. Kdepak, v kterépak obci osmělil se chalupník říci kováři do očí: „Tys mému koni spálil roh,“ když chalupník jaktěživ koně nechoval a neměl? Již v něm všecko kypělo a vřelo. Ale největší vztek měl na sedláky, že takové neplechy v obci trpí.

„Však já vám zatopím!“ hrozí sedlákům v duchu, ale ještě neví, jak by jim zatopil. Tu chvíli nekuje podkovy a řetězy, ale pomstu. Vyzývavě, ale mlčky hledí k stolu sedláků. Rázem pokročí k nim, založí svalnaté ruce a vztyčí hrdě čelo.

„Tak?“ táže se a hlas mu sipí, „vám je přitom do zpěvu? Nu, já vám taky zazpívám, přejete-li si, ale myslím, že vás bude zpěv mrzet!“

A kovář zpívá podle té noty, kterou sedláci udali, a okna přitom řinčí a svatí nad stolem se třesou:

{Dobré koně, strýci, máte,

sami se jim nerovnáte,

sic by neryl, jak tu zvyk,

do kováře chalupník!}

Oba tábory dostaly, selský i chalupnický, a kovář osvědčil, není sporu, mnoho odvahy. Avšak vadou slepé odvahy je neprozřetelnost. Tak bylo i zde. Kovář troufal si uraziti sedláky i chalupníky, ale měl z toho, že jedny jako druhé proti sobě popudil.

Jen představený zachoval si klid.

Sedláci za stolem se pozdvihli. Zapomněli na svou lásku ke koním, cítili se jedovatě uraženi výrokem, že se nerovnají svým koním. Hrozili pěstmi.

„Za zuby, drzý jazyku!“

224$

„Výpověď dává? Přijímáme, ať jde hned! Kdybychom si koně sami měli kovat, jen ať kováře na očích nemáme!“

A chalupníci do toho: „Což už i kovář bude se nad nás vypínat a nás urážet? Cožpak my nejsme členy obce? Cožpak my ho neživíme? Co dělá pro nás, platíme mu jako sedláci! On je tak služebníkem naším jako selským. I chalupníkův groš je kulovatý!“

A sedláci i chalupníci: „Od nás, nezdvořáku! Hrubiáne!“

Kovář stál jako skála uprostřed rozbouřených vln. Nehýbal ani svalem, ani okem. Čekal. A když vřava nepřátelská dostoupila nejvyšší míry, kovář opět otevřel ústa a zazpíval tak, že překřičel všechen sbor svých odpůrců a zařičel jako netolický hřebec:

{Jestliže jsem nezdvořilý,

sedláci to zavinili,

třeba já byl hrubián,

svobodný jsem jako pán!}

Nadál-li se kovář, že nepřítele rozdělí, svede-li vinu svého hrubiánství jenom na sedláky a na chalupníky nic, selhalo mu. Chalupníci v tom případě se cítili zajedno se svými zámožnějšími sousedy, snad je i trochu povznášelo, že se našla věc, která jest jim společná se sedláky.

Mezi sedláky ozval se hlas: „Ať se kovář ihned vzdálí!“

A sedláci i chalupníci: „Ano, ať jde po svých!“

Selský hlas: „Co má dostat na sypání a hotovosti, ať pro něj převezme představený a zítra mu odevzdá. Obec nemá s ním už žádného jednání.“

Všichni sedláci i chalupníci hlukem a lomozem schvalovali návrh.

Kovář mezitím se poobrátil a úšklebně pohlížel na chalupníky, kteří se byli pozdvihli ze svých míst na pří-

225$

stěnných lavicích a z obou stran kováři se přibližovali. Zůstávali ještě v uctivé vzdálenosti, ale srazí-li se a kováře zezadu obstoupí, octne se v jejich moci. Kovář pohledy jim dává najevo, že plán jejich prohlíží, ale opovrhuje plánem jako těmi, kdo jej zosnovali.

V chalupnících všecko vzevřelo a vzkypělo, když kovář najednou docela se k nim obrátil zády, jako by jich nebylo, jako by tu praničím nebyli, jako by mu od nich nižádné nebezpečí nemohlo hroziti a jako by tu byli jen sedláci.

Pokročil ještě o krok blíže ke stolu a řevně zapěl:

{Po jiném se, hospodáři,

ohlídněte podkován,

já se o to neperu,

já se – – – – }

Tu i sedláci ukázali, že jsou při hlasu.

„Ven kovář, ven!“ křičeli.

„Ven kovář, ven!“ pomahali chalupníci, snažíce se dokázali, že hrdla jejich nejsou méně zvučná selských.

Ale kovář se nezalekl a neustoupil. Odpor jen více ho dráždil. Spustil založené ruce, vypjal prsa, nabral vzduch a opakoval svoje poslední slova, jež poprvé zanikla překřičena a vzbudila nedorozumění:

{Já se o to neperu,

já se jinam seberu!}

226$

KOVÁŘKA; OBNOVA SMLOUVY A OBECNÍ SMÍR

Kovář zůstal vítězem, všecky překřičel a hlasu svému obzvláštního důrazu dodal pěstí, jež při slově „jinam“ jako hrom dopadla na stůl. Stůl byl pevný, dubový, ani nevzdechl. Ale domkárské peníze, jež byly na něm složeny, polekaly se a rozutíkaly se na zem.

Jen představený seděl pokojně.

Byli-li jste v lese horázovém za bouře a vichřice, viděli jste, jak nejprve tenké vrcholky se rozševelily, rozkývaly, rozhoupaly, rozklátily. – Kmeny stromů dlouho stojí klidně a nehybně, jako by o vichřici nevěděly, jako by se jich netýkalo, co se děje nad nimi v korunách a haluzích. Ale znenáhla se rozkyvují i kmeny a vysoký strom celý prohýbá se pod silným větrem jako švihlá metla a kořen zůstává klidným a nepohnutým, a co strom, to celý les.

Kořen jest tu představený, kmeny sedláci a halouzky, hned na prvé zavanutí se tetelící, to jsou chalupníci.

Když bouře větrná tak se rozburácela, že jest, jako by se již jen tolik nedostávalo, aby se ještě jednou ze vší síly opřela, a dojde i na nehybný kořen, jenž vytrhne se z půdy, najednou nastává utišení. Dech bouře je dlouhý, stromy zůstávají nakloněny jeho směrem, v korunách to tiše šelestí, jako bývá za podvečerního vánku.

Takový mrtvý bod nadešel nyní v sednici představeného uprostřed divé bouře, kterou způsobil nehorázný kovář. Všichni stojí, jsouce ještě v posledním okamžiku na vahách; všichni cítí, že nyní stane se osudným nejmenší hnutí na té neb oné straně.

227$

Oči blýskají, zaťaté pěsti netrpělivě sebou trhají, rty sebou poškubávají.

Bože, rač být s námi!

Jen představený sedí, jako by se nic nedálo, a hledí do země, jako by pátral po rozprchlých mincích.

Tu se ozval pisklavý hlásek pastýřův, znějící jako z hrdla škrceného, ustrašeně a malomocně: „Kovářka!“

Ticho trvá. Mužové stojí jako kamenné sochy, jen oči se jim obracejí ke dveřím. I kovář se tam podíval, i kovář jako by byl až na oči zkameněl.

Do sednice vstoupila a u dveří se postavila vysoká žena, oblečená vlněnými šaty šeré barvy. Hlava je zahalena šerou plenou. I ona stojí němě. Výjev, který vidí, nikterak jí nejde na rozum. Tvář její je ledově přísná, oko zlé, slídivé a chtivé.

či to ona muže přimrazila?

Kovářka vyzouvá dřevěnky a v punčochách se šoupá ke stolu, ke kováři.

„Proč nejdeš domů? Kde máš peníze?“

Kovář neodpovídá.

„Ptají se tě, kde máš peníze?“ opakuje kovářka suchým důrazem.

Kovář ještě neodpovídá, ale představený praví, ukazuje na zem: „Zrovna je shrnoval do zástěry, když jsi vešla. Vypustil je ze zástěry a peníze se rozeběhly.“

Kovářka poklekla a jala se peníze sbírati. Každý vzala pobožně do ruky, otírala, oprašovala, stříbrňáčky líbala a potom teprve do zástěry kladla.

Představený ukazoval jí nohou: „Tu, Lído, tu! Tam, Lído, tam!“ a kovářka lezla po drnožích a rukama ohmatávala těžkou obuv sedláků, neskryl-li se tam některý tuláček.

V jizbě pořád panuje ticho, jen kovářku pod stolem je slyšet: „Mé drahé penízky! Neublížily jste si pádem po hlavě, miláčkové? Vinna jsem před vámi, vinna, a prosím za odpuštění. Neměla jsem toho člověka pouštět

228$

pro vás samotného, dyť jsem si to mohla pomyslit, že s vámi něco provede! On vás nezná a nikdy nepozná, miláčkové!“

Bouře se přenesla a nevrátila.

Sedláci zůstali stojíce, chalupníci ustoupili ke svým místům na přístěnných lavicích. Kovář stál u stolu jako dřív, ale ne již útočně a hrozebně, nýbrž schlíple a zkroušeně. Byl bez boje přemožen. Cítil to a vysílal zpod hustého a zamračeného obočí k sedlákům i chalupníkům pohledy, jež prosily: „Mlčte!“ A slovutná obec ukázala se milostivou. Nikdo ani slůvkem, ani hlesem nepřitížil kovářovi v krušném jeho položení. Jen oči se jim smály a levé koutky nazdvihovaly. I kovářovy oči se rozesmály.

„Kovářko, vylez, nemáme kdy, obec musí dále jednat,“ pobídl představený.

Když kovářka vylezla, představený jí vybral ze zástěry peníze, položil, kde byly, a pravil bez ohledu na protestující posunky kovářčiny, že jí odnímá „její miláčky“, kteří nebyli její: „Slovutná obec spokojena jesti, že s kovářem i pastýřem dobré měla štěstí, že oba její služebníci pořádně si vedli, aniž nehodně a daremně chleba obecního jedli. To jim je ke chvále dosti, že vyhověli ku spokojenosti. Nyní já představený, k tomu ustanovený, veřejnou chválu jim činím, aniž je z čeho viním. Bylo-li přece nějaké pochybení, dnes odpouští se, neboť bez chyby nikdo není. Bez chyby není papež, císař, ani pan vrchní, ani pan písař, ano i ta kobyla někdy podklesá, ač jí čtyry nohy dala nebesa. Ano s chybami takové se dějou divy, že bez nich být nemůže ani člověk spravedlivý, neboť jak nás poučuje Písmo svaté, i on hřeší za den sedmkráte. Kovář ani pastýř nejsou žádní svatí, kdož by jim chtěl pro chybičku zazlívati!

I sám prosím, páni sousedové, nehleďte jim přísně na takové poklesky a chyby nepatrné, jež jsou jako voda, kterou hrst vám nezahrne, ale prsty musí propustit. Tak i vy jim račte odpustit: kovářovi, jestli koni vašemu roh

229$

pokazil, pastýřovi, jestli krávě vaší nohu přerazil, kovářovi, jestli koni vašemu nevyléčil chřípěcí, pastýřovi, jestli vám na pastvě ztratil mámu telecí. A tak v tomto slavném okamžení dejme si všeobecné odpuštění.“

Dva tři hlasy selské i chalupnické praví měkce: „Co jsme si, odpusťme si.“

Pastýř odvrací se do kouta a stírá si slzu.

„Co jsme si, odpusťme si,“ přizvukuje přerývavě.

Nejstarší radní povstává: „Cožpak jste, sousedé, z tvarohu? Já jim odpustit nemohu.“

Druhý radní: „My jsme v naší obci vždycky slitování měli, zaživa jsme nikomu z těla kůži nesedřeli. I přejme, ať i dnes tito dva muži, kovář i pastýř, zůstanou ve své kůži, a doufejme, že za svoje odpuštění dočkáme se jejich polepšení.“

Nejstarší radní: „Odpuštění, to se řekne snadno, ale dříve uvažte, jestli je to radno, jestli je to radno jen tak zhola, či snad opatrnost jinak volá.“

Jeden z chalupníků: „Opatrnost moudrosti jest matka, bez podpory její každá moudrost vratká.“

Nejstarší radní: „Opatrnost, opatrnost! budiž naše heslo, opatrnost, opatrnost bezpečné jest veslo. Co se stalo, nemůže se odestati, spánembohem, nebudeme toho vzpomínati, ani z hrobu minulosti dobývati. Avšak o to běží, aby co se nepravého stalo, vícekrát se neopakovalo. Nám, sousedé, běží o jistotu, že s kovářem a pastýřem nebudeme míti starou psotu. Ať dají záruku.“

Hlasy: „Hotovost na ruku.“

Pastýř piští: „Ach, běda, kováři, zle se nám podaří! Od tebe chtít budou-tolik peněz, co je v této obci želez, i zač stojí jejich kobyly, valaši i hříbata, a ode mne, co stojí jejich krávy, ovce i prasata. Kdepak bychom tolik peněz vzali!“

Druhý radní: „To je pravda, ale každý vědro piva přece byste dali?“

Pastýř piští: „To je mnoho, to bychom se utahali!“

230$

Kovářka: „Pět mázů dám a víc ani kapky.“

Druhý radní: „Nu, pro dobrou vůli dejte každý vědra půli, nadto dá kovářová mázů pět. Nu, o tom dá se již rozprávět.“

Kovářka: „Nic nedám! Peníze mi ještě někde v povětří lítají a už abych se o ně dělila! Nejprve peníze na dřevo!“

Jeden ze sedláků ke kovářce: „Kováři, kováři, copak se to s tebou přihodilo, že se ti pohlaví proměnilo? Vždycky jsi býval pravý muž a mluvíval jako muž, a nyní vypadáš jako baba a mluvíš jako baba.“

Kovářka zlostně utíká ze dveří.

Kovář: „Myslím, že bude nejlepší a nejspravedlivější, zůstaneme-li při zvyklosti minulých dobrých let. Co bylo, víme, co bude, nevíme. Co bylo, z milosti boží bylo dobré, a co bude, toho zdání nemáme. Proto bylo by nespravedlivo bráti od nás na obec poplatek vyšší, než jsme dotud platívali. Platívali jsme půl vědra dohromady.“

Pastýř: „Anebo každý čtvrtně.“

Kovář se rozběhl na pastýře: „Cože? Slouha se bude ode mne dělit? Slouhovi není vhod, že s ním chci platit pivo napolovic? Jsem ti snad špatný? Nu, jen se proslov! Proslov se a neboj se, ale to ti povídám, pastucho: cekneš-li něco, co by bylo proti mně anebo mne urazilo, poznáš mne, jako jsi dosud nepoznal!“

Pastýř zavřel oči, vrtěl hlavou, činil odmítavé posunky a několikráte vpadl kovářovi do řeči: „Ale!“ A zas: „Ale, ale!“

„Žádné ale!“ obořil se kovář dupna.

„Kováříčku,“ pastýř dobrácky a plaše blekotal, „kováříčku milý, dyť můžeme dát pivo zas napolovic, dyť mně to bude radostí, jestli ty se dělit nebudeš.“

Kovář k obci: „Já kovář a tuhle pastýř prohlašujeme nyní, že ve svém ouřadě vám ničím nejsme vinni, ale přesto jsme svolni vzíti na svá bedra poplatek převeliký,

231$

půl dohromady vědra, když tu shromážděná obec vypovíme podle obyčeje smlouvu s námi na rok obnoví. Avšak já prohlašuji, že aspoň na mé straně není leč dobrá vůle a žádné přinucení!“

Hlasy: „Ani na straně naší!“

Pastýř z kouta piští: „Ba právě! S dobrou vůlí docela se snáší, zaplatíme-li já a kovář půl vědra piva. Ale bývalo tu odjaktěživa, že také obec pivo platívala a navzájem kováře s pastýřem častovala.“

Nejstarší radní: „To je pravda sic, ale letos obec nedá nic a odtud nikdy víc, neboť má kapsu prázdnou, důchody její váznou. Važme my si starých zvyků, ale jen do toho okamžiku, co nám budou užitečné, v paměti je mějme vděčné. Taková tu nyní chvíle. Shromážděné obci bude tuze milé, zaplatí-li kovář s pastýřem, a na pivo dát může třeba celá česká zem. To není jen dobrý zvyk, ale věc sama spravedlivá, aby kovář s pastýřem zaplatili vědro piva, ale od toho musí býti upuštěno, aby placení také obci bylo na břemeno.“

Pastýř piští: „I to se radš rozejdeme! Pojď, kováři, odejdeme!“

Pastýř bere kováře za ruku, jako by ho chtěl odvésti.

Jedny hlasy: „I ať si jdou!“

Druhé hlasy: „Zdržte je! Ať zůstane při starém! Kdepak bychom našli takového kováře! A což teprve pastýře!“

Nejstarší radní: „Nechcete-li sami platit, na mou víru, dobře hledáte, kde udělal tesař díru.“

Představený povstává a vážně praví: „Ne, nechoďte, posečkejte, co já povím, poslouchejte!“

Pastýř a kovář vracejí se k představenému a staví se před něj.

Představený: „Já jako představený mocí svého ouřadu vyzývám slavnou obecní hromadu, by se zhledla v těchto lidí příkladu. Ctní sousedé, vážení a milí! Kovář a pastýř celý rok se hašteřili a nelze říci, že by jejich manželky

232$

byly se k sobě měly jako dobré přítelky. A ejhle, co se stalo před našima očima? Pastýřovu pravici kovář přijímá, jak by nikdy nebylo mezi nimi vády, a také prý ženy jejich už se mají rády. To je pro nás radost převeliká, pro sedláka jako chalupníka. Pustit nemůžeme dva tak hodné lidi, spíše dobrý příklad, který oči naše vidí, máme sobě k srdci vzíti a sami do sebe jíti, abychom si odpustili, kdo jsme komu ublížili, nepřátelství usmířili, aby nikdo v obci s nikým nebyl na štíru. Podejme si všichni ruce ku smíru!“

Obrací se k nejstaršímu radnímu: „Sousede, co jsme si, odpusťme si!“ Podává mu ruku, již nejstarší radní přijímá a praví také: „Co jsme si, odpusťme si!“ Potom představený podává ruku po řadě všem přítomným. Každému praví: „Co jsme si, odpusťme si,“ a také jemu každý tak. I kovářovi a pastýřovi podává ruku: „Co jsme si, odpusťme si.“ A kovář i pastýř stejně jemu. Mezitím podávají si sousedé ruce vespolek a vyměňují spolu táž slova.

Představený vrací se na své místo a slavně prohlašuje: „Pán budiž pochválen, že poslal tento den, kdy smír obecní jest utvrzen!“

Některé hlasy: „Ještě není.“

Představený: „Jakže? Není? Že smír utvrzen není? Dyť jsme si právě na smíření vespolek ruce podali! Či by se někteří přesto hněvali?“

Sedlák Tendera: „Já Bakulovi ruky nepodal.“

Sedlák Bakula: „Ani Tenderovi já!“

Jeden z chalupníků oznamuje: „Ani Stříbrný a Pecka ruku sobě nepodali.“

Pastýř piští: „I já se ještě na kováře zlobím. Přece se zlobím!“

Představený vážně: „V naší obci vždycky bývalo, že v den, kdy se služebníkům obce sypalo, obecní mír se obnovoval a rukoudáním utvrzoval. Nesmířlivost, které jsme tady svědky, byla by velkým hříchem před našimi

233$

předky, kteříž se nikdy od sypání nerozcházeli pohněváni. A protož, milí sousedé, Tendero a Bakulo, Stříbrný a Pecko, vy ne již před mojí ouřadní mocí, ale před svými starožitnými otci pokořte se v tomto slavném okamžiku dobrému dosavadnímu zvyku, co jste si, odpusťte si a ruce podejte si!“

Tendera a Bakula, Stříbrný a Pecka hledí zarytě před sebe a neodpovídají.

Představený: „čím těžkým jste si ublížili, čím hrozným jste si ukřivdili, že urputnými stíháte se vzhledy a srdce vaše jsou jak studené ledy? Nám všechněm vykvetla květina míru, vám oči metají oheň a síru. Nedělte se, milí sousedé, nikdy od své obce, sic vaše štěstí nepůjde do kopce, ale z kopce. Co jste si, odpusťte si a ruce podejte si.“

Tendera i Bakula, Stříbrný i Pecka pořád hledí před sebe, jako by se nikdy a pranikdy usmířiti nemohli.

Představený: „Potřetí nyní vám, sousedé, domlouvám. Od své obce se nelište a hněvy svoje utište. Každému je ve své obci jako ve svém stádě ovci. Ze stáda-li ovce vytržena, prašivá-li z něho vyvržena, jistě zhyne; buďto vlk ji zloví, k rasu půjde, nebo k řezníkovi. Blaze květině, blaze bylině na svém záhoně, na své lučině; ze záhonu je-li utržena, na lučině je-li posečena, jistě zhyne: nebude-li senem, zkázu najde v smetl zameteném. Jenom v obci lesa „síla stromu trvá, skácený se mění v mrtvá drva. Jenom v obci každému je blaze, neštěstí se v obci snáší snáze, snáze překonává nebezpečí, radost s obcí cítěná jest větší, ale zato méně žal i škoda v obci srdce nebo kapsu hlodá. Tuto starou moudrost mějte v paměti, tak vás napomínám potřetí, nesmířlivi k sobě nebuďte, ze svých srdcí hněvy vypuďte.”

Všechna obec: Pravdu má představený, smiřte se, podejte si ruce!“

Tendera a Bakula, Stříbrný a Pecka očí nepozdvihují a pořád se zatvrzele mračí; ale kdo by tváře jejich blíže

234$

pozoroval, viděl by, že rysy jejich měknou, ačkoli to mužové přemahají.

Představený: „Nebrání-li smíru jen tvrdost a vzdory, skutečně-li máte spolu velké spory, na obec je shromážděnou vzneste, svoje žaloby jí vypovězte, ona rozsoudí vás po svědomí, kapsa vaše bude bez pohromy.“

Tendera a Bakula, Stříbrný a Pecka neodpovídají. Představený: „Vy sami, sousedé, povězte, víte-li, proč tito kmotři nejsou si přáteli? Snad jim to rozmluvíme a přec je usmíříme.“

Tendera: „Nuž, já sám povím, co lehlo mezi mne a Bakulu. On mi lhářů nadal. Ano, lhářů! Bylo to v městě na trhu v hospodě U soudku. Jenť tam někteří z našich sousedů také byli a mohou to dosvědčit.“

Bakula (ten, co nosívá hodinky zevně, aby je všichni viděli): „A copak je tu třeba svědků! Já sám přiznávám, že jsem Tenderu přede všemi lhářem nazval. Po tom se neptejte, nýbrž po tom, jakou jsem k tomu měl příčinu. Považte si, on tam přede všemi, i přespolními, tvrdil a div se boha za svědka nedovolával, že se mu na Čtvrtích urodila pšenice, taková pšenice, že měla dvě stě a padesát zrn v klase. Slyšeli jste to někdy?“

Dva tři hlasy: „Slyšeli.“

Bakula uraženě: „Kdy a kde?“

„Nu, tam po trhu v hospodě.“

Bakula se ještě více zamračil. Zdá se mu, že ho tu chtějí mít za blázny.

Tendera: „Ale sousedé, uvažte, co jsem měl udělat, když on mi do očí tvrdil, a byl by snad přísahal, že jeho pšenice na Koblasách měla dvě stě zrn. Považte si: to tvrdil mně do očí! Co jsem měl na to udělat? Já jsem na slova opatrný, já mu neřekl: ,Kmotře, lžeš!’, ale chtěl jsem ho přivést, aby si to sám vzduchu přiznal a aspoň podruhé tak nestydatě neprášil. Proto jsem vyhodil ještě větší trumf, abych Bakulu přebil. Ale to jsem si dal: on najednou vzkypěl a zvolal mi do tváře: ,Tendero, ty

235$

lžeš, toho nikdy nebylo, aby pšenice urodila dvě stě padesát! Lháři takový!’ A toho mi bylo příliš. Já mu na to ani černé ani bílé, abych nevypustil ani slova urážlivého, zaplatil jsem a odešel.“

Bakula: „To je pravda, zaplatil a odešel. Ale proč? Já jsem prchlý, ale rovný, on je opatrný a potměšilý. Že vrže? Že se cítil uražena? I nikoli! Proto odešel, aby mne přede všemi přítomnými, a byli tam i přespolní, nechal v chybě, a sám zůstal napohled čistý. Co on povídá, že mne jen chtěl přebít, to, sousedé, má se poněkud jináč. Já Tenderu přebíjel a tím ho chtěl upozorniti, že práší. On to začal. V Luhu, kde jsou sotva žitná pole, nasil prý letos poprvé pšenici, jen tak na zkoušku, a ona se výborně vydařila, zrn vydala padesát. Věříte tomu? Já ne! Co s ním? I povídám: ,Copak to, to je maličkost, ale já taky našil pšenici jen tak na zkoušku, a to pod Bušavou; myslil jsem, že ani semeno se mi nevrátí, dyť je tam samý štěrk, a ona zatím vynesla sto.‘ Tu se již mohl dovtípiti, že si ho dobírám, aby se tak nechlubil a nechvastal, a mohl toho nechat, dokud byl čas. Ale on se chlubil a chvastal ještě víc, až mi došla trpělivost.“

Dva sousedé chopili pravici Bakulovu, dva Tenderovu. Oba dělali, jako by se bránili a nechtěli za živý svět, aby se jejich pravice dotkly.

„Nu, měj pak rozum, Bakulo!“ sousedé přimlouvali jednomu.

„Moudřejší ustoupí, Tendero!“

A tu se Bakula poddal. Pomyslil si: „Počkej, sousede, já se ti pomstím, Tendero, celá obec musí uznati, že jsem nad tebe moudřejší!“ A dal si vložiti ruku do ruky Tenderovy. Tendera váhavě a nedůvěřivě ruku Bakulovu přijímal, ale přijal, a jak ji stiskl a sousedé ho začali za to pochvalovati, svitlo mu, jaká byla příčina náhlé ochoty Bakulovy k smíru. Pohodil hlavou a ušklíbl se což znamenalo: „Tedy ty chceš být moudřejší nade mne? Nu, počkej, my se ještě shledáme!“

236$

A oba, Bakula i Tendera, ačkoliv obci povolili, mají v duši starý kvas nového hněvu. Sousedé vědí, že za rok budou je smiřovati zas, ale pro dnešek jim to nevadí.

Představený: „Také odjakživa u nás bývalo, že se na smířenou pívalo. Sousede Tendero, sousede Bakulo, chvála vám, že srdce vaše se pohnulo. Nic jak hněv neškodí a život nekrátí. A nyní prohlaste, co kdo z vás poplatí.“

Bakula rychle: „Půl vědra dám!“ a poočku pozoruje Tenderu, jenž nerad pouštěl z míška groš.

Tendera se zarazil, zachvěl, zbledl. Myslil si: „Ne, nedám! To by smír s Bakulou za to stál, abych platil půl vědra! Nic nedám!“ Chce dát odmítavé prohlášení, ale před tváří veškeré obce nemá k tomu dost odvahy. Koktá: „Já-já-já

Vtom se podíval na Bakulu, porozuměl mu a honem hlásá: „Já dám také půl vědra!“

Podobným způsobem usmířen i hněv chalupníků Stříbrného a Pecky. Prohlásili, že na smířenou dají na obec rukou společnou piva čtvrtně. Příčina hněvu jejich byla v jejich ženách. Víc nepovím.

Opět se ozval představený: „čin jsme dokonali veliký, smířili jsme národ všeliký, smířili jsme, bohudíky, sedláky i chalupníky, i osobní nepřátele, svatý mír je v obci celé. Kéž ho užíváme stále ke své cti a boží chvále! Mír tobě, má obci rodná, mír vám, naše pole rodná, mír vám, naše bílé domy, mír vám, na zahradách stromy, mír ti, dobytečku v stáji, mír vám, ptáci v našem háji, mír vám, čejky na rybnících, mír vám, kosy na hřebících, ne-li do skonání světa, aspoň do příštího leta. Ale tebe, lide český, věčně voďte míru stezky, věčně krm tě míru mana, o to prosím nebes Pána. Mír buď, mír buď české zemi, mír buď mezi lidmi všemi! Milý Panebože, shlédni na nás, svatý Václave, oroduj za nás!“

„Amen,“ dí obec.

Ale pastýř piští: „Jaképak amen! Mezi mnou a kovářem

237$

není mír, a kdyby mezi všemi byl, mezi námi dvěma není a není! Hleďte, jak se nade mne vyvyšuje! Toho již nesnesu!“

Byl to kratochvilný výstup pastýřův, jejž výročně po uzavření obecního smíru opakoval.

Pastýř postavil se těsně ke kováři, jemuž dosahoval jedva po prsa. Kovář na pastýře díval se zvysoka, pastýř na kováře znízka.

„Nemám pravdu?“ pastýř táže se obce, ale již jej uchopily čtyry mohutné paže a vyzdvihly, že lysá hlava jeho stropu se dotýkala.

A pastýř jásá: „Hej, už mne povýšili nad kováře, už na mne kovář nevysahne!“

Ještě nedořekl, mužové pustili ho z rukou, a pastýř dopadna na zemi, měl co dělat, aby se udržel na nohou. Bylo z toho všeobecné veselí, i sám pastýř tomu se smál, ba i ten zamračený kovář.

Představený povznesl svého hlasu: „Hle, jak pastýř motá se a vzdychá! Totě pravda stará: pád předchází pýcha. Neříkali naši staří najalovo jen: Kdo se povyšuje, bude ponížen. Prarodiče naši v ráji nebyli hříšní, dokud k nim z nebes nespadli andělé pyšní. Símě pýchy sije nepřítel lidí, nešvár jest ourodou, člověk ji klidí. Ne statku nerovnost trhá lidské svazky, než pýcha; kde ona, tam není lásky, a kde lásky mezi lidmi není, společnost se ve piliny mění; z pilin provazu neupleteš, z pilin koláče neuhněteš. Ale nyní, sousedé, do díla se dejme a s kovářem i pastýřem své počty spořádejme.“

Kovář položil na stůl své účty za vykonané práce za celý rok. Představený peníze od sousedů vybírá, příjem zaznamenává, služebníkům obce odvádí. Za nimi stojí pastýřka a kovářka. Muži jim peníze odevzdávají, ženy je zavazují do zástěr a domů odnášejí.

Přikračuje se k sypání. Na dvoře čekají už synové nebo čeledínové hospodářů s odměřeným pro služebníky obce obilím. Přinášejí povinné dávky do sednice a na její

233$

cihlami dlážděné části, mající šířku kamen, obilí nasýpají do pytlů kovářových a pastýřových. Plné pytle ochotně si nakládají na ramena a odnášejí do pastušky. Všecko se odbylo hladce, přesně a rychle, aby bez závady mohl nastoupiti další akt.

239$

PITKA NA OBEC

Dlaždice umetli a přinesli prvý soudek piva.

Mezitím co jej naráželi, pastýř přistoupil ke stolu a oslovil představeného: „Strejčku představený! Mnoho jste nám dnes pověděli pěkného, výborného a moudrého, jak to zastara bývalo, když se na obec pívalo. Mnoho jste nám pověděli, jednoho jste zapomněli: že představený vždycky příkladem předcházel a sám také na vědérko vysázel.“

Představený: „I to podle obyčeje, jak se dálo, ať se děje. Náklad také na půl vědra na svoje dnes beru bedra.“

Mezi sousedy ozývá se pochvalný šum.

Představený dodává: „Také chleba dám a soli, a že nechutná chléb holý, přidám k tomu okřín homolek, najezte se všichni vespolek.“

Hospodyně odnesla se stolu nakrojený pecen chleba, jenž tam podle obyčeje ležel pro všecky, kdo přijdou. Na jeho místo dala nenačatý bochník chleba výražkového. Slaměnou slánku po okraj nasypala solí. A přinesla také okřín homolek.

Piva natočili do dvou velkých džbánů. Jeden byl kamenný s cínovým víčkem, druhý cínový. Pěna přetékala. Cínového chopil se kovář, kamenného pastýř.

Přistoupili ke stolu a pastýř pokloně se řekl:

„Celý rok jsme žili z vašeho, dnes vy, páni hospodáři, zavdejte si z našeho!“

Postavili džbány na stůl a odstoupili.

Představený vzal bochník a nožem naspodu pokři—

240$

žoval: „Ve jméno Otce, i Syna, i svatého Ducha, amen. Načínám tě, chlebe žitný, dare boží starožitný. Kéž tě vždycky máme dosti v přítomnosti, budoucnosti! Kéž tě mají naše děti, nemusejí hladověti! Kéž tě u nás dosti bude i pro naše lidi chudé, abychom se veselili, jméno Páně velebili!“

„Dejž to nebeský Pánbůh,“ přízvučela obec.

Představený ukrojil si zlatou patu bochníka a podal chléb i nůž prvnímu radnímu, jenž ukrojený chléb štipcem soli posypal a bochník podal dál, a jeho soused zase dál.

Představený chopil se džbánu cínového, povznesl, pěnu odfoukl a krapet odlil na zem.

Říkal: „Koluj dál, pokrme žitný, ty pojď blíž, nápoji pitný! Podívám se jmenem Páně na pivečko v plném džbáně, je-li lahodné a chutné, čili zkysalé a rmutné.“

Okusil pysky, mlaskl, vážným pohledem obletěl celou slovutnou obec, přimhouřil oči a prohlásil: „Výborně dobré!“

Opět krapet odlil na zem a říkal: „Vzývám tebe, ruko boží, naspořiž nám všeho zboží, naspořiž nám hojně darů na poli i na špýcharu, hojně pšenice i žita kéž nám tvoje milost skýtá, hojně ječmene i hrachu, bychom žili beze strachu, naspořiž nám medu v oulu, medu v každém plástve coulu, stáje naplň dobytečkem, krav vemena sladkým mléčkem, aby naše víska malá mlékem, strdí oplývala, nechať blahobytem kypí, jako ten džbán pěnou chlípí, aby všem nám přetýkalo, i se jiným dostávalo. Tak můj jazyk tebe vzývá, boží ruko milostivá!“

Pozdvihl džbán, jak nejvýš mohl, a pokračoval: „Komu nejdřív připiju, na čí zdraví vypiju? Komu dříve připít mohu než milému Pánubohu, nejstaršímu hospodáři, jenž nás milostí svou daří, vše nám dává, požehnává – Jemu budiž čest a sláva! Kéž nesije ruka boží nikdy na skálu a v hloží, ale v půdu obdělanou, kyprou, třikrát přeoranou! Ó kéž rodí boží pole pšenku čistou, bez

241$

koukole a jen plné zrno klidí – spravedlivé, dobré lidi, aby se Mu šťastně vládlo, srdce k lidem neochladlo, čelo vráska nesvraštila, oko slza nerosila, nýbrž aby Jeho dílo srdce Jeho veselilo. Na to hrdlo moje pije. Milý Pánbůh náš ať žije!“

Představený notným douškem se napil a sedláci, kteří na počátku jeho řeči smekli čepice a poslouchali pobožně, opětovali „Ať žije“, jako by řekli po modlitbě „Amen“.

Mezitím džbán kamenný, nezdržován obřadnostmi a slouže jen k ukojení žízně, brže postupoval zdola, od pastýře nahoru. Všichni po libosti krájeli si chleba, solili a přikusovali ke kmínovým homolkám. Homolkám vyhýbali se jen ti, kdo nechtěli dáti v sázku své zuby.

Nejstarší radní přijal cínový džbán, pozdvihl a pronesl přípitek: „A já komu připiju, na čí zdraví vypiju? Já svatému Tadyáši, patronovi obce naší. I u nás jsme lidé křehcí – pranikoho vinit nechci; ani nejsme bez škraloupků, v božích účtech beze vroubků, ale zdá se, že se metla na nás ještě neupletla. Pravda, představený tvrdí: v tom je boží milosrdí. Pravdy té má čistá víra neubírá, nepopírá. Ale vždycky se mi zdává, zdávati se nepřestává, že dík, sousedé a bratří, dík náš ještě komus patří. Proč je k nám bůh milostivý spíše nežli spravedlivý? Proto, že před pravdou boží někdo zásluhy nám množí, dvojnásob je připisuje, ale vruby zahlazuje. Máme my tam, obci zlatá, notára i advokáta, bylo by ho, lidé zlatí, v Písku marně pohledati! Kdo je to? To patron náš, to je svatý Tadyáš. Jemu hrdlo moje pije, svatý Tadyáš ať žije!“

„Ať žije,“ opětovala obec týmž pobožným způsobem jako prve a nejstarší radní hlubokým douškem se napil z cínového džbánu. Nato posadil si čapku na hlavu a po něm ostatní sousedé. Znamení, že je dosti přípitků pobožných a nastává přechod ku světským.

Džbánu cínového chopil se druhý radní, vysoko po—

242$

zdvihl a pronesl přípitek: „A já komu připiju, na čí zdraví vypiju? Ruka má džbán plný vznáší na zdraví vší obce naší, bychom k sobě lnuli úzce jako zrna hrachu v lusce, by nás bylo stále více, co má máčků makovice, abychom se milovali, v svornosti se objímali, každý na svém místě stoje. Sousedé, to přání moje. Obci hrdlo moje pije, obec rodná ať nám žije!“

„Ať žije!“

Notný doušek ze džbánu cínového, jehož chápe se pravice strejčka Bakuly (toho, co z pýchy nosil zevně hodinky, veliké jak miska).

Strejček Bakula připil: „A já komu připiju, na čí zdraví vypiju? Co by prospělo nám žíti, a na duši hříchy míti? Já, sousedé, ze všech hříchů nejvíc nenávidím pýchu, a když někdo tak se chlubí, že prach se mu valí z huby jako mračno nade slují – já nikoho nejmenuji. Milovat se není dosti, jářku: prospívejme v ctnosti, mluvme pravdu, buďme skromní. Toho každý soused pomni. Tomu hrdlo moje pije: skromnost sousedská ať žije!“ Honem dal džbán k ústům. Přípitek měl mdlý ohlas. Sousedé na něj zapomněli pro zvědavost, co přípitku Bakulovu řekne Tendera. A Tendera jen vydechl otázku: „Je dovoleno, aby někdo připiti směl sám sobě?“

Bakula zrovna doušek dopil a pravice zvolna snášela džbán na stůl. Neřekl ničeho, jen pohledem šlehl po Tenderovi, hlavu hrdě vztyčil a hruď vypjal. „Mně je všechno dovoleno!“ znamenalo to.

Tendera tím skromněji schýlil hlavu a protáhl obličej.

Ne, to jest už jako zpečetěno: za rok, dočkají-li toho, zase bude nutno, aby obec usmířila Tenderu a Bakulu.

Ještě jiné přípitky následovaly: představenému, sedlákům, chalupníkům, hospodyním a zvlášť hospodyni představeného, jež už přinášela třetí pecen, dětem, aby se množily, byly zdravé a zdárné, čeledi, aby byla pilná a věrná, kováři a pastýři. Džbán kamenný už několikrát obešel sem a tam, zatímco jeho cínový druh,

243$

od muže k muži jda, dostal se do pravice kovářovy.

Kovář už nemohl se dočkati, všecko v něm hrálo, ne kvůli cínovému džbánu ani jeho obsahu, nýbrž kvůli tomu, aby přípitkem vyliti mohl city, které duši jeho naplňovaly, kterými překypovala, které se z ní draly. Rázně chopil cínový džbán, dvěma třema kroky stanul před stolem a sedláky, džbán vyzdvihl a řekl: „A já komu připiju, na čí zdraví vypiju? Nechať žijou vaši koně, duší, tělem žiju pro ně! Nechať žijou klisny matky s milým rodem, se hříbátky! Valaši ať také žijou a u vašich jeslí tyjou! Ať žijou i vaši hřebci, aniž budou k stáru slepci! Kéž se rozmnoží vám koně jako žito na záhoně! Kéž z nich máte peněz zisku tolik, co je v řece písku! To vám srdce moje přeje, přání to mi duši hřeje, na to moje hrdlo pije: vaše konstvo nechať žije!“

Kovářův přípitek vyvolal ne souhlas, ne pochvalu, nýbrž nevídané nadšení sedláků. Všichni, i soused Bakula, vyšli ze zástolí a upřímně stiskali kováři ruce.

„Ať žijou naši koně!“ volali ne již pobožně, ale rozjařeně.

Chalupníci zatím obstoupili pastýře. Výmluvně ho přesvědčovali, že nyní jest na něm, aby se chopil džbánu cínového a pronesl přípitek, přípitek, kterým zahanbeni budou sedláci i kovář, přípitek, který je zas odvede za stůl a usadí tak, že seděti budou jako zmoklé slepice, – přípitek kravám a volům, sviním a vepřům.

Pastýř byl si už přípitek složil a vida, že se již nedostane snadno ku džbánu cínovému, z nouze chtěl přípitek pronésti nasucho, bez džbánu cínového i kamenného. Důvěřoval svému pisklavému hlasu, že mu zjedná poslech, ale pokusy o to selhaly. I sebral všechnu sílu, a stoje za kovářem trochu dál, než by dosáhla ruka kovářova, kdyby se obrátil, říkal, co byl sesumíroval. Ale všecka jeho slova nesrozumitelně zanikla á chalupníci z nich pochytili jen tolik:

244$

{…Dej vám bůh tolik ovčiček,

co je na nebi hvězdiček…}

Nebylo jim to po libosti, neboť ovce byly také jen selským chovem a nikoli chalupnickým.

Stříbrný na pastýře doléhal: „Měj se přece k dílu, ozvi se, nedej se od kováře zahanbit! Copak budeš ovcím připíjet! Můžeš i ovcím, ale nesmíš zapomenout na dobytek hovězí a vepřový.“

Smutno a líto bylo pastýři, že ho tak vybízeli a pobízeli, vždyť on ve svém přípitku, jak si jej v hlavě složil, na všecko pamatoval. Jakýpak by to byl pastýř, kdyby pro jeden dobytek zapomněl na druhý! Jeho srdce, pravda, nejvíce lnulo k dobytku skopovému, ale nikoli na úkor citu spravedlnosti. Bože chraň, aby on hovězí a vepřový dobytek odstrkoval!

Mlčel, ducha v něm nebylo.

Stříbrný jmenem chalupníků znova na něj dotíral: „Pročpak mlčíš jako zaříznutý skopec? Nedej se zahanbit! Kdyby ještě bylo od koho, ale od kováře! Považ si, dyť on mé kobyle spálil roh!“

Stříbrný doufal, že opakováním svého chalupnického vtipu pastýře rozveselí, ale zmýlil se.

Pastýř byl smuten a smuten.

Stříbrný zas: „Co se s tebou děje, pastýři? Vždycky ti nápady tak dobře chodily, proč najednou se zarazily? Já ti sám pomohu. Jdi, uchop cínový džbán a zvolej: ,Slyšte, páni hospodáři, můj přípitek v potu tváři! Kdo jen pořád koním straní, skot nechává bez zastání, ten hospodář dobrý není a má srdce nad kamení. Protož můj hlásá přípitek: Ať žije všechen dobytek, jenž dává dobrý užitek! Ať žijou krávy s telaty, ať žijou ovce s jehňaty, ať žijou svině s prasaty!’ „

Ale ani to pastýřem nehnulo. Neodpovídal a jen smutně se díval na chumáč sedláků kolem kováře a poslouchal radostné pochvaly, kterými ho sedláci zahrnovali.

245$

Žárlivost mu srdce objala. Ne, ne, to jest zcela jisto, že po roce bude nutno, aby obec kováře a pastýře znova smiřovala.

Sklíčen usedl si do kouta u kamen a chalupníci našli jinou cestu, jak odvésti sedláky od kováře.

V koutku pastýřovi udělalo se volněji. Vzpomněl si na svůj dobytek, vzpomněl si, jak letního času jej troubením svolává, na drahách hlídá a s ním hovořívá, jak hodné chválí a hladí, zlé kárá i trestá, vzpomněl si na nejkrásnější kusy svého stáda, a skleslá mysl jeho se povznesla. To by se podíval kovář, co je krása dobytka! A pastýř ve své mysli určitě rozhodl: není a není pravda, že by koňskému dobytku náležela přednost; myslí-li to kovář, to je jeho z neznalosti, a myslí-li to sedláci, to proto, že svými libostmi rovnati se chtějí pánům.

Tak živě si představil příjemnosti a rozkoše svého povolání, že mu najednou bylo, jako by nebyl v sednici představeného před slovutnou obcí, nýbrž na drahách u stáda. I rozepjal kožich, vyňal ovčáckou píšťalu, jež ho na pastvě bavívá svým pískáním, dudláním a štěbetáním, a zahrál si chutě na ni. Ona vždycky starosti jeho rozptylovala, zármutek zaplašovala, dobré myšlenky přivozovala. A tak učinila i tenkrát v koutě za kamny sednice představeného. Srdci pastýřovu se ulehčilo, všechna tíha z něho spadla, a pastýř z plna hrdla zamečel písničku, kterou právě zahudl:

{Pase ovčák ovce

v zeleném klobouce,

pase ovčák o – hutálom

v zeleném klobou – hutatydlom,

tydli tydli tydlom,

v zeleném klobou – hutálom.}

246$

STARÝ BERANIČKA

Pastýři skutečně podařilo se odvrátiti pozornost sedláků od kováře. Klubko kolem něho se rozvinulo a současně chalupníci přivedli do sednice obecní muzikanty: cihlář byl houslistou, tkadlec kladynetistou a Viktora trumpetistou. Za muzikanty vešlo několik ženských, mezi nimi pastýřka a kovářka. Za ženskými následovala mládež, jež bez ptaní nalezla na pec a na přípecek. Bartoň Kojanouc, Frantík Skobouc a Honza pastejřouc tam už dávno dřepěli jako připečení.

Muzika zahrála do tance.

Kdo z mužů nejdříve se pozdvihli, by zahájili kolo?

Nejdříve se pozdvihli, jako by si řekli, představený a pastýř. Oba tleskli v ruce a podle taktu šli pro vyhlédnuté tanečnice: představený pro pastýřku a pastýř pro představenou. Nejpřednější z mužů obce šel pro ženu muže, který byl považován za posledního v obci, třeba se tomu pítil. A tento muž naopak vyzval k tanci ženu nejpřednějšího a nejváženějšího z přítomných mužů. Tím bylo osvědčeno, že obyčejné rozdíly v postavení a majetku mužů dnes ustupují a že nastává všeobecná rovnost, jež potrvá aspoň do konce společného vyražení.

Zábava se rozpoutala nenucená. Tanečnic nebylo nedostatek. Ženské mladé i staré, ze statků, chalup i domků přibíhaly jen tak na skok, hrubě nepřevlečené, ledaže každá na sebe hodila lepší svrchní sukni a hlavu pokryla zánovným šátkem. Také mužské pokolení všeho věku mělo volný přístup i odchod. Každý měl právo přihnouti

247$

si z obecního, postáti, pohovořiti, potančiti a vzdáliti se, jak se mu líbilo a jeho práce doma dovolovala. Obřadnosti přestaly. Všecko se radovalo a smálo. I tváře, samou vážností jakoby zmrzlé, roztály, zdřevěnělé nohy výměnkářů se rozkřepčily a ztuhlé prsty výměnkářek, navyklé už jen růženec přebírat, chutě v kole objímaly boky tanečníků. Málo babičky do kola zvali jejich dědečkové, málo muži k tanci brali své ženy! Toho dne všechny protivy v obci byly vyrovnány, a to se zračiti muselo i při tanci: dědové si vybírali tanečnice nejmladší, výrostkové chodili pro babičky, domkáři a chalupníci pro selky, sedláci pro chalupnice a domkářky, hospodáři brali k tanci služebné děvečky a služební pacholci dcerky hospodářů.

Nebylo nikoho, kdo by nebyl uchvácen vírem zábavy a kdo by se rád nedal jím uchvátiti. Hovorů o denních záležitostech nebylo. Nejvíce přetřásaly se výjevy, které se odehrály při dnešním sypání, a od úst k ústům šlo, co kdo ze své hlavy vpletl do říkání nového.

Všichni si to libovali, a pamětníci do toho: „Copak času nynějšího! Staré obyčeje se kazí nebo zapomínají, staré písničky vycházejí z módy jako kroje, a čím si je mládež nahrazuje, právě jako šaty nového střihu, je chatrné a nesvědčí. A s muzikami taky tak. Posvícení se už nikde neobejde bez panské muziky, selskou odstrkují, a jí nezbývá než hledati si útočiště v horách, od koláčů makováčů odstěhovati se na hašpanové slíže. Vy holobrádci, vy! Tak ještě třicet, čtyřicet, padesát let tomu, tenkrát měli jste být na sypané v naší vsi! To byste byli slyšeli říkání, písničky a muziku, to byste byli viděli tance!“

Nebylo nikoho ani mezi nejmladšími, aby tomu nevěřil. Starodávná povaha sypané vzbudila ve všech touhu po starém. Čím kdo starší, tím byl vzácnější. Mladí jej obstupovali a žadonili, aby zadělal písničku ze svých časů. Starci hrabali ve své paměti, a co vyhrabali, obci

248$

podávali. Bohužel, byly to povětšině zlomky. Nejeden kurážně se postavil před muziky a poručil si ticho, aby zazpíval sólo. Dal se do zpěvu, ale brzy paměť jeho klopýtla a nemohla dál.

„Toho je Viktora vinen!“ starci žehrali.

Viktora, jak už pověděno, byl trumpetistou muziky, která o sypané hrála. Trumpeta do ní nepatřila nikterak. Ona byla íštrmentem panským a panskou slula hudba na plechové nástroje. O posvícení Viktora byl muzikantem hledaným a váženým, o sypané naň pohlíželi jako na vetřelce a kazisvěta.

Ale co naplat, muziky bylo třeba a obec musela vzíti zavděk muzikanty, jací byli.

Mrštný pastýř konal divy a znenáhla stal se střediskem zábavy. Vrtěl se z kouta do kouta jako vlček a všude ho bylo spíše slyšet než vidět. Zato těžkopádný kovář cítil, že tu není na místě, a cítila to i jeho nevlídná žena, již nikdo nebral k tanci. Zato kovář dobře pil a kovářka, sedící vedle něho na kraji lavice, mu v tom nebránila; pivo zaplatit musel, nuž, ať užije i toho, co zaplatil, i toho, co zaplatili druzí!

Dobrému srdci pastýřovu bylo kováře bezmála líto. Pořád pásl očima, co dělá a jak vzhlíží. Zdálo se mu, že se dívá smutně; hned se dovrtěl k němu, aby s ním zažertoval a kovářce polichotil. Ale i když kovář pastýři něco příjemného říci chtěl a kovářka se nutila k vlídnému úsměvu, na pastýře účinkovalo to jako palestra na míč. Ej což, hlavní bylo, že té chvíle pastýře neužírala žárlivost! Byl vítězem nad svým soupeřem, byl proto vesel a blažen, ale nenadul se. Oplýval dobrými nápady, vtipnými, ale dalekými všeliké zlomyslnosti.

On uměl starých písní a tanců nejvíc, ano on byl jejich nepřebranou pokladnicí. Nemohl-li některý výměnkář z místa, pastýř postavil se za něj, vystoupil na špičky a našeptával, a když ani tím zpěvákovi pomoženo nebylo, sám začatou píseň dozpíval.

249$

Všichni ho chválili a divili se mu.

„Copak já vím, copak já umím!“ bránil se pastýř. „Copak já chlapec, kterému nenarostly vlasy ani zuby. (Pohladil si holou lebku a vyščeřil holé dásně.) Ale starý Beranička kdyby přišel, to byste slyšeli písničky a muziku!“

A jméno starého Beraničky šlo od úst k ústům. Nebylo nikoho, aby nezatoužil po starém Beraničkovi. Jeho výborné umění nebylo nikomu tajemstvím, ale mladší už jen z pověsti je znali. Dávno, když ještě nebylo v kraji panských muzik a vládly dudy, housle a basa, Beranička slynul až za Netolice, až k Týnu a Písku jako dudák a zpěvák. Ale když se objevily panské muziky a šeredné písničky pražské, Beranička poznal hned, že došel na konec své umělecké dráhy a že zkažený svět, který si hráti dává na plecháče, ani hoden není, aby mu hrály dudy. I pověsil Beranička dudy na hřebík a věnoval se vzdělávání kouska pole, jenž patřil k jeho domku. Přečkal ženu i děti a zůstal v širém světě sám jako boží muka. Zdraví mu svědčilo a síly mu dostačovaly, aby si všecky práce vykonal sám a nepotřeboval ničí pomoci a dobrodiní.

Dost bylo těch, kteří byli věrni starým časům, a dost i těch, kteří věřili, že je v světě čím dál tím hůř a že za starodávných časů lidem lépe bylo, i když na ně bůh těžké zkoušky a pokuty posílal, protože tehdy lidé byli družnější, upřímnější a věrnější a člověk nikdy nenesl své neštěstí sám, nýbrž jeho rodina, obec, osada s ním se o ně rozdělovaly právě tak, jako potkala-li ho nezaviněná bída. Dost bylo milovníků a chvalořečníků starého, ale nikomu to nešlo z hloubi duše a srdce jako starému Beraničkovi. On nepřijal od nové doby ničeho. Hubená a vysoká jeho postava, již vydrovka s mašličkami dělala ještě vyšší, zdaleka bývala nápadná. Byl-li mezi lidmi, muselo se zdáti každému, kdo Beraničku porovnal s mladším pokolením – a tím už byli vedle něho všichni,

250$

že je zůstatkem nějakého dokonalejšího lidského rodu.

V nejbližším sousedstvu Beraničkovu vypravovali, že někdy bývá slyšet jeho dudy, ale zřídka, za uherský měsíc. To prý na Beraničku sedne taková tesknost po starých, lepších časech, že se v baráčku svém uzavře a z něho hlavy nevystrčí aspoň tři dni. Znejprvka se sousedům zdává, jako by Beranička nebyl doma. Jednou to tak dlouho trvalo, že už jistě myslili, že ho smrt navštívila, i šli blíž, a tu najednou ozvalo se z domku dudání. Dokud Beraničku tesknost neminula, nikdo se k němu nedostal, baráček byl závorami zahrazen jako hrad.

V den této sypané vědělo se, že Beranička zas uzamčen vězí ve svém brlohu. Lidé mu více pozornosti nevěnovali, až se na něj po sypané při zpěvu a tanci rozpomenuli zásluhou pastýřovou.

Pastýř se vytratil a běžel k Beraničkovi. Plot musel přelézti, aby se dostal na dvorek. Nikdo si ho nevšiml, nikdo mu nebránil, pes na něj nezaštěkal, nebyloť ho v baráčku Beraničkově. Nějaká hrůza ho obešla, zastavil se. Byl už večer, ještě ne pozdní, takže na statcích čeleď pospravila a povečeřela. Z chaloupky Beraničkovy ničeho nevidno a neslyšno, jako by byla zakletá. V kamnech oheň nehořel, na krbu louč nesvítila. Chaloupka byla tmavá, tichá, mrtvá.

Zlá tucha proběhla hlavou i páteří pastýřovou. „Snad už starého Beraničky není,“ pomyslil si a sepjal ruce.

A tu z chaloupky uslyšel dudání, slabé, dušené dudání. Jen je-li to dudání! pastýř pochybovačně si pravil a přikradl se k okénku. Naslouchal napjatěji a ještě byl v pochybnostech. Spíše se mu zdálo, že to pramen bublá, šplouchá, klokotá, že to voda tekutá o kaménky zvoní, že to není ve vsi a v chaloupce Beraničkově, nýbrž na drahách, kde k doprovodu potoka on, pastýř, anebo jeho Honza na píšťalu píská. Ale kdepak pastýř nebo Honza! Ti by to jináč posebrali! Pastýř nemá vlasů a zubů, ale

251$

dech má jako měch. A což teprve Honza! To pískání, které pastýř pod okénkem slyšel, bylo mdlé, teskné a naříkavé.

Měkké srdce pastýřovo bylo jato hlubokým soucitem k sirému starci, a soucit byl zesilován jeho podivným dudáním. Co se jakživ naposlouchal dud, a vždycky zvuky jejich v něm i v jiných budily kozlí radost, a dnes dudy starého Beraničky div mu srdce neutrhnou.

Vzúpěl: „Strejčku! Beraničko!“

A dudy hned utichly a Beranička vyšel na dvorek, mysle nejinak, nežli že se někomu přihodilo neštěstí. Bez toho by snad se nebyl vytrhl ze svých dum.

Když jej pastýř uctivě poprosil, aby se nedělil od obce a do obce přišel, že všichni postrádají moudrých hovorů jeho, jenž jest jako svědomí obce, a jeho starožitných písniček, Beranička odpověděl: „Pastýři milý, co bych se mezi mládež mísil? Já nikomu nesypu, kovář ode mne výdělku nemá; všecko jde u mne z posledních sil, všecko dodělává, i moje hospodářstvíčko, můj ploužek, i moje branky, i moje kravka. Nikdo ode mne nemá užitku a časy nynější, pastýři milý, jsou takové: jen toho si lidé váží, od koho mají užitek, a jen potud, pokud ten užitek trvá. Ale škody, chválabohu, ze mne také míti nebudete. To můžeš, pastýři, každému říci, že obci ani po smrti na břemeno nebudu a tolik že po mně přece zůstane, aby bylo na rubáš a rakev, knězi a hrobaři. A kdybych já do obce přišel, mnohý by si mohl pomyslet: ,Proč sem ten staroch leze? – ten si nás jistě chce předejít a něco má za lubem!’ A já za lubem ničeho nemám, od nikoho si ničeho nežádám, nikomu ničeho nedám kromě toho, kdo mi na svatém poli poslední službu prokáže. Abych se s někým ze sousedů smiřoval, ani proto do obce nemusím, jsemť smířen se všemi, i s bohem, i s lidmi.

I dukát otře se a zvětší, mezi lidmi chodě; obcováním s lidmi i na svatého padne úhona, a já již duši své přitěžovati nemíním.“

252$

Beraničku pohnouti nebylo možno a pastýř bez něho vrátiti se nechtěl.

Ještě ho přemlouval, když na vrátka zaklepáno a ozval se hlas představeného. Pojalať hlava obce touž myšlenku jako pastýř: přivésti do obce starého Beraničku s dudami. Beranička ještě odporoval, ale pořád slaběji. Podán mu důkaz, že veškerou obcí jest vážen, že hlaváči jako chudáci slyšeti chtějí jeho písničky a řeči, že neužitečnost jemu ceny neubrala.

To rozbodřilo jeho staré srdce.

„Počkejte tu tedy na mne,“ pravil.

Sám odešel do chatky, jejíž okénečka jako dlaně hned se osvítila rozžehnutým kahancem.

Co dělal Beranička v chatě? Představený a pastýř viděli, a nebylo to žádným tajemstvím. Beranička se převlékal do svátečního. Kabát si naděl dlouhatý, knoflíky na něm byly veliké, pakfonové, límec vysoký a tuhý. Krk si ovázal červeným šátkem, beranici nasadil velebně jako král korunu, na rameno hodil dudy, do ruky chopil hůl a šel do obce. Z jedné strany kráčel mu představený, z druhé pastýř, a v tom čestném průvodě vstoupil mezi obec.

Pro obec bylo to překvapení nemalé. Starý Beranička už drahná leta nebýval v žádném shromáždění obce, kde se lidé veselili. Dostavoval se jen tam, kde bylo zapotřebí svědectví a hlasu ať pořádného nebo varovného nejstaršího pamětníka. Proto jej nazývali svědomím obce a i sám on rád si takový název dával.

Utišení nastalo jako v kostele, když Beranička se objevil. Třebaže nesl dudy, nikdo neočekával, že přichází rozmnožit veselí; spíše, zvláště mladší, se nadáli, že přichází veselí rušit a že spustí nějakou píseň mravokárnou, ne-li pohřební.

„Pánbůh dej dobrý večer všem vespolek,“ Beranička pozdravil a volnou cestou bral se ke stolu, kde se svítal s celou obcí. Mezitím hospodyně vzala načatý bochník,

253$

zarazila do jeho střídy nůž a podávala příchozímu. Beranička bez pobízení si zakrojil, krajíc posypal solí a pojídal. Když dojedl, představený podal mu cínový džbán, čerstvě natočený. Beranička jej pozdvihl.

„Celé shromážděné obci na zdraví!“

„Ať slouží!“ odpověděli sousedé.

Když se napil hlubokým douškem, pastýř přistoupil se džbánem kamenným, také čerstvě natočeným. Beranička jej povznesl.

„Všem služebníkům obce na zdraví!“

„Ať slouží!”

Zase hluboký doušek a Beranička usedl na lavici k muzikantům. Všichni na něm pozorovali jakési rozjaření, jakého nikdo při něm nepamatoval. Nebylo na něm nižádné známky stářím ubývajících sil, ani té tesknoty, z které se probral po třídenním poustevničení.

„Co mi chcete? Čeho si ode mne žádáte?“ otázal se shromážděných.

„Abyste nám zahráli a zazpívali, strejčku,“ ozývali se staří i mladí ze všech koutů.

„Což bych já vám zahrál a zazpíval! Pokolení nynějšímu jen plecháč je íštrmentem, poctivé dudy jsou mu pro posměch, a já na nic jiného neumím.“

Mezitím dudy nadýmal.

„Nějakou skočnou, strejčku,“ žadonila mládež.

„Kdybych vám zahrál skočnou, jako nám hrávali za mladých let, prorazili byste představenému hlavami strop a nohama propast vydupali. Naše skočná musela se tančívat pod širým nebem.“

Zase nadýmal.

„Sousedskou, Beraničko,“ přáli si sousedé.

„Sousedská je slavná hra, ale všude není na svém místě. Na svém místě je o pěkné hodince, když se všichni sousedé a sousedky sejdou a nikoho v hospodě není kromě nich. Ale mezi námi nejedna sousedka schází. To by nebyla sousedská, jak má být.“

254$

Zase foukl do dud.

„Tedy něco starodávného,“ žádali všichni a tím padli Beraničkovi do noty. Na takové vyzvání čekal.

„Něco starodávného? To bych uměl. Ale bude to něco, při čem se netančí.“

Lidé se buď posadili, buď do koutů postavili. „Zazpívám tedy o starých časech,“ ohlásil Beranička.

255$

BERANIČKOVA PÍSEŇ

O STARÝCH ČASECH

Po krátké přehrávce jal se zpívati následující píseň, jejíž každou sloku po zazpívání zahrál na svůj íštrment.

{Poslechněte, staří mladí,

již se moje dudy ladí,

pivo obměkčilo hrdlo,

které dlouhým suchem ztvrdlo.

Zazpívám o časech slavných,

blahých dobách starodávných,

kdy zem naše byla rájem,

bůh sám chodil naším krajem.

Tenkrát bylo nebe nízko,

člověk do něho měl blízko,

ale neměl po něm touhy,

v ráji svém chtěl žít věk dlouhý.

Všichni lidé stejní byli,

nikterak se nedělili,

bůh je v stejné lásce choval,

Žádného víc nemiloval.

Nikdo nebyl ani pánem,

ani králem, ani manem,

nikdo neznal jména sluhy,

tak byl jeden jako druhý.}

256$

{Kněží nebylo ni pekla,

nikoho tam nezavlekla

ďáblů rota, čerti černí;

a nebyli ani berní.

Nebyli vám ani vrchní

(kdo máš nohy, honem prchni!),

ani správčí, aktuáři,

ani drábi prataškáři.

A nebylo ani práce,

ani drahoty, ni láce,

bez potu vše lidé měli,

robotou se neudřeli.}

„Jakpak to mohlo být,“ ozval se někdo z posluchačů, „aby lidé všeho měli dost a nemuseli ani prstem hnout? Bez práce nikdy nebyly koláče.“

„Pst! Pst!“

{Z nebe hlavou rostly stromy,

haluzemi kryly domy,

větvemi se k lidem draly,

ovoce jim podávaly.

Ptáci přitom na haluzích

Zpívali jak nyní v luzích,

srdce jejich veselili,

dělali jim kratochvíli.}

„Nechtěl bych to,“ podotknul někdo z posluchačů, „jen ovoce a ptačí zpěv. Já mám rád něco hustšího mezi zuby, a jsem-li syt, nepohrdnu ani ptačím zpěvem.“ „Pst! Pst!“

{Holubi, pečení krásně,

sami lítali jim v dásně,}

257$

{přibíhala podsvinčata

upečená, jako zlatá.}

{Vzpomněl-li si jazyk něčí,

Že mu černý kapr svědčí,

v rybníku jich tisíc plove

v sladké máčce perníkové.}

„To by ušlo,“ ozval se opět někdo, „já nezahodím ani podsvinče, ani pečeného holuba, ani černého kapra, ale přece mi žádná lahůdka není nad dobrý koláč. A nežli svedeš koláč, pane, to se napotíš po celý rok! A když se v tom ráji nenapotili, nedolopotili se koláčů, a bez koláčů děkuji pěkně i za ráj!“

„Pst! Pst!“

{Nebe bylo jedno pole,

jedna louka země dole,

louka věčně zelená se,

v květové se leskne kráse.

Z nebe pšenky zlaté klasy

visí jako zlaté vlasy,

dolů pšenka roste shůry,

andělské ji sijou kůry.

Jednu sijou, druhá zralá

na zem prší vypadalá,

chytají ji hospodyně,

odnášejí na okříně.

Potom bylo zlaté pšeno

v mlýn samomel doneseno,

semlelo se v samomele,

samo semlelo se běle.}

258$

{Sama potom mouka bělka,

dívala se jenom selka,

ve mlíčku se zadělala,

uhnětla i pomazala.

Koláč potom – divné věci! –

běžel k peci samopeci

a sám do pece si sedna

upek se, než řek bys jedna.

Koláč, jako růže vzhledem,

sám se ještě potřel medem

a šel ve vší kráse nyní

ke své dobré hospodyni.

Bývalo, že po silnicích

táhly po stech, po tisících,

jako nyní vojsko táhne,

když po slavné smrti prahne.

Zvláště je-li posvícení

nebo synek-li se žení,

ostatky jsou nebo křtiny

anebo hod velký jiný.}

„K takovému regimentu bych se taky dal,“ prohodil jeden z chasníků, jenž na jaře bude se stavět.

„Já ne,“ jiný na to, „já bych se dal k armádě nepřátelské.“

Hospodyně se usmívaly, dětem se leskly tváře blažeností jako ty koláče, o kterých starý Beranička zpíval. Jen třem chlapcům oči prozrazovaly jiný dojem. To byli: Bartoň Kojanouc, Honza pastejřouc a Frantík Skobouc. Byli k sobě na pekelci přituleni jako tři ptačata téhož hnízda. Nemluvili, jen poslouchali a pozorovali všecko, co se v sednici představeného dálo, i sebe

259$

navzájem. Cosi divného se v jejich duších dálo, cosi jiného než v nitru všech ostatních.

Kovář byl si vyhledal místo v koutě pod pecí, kde byl dříve pastýř. Opřel se širokými zády o kout a popíjel. Bylo mu dlouho čekati, až některý z obou džbánů dostane se k němu. Vzal si z misníku hrnek a natočil si do něho. Nyní už mu jen žena natáčet chodila.

Kovář nyní se ozval řka: „A kdyby to všecko bylo pravda, co Beraničkova písnička povídá, já děkuju Pánubohu, že jsem v oněch dobách nežil.“

„Proč? Proč?“

„Proto, že tam jen jedli a nic nepili. Mně není třeba bílého koláče, mně postačí krajíc chleba se solí a homolkou, je-li k němu notný džbán dobrého piva.“

„Pst! Pst!“

{Ještě větším bylo divem:

moře teklo samým pivem,

ano, moře celým šírem

oplývalo malvazírem.}

Kovář nad tím rozesmál se takovým smíchem, že kožená zástěra na hrudi měchem se mu vzdouvala.

„Chachacha! Zaplať Pánbůh, že jsem v tom ráji nebyl a že jsem přišel teprve na tento hříšný svět, mezi tento hříšný lid, který nechodí nabírat si piva do moře, nýbrž točí si z tohoto hříšného soudku. A namouvěru, já mám na tomto hříšném světě takovou pohovu, že si ke hříšnému soudku poslati mohu tuto svou hříšnou ženu…“

Takového slova kovář odvážil se leda jednou do roka, když obnovoval s obcí kontrakt. Kovářka povstala od jeho boku a postavila se tváří proti němu a pohlédla na kováře tak přísně, že to na jeho rozpalující se hlavu účinkovalo jako vědro studené vody. Ale než mohla promluviti, Beranička začal zpívati další sloku.

260$

„Pst! Pst!“

Kovářka odložila výbuch svého hněvu a usedla k muži.

{Moře takou vlastnost mělo,

Že se k zemi obracelo,

teklo do řek, do potoků,

do splavů i do vantroků.}

„Á, á, to je jiná,“ pochvaloval kovář, naráz dopil a podávaje hrnek ženě řekl: „Tu máš, ženo, doskoč tam a naber vrchem!“

Kovářka šla s hrnkem k soudku. Usmířilo ji, že kovář tak přičinlivě užívá z obecního. Byla by z toho propukla všeobecná veselost, ale sedlák Tendera obrátil pozornost k písničce Beraničkově. Pravil zvolna a povážlivě, odměřeně klada slovíčko za slovíčkem, hlasem skromným a tichým, hlasem, jehož pouhý zvuk souseda Bakulu urážel: „Já ze své hlavy nemohu o těch starých zlatých časech povídat. Tenkrát jsem ještě nebyl na světě, když bylo tak, jak písnička Beraničkova povídá. Ale při svém prostém rozumu nad jedním se pozastavuju, jak lidé mohli běhat k potokům a řekám, jak regimenty koláčů mohly chodit po silnicích a tak dále, když bylo tma jako v pytli? A tma býti musela, protože tenkrát ještě nemohlo být slunce. To dá rozum, když byly na obloze zahrady a pole, že tam nemohlo býti slunce, neboť by všechno popálilo.“

Ze strany pozoroval Beraničku, jak si z toho oka pomůže, do kterého zadrhl nohy jeho písničky.

„Pst! Pst!“

{Sám bůh šlapal zemskou trávu,

slunce krylo jeho hlavu,

plaší plamenný s plece splýval

jak požáru rudý příval.}

261$

{Sám on mezi lidmi chodil,

kolu jejich vojevodil,

ke stolu si často sedl,

moudré s lidmi řeči vedl.

A byl Pánbůh krásným junem,

spanilý byl v rouše slunném,

na lidi mu z podobočí

laskavé se smály oči.

Děti malé, boubelaté

letí k boží stati zlaté,

na koleno tváří lehly,

plameny je neožehly.

Přicházely mladé panny,

ctnost a krása bez pohany,

Ze záře si roucha tkaly,

paprsky je vyšívaly.

Přicházeli statní hoši,

všichni jako světlonoši,

bůh je kusy pláště šatí,

a jsou taky celí zlatí.

Šlo-li na člověka stáří,

přibelhal se k boží záři,

jak se oudy pookřály,

omládly a pookřály.}

„Že jste tam nebyl, Beraničko!” posměšně se ozval kovář, podávaje kovářce prázdný hrnek.

„Pst! Pst!“

Beranička nezůstavil slovo nachmeleného kováře bez povšimnutí.

„Proč jsem tam měl být, kováři?“ tázal se vážně.

262$

„Proč myslíš, že jsem já měl býti v zlatém věku lidském, kdy lidé mohli Pánaboha obskakovati jako kvočnu kuřátka a tuliti se do pláště jeho?“

„Enu tak, Beraničko, že jste již jako tuze letný a dlouho trávu šlapat nebudete; a kdyby pořád bylo tak, jak zpíváte, omládl byste a zase byste byl chlapík.“

Všichni myslili, že Beranička bude pohoršen všetečností kovářovou, ale ne.

„A budu!“ odvětil Beranička bodře a pohodil hlavou. „Budu, třeba ne na zemské hrudě.“

Prostá slova starcova a zvláště bezpečný tón, s kterým byla pronesena, vydala svědectví o jeho silné a čisté víře. Nastalo utišení takové, že již nebylo třeba k tichosti napomínati. I kovář ztichl, ani nezabručev.

Beranička pokračoval, střídavě zpívaje a dudaje:

{A tak dlouho, dlouho bylo,

najednou se proměnilo,

proměnilo ku bolesti

lidí se a ku neštěstí.

V srdci lidí přeubohém

vznikla žádost býti bohem,

aby boha ponížili,

za bohy se povýšili.

Pánbůh hlavu unavenou

složil louku na zelenou,

a již sladká dřímotička

Zavřela mu očí víčka.

Lidé boha obstoupili,

by jej o plášť oloupili,

by mu slunce strhli s hlavy,

klobouk její plápolavý.}

263$

„Můj ty bože, můj ty bože!“ zalomila rukama stařenka, která teprve před chvílí do sednice vklouzla a ostýchavě se tlačila ke zdi pod kropenkou. „Jaký to byl tehdy bohaprázdný lid!“

„Z naší vsi to jistě nebyli,“ vysvědčil výměnkář, jenž byl přisedl ke stolu, k sedlákům.

„Ale jděte, strejčku!“ odporovala mu stařenka ode dveří, „jen byste se naší vsi zastávali, a já vám říkám: mládež – “

Beranička jí nedal domluviti pokračuje:

{Dosud plášť, jenž Pána halil,

planul, ale nepopálil,

dosud klobouk božích skrání

šířil pouze požehnání.

Všecko jinak bylo rázem,

zhouba, zkáza padla na zem,

lidstvo stihly boží hněvy,

trestaly je bez úlevy.

Mraky boha obestřely,

vysypaly blesků střely,

hrozně zahřímaly hromy,

zem, se třese, nebe lomí.

Nebesa se prolamují,

propasti se rozstupují,

ze propastí oheň šlehá,

popelem ráj zemský lehá.}

„Pane Ježíši Kriste!“ křižuje se stařenka u dveří, „toť bylo jako soudný den!“

Kovář se ušklíbl a přihnul si.

„Ba právě jako soudný den,“ Beranička přisvědčil stařence a dodal: „Ale to byl teprve první soudný den a Pánbůh na lidi ještě zcela nezanevřel.

264$

Ale až bude třetí soudný den, potom už Pánbůh žádného slitování nebude míti a vyhlazeno bude i semeno hříšníků.“

„Ale v Písmě stojí to jinak o ráji,“ pravil Tendera s tváří bezmála učenou. „Zeptám se pro jistotu pana pátera Rozmilého.“

Stařenka ode dveří podrážděně: „Ale copak on může vědět proti Beraničkovi, kaplánek sotva upečený!“

„Ale Písmo, Písmo!“ vece Tendera.

„I dají oni si do Písma, co chtějí,“ prohlásila stařenka. „Ba právě,“ přisvědčil Beranička a pokračoval:

{Obloha se v kusy drobí,

zasypává ráje hroby,

sesula se klenba dvojí,

třetí nad ní tvrdá stojí.

A tam Pánbůh vystupuje,

na plamenném plášti pluje

do třetí nebeské výše,

do třetí nebeské říše.

Na temenu nebes sedá,

smutkem je tvář jeho bledá,

o dlaň čelo podepírá,

zarmouceně k zemi zírá.

Slza mu se z oka dere,

kanou z něho slzy steré,

na oblohu modrou kanou,

hvězdičkami na ní planou.

Stéká slza boží, stéká,

je z nich potok, je z nich řeka,

,dráha mléčná‘ jméno nosí,

také se jí říká ,kosy‘.}

265$

„Chvála bohu, chvála bohu!“ žehnala se stařenka pod kropenkou. „Již se Pánbůh nehněvá, již pojalo srdce Jeho slitování nad hříšníky!“

Všechno ostatní posluchačstvo jako pěna.

Beranička pokračuje:

{Ještě bylo mnohem hůře:

moře vody bylo v chmuře,

a co oheň nepopálil,

proud nebeské vody zalil.

Všecka voda vylila se,

nebe bylo jasno zase,

ale byla pro člověka

cesta k němu předaleká.

Pánbůh ještě na vrcholu

trval ve pláči a bolu,

slzy zarmoucené ronil,

na dlaň čelo bílé klonil.

Lidé klekli, ruce spjali,

modlitbičku zavolali:

,Bože, nad námi se slituj,

vrať se k nám a s námi bytuj!‘

Hlavu vznesl zarmoucenou

bůh a řasu ošizenou,

klobouk smekl se mu k noze,

stal se sluncem na obloze.

A bůh shlédl na nevděčné

a děl v laskavosti věčné:

,Ani se k vám nenavrátím,

ani zcela nezatratím.}

266$

{Po zemském je ráji veta

navždy, do skonání světa,

jenom jednou v roce, v máji,

bude vám jak někdy v ráji.

Musíte však prací rukou

stvořiti jej, těžkou mukou,

a jen dlaní zmozolení

dovede vás k vykoupení.‘‘

Pánbůh zmizel zraku lidí.

Aj, co jejich oko vidí?

Vidí spoustu jen a škody

od ohně a velké vody.

V moři voda místo piva,

zatopena zemská niva,

oheň spálil samomely,

samopece vyhořely.

Když se vody slily v moře,

lidem bylo nové hoře:

na zemi jen byla hlína,

bláto, popel, kal a špína.

Zoufalství se lidí chápe,

voda s čel jim kleslých kape;

jsou-liž krůpěje to deště,

vrací-liž se příval ještě?

Člověk potu krůpějemi

poprvé to skropil zemi,

a jak pot se dotkl nivy,

nevídané tvořil divy.

Pole setbou zelená se,

Zrno zraje v plném klase,}

267$

{kvetou zahrady a sady,

lesy stojí jako hrady.}

{Divy dělá potu kapka:

na zahradách, zrají jabka,

zrají slívy, zrají hrušky,

salcpurky i pergamušky.

Chleba dalo zrno žita,

pšenka koláč bílý skytá,

pivo dalo zrno ječné,

za to dík dobrotě věčné!

Nebuďte, křesťané, hluší,

v čem je spása vašich duší,

Že je v potu její pramen.

Pomoziž nám, Kriste! Amen.}

Hlas Beraničkův byl mdlejší a mdlejší, jak se blížil konci písně. Velkého namahání ho stálo, aby dojel a cestou nezvrhl. Čím déle zpíval, tím napjatější byla pozornost posluchačů, na něž účinkoval i pocit, jako by starý Beranička starodávnou píseň dával obci v odkaz. Jen kovář v koutě u kamen neposlouchal až do konce. Pozornost jeho utkvěla na obraze ráje, kde potoky, řeky, ano i moře tekly pivem. Vrtalo mu to mozkem. Je to pravda nebo není? Bylo by to možná? Dále myšlenkami nešel, jen o tom hloubal, nezapomínaje přihýbati si z hrnka.

Když Beranička dozpíval, sám představený k němu přistoupil s plným džbánem cínovým a řekl: „Zavlažte, Beraničko, a za písničku zaplať Pánbůh!“

Beranička pil; oddechl si a zase pil; a obec přihrnula se k němu a staří mladí po představeném: „Zaplať Pánbůh za písničku, Beraničko!“

A zrovna v tom okamžiku kováře pojal vztek. Roz—

268$

hodl v myšlenkách, že takového ráje nikdy nebylo, o jakém Beranička zpíval, že v moři nikdy nebylo piva místo vody. Bude on Beranička povídat! I udeřil se rukou po koleně, až mu zástěra zachřestěla jako plechová, hrubě se zasmál a posměšně zazpíval:

{A já jsem tam taky byl,

k moři lehl, piva pil,

ale pysků nesmolil.}

„Ticho, kováři, ticho!“ sousedé jej okřikovali a chumáč lidí přesunul se od Beraničky ke kováři. Beranička použil té příležitosti, hodil dudy na ramena, podal představenému ruku a měl se k odchodu. Krok jeho nebyl královsky pevný, jako když vešel, šíje jeho nebyla tak přímá. Zpívání unavilo mu tělo i ducha. Mdloba tělesná strhla k sobě vzletné nadšení starcovo, ale nicméně tvář jeho prozrazovala vniterné uspokojení.

Představený šel Beraničku doprovodit. Vyběhl za nimi i pastýř, aby nescházel při druhé cestě starého dudáka. Beraničkovi lichotilo, že sám představený tak si ho všímá. Opřel se oň a nemohl se nezasmáti, shlížeje zvysoka na drobnou postavičku pastýřovu, která se podle nich ve tmě motala a vrtěla.

Starci to nedalo, aby si nezažertoval na účet pastýřův.

„Nevím,“ povídá, „pastýři, jsem-li já tak vysoký, anebo ty tak malý, že tě sotva vidím.“

Pastýř žert přijal.

„Jsem tak malý,“ přiznával se upřímně. „Když Pánbůh výšku rozdával, co jsem se naprosil, aby mi dal výšku strýčka Beraničky! Ale Pánbůh se optal: ,čím chceš být, Zlatovrchu?’ A já na to: ,Pro všecko na světě prosím, Panebože, ať jsem pastýřem, ať nejsem ničím jiným než obecním pastýřem!’ ,Na takového pána je tvé výšky dost,’ řekl Pánbůh, a oč mne nechal kratším, o to přidal Petru Kojanovi, aby mohl býti

269$

představeným. Nu, chválabohu, já jsem taky spokojen!“

Beranička byl tak změklý, že pozval své průvodce, aby vešli k němu do chaloupky, že je nezdrží. Rozžehl louč a s poličky sundal malovanou sklínku. Bylo tam cosi zamotaného do starého papíru. Beranička to vyklopil na dlaň a ukázalo se pět zlatníků. Přidržuje je k světlu, opakoval představenému, co dříve pravil pastýři:

„Petříčku,“ řekl důvěrně a hrdě, „kolik je jich? Jeden, dva, tři, čtyři, pět. Pět zlatých stříbra. Ty peníze jsou ve sklínce připraveny, aby byly pohotově, až mne Pánbůh povolá. Dva zlaté na truhlu, zlatý knězi, půl zlatého hrobaři, půl zlatého kostelníkovi, zlatý chudým. Abyste to včas věděli a nedopustili řeči, kdyby mezi lidem povstaly, že snad svou mrtvolou padnu obci na obtíž.“

„Dyť vy ještě požijete,“ těšil představený starce podle obyčeje. „A kdo pamatuje, aby stále byl v pořádku s bohem i lidmi, dobře dělá.“

„Kampak byste myslil, Beraničko,“ přidal pastýř, „dyť vy jste ještě takový chlapík, že byste mne přeskočil!“

„A ba překročil,“ vece Beranička. „Ale mne netěšte, lidé, že ještě nějaký rok zůstanu na světě. Takové útěchy jsou dobré ženským, které všecko své srdce přiložily k šatům, parádě a klepům, o čež nebude starosti na onom světě. Mně svět už ničeho dáti nemůže, naděje má je pouze v bohu, k němuž mne předešli všichni moji, žena, děti i přátelstvo všechno.“

„Přesto si nemusíte stýskati,“ pravil představený, „že by vás nikdo neměl rád. Celá obec váží si vás a ráda má. Že jste statku pozemského nenashromáždil, nermutiž vás. Říkávají: Chudoba je přísná matka, ale hodné děti vychovává. To platí obzvláště o vás. Kdybyste něčeho potřeboval, nerozpakujte se a obraťte se na mne.“

„Na obec? Jen toho mne Pánbůh zachovej! Čest a sláva obci prospívati, ale neslavno na ni spoléhati. Nestydím se za to, že jsem zůstal chud. Však chudobou

270$

svět stojí a chudoba přetrvává bohatství. Ale i chudoba je bohatstvím, když si dostačuje. Takové bohatství já mám a ono mne pýchou naplňuje, že se cítím bezmála jako Bakula. Jiným ať obec zachová svou přízeň a štědrost, k jiným ať koná svou povinnost, když budou její pomoci potřebovati, ale mne toho ochraniž bůh! Já chci obci dát a ne brát.“

Pastýř zapištěl: „Já taky budu pamatovat na obec, až budu dělati kšaft. Hůl jí neodkážu, to ne, ale troubu. Honza ať se po jiné troubě ohlídne, ale já nevím, jak bych vykročil z pozemského údolí, kdybych obci neprokázal nějaké dobrodiní.“

„Tobě je věčně do žertu, pastýři, ale mně není. A jak by mohlo být? Pozoruji převrácenost nynějšího světa a těžko mi přitom bývá na duši. Co by na mně bylo, já bych rád duší odtud odešel, ale zdává se mi, že ještě nepřišla má hodina a že mne tu v obci naší očekává ještě nějaký úkol, se který není každý, kdo temenem vyrostl na dvě pídě od země. Ale již, lidé, se nezdržujte. Ptali by se po vás a měli by podezření, že jsem vás proto do svého baráčku zavlekl, abych něco chtěl.“

Představený pravil cestou nazpět povzdychna: „Tací jsme my lidé! Kdybychom dožili věku Metuzalémova, přece každý váhati budeme vykročiti ze života vezdejšího do věčného a pořád se nám zdáti bude, že nejsme hotovi se svými zdejšími úkoly!“

271$

HRDINOVÉ S PEKELCE

Kde byl Jan Kojan, bratr představeného, když služebníci obce skládali počet z úřadu svého a s obci smlouvu obnovovali? Kde byl Jan Kojan, když obec smiřovala všechny na sebe rozhněvané svoje členy a mír obecní utvrzovala? Kde byl Jan Kojan za pitky na obec a za zpěvu starého Beraničky?

Jan Kojan v hromadě obecní nescházel, ale přítomnost jeho znamenala zrovna tolik, jako kdyby ho v hromadě nebylo. Ty doby byly čtvrt století a déle za ním, kdy býval hlavní osobou tam, kde se tančilo, zpívalo a bouřilo. A ty doby zašly nenávratně. Jan Kojan nevyhýbal se selským společnostem, zvláště takovým, které kalendářně každého roku se vracely a byly odstarodávna utvrzeným obyčejem. Takové společnosti Jan Kojan dokonce náviděl a snesl, když jiní, zejména mladí a služební, povolili si uzdu a rozmarnili se. Vydržel v takové společnosti od počátku až do konce, všecko poslouchal a pozoroval, všecko s ostatními dělal, povstával, připíjel, ruce podával i se smál, ale nedostávalo se mu upřímné veselosti, která zahřávala, a rozehřávala druhé. S Janem Kojanem dál se ve společnosti opak toho, co s jinými. Čím více jiní se radovali, tím on byl smutnější, a když jiní dali se do jásotu a výskotu, na srdce Jana Kojana uléhalo takové břímě, že mu bývalo, jako by se dusil. Přemahal tyto pocity, aby nerušil veselost a radovánky jiných, a jako by se bál, že by je tvář jeho vystrašila, zalízal do kouta, anebo své mohutné tělo skrýval mezi

272$

sousedy po pravici i levici tak, že se za nimi téměř utajovalo. Bylo-li na něm, aby pronesl několik slov buď ze své hlavy nebo podle obyčeje, přicházel do rozpaků, zajíkal se, naučeného nemohl si vzpomenouti a nového nic nemohl ze sebe vypraviti. Podoba Jana Kojana z mladých let už málokomu tkvěla v paměti. I v paměti vrstevníků se otřela, jen do paměti nejbližšího souseda Kojanova, Skoby, zůstala vřezána do nejmenších podrobností. Navykli si považovati ho tak, jak se jevil nyní, neviděli na něm ničeho zvláštního, a konečně jemu přináleželo již po živnosti v obci jisté přední místo, na něž mu nikdo neupíral práva.

A tak Jan Kojan i onoho večera šťastně poseděl mezi obcí až do odchodu Beraničkova. Když se chumel lidí převalil ke kováři, Jan Kojan zticha vylezl ze zástolí a vyzval svého synka Bartoně, aby se sebral s ním domů.

„Když je hra nejmilejší, přestaň,“ podotkl synkovi, aby zmenšil jeho lítost nad tím, že jej osud v podobě vlastního otce vytrhuje z prostředka nejmilejších kamarádů, Frantíka Skobouc a Honzy pastejřouc. Nemálo se podivil, že Bartoň škrabal se s pekelce tak hbitě a poslušně, jako jen nejvzornější chlapci dělávají, a to ještě jen když jim dobrá napadne.

„Jak se ti to líbilo, Bartůňku,“ otázal se otec hocha cestou domů.

„Sodoma a Gomorrha,“ odpověděl chlapec rychle hlasem pevným, což prozradilo, že ten úsudek utvořil si už na pekelci.

Dávno již Bartoň neřekl a neudělal, co by jeho otci bylo tak vhod jako tato odpověď. Otec mu dosud neodpustil, že vydal staré knížky-špalíčky vodňanským páterům, když přišli ke Kojanovům po nich pátrat. Kojan často míval pocit, že v Bartoni jest uzamčeno cosi rodičům jeho cizího, což jej znepokojovalo a starostmi naplňovalo. Ale dnešní dětinská odpověď chlapcova zazněla otci tak po kojanovsku, tak povědomě, že se mu

273$

srdce rozesmálo, překvapené tou podobou malého s velkými, dítěte s rodiči.

Když Bartoň po modlitbě ulehl, aby spal, otec přisedl k němu, vzal mu obě ruce a hladil si jimi krabatou tvář. Potom dal Bartoňovi tvář ke tváři a strouhal jej strništěm vousů. Tak otec dětem dělával, když byl jat nejněžnějším citem k nim.

Bartoňovi to bylo milo, ale otec mu v očích pozoroval pořád totéž vzrušení, které jevil na pekelci. Jestliže otec pocítil jednotu duše své a synovy, Bartoň byl po návratu z obecní hromady dalek toho, aby se s otcem svým duchovně ztotožňoval.

Otec se chlapce nevyptával. Nechtěl hnutí jeho ani podepříti, ani zničiti v zárodku tím, že by je v žert obracel. A teprve když chlapec pevně usnul, otec vypravoval matce o Bartoňově Sodomě a Gomorrze a oběma bylo přitom veselo a sladko.

Také sousedu Skobovi byla divná ta trojice na pekelci, jejíž nejmladší osobou byl jeho Frantík. Pozoroval od stolu všecky tři, ale nebyl s ně moudrý. Chlapci celý večer nemluvili ani spolu, ani s kým jiným. Skoro ani se nehýbali, jen očima svítili. A v očích všichni tři měli něco stejného, podivného.

Otec Skoba se tím v myšlenkách hlouběji nezabýval a věnoval se upřímně jednání shromážděné obce. Skoba na rozdíl od Kojana byl ve svém živlu, když něco se dálo společně, hromadně, když osobnost jeho s osobnostmi jinými splývala. Tu se nadšeně vzdával sebe sama, rozjařil se, rozpálil se, oplýval nápady a pociťoval ve svých údech jakousi neobyčejnou sílu, kterou by rád vydal.

Tak mu v hromadě chvíle utekla, a aj, Kojan už odvádí Bartoně. Je čas, aby i on odvedl Frantíka, jen trochu musí počkat, aby se nezdálo, že to dělá po Kojanovi.

Doma Frantík postavil se nakroče doprostřed sednice, ruce dal do kapes a vrhal vyzývavé, hněvivé, opovržlivé

274$

pohledy na někoho neviditelného, jen jemu povědomého.

I jeho hruď a údy naplnila podnikavá síla.

„Jdi spat, drabante,“ pobídl jej otec.

Frantík neposlechl. Obrátil se na patě a vrhal pohledy v jinou stranu.

Skoba byl dobré mysli. Nechtělo se mu rozkaz opakovat a byl by rád věděl, proč Frantík tak si vede.

„Nu, Frantíku, vypravuj mamince, jak se ti líbilo na sypané.“

„Fuj!“

„Tak! A proč?“

„Maminko, dobře, že jste tam nebyli! Tam jsem se dověděl pěkných věcí! Považte si, maminko: takové bývaly v naší vsi časy, že tu Pánbůh byl jako sousedem, a byl všecek zlatý a ohnivý, a oni vám, lidé z naší vsi; Pánaboha přepadli a chtěli obrat, a Pánbůh se jim vymkl, vznesl se na nebe a tam mu spadl s hlavy ohnivý klobouk, a to je slunce. To jsem si nemyslil, že naši někdy byli zloději a loupežníci!“

Přešel několikrát rázným krokem sednici, u kamen odplivl a řekl rozhodně: „To se musí napravit!“

A otec i matka na Frantíka, jak nejlépe uměli, jako na velkého: „Inu arci, to se musí napravit. Ale co vlastně se musí napravit, Frantíku?“

„Naše ves musí se vzpokáti, tak se musí vzpokáti, aby se Pánbůh udobřil a znova přišel do naší vsi, s námi bydlil a slunce bylo jeho širákem!“

„To by bylo dobře, Frantíku.“

Rozhorlení Frantíkovo teprve nyní se zmírnilo.

Matka ho vzala za ruku, dovedla k lávce, pohladila a řekla: „Prozatím se svlec, pobožně se pomodli a v poduškách si mysli na to, kterak by Pánbůh dal se uprosit, anebo co jiného by naše ves měla učinit, aby se zase vrátil mezi nás.“

Frantík honem na kolena, pomodlil se hlasitě, zřetelně a vřele a dodal po modlitbě ze sebe, pozdvihna sepjaté

275$

ruce ke kříži na stěně: „Panebože, prosím Tě, vnukni mi, co by naše ves měla udělat, aby si se zas mezi nás vrátil a udobřil se!“

Matka kloučka popadla a zlíbala. Skoba chodil z kouta do kouta a usmíval se. Ne nápad, ale náruživý oheň chlapcův se mu líbil. Poznával tu svou krev. Ano, tací byli Skobové vždycky. Vzpomněl si přitom i na Kojany a pocit veliké převahy nad nimi jej naplnil. „Copak ty svíčkové báby!“ myslil si. „Kdepak by se krev jejich rozpálila takovým šlechetným ohněm!“

Nejdéle na sypané vydržel Honza pastejřouc a jeho otec.

Kovář dávno ustoupil z pole. Usnul v koutě u kamen a usínaje pustil z ruky hrnek, čerstvě natočený. Za minutku začal chrápati tak, že dosti dobře muziku doplňoval basou. Kovářka nemohla snésti posmíšků, kterými kovář byl zahrnován, a odvedla si namahavě domů poraženého. Pastýř se pokládal za vítěze nad kovářem. Ne hrdost (jí nebyl schopen), ale výskotná radost zaujala duši pastýřovu. Byl rád, tak rád! Rád byl, že se tak stalo, rád byl dnešnímu dni, rád byl na světě, rád byl obecním služebníkem, rád byl pastýřem. Rád měl představeného, Beraničku, muzikanty, sedláky, chalupníky, domkáře, rád měl výměnkáře, rád staré i mladé, rád měl svou ženu, své děti, ano i kováře a kovářku měl rád a jistě by je byl zobjímal, kdyby ještě byli přítomni. Točil se jako šamrha, vyskakoval, paty vyhazoval, tleskal, výskal, zpíval, tančil. Byl samý dobromyslný žert a vtip a těšilo jej, že i pyšné dcerky selské rády se s ním točily.

Všechny přezpíval, převýskal, přetančil, překřičel, ano i přepil. Nebyl falešný a úskočný, nezdržoval se zpočátku piva, aby měl s ně sílu, až kováři dojde. Pil upřímně, ale pivo jej dělalo lehkým, veselým, jarým a bystrým. Bylo mu chvílemi, jako by mu jen křídla scházela, aby si vysoko vyletěl nad celou ves. A to pokaždé vtáhl do sebe dech a pískl, jakoby v záchvatu

276$

takové rozkoše, která až bolí a žal budí, že nemá delšího trvání.

Tak bylo, až pastýře všichni opustili. Dosti se jich nazdržoval, ale naposled každý uznal, že s pastýřem rovnati se nemůže.

V sednici za stolem seděl sám hospodář s hospodyní, oba unaveni. Muzikanti za sebou zavřeli dvéře, pacholci odnášeli poslední prázdný soudek, děvečky poklízely a větraly.

Pastýři bylo, jako by se probudil z luzného sna. Postavil se před pekelec, kde seděl jeho Honza. Rozpřáhl po něm náruč.

„Honzíčku, kluku zlatá, naši vyhráli! Pojď, dám ti hubičku!“

Honza měl také takové nadšené, radostné, bystré a neúnavné oči jako jeho otec. Vrhl se mu do náruče a líbali se tatík i synek, až oči něhou se jim zalívaly.

„Tatínku, tatínku, můj tatínku!“ plesal Honza a zajíkal se, lapaje kyprými dětskými rty po bezzubých ústech otcových.

Honza ještě živěji pociťoval radost z vítězství nad kovářem nežli sám vítěz, otec jeho. Ba více ještě: zdálo se mu, že jeho tatík stal se pro ten večer prvou osobou ve vsi. Kolem něho všecko se točilo, jej všichni obskakovali. Čímpak byl toho večera sám představený? A kovář tak se scvrkl, že byl vedle Honzova tatíka takhle malinký!

Padaje z náručí otcova, Honza ukázal si, jak je nyní kovář malinký, dav dlaň na dva palce od země. Znázornil si velikost porážky kovářovy jen pro sebe, k vlastní potřebě. Přesvědčil se, že je to skutečně porážka na hlavu. Zasmál se a bez pozdravu vyrazil ze dveří.

Ale ještě něco jiného křesalo jiskry z očí Honzových, když seděl na pekelci. Byl hrd na otce i na jeho povolání, na jeho všeumění, na hbitost údů i jazyka a nepřál si, aby jeho otec byl něčím jiným. Ale myslil si, že by takový

277$

otec a pastýř, takový všeuměl a mudrc zasluhoval, aby na sobě měl něco drahého, z čeho by každý cizí na prvý pohled poznal, že má před sebou člověka vzácného. Vzpomněl si na toho svého předka, co byl v zlaté hoře a nic odtud nevynesl kromě trochy zlatého bláta na dřevěnkách. .

„Kdybych jen já věděl,“ myslil si, „kde ta zlatá hora je! Šel bych tam a našemu tatíkovi přinesl bych aspoň zlatou hůl! Nevídáno, co by bylo zlaté hoře o zlatou hůl! A ta hůl byla by veliká a nahoře zakroucená, jako má svatý Mikuláš. A náš tatínek chodili by po drahách za sviňama, za kravama, za ovcema, a hůl by se jim zdaleka blyštěla a každý by se ptal: ,Kdo je ten pastýř se zlatou holí?’ ,To je pastýř Zlatovrch, všeuměl a mudrc, vítěz nad kovářem.’ To by potom dobytek tatínka jináč poslouchal než nyní!“

Ale kde je ta zlatá hora?

Otázal se otce, když se v čiré tmě spolu ubírali k pastušce.

„Tatínku, kde je zlatá hora?“

„Co ti to, chlapče, do hlavy vstoupilo zrovna dnes? Jakápak zlatá hora?“

„Ta, co do ní náš předek vkročil o Velký pátek.“

„O té hoře v naší rodině se zachovalo, že je to Šverpán. Jdeš-li z Pražáku ke Sviněticům mezi lesy Korázem a Blyšticí, uvidíš po levé straně kolmou stěnu, té se říká Šverpán, a to je ta zlatá hora.“

„Od té doby ta zlatá hora již se neotevřela?“ vyzvídal Honza.

„Otevřela. Musí se otevírati jako každý skrytý poklad, když je k tomu čas. A čas je každé noci, právě o půlnoci, ale to jen do prvého kuropění, a to může někdy býti dřív, než ponocný dvanáctou odtroubí. To se skála otevře, ale u vchodu se ukážou dva černí, divočí hafani, pro které nikdo nemůže dovnitř. Jak se ozve prvé kuropění, skála se zavře, hafani se ztratí. Kdo by chtěl nočně

278$

pro poklad, musel by nejprve psy ukrotit; a potom honem uchopiti nejbližší hrudu zlata a s ní nazpět uskočit. Kromě toho skála otevírá se o Velký pátek, a to na celou hodinu, co kněží čtou pašije, a to již víš.“

„Vy, tatínku, nikdy jste se o ten poklad nepokusili?“

„Já nikdy. Jsem pamětliv, že předek náš jen proto ze zlaté hory ničeho nevynesl kromě zlatého bláta na dřevěnkách, že se v zlaté hoře ulakomil na zlato. Neprahnu po zlatě, vede se mi dobře i bez něho, chválabohu. Nač by mi bylo zlato? Mám i bez něho, čeho potřebuji, a vy taky, děti moje. Že nemám nadbytek, proto si hlavu netrápím a srdce nermoutím. Zato mám krásné zaměstnání, při kterém mi bývá často tak blaženě, jako snad ani králi býti nemůže ve dvoře královském uprostřed vší rozkoše, kterou mu připravují za peníze a cti lidé. Pravda, na něco si přitom vzpomenout nesmím: na minulost. Vzpomenu-li si na ni, bývá mi líto. Považ si, že Zlatovrchové nebyli vždycky skotopasy a sviňopasy, nýbrž ovčáky, a že ovčáci pro své veliké umění byli ve vážnosti takové, až se jich lidé báli a za kouzelníky je považovali. Ale pomysli si, Honzíčku, je-li našinci ještě za těchto časů aspoň někdy tak blaze, že by s králem nevyměnil, jak bylo asi našim předkům slavné paměti, když umění jejich kvetlo a vědění hledáno bylo vším lidem a když i mocní vladaři služby jejich bohatě odměňovali! Ale když mi bývá pro zapadlé časy nejlítěji, vždycky zas mne potěšuje naděje, že bude jednou zas tak jako zastara, a nedožiju-li toho já s mámou, že se dočkáte vy, děti naše. Nic na světě není bez proměny, a nejčastěji se mění Měsíc. Měsíc je každé noci jiný, a když narostl dokulata, že mu tváře div nepuknou, začne ho ubývati a ubývá, až není z něho nic. A po sedmi dnech opět se ho ukáže skroječek, a skroječek roste, roste, až doroste v celý bochník. A tak je se vším, a tak bude, jak v boha doufám, i s naším řemeslem;“

279$

Na poslední slovo pastýř položil důraz a minutu mlčel, aby nechal Honzu v jeho dojmu.

„Nestarej se, Honzíčku,“ pokračoval ještě něžněji.

„Ty jsi můj nejstarší, ty všecko po mně zdědíš, jako kdybys byl sedlákův. Odkážu ti i tu hůl, která byla s naším předkem ve zlaté hoře, i tu troubu, kterou Zlatovrchové odjakživa stáda svolávali, odkážu ti všecko, co vím a umím, a toho je ještě mnohem víc, než jsi dnes

viděl a slyšel. Naučím tě i poklady hledat, ale to si, dítě, pamatuj: toho umění nikdo nesmí užíti z lakotnosti a k svému obohacení, a v tobě musí být uloženo tak jako ve mně.“

Honza ani nedýchal. Myslil si: „Arci, dyť já bych pokladu zlatého nepotřeboval pro sebe, ale pro tatínka, aby měli zlatou hůl.“

Vstoupili do pastušky.

„Cožpak jsme se zmýlili, Honzo?“ otec otázal se synka polohlasně, duse smích.

„Doma jsme, tatínku, v pastušce,“ odpověděl Honza nikoli bez podivení.

„A mně se mnilo, že jsme na Karáskouc pile!“

Tak náramně kovář chrápal.

Bylo-li pastýři směšno mohutné chrápání kovářovo, nebylo mu ani dost málo směšno spokojené pochrupování vlastní ženy a dítek, když otevřel dvéře své skrovné sedničky. Pozorně otevřel, pozorně zavřel, aby klika necvakla, stežeje nezavrzly. U kamnovce blikal kahanec, pořízený ze střípku. Pastýř třískou povytáhl knot a prstem ke knotu přihrnul trošku sádla. Byl-li pastýř po celý večer šťasten, nyní byl přešťasten. V koutě stály pytle nasypaného obilí, na stole v řadách celoroční mzda. Na posteli spala pastýřka, na slámě na zemi dvě děti: Anka a Franta; Anka starší Honzy, Franta mladší.

Nejstarší pastýřovo dítě, Marjána, byla již zaopatřena, sloužilať u Kojanů, a to bylo dobré místo. Děti spaly jako utopené. Pastýřka sebou pohnula, když kahánek byl jas—

280$

něji zasvítil, ale neprobudivši se obrátila se tváří ke zdi.

Chladno bylo v sedničce pastejřouc. Toho večera netopili ani nevařili, všichni se přiživili u představeného, dříví uspořili. Ani vzduch nebyl nejčistší, nad čímž ale ani pastýř, ani Honza se nepozastavili. Oni znali jen jedno zdravé povětří na pastvě; a když na pastvě povětří bylo dobré, všude jinde mohlo býti špatné, jim to bylo lhostejno. Ani sednička nebyla úzkostlivě poklizena. Hliněná zem byla hrbolatá, a co na ni po celý den jako smetí napadalo, zůstalo na ní ležet a zůstane až k rannímu poklidu.

Pastýř ani Honza žádných nedostatků a vad v sedničce neviděli. V jejich očích bylo tu krásně a dnes, po sypané, i dostatečně.

Po modlitbě před spaním pastýř ještě pozoroval, jak se Honza zahrabe do slámy na zemi. Když se zahrabal, pastýř přiklekl k dětem, každému udělal křížek a poceloval. Potom sfoukl kahánek, jehož knot ještě chvíli doutnal a čpěl. Pastýř si lehl k pastýřce na chudičkou postel. Nadzdvihl ženě hlavu a srovnal jí pod hlavou hrubou a drsnou podušku. Pastýřka se protrhla ze sna a kostnatou rukou pomnula si čelo i oči, aby se vzpamatovala. Knot ještě zhasínal, pastýř slabě viděl, jak ráda je snu jeho družka. Pokryl sebe i ji kožichem.

Pastýřka, žena také již dávno ne mladá, schoulila se pod teplou pokrývku a spala dál. Ani slova nepromluvila. Zato na pastýře nešlo spaní. Výjevy ze sypané ještě dlouho se mu střídaly v myšlenkách. Ještě slyšel říkání a hovory, muziku a písničky. Výjevy i zvuky střídaly se rychleji a rychleji mísily se, mátly se… posléze pastýři bylo, jako by mu v uších zvonilo, a vtom usnul.

A Honza na slámě viděl otevřený Šverpán, před vchodem vztekle vrčeli černí hafani a v lůně skály všecko se třpytilo zlatem. Potom viděl tatíka, jak si na drahách vykračuje za sviňama, za kravama a za ovcema a v pravici se mu blyští veliká zlatá hůl jako berla svatého Mi—

281$

kuláše. Zmizelo stádo, zmizel tatík, a Honza jako by se ode vsi díval v stranu, vkde leží Šverpán. V cestě stojí nad Pražákem veliký, černý les, na pokraji lesa židovský kerchov a u kerchova vysoká sosna vyskočilka s vrškem klikatým, mnohokrát hromem rozbitým. Židovský kerchov, sosna, veliký černý les a za ním Šverpán se zlatým nitrem – to vše naplňuje Honzu pověrečnou hrůzou. Mrazí ho, zavrtává se hlouběji do slámy; udělal kříž a chtěl zašeptati modlitbičku, ale pysky už nepohybovaly se. Už vidí jen tu klikatou sosnu nad židovským kerchovem. Ne, není to sosna! Je to zlatá hůl, ale taková veliká, taková veliká – no, tu by bylo snadno od Hluboké uvidět!

Usnul i Honza, usnul poslední z účastníků sypané.

Kniha třetí

VÝPRAVA

ČELEĎ

Ve škole měla pěkné jméno Marie Zlatovrchova, ve vsi říkali jí Marjána pastejřouc. Po dvanáctém roce, když vychodila školu, vstoupila do služby ke Kojanovům a setrvala v ní mnoho let. Nejprve byla chůvou Bartoňovou; to měla, čemu se říká „celé zaopatření“, na penězích ničehož a na sebe dostávala něco starého, k čemuž hospodyně občas přidala i něco nového. Když Bartoň chůvy již nepotřeboval, menším dětem dostalo se chůvy jiné a Marjána postoupila za pasku čili třeťačku, přezdívkou za „žábu“ či „hůdě“. To dostávala na penězích nejprve šest zlatých ročně kromě přístřeší, stravy a šatstva. Z těch peněz čtyry zlaté odváděla rodičům a za dva mohla si koupiti, co chtěla. Z toho si pořídila na hlavu onačejší šátek pro neděli, šňuru korálků na krk a dala si spravit obnošené střevíce, jež obdržela od hospodyně přídavkem. Korálky, spravené střevíce a nový šátek brala, šla-li jednou za uherský měsíc do kostela. S ouřadní její povinností se nesnášelo, aby chodila do kostela pravidelně v neděli a svátek. Ostatní odešli, ona jediná zůstala při dobytku, hrdá a spokojena, že nyní všecka starost je na ní.

Tak znenáhla s rodinou a živností Kojanovou srůstala. Měli ji rádi, sami ze sebe jí každého roku na mzdě přidávali. Považovali ji jako za svou a Bartoň ji měl jako za starší sestru. Však se beztoho říká, že má býti, aby prvé dítě mladých manželů bylo děvčetem, aby děti, které vrána potom přinese, měly chůvu. U Kojanů Mar—

287$

jána nahrazovala takovou vlastní chůvičku. Nepociťovala, že by byla u cizích. Svoji, rodiče i sourozenci, mohli k ní docházeti po libosti, vrata živnosti Kojanouc nikdy se jim nezavírala. Bratři a sestra Marjánina byli u Kojanů jako doma. Jak měli chvíli pokdy, zaskočili tam, a to bývalo zvláště v takové dni, kdy Kojanka podle obyčeje strojila nějaké výroční jídlo. Tu Honza, Franta i Anka přibíhali ke Kojanovům, aby se s Marjánou o její díl rozdělili, a štědrá ruka Kojančina vždycky přidala, aby odešli nasyceni a ne pouze rozmlsáni. Blízký poměr mezi rodinou pastejřovou a Kojanovou zůstával, ano postupně se tužil po všechnu dobu, co Marjána sloužila u Kojanů.

Když povyrostla a zesílila, Marjána z třeťačky postoupila na malou děvečku. Platu měla prvý rok čtrnáct zlatých, druhý šestnáct zlatých, třetí osmnáct zlatých; to byl nejvyšší plat malé děvečky. Kromě toho dostávala některé výroční přídavky, stanovené obyčejem.

Z malé děvečky postoupila za velkou. Plat jí zas o hezkou částku stoupl: prvým rokem na dvacet dva zlatých, druhý rok na dvacet čtyry zlatých. To byla tehdy poslední hranice roční mzdy velké děvečky. Výroční přídavky byly cennější, šátky vkusnější a jemnější, dostala něco lnu, aby si jej mohla spřísti pro sebe, k posvícení dostala kmentu na parádnou košili a starý žejdlík převařeného másla na hnětynku. Zvláštní peněžitou odměnu dostávala za každé tele, které se hospodáři narodilo pod její správou chléva. Podobně pacholek dostával odměnu za hříbata, malá děvečka za příchov dobytka vepřového.

Velká děvečka je honorace mezi ženskou čeledí, jako pacholek mezi mužskou. Je hospodyni k ruce, v ženském hospodářství prvá osoba po ní, její pravá ruka, její rádkyně a důvěrnice, její náměstnice, je-li hospodyně, teta, nepřítomna.

Třeťačka je popelka; spí na lavici nebo za kamny na drchně ze špiček po sedraném peří, každý v domě může

288$

jí poroučeti, nevlídné slovo dáti, se osopiti; nikomu nesmí odpověděti, každému musí ustoupiti, při společném stole sedá na posledním místě na lavici děveček, jako její protějšek, třeťák, na lavici pacholků. O posvícení, svatbě nebo muzice chodí pod okno na čuměnou. S dychtivým pozorem zachycuje a do paměti si vštěpuje slova, písně, nápěvy, pohyby. Ale ještě ani jako malá děvečka nesmí mezi tanečníky. Do kola ji berou, leda přijdou-li potulní muzikanti na dvůr hospodářův. O radu a mínění ještě nikdo se jí netáže. Na ní jest mlčet a poslouchat. Jako je velká děvečka nad kravami a třeťačka nad husmi, tak malá děvečka zřízena je nad „sviňama“; podobně koně patří pod pravomoc pacholkovu a voli podřízeni jsou pohůnkovi.

Leta práce a zkoušek uběhnou, nežli děvečka služebná dočiní se postavení velké děvečky, ale když ho dosáhla, má se hezky, ano přemnohá je tu na vrcholu svého života. Dospěla, rozkvetla, je silná, obratná, ve svém povolání všecko umí, všemu rozumí. Za dlouholeté praxe naučila se také chovati se; umí poslouchat a neodmlouvat, umí vycítit, co jí přísluší a co nikoli, ví, kdy jest na ní, aby promluvila, a kdy, aby mlčela. Hospodář i hospodyně váží si její práce. Je jí dovoleno, aby při stole, když se rozmlouvá o hospodářských pracích, projevila své mínění, a je-li lepší než hlav mužských, mužští sami jí to přiznávají a hospodář dodává: „Dobře jsi nám poradila, za to ti vlasy ostříháme!“

Je známa celé vsi, mluví se o ní, oceňují její dovednost, pilnost a hbitost, druhé hospodyně o ni stojí a lákají skrze baby, aby se dala do služby k nim, že se bude mít ještě lépe, že ji budou ještě laskavěji chovat. Ale kdyby se takovými vzkazy dala zlákati snadno, ublížila by své pověsti i v očích těch, kdo jí vzkazy posílali. Hned by řekli: „Nic po ní, nevydrží na místě jako třasořitka, není to zrno pšeničné, aby se přijalo, ale hrášek, aby se zakulil z tvého na sousedovo.“ Musí se jedné služby držeti zuby

289$

nehty, a přece-li se rozhodla přejíti k jinému hospodáři, dlouho napřed musí si cestu k němu upravovati ne neposlušností a vzdorovitostí v službě dosavadní, ale musí vyčkávati okamžiků, které by jí posloužily za záminku. Něco neudělala dobře, vytkli jí to; dá se do vzdychání anebo i do pláče, umí-li to, naříká na neuznalost a tvrdost, a dosavadní hospodáři vědí už, co to znamená. Nadbíhati nemohou, to se nesnáší s jejich důstojenstvím. Vzniká napjatý poměr, jenž vleče se až do prosince, kdy se začíná rokovat o možných změnách v osobách čeledných a kým jednu nebo druhou nahraditi. Každá strana čeká, že strana druhá řekne slovíčko a navrhne, aby zůstalo při starém poměru, anebo se domluví o přídavku. Nové nároky děvečky služebné hospodyni dávno jsou známy ne z jejích úst, ale ze vzkazů, které mezi nimi po babě byly posílány.

Obyčejně hospodyně v poslední chvíli se rozhodne: „Co ti může dát jiná, dám i já,“ načež děvečka jí políbí ruku, dá se do pláče a řekne: „Zaplať vám to Pánbůh, tetičko zlatá!“ a poměr je nanovo upraven.

Ale i když nedojde k porovnání a děvečka v poslední den v roce skládá si věci do truhly, aby se odstěhovala k jiné hospodyni, neděje se to za mrzutosti, výčitek a nepřátelství, nýbrž za pohnutlivých výjevů.

Odchází-li ze služby pacholek, on také byl v hospodářství důležitou osobou, hospodáři byl tím, čím velká děvečka hospodyni, a oč výš je strejček nad tetou, o to je pacholek nad velkou děvečkou; ale odchod jeho nevzbuzuje příliš patrného dojmu ani v něm, ani v těch, které ostavuje. Mužské srdce je tvrdší k sobě i jiným, a jiní se mají k němu rovněž tak. Rozchod s podřízenější služebnou osobou děje se sice také srdečně a za obvyklých formálností, ale to všecko není nic proti tomu, když odchází dobrá děvečka. Již několik dní předtím byla zamlklá, uplakaná, v koutech postávala, povzdychávala. Všichni jí dávají nejněžnější jména, ona jim stejně od-290$

plácí a přitom všecko své umění vynakládá, aby každou práci vykonala bezvadně, aby po sobě zůstavila dobrou památku a dobrý příklad té, která přijde po ní. „Nemuselo na to dojít,“ říká obchvíli ona i teta. „Kdybyste byli, tetičko zlatá, slovíčko řekli nebo vzkázali, jen takové slovíčko, co bych se drápkem zachytla, nebyla bych odešla.“

„Kdybys byla, holka milá, jen zdaleka napověděla, čeho se ti u nás nedostává, všecko bychom byli udělali, abychom si tě zachovali, dyť ty jsi holka robotná, do práce jako sršeň. Ale ty nám ani bílé ani černé, a již jsi se rozletěla jinam.“

„A když jsem taková, tetičko zlatá: srdce se mi sevře jako kleštěmi a jazyk ne a ne promluvit, čeho bych si přála, ne a ne!“

„Chyba se stala, holka zlatá, ale již je pozdě ji napravovat. Pánbůh tak usoudil. Jdi tedy k jiným hospodářům, jdi, když je v tom vůle boží, ale vždycky nás dobrým vzpomínej a nestraň se nás, až nás někoho potkáš, strejčka našeho nebo mne, anebo děti naše. Milá jsi nám byla jako naše, neradi tě ztrácíme, naše brána je ti otevřena i v noci. Nemluv tam o nás věcí daremných, ani my o tobě nebudeme. Ukaž jim tam, co umíš, že jsi byla v dobré škole. Dělej nám čest.“

Je poslední den v roce, chvíle odchodu nadešla. Velká děvečka skládá si věci do malované truhly, nad každým kusem se zamýšlí, vzdychá nad ním a slzy prolévá. Všichni ji obcházejí, lítost je jímá, a zvláště děti. Když poslední pár punčoch uložen, víko se zaklopilo a zámek cvakl, děvečka ruce zalomila a dala se do usedavého pláče. Hospodyně poplakává tiše, hospodář odvrací se do kouta, aby skryl své pohnutí, děti děvečku tahají za sukně, že ji nepustí, podruhyně obě strany těší, výměnkářka vypravuje, jak bývalo na živnosti za jejího panování. Tenkrát se čeleď k hospodáři jednala ne na rok, nýbrž na sedm let; také Jakub sloužil u Lábana sedm roků a

291$

i služba vojenská byla sedmiletá; kdo nechce vydržeti na jednom místě nejméně sedm let, nechť se raději do služby nejedná.

Potom nastává vzájemné odprošování. Děvečka přistupuje nejprve k ruce hospodářově, celuje a prosí za odpuštění, jestliže ho někdy nechtíc rozhněvala, něco jak se patří neudělala nebo pokazila, s některou prací se omeškala, škodu udělala.

Hospodář stojí nad zkroušenou. Hlava mu se povážlivě nachýlila na stranu, rty se svírají. Je hluboce dojat, ale přemáhá se a praví měkce a vážně: „Všecko ti je této chvíle odpuštěno, holka milá. Ale i ty nám odpusť, jestli ti u nás někdo ublížil slovem nebo pohledem, a jdi s Pánembohem! Kamkoli od nás přijdeš, buď dbalá své cti a ani nám hanby nedělej, aby nikdo neřekl, že jsi se tomu naučila u nás. Lidé nejsou k sobě přikováni a rozcházeti se musejí, kam jim ukáže neviditelný prst boží. Ale i když přestanou se vídati, mohou si na sebe mysliti a vzpomínati. My si na tebe vždy jen dobrým vzpomínati budeme, čiň tak i ty.“

A hospodyně mezi tím prohazuje: „Nemuselo to být! Nemuselo to být!“

Děvečka ještě jednou celuje ruku hospodáři a přistupuje k hospodyni. Hospodyně schovává ruku za záda nebo pod zástěru. Děvečka ji chytá, dobývá, plačíc libá. Věk-li je nedělí, byly-li si důvěrnicemi, padají si do náruče. Děti se na děvečku věší, a že ji nepustí. V té chvíli by matku pustily, jen kdyby děvečka zůstala. Odejde-li ona, dětem se srdce utrhne.

Ale již vstupuje její nástupkyně. Pozdravuje, odzdravují, oči se obracejí k ní. Pláč tichne, oči se osoušejí. Stará děvečka rychle odchází a nikým už není zdržována. Nová běží drobnými krůčky k ruce hospodářově. „Vítáme tě.“

Potom k ruce hospodyně.

„Vítáme tě.“

292$

Potom k ruce babiččině. Babička se brání, že za celý svět nedá si ruku políbiti, ohrazuje se, jí že ta čest už nepatří, posléz povoluje nutnosti, ale dokonce se proto nezlobí, naopak usmívá se na příchozí, vítá, vyptává se na její původ, na rodnou její ves, na osoby, které tam zná, a není-li její domov až „za vodou“, tj. za Týnem nad Vltavou, zajisté babička nějaké vědomosti o něm má. Ví, jak tam žijou, kteří jsou tam největší gruntovníci, ví také o nějaké svatbě, která tamní lidi přivedla sem blíž, a tu již z řeči babiččiny vychází najevo, že hospodář nebo hospodyně skrze ty a ty jsou v jistém příbuzenském poměru s těmi a s těmi z rodné vsi děveččiny, a to již tolik znamená, jako by nová děvečka byla známá, ba snad přátelská.

Nová děvečka šuká po všech koutech, práci si hledá. Vezme do ruky hrneček, misku, sklenici, pozdvihne, prohledne, postaví na totéž místo. Tak se obeznamuje s pořádkem v novém domě, spíše hmatem než okem. Oči ještě nezkoumají věcí, nýbrž osoby; a jak zdomacňují a se uspokojují, jak pozbývají skleněného lesku rozčileného a nabývají klidného lesku sametového, přibližují se jí děti.

Ach vy nevěrné!

Nejprve novou děvečku ze stran okukují, jsou ještě plny rozpaků a nedůvěry. Ale najednou jsou jí za sukněmi, pletou se jí pod nohy, překážejí, pozornost si vynucují. Za chvíli už ji vodí, ukazují, potahují, a starý srdečný poměr je přenesen na osobu novou. Kdyby se odešlá za dva dni vrátila, přesvědčila by se, že její místo v srdci dětí nezůstalo prázdno a nesnadno by jí bylo dobýti ho zpět. Máť její nástupkyně pro děti tím větší půvab, že všecko na ní jest jim nové. Nová podoba, pohyby, řeč, způsoby, nové písničky a pohádky.

Není řečeno, že poměr mezi služebnými a hospodáři byl vždy a všude bezvadný. Obecné chyby lidské zajisté měly obě strany. Náhoda často sváděla pod jednu střechu

293$

povahy, které se k sobě nehodily. Ani jinak neobcházelo se docela bez mrzutosti. Služební nebyli vždy stejně pilní, svědomití a věrní; hospodáři nebyli vždy stejně dobrodušní, štědří a shovívaví. Chasníci také bývali zbojní, svévolní a vzdorovití, děvečky žvatlavé a klepavé.

Nejeden hospodář a hospodyně nedovedli zachovati vážnost před lidem služebným, a kde není vážnosti, není ani poslušnosti. Ale bylo něco, co ty staré poměry mezi hospodářem a čeledínem dělalo pěknými, společensky harmonickými, takže naproti nynějšímu povšechnému stavu jeví se přímo ideálnými, přičemž nesmí zůstati nepodotčeno, že v domovině „Našich“ dosud je poměrně lépe než jinde.

To, co protivy mezi lidmi srovnávalo, aspoň když se rozcházeli, bylo především, že se ohlíželi na veřejné mínění v obci a hanbu lidskou či světskou pokládali za nejtěžší trest pochybení. Někdo mohl propadnouti trestu úřadů, ale doma z toho hanbu míti nemusel, ano snad mu to i ke cti posloužilo, a to mu bylo náhradou za odsouzení úřadem i povzbuzením, aby setrval při tom, co mu přináší před svými čest. Ale odsoudila-li někoho obec způsobem sice neúřadním, rozsudkem na papíře nesepsaným a pečetí nestvrzeným, projevujícím se pouze výrazem očí a rtů spoluobčanů, slavný úřad mohl mu dávati křížky a metály, čest jeho v obci nepovznesl. Stálý ohled na dobré jméno a pověst, jenž vrozen byl všem a s každým odmalička rostl, byl bezpečným ochráncem dobrých mravů a uzdou proti zvůli jednotlivců. Protivy, jež samy sebou vznikají z různých povah lidí, byly smiřovány odprošováním hospodáře a hospodyně před každou zpovědí a posléze, když osoba služebná o Novém roce navždy odcházela. Platilo tu: „V dobrém jsme se sešli, v dobrém se rozejděme“ – a co mezi tím, vrženo bylo v prohlubeň zapomenutí.

Jestliže u každého hospodáře bylo víceméně tak, jak vylíčeno, u Kojanů bylo tak bez výjimky. Byloť pýchou,

294$

že se říkalo, že k nim čeleď nechodí do služby, nýbrž na chov. Služební mívali se u nich jako doma, ba lépe než doma. Nikdy na jejich dvoře nebylo slýcháno slova ošklivého, a nebylo ho ani zapotřebí. Každá práce konána byla ochotně, hladce, přesně a vesele. Tajemství bylo v tom, že Kojan i Kojanka nebyli jen k lidu pracovnému vlídní a uznalí, nýbrž také uměli každou práci dobře rozdělovati, pro každou pravou dobu voliti a při každé sami předcházeli dobrým příkladem. Nejraněji vstávali, nejpozději chodili spat. O půl páté po celý rok vstávala Kojanka, o páté Kojan. Jakmile se hlas Kojanův ozval na zápraží, nikdo ve stavení kromě malých dětí neomeškával se na kutích.

Ne v službě, ale na chovu Kojanově (opakujeme obecný hlas) Marjána pastejřouc dočkala se povýšení za velkou děvečku, ano těšila se té hodnosti ve zdraví a spokojenosti už druhý rok.

Bylo jí jedenadvacet let.

295$

MARJÁNA

Nikdo ve vsi nepozoroval, že z Marjány vyloupla se pěkná dívčina jako jádro.

Otci jejímu, ačkoli věčně žehral, že ve svém úřadě není po zásluze vážen, ani nenapadlo, že by mohl býti otcem dcery, které ne každá spanilostí se vyrovnává. Nikdo, nikdo ve vsi neznamenal, co se děje z Marjány, kromě matky její a Kojanky.

Matka její v posledních dvou letech, kdykoli si na Marjánu vzpomněla, zasmušovala se a vzdychala. Věděla, že je krása nebezpečným a často osudným darem, dostane-li se děvčeti chudičkému a z rodu žádného. Pastýřka děsila se toho dne, až Marjána pozná přednosti svého zevnějšku anebo až jí to jiní povědí – družka ani vrstevnice její to nebudou. Jaká změna stane se potom s její duší? Pojme ji pýcha? Vypne se nad rodiče? Odřekne se bratrů a sestry? Splete se s někým, kdo bude míti zálibu pouze v zevnějšku jejím a sveřepě zahubí duši její, aby opanoval sličné tělo?

Tak u sebe myslívala matka Marjánina, ale tátovi ani slovem své myšlenky nezradila, a ještě méně Marjáně. Byla na ni přísná, jako by ji stále měla u svého krbu. Ohledla-li se Marjána, vždycky za sebou spatřila přísné a vážné oči matčiny. Ani nemohla dosyta se nažertovati, nasmáti, nazpívati, aby někde, blízko nebo pozdálí, neukázala se její matka, a jak se ukázala, bylo u Marjány po žertech, po smíchu i zpěvu. Zarážela se, bledla, ruce jí padaly. A vzpamatovávala se teprve, když

296$

uvážila, že se před matkou ničím neprovinila a ničeho si není vědoma, proč by před ní musela oči klopiti. A klopila je přece, i když domů zaběhla přinášejíc něco do úst.

Pastýřka, aniž Marjáně něco řekla, působila k tomu, aby dcera její, co dospěla, nechodila na zábavy vesnické mládeže. Když bylo před posvícením, posteskla si před ní na své starosti a nedostatky. Nežalovala, jen si posteskla, jako si i kněžna stýskává mezi čtyřma očima a čtyřma stěnama. A dosáhla, čeho chtěla: Marjána vzdala se každého pomyšlení jít o posvícení k muzice, žejdlík másla, co jí hospodyně povinna byla dáti na hnětynku, donesla matce a za kment, kterého měla dostati k posvícení na tenčici, vyžádala si od tety plátna nebo kanafasu, aby si uschovala pro příští časy. A k muzice nešla ani o posvícení, ani o obžinkách, ani o pouti. Nešla ani doma, ani přes pole.

Druhá osoba, které neušlo, že Marjána dospěla do krásy, byla Kojanka.

Kojanka, asi o deset let starší, navykla si pohlížeti na Marjánu jako na mladší sestru. Kdyby byla měla nejstarším dítětem děvče, zajisté byla by péči věnovala dcerušce a nikoliv děvečce; ale péče o synka Bartoně Kojance nevadila, aby se těšila sličnosti Marjánině tak, jako by Marjána byla její vlastní, její nejbližší.

A Kojanka soudila jinak než pastýřka, a Kojan s ní souhlasil.

„Marjáno,“ říkávala, „holka milá, neděláš dobře, že se straníš každého poveselení chasy. Každá bylinka chce rozkvésti a každý květ, když se rozvinul, chce lahoditi vůní i vzhledem. Jen se povesel, dokud kveteš! Doba květu ženského je tak krátká, a tobě by celý život bylo líto, kdyby si tu dobu neprožila veselá a bezstarostně, jako jiná děvčata. Každý věk má svůj úkol a své právo, a ty máš v dospělém věku panenském právo na tanec a smích. Veseliti se možno také v počestnosti, veselý

297$

nevinným smíchem nechválí Pánaboha míň než churavá babička louskáním růžence. Smíchem a tancem ukazuje se zdraví a jarost, a to jsou největší dary dané Stvořitelem tváři živé. Ráda vídám i telátka i hříbátka, ana vesele si hrají a křepčí. A ty mne, holka, zarmucuješ, že se vyhybáš kolu a muzice.“

„Mně to nepatří,“ odpovídala Marjána. „Neříkají nadarmo: Každému své, pastýřovi hůl. Mně, dceři slouhově, sluší, abych se držela pozadu. Nepřeželela bych toho dne, kdyby se stalo a někdo mne urazil, že se deru kupředu, kde pro mne není místa. Do nejdelší smrti bych té hanby nezapomněla. Raděj ať se propadnu, než abych byla takovým slovem na celý život uražena.“

Když druhý rok, co Marjána byla velkou děvečkou, přibližovalo se posvícení, Kojanka nasadila všechnu výmluvnost, aby se Marjána rozhodla jít mezi chasu k muzice. Marjána znenáhla povolovala. Nakonec nenamítla už ničeho, leč že by matka její přišla o žejdlík másla, jež Marjána má o posvícení dostati na hnětynku. Kojanka potěšena, že Marjána již houževnatě neodporuje, slíbila jí žejdlík másla přidat, aby bylo i matce i dceři. Marjáně už nezbylo než se podrobiti.

Že Marjána půjde o posvícení k muzice, bylo tajemstvím mezi ní a hospodyní.

Týden do posvícení přišla ke Kojanům pastýřka, a že jako prosí tetičku, aby jí dali to máslo, co by dostala Marjána na hnětynku. Už prý dávno pastejřouc nic mastného nejedli. V zimě a na jaře mastívají sádlem, jež mají z krmníka, ale v letě a na podzim až do zabíjení musejí všecko jisti suché. Arci, jediná kravka nedá smetany tolik, aby stálo za vrcení.

Kojanka jí másla dala a pravila přitom: „Jste hodná osoba a dobrá matka, pastejřko, ale to vám chváliti nemohu, že Marjáně zbraňujete potančiti si s mládeží.“

„Co vy myslíte, tetičko, to má naše Marjána dávno za sebou. Dosti se natančila na pastvách, když vaše krávy

298$

pásala. Já z toho ani tenkrát neměla valného potěšení, ale neříkala jsem ničeho. Myslila jsem si jako vy: ať si potančí, však je ve věku, který má na to právo. Ale nyní už má Marjána po tanci.“

„Ale to neplatí, pastejřko. Jiní také tančívali na pastvách a nepočítá se jim to. Nemůže se počítat ani Marjáně.“

„My nejsme jako jiní,“ odporovala pastýřka. „Každý ať se drží svého a chová se podle toho, co mu přikazuje jeho stav. Jedná-li tak, dojde cti, třeba byl stavu ze všech posledního. A chraň mne Pánbůh, aby se dítě moje dostalo do lidských hub!“

„Pročpak byste se sama snižovala, pastejřko? Před bohem jsme si všichni lidé rovni.“

„Ale ne před lidmi, tetičko zlatá.“

„I před rozumnými lidmi. Kdo si poctivě vydělává chléb, nemusí se nikomu schovávati za šosy, třeba jeho chléb nebyl s pomazankou. Dávám za pravdu pastejři, když se pítí, aby ho stavěli na poslední místo v obci. Svatí patriarchové také byli pastýři a Kojan říká, že pasení stád teprve potom bylo neváženo, když se lidstvo pokazilo, zapomnělo, z čehož vyšlo, a v opovržení si vzalo ten boží dobyteček, který je nejprvnějším jeho pomocníkem i živitelem.“

„Všichni tak nemluví jako strejček Kojan a vy, tetičko. Běda tomu, skrze koho pohoršení pochází! Ať Marjána o posvícení pěkně sedí doma, po práci ať si usedne do komůrky, čte si v modlitbách a zpívá si nábožné písně. K nám ať nechodí, my jsme blízko hospody, snad by jí bylo líto, až by slyšela muziky. Spíš já zaskočím za ní.“ Matka Marjánina nedala se pohnouti.

Tenkrát Kojanka nechtíc chybila. Postavila si hlavu. Myslila si: „Také já tu mám slovo, a je-li pastejřka matka Marjánina, jsem já její hospodyně, já jsem jí, dokud je u nás, za matku, mám právo jí radit i poroučet, a suduju-li, že je dobře, aby Marjána k muzice šla, půjde!“

299$

Kojanovi se nezmínila o svém rozhodnutí.

Pastýřka neměla mysli pokojné. Několikrát jako mimochodem se zastavila u obecní švadleny a vyzvídala, kterým děvčatům šije na posvícení tenčice. Marjána mezi nimi nebyla. Matka její ani tím se nespokojila a ještě jednou zašla ke Kojanovům.

„Tetičko zlatá, nehněvejte se, jsem tu zase s prosbou. Buďte tak dobrá, co kmentu máte Marjáně dát na posvícenskou tenčici, proměňte mi v křečné plátno a dejte mi, abych měla na košile pro sebe a pro Anku.“

Kojanka jí ustřihla křečného plátna.

Tehdy již tenčici Marjáninu vyšívali. Ne ve vsi, aby se toho nikdo nedověděl, ale v městě.

Poslední neděli před posvícením už bylo všechno přichystáno, aby se Marjána krásně vystrojila. Kojanka to uschovala ve své truhle, aby v komůrce děveček nezahlédla menší děvečka, nezradila a neroznesla.

Tu neděli Kojanka zavřela se s Marjánou ve své komoře a radila jí, jak se má o posvícení vystrojit. Navěsila jí na krk své koraly, které nosila zasvobodna, postavila ji před zrcadlo, prohlížela mnohokrát od hlavy k patě a ze všech stran. Byla jista, že se chlapci budou o Marjánu tahat a že celá ves dlouho bude o tom rozprávět, jak se Marjána o posvícení zjevila mezi tanečníky. Šlo jí také o to, aby Marjánou povznesla její rodiče a celou rodinu.

„Děvče, bojím se, aby tě chlapci neroztrhali,“ pravila Kojanka potěšena, jak na Marjáně všechno hraje.

„Jsem dobrý řemen,“ smála se Marjána.

„Sama bych tě ráda viděla, až vstoupíš do hospody, jak to bude, co se bude dít. My se tam se strejčkem podíváme až na pěknou hodinku. Ale hanbu mi neuděláš, což? Točit a kroutit se musíš jako vlček, ne motovidlo. Tolik let jsi u nás a já tě ještě nikdy neviděla ani se zatočit.“

„Já to již mám za sebou, jak naše maminka říkají,“ Marjána na to a oči se jí zasmály. „Na pastvě, když jsem

300$

za našimi kravami chodila, to bylo tance! Každý den jsme tančívali a nečekali teprve na posvícení a ostatky. To byly pěkné chvíle. Tančili jsme bez muzik, jen při zpěvu a harmonice, ale tančili pořád, den co den, od rána do večera. Dokud byly horké dni, tančili jsme, že se nám krev rozehřála, a když bylo chladno, tančili jsme zas, aby nám krev neztuhla. Ojé, to byly krásné časy!“

Takové je kouzlo dětství: vzdal se od něho jen na dva kroky a již ti vzpomínky za ním celé srdce budou uvlékati a zdáti se ti bude dobou nejsladší, nejblaženější, nejrozkošnější, byťs nebyl za něho měl jiné podušky kromě kamene, jiného oděvu krom cárů, jiné krmě kromě suchých kůrek.

Vzpomínky na pasácké hry Marjánu naplnily štěstím, ale očima a tváří Marjány vyrážela se ještě jiná hnutí srdce. Selka tichou, skromnou a veselou pracovnici nikdy ještě takou neviděla. Podivila se jí v duchu.

„Ne,“ pomyslila si, „Marjána je mnohem hezčí, než se mi dosud zdálo!“

Co se dálo v Marjáně?

Nic tuze neobyčejného.

Nejen sladké vzpomínky a tesknost po minulosti ji jaly, také písmo hrdosti i ponížení, vzdoru i pokory, žalu i veselosti byla by Kojanka nalezla v očích a na čele Marjánině, kdyby byla hledala. A to jí nenapadlo. Selka viděla pouze, že Marjána je pěknější, a byla ráda, že si ji vystrojila a k tomu přispěla.

Marjána pohodila hlavou, stahla obočí, opřela si boky, nakročila pravou nohou a vyhoupla se. Zrovna tak to dělávala na pastvě, když ji do kola vzal chlapec, s kterým se ráda točila. Kojanka se tu poněkud pozapomněla nad svou vážností. Postavila se proti Marjáně jako tanečník, dupla, zaluskla prsty, zatleskla v dlaně, chopila se boku Marjánina a prudce se s ní otočila.

Nic víc. Hned ji zas pustila, aby si nezadala. Obě se zasmály. Selka se sklonila nad truhlu a rovnala v ní

301$

zásobu svého šatstva. Z očí Marjániných ztratilo se to divné písmo, jež Kojanka minutu pozorovala, aniž se pokusila rozhádnouti je. Děvečka byla zas, jako bývala: tichá, pokorná, veselá, upřímná.

„A který z pasáků byl nejlepším tanečníkem?“ otázala se Kojanka.

„Nejlepším byl Tenderouc Vít. S ním tančit bylo plavat. A nejhorším byl Jouza Šoubar. Ten byl náramně směšný. Jak měl tanečnici vzíti kolem pasu, přicházel do rozpaků, styděl se a loudal. Jak se dvakrát otočil, rozdýchal se, jako by z něho duše chtěla, a pot se lil z něho jako při nejtěžší robotě.“

„Tací jsou dosud oba.“

„Zato zas Jouza měl dobré srdce a Vít byl zlý, obzvláště na mne měl spadeno. Jouzu jsme si, pasačky, pro všecko posílaly. Pro vodu došel, krávy sehnal, brambor nahrabal, roždí na oheň nasbíral, pýru nanosil. My žáby často jsme si z něho blázny dělaly. Jedna ho posílá sem, druhá tam, jedna napravo, druhá nalevo, a on se motá, nevěda si rady. Jak se hne vpravo, slyší hlas: ,Nalevo jsem tě poslala, což neslyšíš?’, a jak se hne vlevo, zas jiná: ,Ale Jouzíčku, což mi to neuděláš a nepůjdeš napravo?’ A milý Jouza, čím více naň holky volají a čím více si hlavu trápí, co by přece udělat měl nejdřív, tím je zmatenější. Co jsme se mu nasmály, chudákovi! A čím byl zmatenější, tím víc hekal.“

„Věčně bude hekat. Ale přesto bude z Jouzy dobrý muž, pamatuj si, že to povídám. Až se ožení, to přestane, aby ho jedna posílala čehý, druhá hot; bude mu poroučeti jedna a on poslouchati jen jedné.“

„A kdyby neposlouchal, žena mu nabije,“ zasmála se Marjána.

„A což Vítek, jaký ten byl?“

„Ve Vítkovi nic dobrého nebylo. Jouzu, že byl taký dobrák, všecky jsme odměňovaly. Každá z nás mu dala kus chleba nebo třepáku. Kdepak, Jouzovi kus! On by

302$

nám byl všechnu poživu sám snědl a ještě by měl hlad.“

„To je chyba,“ podotkla selka polo žertovně, „při Jouzovi žena nikdy nebude míti hojnosti. Váhavý a nerozhodný, nenapracuje, do čeho ho nestrčí žena. Napracuje málo, nebude dost ani pro něj, neřku pro ženu a děti, a přitom aby žena stále si od úst utrhovala a Jouzovi dávala. Haj nás, bože, takových pomocníků!“

„Zato Vítek o všecku poživu dělil se s námi paskami. Ulomil sousto chleba, podíval se na některou jako ze slemene a řekl: ,Vem si!‘ Běda té, která by si byla nevzala! Buchanců by dostala, jako kdyby měla mlat a ne záda. Směšno to bývalo! Vítek drží sousto v štipci a vzhlíží, jako by udílel nevímjakou milost. A děvče, kterému řekl ,Vem si!‘, už poslušně přistupuje k jeho ruce a bere si. Pojídá chutě jako veverka, Vítkovi pro radost. Sám Vítek ničeho nedělal, jen poroučel chlapcům i děvčatům. Jeho starost byla jen o hry. Ostatní mu pásli a on dělal čampule a děvčatům hole. To bylo vždycky znamením obzvláštní přízně, když některou obdaroval holí. Jednou mi také Jouza Šoubar věnoval hůl. Hůl byla pěkná, jalovcová, málokdy se tak tlustý prut jalovce najde, aby z něho mohla býti pasácká hůl. To byla hůl, pan podkrajský by za ni byl poděkoval, kdyby mu ji dali, a pyšně by jí točil, vyšlapuje si po rynku s paničkou. I pasáci mi jí záviděli, kampak pasky! Byla okrášlena vroubky a hvězdičkami jako roubík, ohýbala se jako rákoska. Vítek se zamračil. ,Podej mi ji taky,’ povídá Jouzovi, ,co já jí řeknu.’ Jouza mi ji vzal z ruky a podal Vítkovi. A Vítek vyletěl jako dravý, jednou rukou držel Jouzu, druhou hůl a nakládal Jouzovi jak nakládal. Měli jste tenkrát Jouzu vidět, jak byl najednou mrštný.’ Konečně se Vítkovi vyškubl a utekl. Vítek nyní na mne. Co já za to mohla? Ničeho jsem se nenadála, a již jsem ležela na drnu tváří do země. Vítek mne obklekl a oběma pěstma bušil mi do hřibeta, až mi všecky kůstečky lupaly. Když mne pustil, hůl vzal a

303$

třískal o kamen, až se roztřepila. Potom zavolal za Jouzou, jenž bázlivě stál podál a ohmatával si rány: ,Podruhé se mi nepleť do řemesla! Našim holkám já hole dělám!’ Sebral třísky a hodil mi pod nohy: ,To si schovej, abys měla po Jouzovi památku! A víckrát ať mi od něho nic nebereš! Chceš-li mu dát kus třepáku nebo líhance, v tom ti nebráním, ale od něho mi nesmíš vzít ani měchuru!‘ A tak taky bylo.“

Kojanka mlčela, poslouchala a znova přerovnávala srovnané již kusy šatstva.

Marjána se vžívala ve vzpomínky. Zasmála se a pokračovala:

„Teta zlatá, kdyby si pro mne přišel ženich, nějaký pán anebo kupec, anebo možný hospodář, a sliboval mi, že mne jen medem a máslem bude živit a samým herbávím šatit, že budu u něho v bílých poduškách spávat, že mne bude na rukou nosit, nejsladší jména mi dávat a po tváři hladit, řekla bych: ,Jděte si o dům dál, nechci vás, ničeho nechci, co mi nabízíte!’ Ale kdyby přišel slouha jako můj otec, nádeník nebo podruh, měl zdravé údy a silné ruce i nohy a řekl mi: ,Holka, buď má! Dřiny budeš míti u mne dost a chleba málo, a aspoň jednou do týdnu ti nabiju,’ odpověděla bych: ,Děj se vůle boží, vzdávám se ti, a bij mne třeba každý den, neboť jsem tvá!‘ Taková jsem, tetičko, taková hloupá. Snad je toho vinna moje slouhovská krev, ale jen po pravdě říci musím: Krásně mne chováte, teta dobrá, jako bych vaše byla, mne chováte, jen vlídná slova ke mně máte, nikdo mne již nešidí, nikdo neustrkuje; ale když si vzpomenu na ty pasácké časy, tak se mi po nich činí, jako by jimi bylo zapadlo všechno štěstí mého života, i nynějšího, i budoucího, jestli mi ho Pánbůh dopřeje. A když o tom myslím, proč jsem taková, a vyčítám si, že jsem nevděčná k bohu i k vám, vždy na jedno moje myšlenky vycházejí: že mi to bití svědčívalo.“

Zasmála se opět, ale již ne vesele.

304$

Kojanka zase překládala; ničeho nepodotýkala, jen poslouchala.

Marjána si povzdychla a nastavila: „Již sedm let odtud uplynulo. Z Vítka se stal jonák, ba již i ženich. Sedm let mi nenabil! Tak si to v duchu počítám, když mi někde přijde na oči. Švarný je, to mu žádná neupře, ale přece si více myslí, než je vpravdě. Já bych na něj už nepromluvila! Kampak, ani se nepodívám, přichází-li mi do cesty. Ten se bude hodit do Bakulouc rodu, jestli mu dají nakonec Anýžku. Jako strejček Bakula z pýchy nosí na břiše stříbrnou misku s poklopem, jíž říká hodinky, zrovna takový je Vítek se svým karafiátem v zubech. Kromě něho žádný chlapec toho nedělá, aby nevyšel bez kytky. V zimě musí aspoň klas držeti v zubech. A řeknu vám, proč. Proto, aby mohl vysoko hlavu nosit. Karafiát by mu vypadl, kdyby se díval rovně před se, a to by již nebyl Vítek Tenderouc. Ani on o mne pohledem nezavadí, potká-li mne. Copak jsem já mu! Slouhova dcera! On zanedlouho bude hospodářem, za několik let snad představeným, a co já? Darmo mluvit! Proč by se na mne díval? Proč by se ke mně hlásil? Ani za to mu nestojím, aby si vzpomněl, že jsem ta, do které na pastvě pěstmi bušíval. A vzpomene-li si, jistě jen s politováním, že již mne nemůže bít.“

Marjánina slova zněla jako výčitkou, že ji Vítek už nebívá.

„Že se ani nepodívá, to není od něho hodné,“ děla hospodyně. „Jestliže tě bíval tak tuze, je to hanba, a tu nesmaže, když se ti očima vyhýbá.“

„I, tetičko zlatá, ať mne bil, co na tom! On se na mne ani pomyšlením horšiti nemůže, já mu nikdy ani v nejmenším neublížila. A mne on bil, ale neublížil. Jeho buchance již nebolí a myslím, že ani tehdy nebolely. Uměl přitužit, arci; je o tři leta starší mne a silou ho žádný z pasáků nepřekonal. Byl takový: jakmile dostal prvou ránu, přestával se znáti a rozdával napravo

305$

nalevo, obratně i silně, takže mu celé chumáče pasáků ustupovaly. A tak nějak s ním bývalo také, když mne mlátil. Jak mne uhodil jednou, věděla jsem, že mi jich už nasype jako pláňat.“

„A povídáš, že tě nebolely?“

„Již sama nemohu říci, abych nelhala. Mnoho vody zatím uplynulo. Jeho buchance bolely i nebolely. Ještě bolely, a již nebolely. Ještě se mi chtělo zaplakat, a již mi něco z těch buchanců sládlo a já u sebe toužila: ,Bij, ubij, rozbij, roztřep mne jako tu hůl Jouzy Šoubara, na prášek mne roztluč a prášek hoď do potoka, aby mne nebylo, aby mne voda zanesla daleko a daleko a roznosila mne všude po břehu, a kde se mne usadí prášek, tam ať vyroste modrý kvítek žabí očko!’ Co jsem chtěla, to jsem měla. A kdyby mne byl opravdu ubil, jaká bída!“

„Copak pasáci!“ prohodila selka. „Nejsou ani děti, ani lidé, proto všechno, co dělají, vychází z míry.“

„I ať vycházelo!“ na to Marjána. „Proto přece já šťastnějších časů nikdy míti nebudu než tehdy na pastvě. Tam ještě nikdo mnou neopovrhoval. Všichni jsme si byli rovni, ať jsme byli ze živnosti, z chalupy, nebo služební. Minou ta leta a všechno se ukáže jináč.“

„Copak ti to napadá, holka? Kdopak tebou u nás opovrhuje?“

„Vy ne, tetinko, ale Vítek. Vítek mnou opovrhuje.

V tom se nemýlím. Tak mnou opovrhuje, že asi lituje i těch buchanců, kterých mi kdy uštědřil.“

„Nevím, děvče, co si myslí Vítek, ale nech, ať myslí, má o čem. A ty si pamatuj, že každý, kdo koná svou práci a povinnost, je hoden vážnosti a ne pohrdání.“

„Je hoden,“ namítla Marjána, „ale ve světě není tak, aby se každému dostávalo, čeho zasluhuje.“

„Nech ty světa být, o svoje se starej. A kdyby třeba pravda bylo, že Vítek tebou pohrdá, co ti na něm záleží? Ty sloužíš u Kojanů a ne u Tenderů. Když tě u Kojanů chválí a rádi mají, ať se jde Tenderouc Vítek schovat

306$

se svým pohrdáním! Tebou pohrdat, takovou pracovnicí, děvčetem, které nemá hany!“

„On mnou, teta zlatá, nepohrdá proto, že bych byla špatná dělnice anebo měla na sobě úhonu, ale proto, že jsem slouhova.“

„Nejsi již po svém otci,“ řekla hospodyně. „On, třeba slouha, dovedl ve svém povolání nalézti tu hrdost, na kterou má každý právo, kdo je poctivý a koná svou povinnost. Taková hrdost povznáší i toho, komu by celý svět ubližoval a ponižoval. Ale v tobě není už pastýřské hrdosti otcovy a místo ní máš v duši hořkost. To není dobře, Marjáno, a nedej bože, abys tím neštěstí sobě připravovala! Je-li pravda, že Vítek tebou pohrdal, povím ti, proč asi: Ne proto, že jsi slouhova, ale že jsi se mu dala, když tě bíval.“

„Óje,“ obrátila Marjána vesele list, „je-li Vítek takový, to Anýžku ubije, až ji dostane. Ta se mu teprve nebude bránit. Na té bude moci dříví štípat a nehlesne, všecko jí bude jedno.“

307$

NEDĚLNÍ ODPOLEDNE

Vtom vešel Kojan. Nedivil se tomu, že zastihuje ženu nad truhlou. To bývá za nedělního odpoledne zábava selek, že si přerovnávají truhlu a prohlížejí drobné poklady a památnosti, uložené v přítruhlí.

„Zrovna besedujeme o Vítkovi Tenderouc a Bakulouc Anýžce,“ oznamovala Kojanka. Honem se ještě dotkla zlatého čepce, jejž položila navrch šatstva, zaklopila víko truhly a přistoupila ke skleníku, aby také jeho zásoby přehledla. Marjána se postavila za ni. Obě byly v patrných rozpacích, že hospodář za nimi přišel. Dlouho mu jejich beseda trvala. Ano, řeknou: „besedujete“ a myslí: „klepáte!“

Kojan si sedl na truhlu, lokte si podepřel o kolena a nemluvil. I ženské ustaly rozprávějíce. Nevěděly, o čem bude libo hovořiti hospodáři. Čekaly, až se ozve. Zatím cinkaly sklenice, cínové misky a majolikové talíře, jež hospodyně kus po kuse brala do ruky, prohlížela, zástěrou otírala a podávala Marjáně, jež dělala totéž ještě jednou. Měla plno strachu a studu, začne-li teta před strejčkem o tom, kterak Marjána bývala na pastvě od Vítka Tenderova bita. Hned by se hanbou propadla, jak by jen teta vyslovila Vítkovo jméno.

Na modrých poličkách mezi nádobím byla řadami nasázena veliká zimní jablka, žlutá, jako vosková. Vůně jejich naplňovala komoru i ze zavřeného skleníku, nyní pak se až prudce rozlinula. Ji proměšovala vůně suché rozmarýny, jejíž proutky, ověnčené červenými fábory,

308$

nastrkány byly do sklenic. Byly to památky Kojanovy ze svateb, na kterých byl hostem. Ještě bylo cítit vůni smolnou, jež vycházela z almar, kde sosnová louč byla nakladena proti molům.

Kojan postřehl ve voňavé směsi také vůni višňového troubele své dýmky, z níž kouřívá jednou do roka, o posvícení. Dal si ji podat, dal nastudeno do úst a zkoušel, jaký má duch. Touto dýmkou Kojan vzbuzoval ve svých posvícenských hostech náladu k besedování. Byla skutečně v té dýmce nějaká taková moc. Jak ji Kojan zachytil zuby, hned mu bylo do rozprávky, nemluvovi.

Hospodyně i děvečka nemálo se podivovaly, že hospodář nepohrdl předmětem jejich besedy.

„Samému mi nejde na rozum,“ začal, „že Tenderouc Vítek uchází se o Bakulouc Anýžku. A zdá se, že z toho mračna bude déšť a že letos o sypané obec už nebude smiřovat Bakulu a Tenderu. Kdo ten div způsobil?“

„Jaký div?“ řekla Kojanka. „Hory se nescházejí, lidé ano. Ani to nebude poprvé, co svatbou dětí usmířen bude hněv rodičů. A pan páter usmíří trvaleji než obec: obec na rok, pan páter navěky.“

„To již do božího hájemství zabíháš, Kačenko milá. Věcí budoucích nech a zůstaň při tom, co se děje před námi.“

„Ani to již nerozebereš,“ Kojanka na to, „co se děje před námi. Celá ves, celá osada o tom hovoří, a pravdy se nedomakáš; každý tvrdí něco jiného a dušuje se, že jen on jistotně ví, kterak se sešli Tenderouc a Bakulouc. A když vyslechneš několik osob, jsi zas tak chytrý, jako jsi byl. Ani od starých ničeho pořádného se nedovíš. Šla jsem jednou s Bakulkou z kostela. ,Bakulko,‘ povídám, ,osobo drahá, tedy je to pravda, že dáte Anýžku za Vítka?’ – ,Nejspíš,’ povídá. – ,A jak do toho došlo? Pověz přece!’ – ,A tak,‘ povídá, ,docela obyčejným chodem. Vítek má zdravé oči a vidí, že nad Anýžku v obci není a že by druhé nehledal kraj světa, aby byla

309$

holčina stejné zhlídná i bohatá i z rodu pořádného. I umínil si, že se o Anýžku pokusí, a řekl to zrovna Tenderovi. ,Tatínku,’ odpovídá, ,Anýžka musí být má, a kdyby mi někdo bránil, všecko rozbiju a rozsekám.’ Co měl Tendera dělat? Počkal si na mého a: ,Bakulo milý,’ povídá, Jakživ jsem ti nic dobrého neučinil, vždycky tě hněval a pokoušel, a dnes tu na tebe čekám, abych se tě optal: Dali byste Anýžku za našeho Vítka?’ Můj se rozhněval: ,Už jsi zas na mne něco nového vymyslil, abys mne škádlil a zlobil?’ ,Já nic nevymyslil,’ povídá Tendera, Jen se o našeho Vítka bojím, aby něco zlého neudělal sobě nebo někomu jinému, kdyby nebylo po jeho a vy mu nedali Anýžku.’ A můj na Tenderu, neboť mu ještě nevěřil: ,A co on, tvůj Vítek, může mně udělat? Sobě ať udělá, co chce, do toho mi nic není, a mně neudělá ničeho, ničehož, jářku, jako že jsem Bakula!’ Nato si Tendera na mého zašel jináč. Takový je on, Tendera, forman,’ podotkla; ,dobrý forman, na pídi země umí obrátit žebřinový vůz.’ A pokračovala o Tenderovi. ,Bakulo milý,’ povídá Tendera, ,podívej se, oba stárneme a přeme a hádáme se spolu jako zamalička, když jsme spolu do naší pastušky do školy chodívali. Zdaliž by to nebylo krásné a milé bohu i sousedům, kdybychom si nakonec upřímně ruce podali a žili až do smrti ve svornosti a lásce pro příklad mladému pokolení?’ A slza mu stála v očích. Tu zmizely všecky pochybnosti Bakulovy. Podal Tenderovi obě ruce a řekl: ,Máš dobře, Tendero! Zanechme hněvů a škorpení a žijme v lásce a svornosti až do smrti!’ Tak mi vypravovala Bakulka,“ podotkla Kojanka.

„Divím se pořád víc,“ děl Kojan, nadzdvihuje mimo svůj obyčej levý koutek. Divil se věru, i sobě se divil, že se pouští do takové rozprávky, o které by jindy řekl, že je výhradným právem ženských. „Divím se, že Tendera a Bakula se sjednotili, aniž jediného slůvka promluvili o věně.“

310$

Kojanka pokračovala: „Brzy nato přišla mi za humny do cesty Tenderka. O čem máme pohovořit, ne-li o tom, co přetřepává celá ves? ,Tenderko milá,’ povídám, ,chvalitebně děláte ty i tvůj, že za sebe dáváte Vítka a Anýžku.’ – ,Milá zlatá,’ Tenderka na to, ,což my! Vůle boží se děje.’ – ,Nu arci,’ povídám, ,na tom se právě zakládá vaše štěstí, že v tom byla vůle boží. Bez vůle boží nikdo by nebyl Tenderu a Bakulu svedl.’ – ,Co štěstí?’ ostře se ohradila; ,štěstí pro Anýžku a Bakulouc, ale pro nás jen vůle boží. Jen vůle boží, Kojanko milá. A jí se pokorně podrobujeme.’ Mne zamrzelo, že Tenderka stále se dovolává boží vůle na místě nepravém, i řekla jsem: ,Každý v obci suduje, že to bude vaše štěstí, když si Anýžka Bakulouc vezme vašeho Vítka.’ – ,Cože? Tak daleko ještě nejsme, a budeme-li, Kojanko milá, Anýžka si nevezme Vítka, ale Vítek si vezme Anýžku.’ – ,To je jedno.’ – ,Ne, to je dvojí. Řeknu-li: Vítek si bere Anýžku, to znamená, že Vítek o Anýžku se ucházel a rodiče její mohou dát na mši svatou, že jsme se nezatvrdili a Vítkovi nebráníme. Dyť ona ti, Kojanko milá, za Vítkem ve dne v noci plače a říká, nebude-li Vítkova, že bude hrobařova. ,Tak co, starý,’ povídám, ,udělejme to a neberme si na duši její neštěstí.’ Tendera ještě dlouho se zdráhal. Celý svět prý ví o jeho sporování s Bakulou a malí velcí smáti se mu budou, až se chytí do oka přízně Bakulovy, a Bakula prý se mu vysměje nejvíc. Bakula skutečně dělal, jako by neměl žádného soucitu se svým dítětem a žil jen pro hněvy s Tenderou. Ale jednou si na něj počkal v lese, když jsme odtud vozili dříví, a tu pane spadla z něho pýcha, a jal se Tenderu prosit: ,Příteli,’ prý, ,pro všecko na světě, nebraň Vítkovi, aby si vzal naši Anýžku, aby z toho holka neměla smrt.’ Již prý vidí, že Anýžce bude strojit jedno z dvojího: buď svatbu anebo funus, a on by raději svatbu. A také prý dá Vítkovi věno, co sám Tendera určí, i přídavky dá a na nich ohlížeti se nebude. Tendera váhal, váhal, a na-311$

konec, aby Bakulovi nevzal všechnu naději, řekl, že promluví s Vítkem. A již za ten flíček naděje co se mu Bakula naděkoval! A Bakulka také za mnou dobíhala a přimlouvala, abych na otce i syna působila. Sestrou prý jí budu nejmilejší, řekne-li Vítek ano. Já se nad ní slitovala a splnila její prosby. Vítek, dušinka dobrá, povídá: ,Maminko,’ povídá, ,ne sobě k vůli, ne Anýžce k vůli, ne Bakulovi k vůli, ne tatínkovi k vůli, ale vám k vůli Anýžku neodmítnu.’ My to hned vzkázali Bakulovům a tam tři noci nespali radostí. A tak, Kojanko milá, nezmění-li se vůle boží, Anýžka skutečně si vezme Vítka.’ Taková byla řeč Tenderčina a já,“ dokončila Kojanka, „když srovnám oboje, čeho jsem se dověděla od ní i Bakulky, musím si přiznati, že nevím zhola nic a že bych byla líp učinila, kdybych se neptala.“

„Ať je po Bakulčině nebo Tenderčině,“ prohodil Kojan, „z toho se musí celá obec těšit, že mezi Bakulou a Tenderou bude svatý pokoj.“

„Nestarej se,“ řekla Kojanka, „zas je bude obec o sypané smiřovávat, a jestliže se dosud škorpili pro malichernosti, nic za to nedám, že se dostanou do rozepří a různic vážnějších. Představ si jen, že to, co Bakulka a Tenderka povídaly mně, třetí osobě, každá zvlášť, jednou si budou tvrdit jedna druhé do tváře. A přijdou-li k tomu jejich mužové, věc nebude lepší.“

„A což by škodilo!“ na to Kojan. „Jde tu o mladé, a budou-li Vítek s Anýžkou žíti ve svornosti a lásce, hádky rodičů vždycky zůstanou v té míře, že budou obci pro obveselení a nikoli pro pohoršení.“

Marjána upustila cínový svícen. Nežli se Kojanka ohlídla, sebrala jej a chvatně otírala.

„Nic se mu nestalo,“ pravila neklidně.

„Což by se mu stalo,“ děla hospodyně, „ale dej pozor na sklo a majolík. Copak jsi se tak polekala?“

„I, už ji chvíli pozoruju,“ pravil Kojan, „kterak to nedobře dělá. Práce chvatná nebývá platná. Nádobí jí

312$

mezi prsty jen hraje a tančí. Dlouho ji tu zdržuješ, Kačenko. Je neděle, ať si jde po vyražení.“

„Ne, ne, teta zlatá, nechte mne u sebe, nechce se mi nikoho vidět, s nikým mluvit, chci být při vás a pozor dám, abych nic nepotloukla.“

„Jsi hodná holka, že se nás tak držíš,“ pochválil Marjánu hospodář.

Zas jí vypadlo, co právě měla v ruce. Nůž to byl a zabodl se do podlahy.

„Holka, holka,“ napomínala ji hospodyně, „že jsi dnes tak nepozorná! Zvláště na nůž máš dávat pozor, aby ti z ruky nevyklouzl. Vypadne-li komu z ruky nůž a zabodne se, zabodne se do srdce tomu, na koho právě myslil.“

Marjána oběma rukama chopila se za srdce, obrátila oči k stropu, zadržela dech a potom vší mocí vydychla: „To jsem si dala, já myslila na sebe!“ Shýbla se pro nůž a dál otírala.

„Ty žertýřko, ty!“ vece Kojan. „Ona tak zahraje tváří, jako by již od probodeného srdce umírala, a je to žert.“

Marjána ještě horlivěji utírala: „Ne, povím pravdu, já nemyslila na sebe, ale na Anýžku, o ni jsem se lekla, děvče ubohé. Štěstí její to nebude, vezme-li si Vítka.“

„Máte vy ženské starosti!“ Kojan do toho. „Běda tomu, kdo by se chtěl podle ženských spravovat. Jedna ho tahá vpravo, druhá vlevo, jedna dopředu, druhá vzad, roztrhají na něm šaty, i košile bude čist, ale z místa se nedostane. Ty povídáš, že Anýžka nedojde s Vítkem štěstí, jiná to obrací naopak, a všecky mluví, jen aby mluvily. Řeči nedbej, své dělej – dělej po své ženské hlavě.“

„Ty něco víš!“ Kojanka zvědavě udeřila na Marjánu. „Pověz, proč jsi se lekla o Anýžku! Proč se ti zdá ubohou?“

„Nic nevím, to jediné, že se k sobě nehodí.“ A pokračovala

313$

rychle, jedva jí ústa stačila: „Spíše ať se oheň ožení s vodou než Vítek s Anýžkou. Já vím, jaká by mu patřila: která by mu v ničem neustoupila, ani v slově, ani v ráně, aby mu za jedno slovo dala deset a za ránu aspoň dvě. A Anýžka, chudáček, kamenná panna! Rozbije ji, ale slova nedobude, o tom ani nemluvím, aby mu odporovala. Co jí prospěje, že je Bakula jejím otcem a že Bakulka, dokud ji nohy budou nositi, bude sousedkám vypravovati, kterak Vítek po Anýžce hyne a že se naň jejich dcera nesmí ani zamračit, když ona, socha studená, se nezamračí. Nu ano, nezamračí se, protože to neumí a nemůže, jako neumí a nemůže se od srdce zasmát a si zazpívat.“

Marjána se zasmála, jako by se chtěla pochlubiti, čím ona je naproti Anýžce bohata, ale smích jí selhal.

O srdečném smíchu mluvila, ale ani sama srdečně se nezasmála.

„A podívejme se,“ ozvala se Kojanka, „Marjána naše! Sedm let v sobě nosí na Vítka hněv a přeje mu toho, co je na světě nejhorší, aby ho žena bila!“ A vypravovala Kojanovi, co před chvílí slyšela od Marjány, jak ji Vítek na pastvě bíval.

Marjána se bránila: „Neříkejte, teta zlatá, že se hněvám, neříkejte, nemyslete! Mně je do Vítka tak málo jako jemu do mne, a pravím-li, že Anýžka k němu se nehodí, to je pravda a ne můj hněv. Ne že bych Vítkovi přála, aby ho žena bila; ale sirotné Anýžce přeju, aby dostala muže vlídného, trpělivého a shovívavého. Jaká je Anýžka? I hezká je, i mohovitá je, ale mrtvá. A Vítkova žena by měla býti plná života, hbitá, veselá, řečná. Kdyby mu nikdy slovo dlužna nezůstala, brzy by se poddal a nechal ji za sebe mluvit, doma sám první by ji poslouchal, i na úřad by ji za sebe posílal. A když dostane nehybu a nemluvu, a přijda večer domů, najde ji tam, kam ji ráno postavil: takovou ženu nebude mít rád a já bych řekla, že ji vznenávidí jako nepřítele

314$

a bívána bude od něho, třeba byla ne Bakulouc, ale knížecí a věna měla desetkrát pět tisíc.“

Kojan vážně poslouchal, a když děvečka domluvila, děl: „Tak jsi se dnes rozjela, Marjáno, ba jsem myslil, že se již ani nezastavíš. A snadno se jede s prázdnou. My Kojanouc nikdy se nemícháme do toho, co se děje za naší zídkou. Každý nejlépe zná svoje a ví, proč co dělá. I Tendera i Bakula jsou lidé řádní, a kdyby se spolu celý život nehádali, nebylo by v obci nad ně. A ani těmi hádkami dosud nezděli zla ani sobě ani sousedům. Ani o jejich dětech nikdo nic špatného povědět nemůže. Že tě Vítek na pastvě bíval, Marjáno milá, ceny mu neubere. Dávno bylo, a kdyby se bylo stalo mezi starými, má býti zapomenuto, neřku mezi dětmi. Mohl bych leccos vypravovat o tom, kterak se mysl lidí k lidem časem měnívá, nejčastěji v době, kdy z věku dětského přicházejí do zralého. Byly případy, že dva, dokud chodili do školy a pásli, byli by se na lžici vody utopili, a později se proměnili v hlavní přátele. A že zrovna ty, Marjáno, jsi tak tuze pamětliva nedobrého, je mi věc divná. Myslil jsem, že máš lepší srdce.“

Marjána se zarazila i zapálila.

„Nejsem zlého pamětna, strejčku,“ bránila se, „na Vítka se nehněvám, dávno nevím o jeho ranách, a dnes jsem si na něj vzpomněla jen proto, že na něj přišla řeč.

O kompak máme mluvit než o něm? Celá obec, celá osada o něm mluví. A zrovna je to dobré srdce moje, co by Vítkovi i Anýžce přálo, aby spolu byli šťastni jako hrdličky v háji, ale ví, že štěstí nedojdou.“

„Něco takového se nikdy nemá říkat,“ pravila hospodyně. „Tak se štěstí zakřikne.“

„Každé manželství by bylo nešťastno,“ děl Kojan, „kdyby se štěstí spravovalo tím, co děvčata mluví. Každá, ani neví, závidí té, která půjde k oltáři, a kdyby ženich byl hluchý, slepý, bezruký a beznohý. Jak děvče

315$

slyší o vdavkách, rozum jako by se mu pošetil. A což jim dělat, když Vítek Tenderův je, jakých málo?“ „Furiant,“ vskočila do řeči hospodářovy Marjána. „I ta vlastnost mnohé se líbí. Také soused Bakula je furiant. Tím spíše hodí se Vítek do roku Bakulouc.’’

„Ale ne Anýžka do rodu Tenderouc,“ pravila Marjána. Sama nepochopovala, kde se v ní bere smělost, aby odporovala hospodáři. Ale nitro její všecko se chvělo, cosi jako by tam mluvilo za ni a pudilo jí na jazyk slova odporu, jehož se naproti svým hospodářům dosud nikdy neodvážila. Nemohla si pomoci.

„Proč by se Anýžka nehodila do rodu Tenderouc?“ otázal se Kojan, jemuž nenapadlo Marjáně za zlé míti, že jest jiného mínění. On každé mínění rád slýchal a uvažoval, ale v konci konců vždycky zůstal při svém, po svém rozhodoval a dělal. „Anýžka je tichá, nehádavá, ústupná. Takové semínko v každé půdě se přijme.“

„Anýžka není semínko,“ zase Marjána, „není semínko, to je kamínek. Ano, kamínek můžete zasaditi do každé půdy, on se z ní nehne, dokud nebude vybaven. Ale že by se přijal? Ne, to se nepřijme, kořínků nepustí a nedá ani květu, ani ovoce.“

„Jako bys předpovídala, Marjáno, tak mluvíš, ale dobře to není. Křesťanská láska k bližnímu musí se také tím ukazovat, že mu všeho dobrého přejeme a neposuzujeme, kterak se snaží dobrého dojíti, a úplnou svobodu mu zůstavujeme, aby pro své štěstí učinil, co může, nevolí-li cestu zlou, nebo po cestě zlé dobrého dojíti není možná.“

Po těch slovech Kojan vstal, uložil posvícenskou dýmku do skleníku a odešel. Necítil se mezi ženskými na svém místě. Sebemoudřeji ji ponaučuj, jako bys písek vázal. Moudré slovo sprchne z ní jako voda s husy.

Jakmile byl za dveřmi, Marjána prudce odložila na okno předmět, který právě držela v rukou. Slánka to byla. Hospodyně se ohledla. Marjána se třásla na celém

316$

těle, chtěla mluvit, nemohla, a najednou popadla ruku selčinu, políbila ji a zaplakala.

„Co se ti stalo, Marjáno?“

„Ach, tetičko milá, milovaná, co mi strejček řekli! Co si to o mně myslí! Jako bych byla závista a nenávista, jako bych Anýžce záviděla, že si ji Vítek vezme, a Vítka nenáviděla, že bude Anýžčin. Proč, teta nejmilejší, proč? Není toho štěstí, kterého bych Vítkovi nepřála. Nemám k němu žádné hořkosti, žádných výčitek mu nečiním. Já si na jeho rány nikdy nežalovala ani pomyšlením. Jedno jsem mu měla ve zlé, že si mne už ani okem nevšímá a že to dělá schválně. Ale budiž mu i to! Příště si ani do toho nepostýskám. Ach, co mi to strejček řekli, co mi to řekli! Čeho bych já mu nevinšovala, kdybych tím mohla jeho štěstí vykoupiti! Přála bych mu, aby nad něho nebylo v obci souseda, aby byl nade všecky moudřejší, rozšafnější i mohovitější, aby ho všichni rádi měli, aby měl vždycky pracovitou a věrnou chasu, aby měl od Anýžky zdárný rod, aby se mu i páni kořili, a nevím, čeho bych mu přála ještě, kdybych věděla, že se to jako v pohádce splní na mé požádaní a na štičí rozkázaní. Já mohu o Vítkovi mlčet; ale když už jde o něm řeč, co mohu o něm jiného promluvit než to, co vím? A vím to dvojí: jak jsme spolu na drahách se honívali a tančívali, jak mne bíval a pěkné hole mi vyřezával, a nyní že si bude bráti Bakulouc Anýžku a že to bude neštěstím jich obou.“

Hospodyně povrtěla hlavou. „Podivná holka!“ pomyslila si; „zamane ona si, že se stane to a to, a dala by se ubít, že se tak stane jistojistě, a neví nic, nemůže nic vědět, neboť věcmi budoucími jen bůh vládne.“

Marjána jí obě ruce celovala a slzy se jí cedily. Kterak ji hospodyně utěší?

„Neplač, bláhová! Kdo tvrdohlavě tvrdí, že se něco stane, s Pánembohem do sázky se pouští. Všichni po pozemském štěstí dychtíme, ale málo je ho na zemi,

317$

a proto jen málokdo může ho dosahnouti. Bůh všelijakými zkouškami lidi prohání a ranami je stíhá. Šťastní ať mu děkují za to, co jim dává, a připravují se na černý den, kdy se tvář Hospodinova od nich odvrátí a zavře hrst, ze které se na ně Jeho dary sypaly. Za štěstí Mu děkujeme, za nešťastné Ho prosíme, aby se nad nimi srdce Jeho nezatvrdilo. A tak i ty, Marjáno milá, dnes večer před spaním pomodli se za štěstí Vítkovo a Anýžčino.“

Marjána byla dojata moudrou radou Kojančinou, jež naučila se myslit i mluvit po svém muži, ale plakala ještě víc. Vrhla se hospodyni na prsa a hospodyně nad ní opět povrtěla hlavou. „Co ta holka mluvila,“ myslila si, „nebylo z tvrdohlavosti, to bylo něco, čemu nerozumím.“

„Dětino,“ pravila jí šetrně, „upokoj se. Časem tak bývá s námi ženskými: bez patrné příčiny udělá se nám, jako by se nám chtělo srdce rozsmeknout, a pláčeme jako vdovy. Nech už Vítka a mysli na posvícení, jak se provrtíš. Věř mi, neměla jsi se tak dlouho vzdalovat veselostí mládeže, je to právo tvého věku. Stará hruška nehybně stojí, ale mladá chce se prohýbati a nemůže se dočkat, aby jí vítr zahvízdal a v pase přehnul. Již dvakrát, třikrát mohla jsi užít posvícenské muziky. Těš se na ni, děvče, o ni se nyní starej a ne o lidi, do kterých ti naposled nic není. Slyšíš? Zdá se mi, že strejček zas přichází. Honem osuš slzy, aby se na nic netázal. Slyšíš? Jablena zabučela, ta vždycky děvečkám ohlašuje, že je čas jít spravovat. Slyšíš? Husy se rozkejhaly, musím jim nasypat.“

Marjána si otřela oči, Kojanka zavřela skleník.

318$

PŘED SPANÍM

Smrklo se. Na dvoře ozývaly se hlasy čeledi a dětí, vracejících se z táček. Marjána vyběhla. Stavení Kojanovo oživlo. Ve stáji a chlévě mrkalo světélko luceren. Chasa krmila dobytek koňský i hovězí. Bylo slyšet frčení, chřestění řetězů, slova lichotivá i hrubá, kterými podle zásluhy častovány jednotlivé kusy. Čeho však toho večera slyšet nebylo, byl zpěv Marjánin. Menší děvečka i pacholci pokoušeli se ji rozezpívat, ale marně. Písně jejich padaly k zemi jako kamen, hozený rukou dětskou. Píseň Marjánina vívala se jako babí leto za srpnového dne, v čistém vzduchu a na jasném slunci, i vysoko i nízko, a pořád plavně. Zpěvu nebylo bez Marjány.

Jakmile měla po práci, Marjána chvátala do komůrky, která byla ložnicí děveček. Rozžehla kahanec na okénku, chopila se modlící knihy a vyňala z ní obrázek Panny Marie. Klekla k široké, hrubé posteli, kde spávala se svou mladší družkou. Obrázek držela v rukou, a střídavě na něj i na dřevěný křížek nad postelí se dívajíc, modlila se náruživě: „Panenko Maria, patronko moje vážená, milovaná, buď při mně, neopouštěj mě! Opatruj moje slova i myšlenky a nedej, abych kdy zas takové hlouposti dřípala jako dnes před hospodářem a hospodyní. Co je mi do Vítka? Proč se mi vtírá častěji a častěji do mysli? Což musím na něj myslit a o něm hovořit? Bůh ví, kdyby mnou hodili, nedovedla bych opakovati, co jsem tam povídala. Ba nejspíš mají strejček pravdu, že se mi rozum pošetil a že ho v mých řečech nebylo ani špetku.

319$

štěstí moje, že jsem jen před strejčkem a tetou tolik toho o Vítkovi namlela. U nich je to pochováno. Ale kdybys mi, Panenko Maria, jazyku nezavázala a on se mi tak rozbledl před cizím, což by ten cizí o mně držel, že jsem staková stakoucí drchna darebná, která jen chlapce v mysli nosí, a to ještě takové, kteří mají pro ni jen rány a pohrdání. Ó, ty bys mnou, Vítku, nepohrdal, kdybych nebyla slouhova a mohla ti přinést pět tisíc na hotovosti jako Anýžka! Ještě byste slevili, ty i rodiče tvoji. Ale zrovna potom bych tě nechtěla! Potom bych já na tebe hrdě se podívala, tak hrdě, až by ti stydla krev. Zdrávas Maria, milosti plná, Pánbůh s tebou, požehnaná… Co se to se mnou děje? Já se na něj nikdy nehněvala, nevyčítala, za zlé neměla, a nyní jako by se v mé duši dála nějaká proměna. Již delší dobu to na sobě pozoruji, ale dosud jsem mlčela a dnes mi bujný jazyk strhal uzdu, na které jsem ho držela. Zdrávas královno, matko milosrdenství, živote sladkosti, naděje naše… Já mu rány odpustila, odpouštěla již, co mi je solil, ale jedno mu přece odpustit nemohu. O tom jsem i před strejčkem a tetou dovedla pomlčeti, ale co bych se s tím nesvěřila Tobě, Matičko nebeská? Když jsem mu tenkrát na potoce zablácené nohy myla a do palce ho štípla, podíval se na mne tak, tak… Ani povědět neumím jak, ale zdá se mi, že mi od toho ještě tváře hoří. A protož, Orodovnice naše… Všeho dobrého mu přeju, i Anýžce, ale přece, Panenko Maria, o jedno tě prosím: Dej, aby si na mne vzpomínati musel do nejdelší smrti, a ještě dej, aby mne o posvícení naposled vyvedl… Amen.’ ‘

Zhasila, zahrabala se pod peřinu. Na spaní ani pomyšlení. Pořád její myšlenky Vítka stíhají. Vzpomíná si, jak to bylo tenkráte na potoce, když mu nohy myla.

Bylo to na podzim, když ovoce dozrávalo. Chlapcům pasákům nebylo do hry s děvčaty, jen o to se starali, kdo má na sadě dobrá jablka nebo hrušky. U Vlčků prý

320$

mají slavné hrušky kajzerky. Jako jahoda se ti to na jazyku rozplyne. Ale těžko je na ně se dostati. Vlčkouc mají před sadem do humen rybníček, hezký rybník, i koně tam plavívají. A kdo by chtěl na kajzerky, musel by rybník buď přebrodit nebo přeplavat, nebo přeletět. Jinak kajzerek neokusí.

„Kdo z vás, chlapci, vypraví se na Vlčkouc sad a nadrbe kajzerek?“ Tak se chlapců otázal Vítek.

Nikomu se nechtělo, každý měl nějakou výmluvu. Jouza Šoubar dokonce je pomlouval, že jsou jak olověné a šťovík že je sladší. Martin Soucha odrazoval chlapce tím, že prý kajzerky už očesali, zrovna včera.

„Proč nejdeš sám, Udato?“ ozvala se ona, Marjána.

„Udato“ přezdívali Vítkovi.

„Kdopak by jiný šel, ne-li já?“ odbyl ji Vítek hrdě. Svlekl kabát, odhodil na zem, k němu hodil čapku a vysoukal si kalhoty, jak mohl nejvýš. A již běží… Velikým okolkem běží, aby zdaleka mohl viděti, není-li na sadě Vlčkouc nebezpečí. Dva chlapci pozdálí za ním. Jen zvědavost je pudila, ne snad že by chtěli být účastni Vítkovy výpravy. A za chlapci kradla se Marjána.

Vítek žádného nebezpečí nepozoroval. Bez rozmýšlení vstoupil do rybníka. Dral se bahnem a puškvorcem. Špatná to byla chůze. Zabřídal, zapadával. Povyšel ven a dal se po tarasu, přidržuje se planěk, které ohrazovaly sousední zahradu. Dostal se na Vlčkouc sad i na kajzerku. Česal a strkal za ňadra. Ale když byl v nejlepším, zaštěkal pes a hospodář se přivalil. Hospodář psa odvolal, ale popadl obuch jakýsi a lál a běžel. Vítek ho nedočkal. Seskočil, jeden, dva, tři! – už byl v rybníce. Pes chtěl za ním, hospodář jej zadržel.

„Ty kluku zlodějská!“ volal za ním; ale tu poznal Vítka Tenderova a viděl, že to není obyčejný kluk zlodějský.

„Vítku, Vítku!“ řekl mu, „jestlipak ti pár hrušek stojí za to?“

321$

„Stojí,“ odpověděl mu Vítek z rybníka, kde se pleskal jako pes.

Mokrý a zablácený vrátil se na draha, na pastvu. Jako vlk se tehdy kabonil. Chlapci jej obstoupili a vysmívali se mu. Jouza Soubar jistil, že není hrušek sladších nad kajzerky. „Med, povídám, chlapci!“ Dlouho se Vítkovi neposmívali. Pozbyl trpělivosti, vstrčil jich Šoubarovi několik a ostatní se rozprchli. Nebylo radno z Vítka si ještě žerty tropiti.

„Tam jsi se měl ukázat, Udato,“ volali na něj, „u Vlčků na sadě měl jsi se postaviti strejčkovi a psu!“

Vítek si sedl k potoku. Marjána se postavila k němu samému. Líto jí ho bylo, že se mu chlapci vysmívají a že je mu to hořko. Ale panebože, vypadal tenkrát!

I v obličeji, ve vlasech, na košili měl bláto. A nohy! Když vyvázl z rybníka na prašnou cestu, prach se usadil na bláto… nu, ten byl!

„Hastrmane!“ řekla mu Marjána. Vítek neodpověděl, ale vstrčil nohy do potoka a jen si poručil: „Umyj mi nohy!“

Marjáně bylo tak milo, když jí Vítek poroučel. Hned se vidělo, čí je kdo a čím bude: Vítek, hospodářův syn a příští hospodář, a Marjána, děvečka služebná, snad se i na podruhyni vyšine, ale osudem jejím jest a bude sloužit a poslouchat.

Vykasala si sukni, vysoukala rukávy, vstoupila do potoka a myla Vítkovi nohy. Čistě mu je umyla, ze svého koflíka mu je polívala, prsty je promnula, oplákla, fěrtouškem otřela a byly bílé, jen se libotaly. Marjána sama měla radost a ta radost jí to vnukla či co – štípla ona, ba jen poštípla Vítka do palce. A tu se lekla a plaše se podívala Vítkovi do tváře. Bože přebože, jaký pohled jí za to byl! Vítek se zamračil, až se mu husté a tlusté obočí stáhlo v černý oblouk, a zpod obočí Marjánu probodávaly jeho oči jako dva nabroušené, ale chladné

322$

nože. Marjána toho pohledu nesnesla. Zaplakala, sebrala si koflíček a dala se na útěk. Utíkala, jako by jí tam u Vítka o život šlo.

„Marjáno!“ volal za ní.

Marjána přidala, jako by jí hlava hořela.

„Marjáno!“

Marjána letěla větrem. Utíkala k lesu, aby se tam skryla od pohledu Vítkova.

„Marjánko!“

Marjána doběhla k lesu, postavila se za tlustou sosnu a vyhlížela po Vítkovi, cože dělá. Vítek až do lesa za ní pohledy dovrhoval. I když volal „Marjánko!“, Marjána slyšela hlas tvrdý a rozkazovačný. Byl to vlastní bratr pohledu Vítkova.

Vítek se obrátil, šel za svým dobytkem, nato se spravil s nevěrnými kamarády a nabil jim, co se do nich vešlo. A Marjána zatím v lese plakala, až jí srdce usedalo.

Vítek až do večera chodil sám, s nikým neměl, ani s paskami. A když večer sehnali dobytek a hnali k domovu, Vítek si na Marjánu počkal, sahl si za ňadra, vyňal hrušku a podal Marjáně.

„Na!“ řekl.

Marjána ji vzala a držela před sebou, jako by nevěděla, co se s hruškou dělá.

„Kajzerka,“ vysvětlil Vítek.

Marjána kousla do kajzerky – lidičky, to byla hruška! Ale vtom Tenderouc kráva zabrousila z cesty do jetele, Vítek musel za ní. Marjána snědla hrušku, ani se s Vítkem nerozdělila. Brzy potom Vítek přestal pásat a počal dělati těžší práce. Marjána s ním od té doby ani slova nepromluvila, ani mu kajzerku pochválit nemohla.

Vzpomínka na hrušku Marjánu upokojila. Přestala žehrati a pomyslila si: „Dyť on Vítek přece není tak zlý; kdyby byl, nedal by hrušky, která zbyla jedinou jeho kořistí z výpravy na Vlčkouc zahradu.“ A teprve když ve svých myšlenkách Vítka omyla, napadlo jí, co jí teta

323$

uložili: že se má před spaním pomodliti za Vítkovo štěstí s Anýžkou Bakulovou.

Ještě jednou se křížem požehnala, ruce sepjala a modlila se: „Bože milý a Panenko Maria, nedbejte každé bláhové myšlenky Marjániny, ale splňte to, oč vám se modlí ze vší vroucnosti a upřímnosti: Dejte a učiňte, aby Vítek došel s Anýžkou nejlepšího štěstí, jakého dojíti možno na zemi. Dejte a učiňte, aby se vždycky měli rádi, aby spolu žili ve svornosti, aby zdrávi byli oni i děti jejich, aby neměli škody ani na polích, ani na dobytku! Svatý Floriáne, opatruj střechy jejich! Svatý Matěji, chraň je od velkých vod a přívalů, svatý Jane Křtiteli, zadrž hrom, kdyby chtěl udeřiti do jejich stavení! Svatý Kříži, buď na stráži prahu jejich! Devět kůrů andělských naplňujte dům jejich pokojem, láskou a veselostí. Svatá boží Rodičko, oroduj za ně!“

Modlitba usínala na rtech Marjániných, usínala i Marjána.

„A za mne taky! Amen!“

Ještě stačila požehnati se křížem a již spala, jako by ji do vody hodil. Když se mladší děvečka ukládala k jejímu boku, Marjána ničeho nevěděla.

Ráno vyskočila jako srnka.

324$

KREJČÍ SOUPEŘI

O páté hodině Kojan jako pravidelně vstal, a zpívaje: „Minula noční hodina, ve jménu Otce i Syna, též i Ducha svatého, všejednoho Hospodina,“ procházel nejprve příbytek, potom dvůr, ohlašuje všem obyvatelům domu svého, že je čas procitnouti a chopiti se práce.

Z komůrky děveček ozývala se mu vstříc zpěvná modlitba Marjánina: „Děkujeme Tobě, o bože náš, že jsi v lásce otcovské této noci byl strážce náš a že nad námi svou moc neproved ďábel satanáš.“

Hospodář spokojeně pokývl a obrátil se na prahu. Tím byl jeho ranní čin dokončen. Vraceje se do sednice, aby užil svého práva a ještě hodinku si poklímal, dozpěvoval: „Tebe my, Otče, prosíme, řidiž nás svatým Duchem, ať na Tobě nezhřešíme, dej, ať tento celý den k Tvé cti a chvále strávíme!“

Po snídaní naměřili obilí do pytlů a naložili na fasuněk. Plné žebřiny ho byly. Marjána, oblečená polosvátečně jako na chůzi přes pole, vyskočila nahoru, Kojan usedl vpřed. Vezl do mlýna. V Karáskově mlýně nechal obilí i Marjánu, aby je semlela. Mleček tam už bylo jak bys nabil a ve všech mlýnech po řece. V nich i kolem nich všecko se hemžilo, všecko bylo plno ruchu, života a veselosti. Všecko se smálo a hrálo, i klapoty mlýna podobaly se skočné. A nejveselejší byli „páni otcové“.

Tím zahájen týden posvícenských příprav.

Každý den konáno něco nového a důležitého, každý den znamenal valný hon k cíli. Nálada se stupňovala.

325$

Hospodáři byli den ode dne slavnostnější, hospodyně pečlivější, chasníci podnikavější, děvčata nedočkavější, děti bujnější a radostnější.

Lidé, kteří jindy mluvili zdlouhavě a málo, stávali se řečnými a řeč jim šla, jako když bičem mrská, šíje se vztyčovaly, tváře zjasňovaly. Pohyby údů byly rychlejší, pohledy očí bystřejší. Jako ve mlýně bylo v každé domácnosti. Co ve mlýně klapoty palců, to v domácnosti štěboty ženských jazyků.

Vzájemné poměry rodin i osob byly předmětem přetřesu stále živějšího. Celá ves věděla, kdo s kým žije v přízni, kdo s kým v napjatosti, kdo s kým v nepřátelství.

O každém poměru mluveno vážně, jako by šlo o dva velestáty, ne-li o dva díly světa. Každý poměr na lékárnických vážkách odvažován. Co během roku pečlivě bylo tajeno anebo nesměle dřímalo na dně duší, najednou začalo vycházeti na bílý den a hlavy vystrkovati: přízeň i nepřízeň, důvěra i nedůvěra, příchylnost i odchylnost – to vše najednou aspoň v lidských řečech nabývalo určitých podob. Každý pohled, prodlením roku vypočteně nebo bezděčně vržený, vystupoval srozumitelně jako rozřešené tajné písmo. Každé slovo, jež jeden utrousil a druhý zdvihl, nabývalo váhy a přikládán mu obzvláštní význam. Ale nejvíce řečí točilo se o Vítka Tenderouc a Anýžku Bakulouc. O posvícení obě strany před celým světem osvědčí, na čem spolu jsou, kam dospěly, co hodlají. Řečí o nich bylo tím více, že si dosud nikdo neuměl vysvětliti, kterak se stalo, že škorpilové Tendera a Bakula se sjednotili a chtějí, aby se děti jejich vzaly.

Od té doby již tolik vody uplynulo, že možno vyzraditi, kterak to bylo.

Chvaletický krejčí to způsobil.

Tenkrát ještě sedláci vzdorovali kroji městskému a šaty selského kroje šili jim krejčí vesničtí. Jednou nebo dvakráte do roka, po žních nebo v masopustě, sedlák vzkázal pro krejčího a krejčí s několika tovaryši se k němu na—

326$

stěhoval na týden, na deset dní a všecko mu pro celou domácnost našil a spravil na mnoho měsíců. Tak bývalo také s jinými řemeslnými pracemi, kterých byla na selském hospodářství pravidelná potřeba. Chvaletický krejčí, takto František Žemlička, byl tehdy po celé vodňanské osadě nejoblíbenější, ale po pravdě musí býti přiznáno, že příčinou jeho obliby dokonce nebyla největší dovednost v šití šatů podle kroje. Byl to krejčí přechodný. Uměl ještě starým šíti koženky, krátké kazajky, dlouhé na zem kaputy i těžké pláště, ale raději mladým stříhal na šaty forem městských. Šití po módě městské provozoval podle svého oka a rozumu. Zpod jeho jehly vycházely obleky, které nebyly ani selské, ani městské. Staří na jeho novoty dováděli, mladí byli po nich jako posedlí.

Když chvaletický krejčí prohlásil o dorobeném šatě: „Honzíčku, v tom budeš vypadat jako pan adyjunk!“ Honzíček zajisté držel ještě víc a byl přesvědčen, že bude vystrojenější i pana podkrajského.

Krejčí krojoví byli chvaletickým krok za krokem vytlačováni z pole do sousedního okresu netolického, jehož hranice byly ostatně zcela nedaleko. Již Chelčice do něho patřily. A tu se ohradili pevnými náspy a zásekami. Odtud chrlili na hlavu novotáře chvaletického vařící smolu výsměchu a rouhání, a dostávalo se jí hojně i jeho výrobkům i těm, které jimi šatil.

Nejznamenitější z krejčích krojových byl Václav Řípa z Krtel. Mezi krtelským a chvaletickým vypuklo krevní nepřátelství, jež vežralo se i v obyvatelstvo. A tak obě sousední končiny stály proti sobě jako dvě znepřátelené země, dva znepřátelení národové.

Chvaletický byl si své věci jist. Říkal moudře: „Každá móda musí zvítězit, i špatná a šeredná; jakž by moje krásná a švarná neporazila krtelského? A pokoje mu nedám, dokud mi nepostoupí všechny Půjďáky a nezaleze až k Podlešákům!“

Země půjďácká prostírala se od Chelčic a Újezda po

327$

okrese netolickém. Jméno její odtud, že obyvatelstvo správně říkalo „půjdu“, což na Vodňansku znělo cize a směšně; zde říkali „pudu“. Odtud Půjďáci škádlívali je, pokřikujíce: „Pudu na půdu? Nepudu na půdu,“ a říkali jim podobně: „Pudáci“.

Selští krejčí jinými činy se zaměstnávali kromě šití. Nikdo z postranných lidí neměl tolik možnosti poznati dopodrobna všecky poměry na selských živnostech jak oni. Proto byli strůjci i kaziteli sňatků. Bez krejčího žádná svatba se neobešla. On donášel vzkazy sem a tam, vyzvídal, vychvaloval, spojoval, a naopak zase haněl, klepal, rozhazoval a rozdvojoval. Jednou byl na slovo brán, podruhé se báli jeho jazyka a úkladu. Všichni rodiče, kteří nebyli lhostejni k osudu svých dítek, krejčího si předcházeli. Hospodyně mu podstrojovaly, hospodáři na krejcar vypláceli, co si počítal, i když se jim toho zdálo mnoho. Krejčí byl v procesu sňatku tak důležitou instancí jako notár a naposled kněz. Když měl slovo notár, krejčí ustupoval stranou, ale hned zas se objevil a nespustil se snoubenců, dokud je nedovedl do lože manželského. Bylť krejčímu vyhrazen čin starosty svatebního. Chodil zvát na svatbu, ověnčen fábory a rozmarýnou, a o svatbě řídil všecky obyčejové obřady a staral se o pořádek i zábavu svatebčanů.

Nejen v umění krejčovském, nýbrž ve všem, co zde uvedeno, oba krejčí, chvaletický a krtelský, stáli proti sobě jako nelítostní soupeři. Chvaletický se chválil, že by kalhoty, které on střihne, nositi mohl kníže Švarcenberk. Krtelský zas, že šije zrovna takové kaputy, v jakých na Němce chodil Žižka; kaput není staročeský, neplouhá-li se mu podolek po zemi, a takové kaputy jen on ještě umí šít. Chvaletický se honosil, že žádný svatební starosvat v Čechách nemá říkání tak nové jak on; krtelský zas, že on má nejstarodávnější.

Malá by byla bída, kdyby se každý byl držel své půdy ; ale jí se oni nespokojovali a každý pásl, aby mohl vskočiti

328$

na území protivníkovo, zhatit jeho dílo, nevěstu jeho ženichovi od samého oltáře odvésti, ženicha přiměti, aby věno již na dřevo vysázené odstrčil a šel jinam. Potírajíce se, žádné zbraně se neštítili. Ale což by bylo na tom, kdyby svými zbraněmi jen sebe navzájem poráželi! Horší bylo, že zbraň každého z nich, břitká a jedem kalená, nezraňovala jen odpůrce, nýbrž i ty, kterým on se nabídl za štít a kteří se ho v důvěře přichytili.

Šťasten byl každý z obou ne zdarem svým, ale nezdarem protivníkovým, a nejšťastnější, mohl-li rozbiti spojení, které protivník jeho obmýšlel. Jednu dobu oba se cítili stejně silnými a jeden si netroufal utkati se s druhým otevřeným bojem. Každý se soustředil na své území, zde činil po svém a soupeři nepřekážel. Ale hrubě by se mýlil, kdo by si to vysvětloval moudrou povolností jednoho i druhého a obapolně prospěšným „rozdělením sfér“, jak říkají politikové. Právě tehdy oba krejčí, chvaletický a krtelský, kuli naproti sobě nejčernější úklady a v duchu si přísahali, že zápoliti budou, až jeden aneb druhý úplně bude dalšího boje neschopen. Když se jeden nejbezpečněji domníval, že druhý si již netroufá měřiti s ním svoje síly, najednou byl překvapen jeho náhlým vtržením do své země a měl co dělat, aby jej odrazil a nedal mu zachvátiti vyhlédnutou kořist.

Nelze však nepřiznati, že chvaletický byl ve výhodě naproti krtelskému, uměje, kde toho bylo zapotřebí, spojovati nové se starým, takže ploval oběma proudy; krtelský pak všechno nové zavrhoval a zatracoval, takže nemohl smířiti se s ním, ani když by mu z toho kynul nejmastnější užitek.

Nepodstoupili snad spolu zuřivějšího boje než o Anýžku Bakulouc.

329$

ADAM KRÁLENEC A ANÝŽKA BAKULOVA

Krtelský ji vyhledl pro Adama Králence z Líkařovy Lhoty. Nejprve na ni starého Králence zdaleka upozornil a staří Králencouc právě tak zdaleka pozorovali, jak si vedou Bakulouc a jak to u nich chodí. Vyptávali se lidí příchozích z té končiny, zvídali, jaké jest jejich příbuzenstvo, jaká povaha, jaké obyčeje. Neslyšeli nic nepěkného. Všichni svědčili, že Bakulouc jsou dobří hospodáři, že u nich ani peříčko se neztratí, protože Bakulka je sebere a doma do pytlíčka schraňuje, aby o draní naschráněné přisypala k ostatnímu. O Bakulovi se dověděli, že je rozšafa, rád před lidmi dělá bastanta, ale přitom docela není rozhaza. Každému dává, co mu jest povinen, a nikomu nic není dlužen. Je člověk staročeský, poctivý a Zachovalý. Rád si jiné nabírá, sám ale žertu nesnese, proto se věčně škorpí se sousedem Tenderou, jenž je celkem také takový, ale kromě toho houžvička. Přátelstvo má zámožné, žádný od něho ničeho nepotřebuje ani půjčkou, nercili darem. Dětmi je slušně obdařen, nemá jich ani příliš mnoho, ani příliš málo: dohromady pět hlav. Dvě jsou vybyty, dvě odrostly škole; Anýžka je prostřed mezi nimi. Pověst ji odhaduje na pět tisíc zlatých, ale sudují, že by Bakulouc mohli ještě tisícovku přidat.

To vše se Králencovům líbilo. Nyní bylo na Krtelském učinit, aby také tak jim i Adamovi líbila se Anýžka. Vychvaloval mu ji jako div krásy. Slunce onačejší panny nevidělo. Jako malovaná je, jako z porculánu.

„To je chyba,“ namítl Adam, „já bych radši takovou,

330$

která není jako z porculánu. Upadne, rozbije se mi.“ „Sám se na ni podívej, Adame.“

Jednu neděli časně ráno Krtelský přišel do Líkařovy Lhoty, Adam zapřahl a jeli do Vodňan, aby tam byli kolem deváté. Dojeli, zastavili se u Soudku, a když vypřahli, bylo po deváté a nábožný lid vycházel z kostela. Selské nevěsty postavily se na roh u lékárny, zrovna naproti kostelu, a na tom zvýšeném místě stály jakoby vystaveny. Vystavovaly se skutečně, aby je zpozdálečí mohli pozorovati chlapci na ženění anebo jejich rodiče. Dívky si byly vědomy, proč tam stojí, a dávaly si záležet, aby činily dobrý dojem. Stály skromně, oči stoudně klopily, ruce jako v rozpacích si pohrávaly modlitební knížkou. Vypadaly jako hejno holubic. Všemi barvami hrály. Nemluvily, leda šeptem, nesmály se, leda špulily, když z podelbí pozorovaly, že někdo milý na ně se dívá. Ne všecky se špulily. Těm nebylo do špulení, které nikoho milého po celém rynku neznamenaly.

Adam Králenec a Václav Řípa postavili se za vozík Adamův před hospodou. Václav Řípa měřil děvy znalecky, lámal si hlavu, čí jsou asi ty, kterých neznal, srovnával jejich podoby s podobami známými, odhadoval je podle nohou, rukou i pleti, podle šatů v celku i jednotlivostech. Ty, které mají smědou pleť, ožehanou sluncem, ofukovanou mrazem, výborné jsou, pracovité jsou, otužilé jsou, ale nejsou i mohovité, do každé lopoty musejí se vrhat jako podruhyně; mohovité jsou ty, které jsou neopáleny a na tvářích mají krev i mlíko.

Adame Králenče, vybírej si!

Adam Králenec vybírá, vybírá. Leckterá se mu líbí, ale jedna nejvíc: urostlá je, v pasu tenká, lícná, trochu přismědlá, ale vidno, že je to od mateře, a nikoli od slunce, větru a mrazu. Šaty má, aby z Budějc byly, věc nemožná ve Vodňanech na ně koupit. Oči jsou k zemi obráceny. Není vidět, jaké barvy jsou, jen řasy na nich Adam viděl, a ty byly dlouhé, husté a černé, až pod oči

331$

dosahovaly. Adam znejprvka nechtěl svým smyslům věřit. Otřásl se od hlavy do paty, když ty řasy zvolna se zdvihly a zase zvolna se spustily.

„Új, krejčí, to je panna!“ zahořoval Adam u vozíka.

„To je ona, Anýžka.“

„Krejčí, honem, zapřahneme a dojedeme k jejím rodičům, aby mi ji dali!“

„Új, Adame, to nejde tak rychle!“

Adam a krejčí nevrátili se, jakž samo sebou se rozumí, bez slova božího, ale Anýžce se nepřiblížili.

V úterý o trhu Krtelský přišel do Vodňan, vyhledal si Bakulu tak, aby s ním byl mezi čtyřma očima, a opatrnými otázkami vyzvídal, míní-li Anýžku provdati. Bakula podle obyčeje s odpovědí okolkoval, ale mezitím vyzvídal, koho krejčí má za lubem.

Krejčí – Václav Řípa nebyl pětistopý krejčík z města, kterého bys do uzlíčka svázal, to byl chlap o půl hlavy vyšší strejčka Bakuly, jenže hubený – vypjal se, zdvihl obočí a prst, nechal Bakulu několik okamžiků ve zvědavosti, a konečně řekl vážně a důležitě, jako by udával tisícovku: „Adam Králenec z Líkařovy Lhoty.“

Obličej strejčka Bakuly se stáhl a ušklíbl jakoby zklamáním a posmíškem, ale ne doopravdy, nýbrž jen podle obyčeje, jenž nedovoluje lapati po ženiších a nevěstách, jako ryby lapají po červech. Ale v duši strejček Bakula byl rád. Otce Králence jen málo znal, ledaže mu ho někdy ukázali, ale to věděl, že u Králenců je místo hodné, že je to živnost chlebná a že by se tam Anýžce dobře bývalo.

„Milý krejčí,“ odpověděl Bakula, „jáť arci ani moje nemyslíme Anýžku do hrnečka si zavázat a za kamna strčit. Děvče je jako peníz: v punčoše nepozná se mu cena, ale musí mezi lidi. Míníme Anýžku provdati, bude-li v tom vůle boží, ale naspěch nemáme. A abych ti pravdu řekl, člověče: já ty Králence málo si merčím, jen tak asi jako před dvacíti lety počasí.“

332$

„Co škodí, co škodí! Často bývá mezi nejvěrnějšími a nejmilovanějšími manžely, že se od narození neznali, a což teprv jejich rodiče. Ale kdybyste příkladně, strejčku, přijeli na jarmark do Netolic, mohli byste se s Králencem seznámit. On mne k vám neposlal, Pane uchovej! Ani tušit nesmí, že s vámi o Adamovi mluvím. Ale mám v těch věcech zkušené oko a to vypozorovalo, že by se vaše Anýžka dobře ke Králencovům hodila. Ale ve všem ostatním je vůle boží.“

„Ta panuje,“ dotvrdil Bakula. „A na jarmark netolický přijdu. Přivedu tam dvouletou hřebici, koňskému dobytku hezky přidražuje, snad ji dobře zpeněžím.”

„Jen přijďte, strejčku, snad se s Králencem seznámíte a litovat nebudete. Nikdo nepřišel nazmar, kdo si dělal přátele z dobrých lidí.“

„Přijdu, krejčí, přijdu. Ale jazyk za zuby, ať se nikdo nedoví, co jsme spolu mluvili, aby z toho snad nepovstaly řeči, že Bakula o to stál, aby se jeho dcera dostala ke Králencovům.”

S tím se rozešli.

Od toho dne Bakulouc vyzvídali, kterak je u Králenců v Líkařově Lhotě. Zvěděli, že Králencouc také jsou lidé staročeští a že Adam jest jablko nepadlé daleko od stromu. Nad Adama není chlapce, ale není ani bez vady. Tu chybu má, že je mstivý, když mu někdo na cti ublíží. Pomstu si nevybírá hned, ale nezapomíná.

O netolickém jarmarce Krtelský svedl oba otce. Králenec koupil od Bakuly hřebici. Nepotřeboval jí právě, ale byla tuze pěkný kus a nebylo možno na ní prodělat.

V hospodě u Planingrů sedli pít litkup a tu se spolu seznámili a mnoho věcí si napovídali, i o svých ženách, i o svých dětech kromě těch, o které šlo. Rozešli se jako dobří přátelé.

Po nějakém čase jednoho dne podvečer Králenec otec vešel k Bakulovům a ptal se po hospodáři. Hospodáře doma nebylo, dlel v kovárně při kování koně. Bakulka

333$

Králence neznala, ale z hospodářova vypravování hned se dovtípila, kdo je. Na křesťanské pozdravení křesťansky jej uvítala a pozvala dále do sednice.

„Jen abych vás, neznámý, nezdržoval od práce,“ ohrazoval se příchozí.

„I to to! Jen pojďte, ať jste kdo jste! Práci mi zrovna tma vyrazila z ruky. A pro hospodáře hned pošlu.“

Host vešel do sednice, překroče práh ještě jednou křesťansky pozdravil a trochu se uklonil směrem do kouta, kde stál velký, čtvercový stůl z dubových fošen a na něm bochník chleba, do ubrusu zabalený, vedle bochníku nůž a slaměná slánka. Potom se obrátil k pažbě dveří ke kropence, pokropil se, pokřižoval a políbil křížek pod kropenkou. čepici nechal na hlavě.

Bakulka mu sundala plášť, pověsila na klínek, ještě jednou řekla „Vítáme vás“, pobídla si sednout. Host po některých okolcích a váhání sedl si na lavici trochu od stola, k samému plášti svému. Bylo třeba nového zvaní a pobízení, aby si přisedl ke stolu. Sedl si na roh, opřel se oň loktem.

Hospodyně vybalila chléb a podávala hostu.

„Nate, cestovníče, ukrojte si daru božího.“

Host se děkoval, ale neodmítal.

„Abych neurazil,“ řekl a ukrojil si teninkou skývičku, Prahu by bylo vidět.

„Jen se neupejpejte, hoste, jako nevěsta. Jste možná po daleké cestě, třeba založit.“

„Jak jste dobrotivá, hospodyně, a neptáte se ani, který jsem.“

„Jen podle božího přikázání, jenž poručil dítkám svým pocestné do domu přijímati, hladové krmiti a žíznivé napájeti. Nebojte se, hoste milý, neopomenu vás i napojit, jen co se ukáže někdo menší, aby doběhl pro pivo.“

„Jen aby vás to nemrzelo, hospodyně milá, jen aby vás to nemrzelo! Snadno nám bývá mluvit o přikázáních

334$

božích, pokud na nás nedošla řada je plnit. Nerad bych vám byl na obtíž, ale již vám to zatajovati nebudu, že jsem k vám vlastně přišel na hospodu.“

Bakulka to očekávala; ale dělala se překvapenou a tleskla v ruce.

„I to je radost!“ volala, „to je radost! Ale já to věděla, že dnes dostaneme hosty, hned ráno se mi zabodly nůžky a ukazovaly tam někam přes Chelčice a Lomec.“

„A vidíte, hospodyně, zrovna z té strany světa já přicházím.“

„A povíte-li odkud?“

„Z Líkařovy Lhoty, jestli jste slýchala.“

„Donedávna málokdy, ale od posledního netolického jarmarku každý den. Prosím vás, když jste z Líkařovy Lhoty, znáte-liž tam hospodáře jmenem Králence?“

„Možná, že znám, možná dost.“

„Náš mu o netolickém jarmarce prodal hřebici, dvouletou, panna není krásnější: pili spolu litkup a od té doby pořád si na Králence vzpomíná.“

„Ne víc, osobo milá, než Králenec na něj.“

„A jak se u něho má, prosím vás, naše hřebička?“

„Jako doma, hospodyně, jako doma. Znejprvka ji Králenec chtěl jen na chov, ale zalíbila se mu a již od něho nepůjde. Nechá si ji na plemeno. Nemějte starosti, je v dobrých rukou. Zpočátku se jí arci stýskalo a nebylo jí do žrádla, ale už přivykla, ani by se k vám už neznala.“

Bakulka ještě neprozradila, že ví, koho má před sebou.

„A kampak se vlastně ubíráte?“ tázala se. „Nejspíš někam, kde jste dosud nebýval, že jste si tak špatně rozměřil čas.“

„Máte pravdu, jdu někam, kde jsem dosud nebýval.“

„Šťastnou pořízenou.“

Zatím se ukázal někdo z menších. Bakulka ho zavolala: „Pojď, dojdi do hospody pro džbán piva a zastav se v kovárně, aby si strejček pospíšil, že tu máme hosta.“

335$

Poslíček vyplachoval džbán a okouněl. Věděl, že poselství není celé.

„Jdi už, jdi a řekni strejčkovi, že tu máme hosta z daleka.“

„A budou-li se tě strejček ptát, koho, řekni, že Králence z Líkařovy Lhoty,“ dodal host.

To slovo znamenalo, že Králenec je dosavadním pozorováním pod střechou Bakulouc spokojen a neváhá ohlásiti se celé vsi jmenem. Nyní to začne vážně.

336$

KRÁLENEC NA KLEPANÉ U BAKULŮ

Bakulka vystrčila poslíčka za dvéře a důrazně mu poručila letět. Nato přiběhla k hostu, postavila se před něj a spráskla ruce: „Pro pána krále, kdo by si to byl pomyslil! Pročpak jste se mi neprořekl dřív, abych si pospíšila s úctou i se vzkazem pro hospodáře? Darujte, Králenče, že jsem k vám byla tak málo pozorná. Nu, náš bude vyvádět, že jsem Králence z Líkařovy Lhoty nechala takovou dobu sedět o suchu!“

Poslíček vyřídil Bakulovi. Bakula již mnoho dní očekával, že přijde buď Králenec sám, anebo důvěrný jeho posel na podívanou. Již byl netrpěliv, že nikdo nepřichází. Snad si to Králenec nerozmyslil? Nu, jde-li o tak velikou věc jak o stav manželský, lépe se rozmysliti do oltáře než po oltáři, ale Bakula se v duchu přece mrzí a nejvíce se bojí, doví-li se Tendera, že počítal na mladého Králence pro Anýžku, nasype mu na hlavu výsměchu jako žhavého popelu. Kdekoli zahledl Tenderu, zdaleka tvář jeho pozoroval, nevysmívá-li se již.

Uslyšev poselství, Bakula se v duši zaradoval a prvé jeho pomyšlení bylo: „Teď kdyby tu byl Tendera, to bych se naň podíval!“

Ale před lidmi nejevil radost, dělal, jako by se lekl.

„A tohle bude pěkné nadělení!“ zvolal. „Králenec z Líkařovy Lhoty. To je ten, co jsem mu o netolickém jarmarku prodal hřebici. Snad se nejde zpítit?!“

„Kampak zpítit!“ upokojovali ho sousedé. „Doba zpícené už prošla.“

337$

To Bakula také věděl.

„Co jen asi chce?“ povrcoval hlavou.

Ale když byl několik kroků od kovárny, již nepovrcoval hlavou, ale vysoko hlavu vznesl a jemu samému se zdálo, že je ho najednou víc do výšky i do šířky.

Kovář nemohl se zdržeti, vztekle perlík odhodil do kouta a zvolal: „Nic nebude z naší vsi! Nejlepší holky i nejlepší koně přes pole dáváte! A kdyby ještě komu, ale do půjďácké země!“

Bakulka dala pár vajíček na rendlíček a dobrou večeří hosta počastovala. Bakula seděl s Králencem u stola a bodře si zavdávali. Jazyky se jim rozvázaly jako v Netolicích o litkupu. Mnoho si napovídali o všech věcech, jak se hospodaří zde i tam, jaká tam mají pole, jaký dobytek, jaká břemena, mnoho také o lidech. Králenec pozoroval, že Bakula, mluvě o svých známých, umí slovem vyzdvihnouti jejich stín a světlé stránky jejich nezapírá sice, ale osvětluje nedostatečně, takže se zdají vedlejšími; zato o sobě mluví s velikou úctou, chválí se a všecko své a zkrátka není na světě toho, kdo by se mu vyrovnal. Králenec se nechvástal, o sousedech a známých mluvil pravdivě a spravedlivě, dopřával Bakulovi, že se mu všecko své tak líbí. To není nic špatného, myslil si. Přišli také na Tenderu. Bakula vyprávěl o něm hosti, jaký je houžvička a prášil, co se s ním nazlobí, jak z hněvu nevycházejí, ale jednou do roka že se před obcí smiřují.

Králenec pohodil vzdorně hlavou: „To zas bych já se nesmířil! Co Králenec, nikomu naschvál neubližuje, svárů nevyhledává, ale přijde-li člověk sršatý a ublíží jemu, třeba jen slovem, Králenec mu toho nikdy nezapomene. Tací jsou Králenci a dosud vždycky jen jejich protivníkům bylo litovati, že jsou ve hněvu tak vytrvalí.“

Bakula si pomyslil: „Můj nový přítel aspoň se nepřetvařuje. Zrovna takové slechy o nich jdou, že jsou neustupové a mstíči.“

338$

Tak se navzájem zkoumali a po částech poznati dávali i se slabostmi, které tvořily charakternou črtu povah jejich i rodů jejich. K nim se znali jako ku příjmení.

Potom přešli na své rodiny a odtud již bylo zcela nedaleko k Adamovi tam, k Anýžce zde. Oba otcové nešetřili barev, aby své děti nejkrásněji vylíčili. Byly to děti vzorné, poslušné, tiché, pracovité, spořivé, křemen ze silnice v jejich rukou se proměňuje v zlato.

„Celý já je Adam,“ podotkl host, „srdce jako z másla, ale jen pokud ho nikdo neurazí nebo neublíží. To-li se mu stane, je s ním těžká pořízená, nikdo ho víc neudobří, a kdyby to leta trvalo, jednou přece přijde doba, že mu odplatí.“

Nad tím se Bakula zamyslil. Měl pochybnost, že by to tak bylo dobře. Snad je přece líp jednou do roka se smířit a třeba znova začít, jen ne leta v sobě nosit hněv. To bych nevydržel, praví si, to musí být pro člověka náramná tíže. Ale ve společnosti Králencově a plného džbánku také mu do prsou vstoupila taková statečná tvrdost, jaká je vlastností jeho nových přátel.

„Budu na Tenderu taky tak,“ umínil si; „už mne s ním obec nikdy nesmíří, už je mezi námi navždy konec.“

Anýžka za tu dobu nejednou se v sednici ukázala. Když poprvé vstoupila, zašeptla „Vítáme vás“, a ztratila se jako duch, dříve nežli si ji Králenec mohl znaleckým okem prohlednouti. To mu nevadilo, prozatím ještě měl řeči s otcem a nikoli s dívkou.

Když byl čas ku spaní, děvečky přinesly do sednice dvě otepě čisté žitné slámy, hospodyně peřiny a ustlaly hostovi na zem. Na matčino pobídnutí Anýžka předstoupila před Králence, aby mu zula boty.

Host se děkoval, že si poslouží sám, ale již podával nohu dívce.

Mezitím si Anýžku prohlížel. Že je postavy slušné, už dříve si povšiml. Nyní hlavně pozoroval její ruce. Byly

339$

bílé a měkké, na hřbetě i dlani plné, s prsty tenkými. Nemile se ho to dotklo. Říkejte si Bakula a Bakulka co říkejte, ty ruce pracovité nejsou! To jsou ruce pro princeznu a nikoli pro selku, a již dokonce ne pro Králencku z Líkařovy Lhoty. Ale najevo nedal, co se mu nelíbí. Pět tisíc je pět tisíc – a ruce, kdyby před svatbou zámišové byly, do roka mohou mít mozoly jako na psích tlapkách, zčervenají jako rak a prsty odují jak roubíky.

„Já tě dostanu, Bakulo!“ myslil si Králenec.

Když Anýžka zula Králenci boty, podívala se na své dlaně, byly trochu počerněné. Rozčepýřila prsty rukou a držela je od těla, jako by nebyly její. Tak zůstala státi, plna rozpaků.

Králenec rozmlouval s hostiteli jakoby nic, ale myslil si: „Neví, co s rukama. Bojí se, aby jí práce rukou nepošpinila, a když přece, neví, co s nima.“

Anýžka byla by tak stála ještě, kdyby ji nebyla pobídla matka: „Běž, dceruško, spat, už máš po práci, děťátko.“

Anýžka odcházela, ještě ruce od těla držíc.

Matka za ní: „Děvečko zlatá, ručky si umyj.“

Šla, umyla si ruce.

Králenec mezi rozmluvou jen poočku její pohyby stíhal.

„Děvče jako květ,“ myslil si, „ale robotná není.“

Anýžka si nabrala z kamnovce vlažné vody, umyla si ruce, utřela si je zástěrou a šla blíže k světlu, aby si je prohledla.

„Za rok, bude-li v tom vůle boží, nebudeš si takhle ruce prohlížeti,“ myslil si Králenec, „budeš mít jiné starosti.“

Anýžka zvolna odcházela ze sednice.

„Neodcházej ještě,“ matka za ní, „dříve se s námi rozluč. Že uleháme, víme, vstaneme-li, nevíme.“

„Dej vám Pánbůh dobrou noc, tatínku s maminkou,“ vydechla Anýžka.

„Dejž to Pánbůh, tobě taky dej dobrou noc.“

340$

Anýžka zas odcházela, matka za ní: „Taky se rozluč s hostem naším, však on ti zlého nežádá.“

„Dej vám Pánbůh dobrou noc, strejčku.“

„Dejž to Pánbůh, tobě taky dej. Pojď sem, panenko, ruku mi podej. Neboj se mne, dobře tvoje máma řekli, že ti zlého nežádám.“

Anýžka se nezdráhala, ani neupejpala. Šla hostovi podat ruku. Králenec ji podržel ve své ruce hrubé a zmozolené, odhadoval ji. Nebyl spokojen, ale nezradil se ani mrknutím.

„Postavu by měla, jen ty ruce, ty ruce!“ myslil si, a dívce pravil:

„Což, panenko, ještě nikdy ti nenapadlo, že tak jako dosud nemůžeš ještě sto let žít u rodičů?“

Anýžka neodpovídala.

Králenec pokračoval: „Nenapadlo ti, že jednou i na tebe dojde, abys opustila otce a matku a šla do cizí vsi, kde ti cizí otec a cizí matka budou rodiči?“

„Ne,“ vydechla Anýžka.

„Nu, věřím, věřím. Já a moje rádi bychom tomu byli, kdyby si se stala naší nevěstou a vyšla za našeho Adama.“

To nebyla otázka, proto Anýžka neodpovídala.

Otec Bakula sám se jí otázal, věda, jak se na ni musí, aby dala odpověď podle přání: „Co by si řekla, kdybychom tě dali ke Králencovům do Líkařovy Lhoty?“

„Dělejte si se mnou, co chcete,“ odpověděla Anýžka.

Králenec pustil ruku dívčinu.

„Tak mluví zvedená dcera řádných rodičů,“ děl pochvalně.

Nato hostitelé i host poklekli a modlili se obyčejnou večerní modlitbu, k níž každý přidal modlitbičku zvláštní za zdar svého úmyslu.

Králenec se zabořil do peřin a myslil si: „Peřiny mají čistý prapor. Bakulka neodprodává, jen do podušek střádá. Jsou asi zazobáni, když nemusejí odprodávat a dary boží za peníze proměňovat. Však vy peřině uberete

341$

a míšku přidáte. Počkej, Bakulo, tebe dostanu!“

Oba otcové zdravě usnuli, každý potěšen, že druhého získává.

Když druhého dne po snídaní Králenec měl se k odchodu, Bakula mu řekl: „Počkej, příteli, vyvezu tě.“ Vytáhl zpod kolny vozík a na dvoře jej obrátil ojí tam, odkud host přišel, a nikoli tam, kam pravil, že má cestu.

Rozuměli si.

Bakulka se tázala, když se jí muž vrátil: „Nu tak, tatíku, co říkal? Jak se mu Anýžka líbila?“

„Komu by se Anýžka nelíbila?“

„Ale co říkal, co říkal?“

„Od záhumeň do Chelčic nic jiného nemluvil, jen Anýžku vychvaloval, jak je pěkná a vzrostlá, jaké má ruce bílé.“

„O chybu její ani nezavadil?“

„Jakoupak chybu?“

„Nu, tatíku, nedurdi se, jenť jsme sami. Nezmínil se ani slovem, že Anýžka jako je trochu pomalá?“

„Ne. Anýžčiny bílé ruce docela ho oslepily. No, rád bych byl při tom, až bude o nich Adamovi vyprávět. Myslím, že Adam hlavou prorazí strop, jak vyskočí.“

Bakulka nezaradovala se jako Bakula. Pozamyslila se.

„Kam jsi ho vyvezl?“ vyptávala se zas.

„Za Libějice.“

„O čem jste mluvili z Chelčic do Libějic?“

„Z Chelčic do Libějic Králenec, abych ti pravdu řekl, ukázal mi svou slabou stránku.“

„Že je mstíč? K tomu se již u nás přiznal.“

„Ne; že je chvástala. O ničem jiném nemluvil, než jaký jeho Adam je pracoun a jaké má při každé práci fortele. Adam sem, Adam tam, jako by druhého chlapce nebylo neřku v Líkařově Lhotě, ale v celé české zemi. Trochu mne to mrzelo, ale nedal jsem to na sobě znát. Ať to Adamovi bude, když bude mým zetěm.“

„A jak jste se rozloučili?“

342$

„Dobře jsme se rozloučili, jako bychom už byli krevnými přáteli: ruku jsme si podali, třikrát se pocelovali.“

Bakulka si oddychla: „A smluvili jste něco?“

„Smluvili, kdy k nim přijedeme na podívanou.“

Bakulce se odlehčilo: „Zaplať Pánbůh!“ řekla upřímně.

„Nech Králencouc, ať oni Pánubohu děkují,“ děl Bakula nevrle.

Bakulka muži neodporovala. Chovala Anýžku jak oko v hlavě, ze všech svých dětí nejvíc ji milovala, mazlila se s ní, a pozorujíc, jak se vyvíjí její vzrůst i tvář, pečlivě pěstovala ty její stránky, které každému byly vidny a musely mu býti k libosti, a k těm stránkám, které cizímu byly neviditelné, měla se tak, jako by jich nebylo. Teprve když Anýžka dospívala, matka v duchu se rmoutívala nad její netečností a lhostejností. Jakési obavy o její budoucnost neurčitě se ozývaly v duši matčině a z nich rostlo přání: Anýžku provdati brzo a dobře. Proto jí byl vítán Adam Králenec, o němž podle pověsti myslila, že nebude mít nedostatků Anýžčiných. Je-li muž do práce jako drak, žena si může pohovět.

Když vyslechla zprávu Bakulovu, lekla se, že Králenec nepůjde dál. Zajisté ne bez úmyslu Králenec na Anýžce vychvaloval její bílé ruce a hned nato vynášel robotnost Adamovu. Ale uspokojila se, zvěděvši, že Králenec nemíní dílo započaté zarazit.

343$

KRÁLENCOUC

Králencka byla sama doma, když Králenec přišel od Bakulu. Vším hodila, muži v ústrety běžela, chvatně mu sundala plášť a odňala hůl.

„Tak honem, honem! Jak jsi pořídil? Rádi tě viděli? Jak se ti líbilo děvče?“

Králenec usedl na roh stola.

„Není toho, komu by se Anýžka nelíbila. Kdyby mi někdo řekl: ,Znám Anýžku a nelíbí se mi,‘ odplivl bych před ním a lhářem nazval. Panna je to jako herbávná. Herbávné jsou oči její, herbávné jsou tváře její, herbávné jsou dlaně její. Víčka má na očích jako peroutky černého motýla.“

„Pánbůh s námi, říkávají, že takové oči jsou uhrančivé!“

„Kdepak! Ani oči nemohou za Anýžku, ani Anýžka za oči. Když je poprvé vidíš a ona se poprvé podívá, zarazíš se jako nad něčím, o čem se ti ani nesnilo a co je třikrát pěkné. Herbávné peroutky víček až na tváře se jí stelou, a jako by to herbáví těžké bylo, zvolna se zdvíhají i sklápějí. Pěkné jsou, tuze pěkné, není nad ně pěknějších, ale bystré nejsou. Bystrá není ani pohledem, ani pohybem. Chodí, jako by dřímala anebo při každém kroku rozvažovala, má-li jej učinit a učiněný odčinit. Obličej nemá kulatý jako jiné, nýbrž podlouhlý, zakončený malou, špičatou bradkou, a pleť je barvy pšeničné. Jiná děvčata se červenají, uvidí-li nebo promluví-li na ně muž. Anýžka se nečervená. Zdá se, že se nemůže ani

344$

červenat, ani blednout, ani se hněvat, ani závidět, ani pýchou se dmouti.“

„To tedy aby svatá byla.“

„Není svatosti bez účinlivosti.“

„Nebude svárlivá.”

„Ne, nebude.”

„Nebude nám výměnku utrhovat.”

„Ne, nebude. Nebude nikdy dělat ani nic tuze zlého, ale ani dobrého.”

„Nevadí. Dobré dělej muž a zlého nedělej ani žena, ani muž.”

„Je-li práce něco zlého, nebude hřešívat.”

„Bude věrná.”

„Ano, věrná bude, ale v milování mdlá.”

„To nevíš! Jakpak bys to mohl vědět!”

„Jen se na ženskou podívám a všecko vím, jaká je.” „Je-li statná?”

„Postavou statná, plecitá i prsitá, v bocích tenká, v kyčlích široká.”

„Toť už se jí ani dočkat nemohu!”

„Zvolna, zvolna! Nemůžeš-li se dočkat, abys ji uviděla, zajdi si jako Adam v neděli do Vodňan, postav se od ní asi na sto kroků a pozoruj. Nesázím se, že by si se vrátila jako Adam. Ale jsi-li s ní v sednici, otevrou se ti oči také na jiné stránky její. Ona ani nemluví, jen šeptá; ba ani nešeptá, jen oddychuje.”

„Je tedy tichá.”

„Hlučná není. Ukaž ruku.”

Králencka se zdráhala: „Nač ti moje ruka? Co to zas bude?”

„Jen ukaž a sem na stůl polož, sem na roh přede mne.” Položila.

Králenec chvilku na ni se díval mlče. Byla hubená, vyschlá, kostnatá, vrásčitá, mozolitá.

„Prsty napni.”

„Nemohu.”

345$

„Vidíš, nemůžeš, Anýžka by mohla.“

„Ale jdi!“

„Sama se přesvědčíš. Jak jsem pravil, herbávná je ruka její. Tvá ruka není taková.“

„A co mi budeš mé věci hanět!“

Chtěla ruku odstavit a schovat pod zástěru, Králenec ji zachytil, opět na stůl položil a držel.

„Nehaním, chválím. Tvrdá dlaň, měkká duše. Z tvrdé dlaně požehnání roste.“

„Z tvrdé dlaně sedlákovy, z měkké dlaně Hospodinovy.“

Králenec pustil ruku ženinu a svou ruku dlaní položil vedle její. Jeho ruka byla veliká a těžká. Spokojeně se zasmál.

„Ale je to souspřeží! Jak nestejné velikosti, ale stejně spolu táhne, věrno je si při žlabu i práci.“

„K tomu jsme. Kůň k tahu, pták k letu, člověk ku práci. Ale ani moje ruka nebyla vždycky od práce zchromlá.“

„Ne, nebyla; ale řeknu ti, že je mi tato tvoje ruka milejší, než jako jsi měla třicet roků nazpět.“

Vzal ruku ženinu a pohladil si jí drsnou tvář.

„A dodám, že před lety třicíti tvá ruka ani tak sladce nehladila.“

Postavil se k ní, položil jí ruku na rámě a žena, jako by tíži její povolovala, přitulila se ke hrudi mužově. Usmívala se, ale dávala si pozor, aby neobjevila nedostatky zubů.

Králenci to neušlo; upřímně ji na ústa poceloval.

„Ať jsem nevímjaký,“ liboval si, „měla-li jsi před lety hubičky tak medové!“

„Jen kdybys je tu měl!“

„Zaplať Pánbůh i za ty tehdejší i za tu nynější. Ale já ze své zkušenosti pravím, že mladí lidé nevědí, co je láska, a že všecky knížky i písničky lhou, které opak povídají. To je jen semínko lásky, co mladí lidé láskou

346$

nazývají. Bylo-li to semínko dobré, roste rok od roku, od desíti k desíti, a rostlo by od sta ke stu, kdyby lidem takového věku bylo přáno. Bylo-li hluché, nevzklíčí a nevzejde z něho nic. Láska je chléb, společným potem zadělaný, společnou rukou uválený a v horké peci společných starostí upečený.“

„A společnou slzou omytý,“ dodala Králencka, sladce si vzpomínajíc na chvíle hořkých zkoušek, které za manželství svého spolu prožili.

„A se zdravými, zdárnými dětmi rozdílený,“ doložil Králenec. „Není dobře býti člověku samotnému. Není muži dobře bez ženy, ženě bez muže, ale muž a žena ještě si nedostačují, teprve ve spolku dětí zhosťují se samoty.“

„Zaplať Pánbůh za všecko,“ děla pobožně a upřímně Králencka.

Vyvinula se muži, zdálo se jí, že již tuze dlouho s ním se mazlí a že se to nesluší, třeba byli mezi čtyřma očima.

Králenec se vrátil k Anýžce.

„Milejší je mi tvoje ruka než Anýžčina a více se mi líbí. Ale již nebudou jiné světa běhy. Není možná, aby ruce byly jako kamenné rukavice hned prvý týden po svatbě. Doufám, až Anýžka pobude ve tvé škole rok, že se jí ruce také obrní mozoly.“

„Kterak pak bude v mé škole, když my spolu budeme na výměnku a ona s Adamem na živnosti, dá-li Pánbůh. To je moje pevné předsevzetí, že z výměnku o hospodářství ani nezavadím.“

Králenec se pozamračil. Byl zvyklý, aby slovo jeho po celém hospodářství vládlo, a ještě si nepředstavil, až ožení syna, že mu nejen osobou, ale také zvučným hlasem bude muset ustoupit.

„Jakpak by se obešli bez naší rady?“ zabroukl. „To by to u Králenců do roka pěkně vypadalo!“

„O tom později,“ pravila Králencka. „Toť se ví, že mladí hospodáři v prvém čase jsou dobré rady tuze

347$

potřební a že sami o sobě mnohé dělají naopak. Ale přece je to lepší, než míchají-li se jim do toho hospodáři staří. Ze svých chyb se naučí. Zkušený učený. Mládí chce samo chodit. Jednou stáří vnucovalo svou berlu mládí. Mládí berlu zahodilo a dalo se do skoku, aby ukázalo, jak samo je hbité, svižné a mrštné. Zahozená berla se přerazila, nerozvážné mládí zlomilo si nohu, a ani rozvážné stáří nemohlo bez berly z místa. Já si v hospodářství jen na jedno budu dělat právo a od toho neustoupím!“

„Nu, nu!“ pobízel ji muž, znepokojený pomyšlením, že by rázem na hospodářství pozbyl všeho práva.

„Na vnoučky.“

„Ty dobroto, ty! Máš pravdu, necháme je. Pomučí se, naučí. Syn na otcovském dělá jako na svém. Práce sama více nutí člověka než nadávka i bič. Život nejsilnější houžve kroutí. Jedno, abych ti řekl, u Anýžky více se mi zalíbilo než bílé ručky její.“

„Proč jsi to již neřekl? Proč jsi ji nevymaloval celou?“

„U Bakulů světštěji si vedou než u nás. Bezpochyby je tak v celé vsi. Nu nešť, když jim Pánbůh dává a když to ještě není marnost. Považ si, postele tam nestelou do hlav.“

„Toť jsou vymyšlenosti! A jak?“

„Rovně jako voda.“

„Ale jakáž je to postel, když nejsou podušky do hlav střeseny? Kdopak se dovtípí, že je to postel, aby se na ní leželo?“

„Nu vidíš, hlavy jsou tam takové bystré, i toho se dovtípí. A postele jsou pokryty koperdekami.“

„Ale jdi! Ty jsi byl někde v městě a ne ve vsi. Kdepak aby ve vsi měli koperdeky!“

„U Bakulů mají. A kdybys viděla jejich peřiny!“

„Však uvidím, dá-li Pánbůh.“

„Snadno se jim musejí peníze dělat, když mohou peřiny nabíjeti čistým praporem.“

348$

„I mlč! Cožpak ty tomu rozumíš! Poduška z čistého praporu by byla tuze lehká, nepřilehla by na tělo, padala by.“

„Se mne nemohla spadnout, když jsem ležel na zemi. Ale povídám ti: byl to čistý prapor a nic než čistý prapor.“

„Ale toho je škoda pro sedláka! Páni prapor dobře zaplatí a sedlák by v něm změkl, na hniličku uhnil.“

„Zrovna to jsem si myslil. Ale všecko, co mi bylo na pováženou, rázem mi vypadlo z mysli, když mne před spaním zula a já se jí tázal, vzala-li by si našeho Adama, a rodiče její přitom pomahali. ,Dělejte si se mnou co chcete,’ řekla bez rozmýšlení a upejpání, úplně odevzdána do vůle rodičů. Kde mají tak zvedené dítky, tam jsou i rodiče dobří a každý chlapec bez rozpaků může se jim klanět o nevěstu.“

349$

OTEC SYNA ZKOUMÁ

Po obědě rodiče si zavolali Adama do přístěnku a otec mu pravil: „Abych ti, Adame, zvěstoval, jak jsem pořídil u Bakulů. Rodiče by nebyli proti tomu dát Anýžku k nám, ale než se rozhodneme, máme-li jíti dál, je třeba všecko uvážit. Nyní se ještě můžeme pustit a žádná strana tím neutrpí ani v mínění svém, ani v mínění lidském. Proto jsme si tě zavolali, abychom s tebou všecko jak se patří uvážili a ničeho ti neztajili. Ty pak se rozhodni po svém rozumu. My tu s matkou věčně panovati nemůžeme a jedno je nám, odevzdáme-li vládu dnes nebo zítra. Ty tu potom budeš pánem, a už nyní jsi pánem své vůle a svého rozhodnutí. Jak si usteleš, tak si lehneš.“

Tak otec oslovil syna způsobem důstojným a vážným. Když domluvil, upřel na syna zkoumavé oči.

Když Adam do přístěnku vešel, byl pln radostného očekávání. Krtelský mu líčil věc tak, jako by Bakulovi jen na Adama čekali, ano dočkati se nemohli, aby mu dali krásnou Anýžku a s ní peněz moc a moc, myslím plný věrtel. Radost ho držela celé dopoledne, i ještě za oběda, ale když stanul před rodiči a hlavně před otcem, hrklo v něm, jako by byl před soudnou stolicí, kde uslyší slovo svého utěšení nebo zavržení. Vstupujícímu do přístěnku zdálo se, že je tak veliký, tak náramný, že mu hlava slemenem vyroste, a náhle, když uslyšel přísného a chladného otce, cítil se tak malým, tak maličkým, jako by ho s píď bylo, více nic.

350$

„Podčiňuji se vůli boží a vaší,“ odpověděl Adam.

„Oba máte dobré křesťanské vychování, ty i Anýžka. Ona řekla podobně: ,Dělejte si se mnou co chcete.’ Co do toho, hany pro ni nemám. Ale musím také říci, co je méně příjemné.“

Adam stál zkroušeně, ani nevzhlédaje.

„Jsou tam hodní lidé, u Bakulů,“ pokračoval otec. „Bakula rád dělá většího, než je, a to by nebyla hrozná chyba, jenže potom zdá se také všecko Bakulovi větším a lepším, a není.“

Adamovi bylo, jako by už hříbkem při zemi seděl.

Otec pokračoval: „Pověst je velmi vychvaluje, Bakulouc, ale Bakula sám přiznal, že to u nich není takové, jak se povídá. Krtelský přinesl, že Anýžka dostane pět tisíc. Ale když bylo na Bakulovi, aby se vyjádřil, vytasil se s pravdou, že Anýžce nemůže dát ani zbla nad čtyry tisíce, a jen s bídou slíbil ještě starou kravku, ale to je brak, a vezmu-li ji přece, to jen proto, aby ostuda byla menší. Co tomu říkáš, Adame?“

Adam trochu zdvihl čelo a pravil: „Rodiče zlatí, peníze všecko nedělají, a dal-li by nám Pánbůh štěstí, nahrnuly by se nám i peníze. Peníze jsou písek, a blázen, kdo buduje svůj dům na písku.“

Králenec nepatrně pokývl, sám Adam toho neznamenal, a dál zkoušel syna.

„Právě jsi řekl, Adame. Ale kdyby bylo jen o to, že Anýžka nepřinese tolik, co se praví, ani bych nemluvil. Horší je, že ani děvče není takové, jak je lidi vynášejí.“

Adam zarůstal do země.

„Povídají o Anýžce, jak je tuze lícná. Já na takové řeči nic nedám. Nebylo ještě panny, aby všechněm krásu pobrala a všem se musela líbit. Své každému nejkrásnější. Ten koním broným, ten zas vraným přednost dává. Panna je krásná, teprve když si ji od oltáře vedeš a nikdo již ani vzít, ani odloudit ji nemůže. Žena muži čím starší, tím krásnější; nejkrásnější devadesátiletá stoletému. Dá-li

351$

ti Pánbůh Anýžku, tou důvěrou se těším, že i ty jí po době přivykneš a budeš pěkné stránky její vyhledávati a na výsluní stavěti a stránky vadné odstavovati, abys jich ani sám neustále na očích neměl, ani oči jiných k nim neobracel. Vezmeš-li si ji, často si na tato moje slova vzpomínej. Ale nežli se s ní navěky spoutáš, dobře si ji a zdravě prohlédni, abys věděl, co kupuješ, neboť v manželství lhůty na zpícenou není.“

„Já si ji, tatínku, ve Vodňanech prohlídl tak, jak povídáte,“ pronesl nesměle Adam. Králenec nicméně v odpovědi synově znamenal zvuk odporu, jenž jej uspokojil. Zkoumalť Adama toliko, chtěje se dověděti, není-li libost Adamova jalová a je-li v ní kořínek, který se dobře zachytí a zapustí.

„Prohlídl! Což mi pravíš, že jsi Anýžku prohlídl! Na sto kroků leda jsi ji viděl, a když bys ji pojal za manželku, vídal bys ji celý život těsně při sobě. To je rozdíl. Neříkej, Adame. Dosud jsi si Anýžku neprohlídl, na to teprve dojde, jestliže se dříve nepustíme. Něco jsi tenkrát matce hovořil o jejích očích, ty jako by se ti byly tak tuze zalíbily.“

„Kdepak!“ zahořoval si Adam, „celá Anýžka se mi zalíbila, celá její podoba od hlavy do paty, ale oči přece jsou na ní nejpěknější. Tak jsem se mamince vyslovil.“

„Tak,“ dosvědčila matka.

„O těch očích musím ti povědět pravdu. Černooká by Anýžka byla, ale černooká po celé tváři. Kdyby nebyla možného Bakuly, hádal bych, že ani na posteli nespává, ale v kouzni.“

Adam se zakohoutil.

„Tatínku!“ zvolal a vzpřímil se.

Otec jediným pohledem jej zkrotil. Adam sklopil hlavu, ale již ne zkroušeně, nýbrž násilně. Povzvíralo mu v duši.

„Chtěl-li bys poctivě vzíti si ji takovou, jaká je, nebudiž ti bráněno. Já jen proto, abys na nás později

352$

nenaříkal, že my viděti měli, když ty jsi byl slepý. Druhé ti říci musím, že ani s jinými vlastnostmi Anýžčinými to není takové, jako by býti mělo, aby byla nevěsta výborná, tobě rovná. Nedbal bych ani peněz, ani krásy. Kdo se žení pro krásu, ta trvá jen do času, kdo se žení pro ctnost, ta trvá na věčnost. A která je selská ctnost? Pracovitost, milý synu. Vepř leže zásluh sobě dobývá, kůň tahna, chrt běhaje, sedlák pracuje. Pot sedlákova čela bohu nejmilejší svěcená voda. Kněz modlitbou, sedlák prací nebe dobývá, a pán, který neví, k čemu Pánbůh ruce mu dal, že mu je dal, aby jimi buď modlitbu nebo práci konal, zatracení sobě jí ze stříbrných mis a pije ze zlatých koflíků. Ale nejzáze od tváře boží bude sedlák, který dělá pána a je špatným sedlákem i pánem.“

„Svatá pravda,“ přisvědčil Adam.

„Nepravím to o Bakulovi,“ pokračoval Králenec. „O něm jde hlas, že rád dělá bastanta, a o to by nebylo, ať dělá, když ho to těší a bůh mu na to dává. Ale o Anýžce, milý synu, to platí. Postavit se umí jako kuželka, ale nesnadno jí ku práci se ohnout. Abych ti to příliš nedrobil: Anýžka je líná. Nohy a ruce sotva zdvíhala, jako by byly olovem vylity.“

„Byla po práci unavena, vy jste tam přišli až podvečer.“

„To bylo vidět! Když mne večer zouvala, to bylo dlaní prohlížení, zdaž si je nezmozolila! Ráno jí matka poručila zavařit kyselou polívku. Všecka čest, poslechla, zavařila: vzala do přehoušle mouky, do hrnce nasypala a zamíchala. Tuze se při té práci přemahala a přemohla; ale po práci se již přemoci nemohla a zvolala, oklepávajíc ruce: ,Maminko, ta mouka píchá!’ Vidíš, každý prášek mouky jí píchá a bolí! Jakž by ji potom nepíchalo trní starostí, které by jí v manželství trhati bylo holýma rukama! Pěkné jsou ruce Anýžčiny, pěkné a měkké, herbávné jsou, ale aby byly pracovité, Adame milý, to nejsou.“

353$

Těžko bylo Adamovi otce poslouchajícímu. Chvílemi nebylo mu nic příjemněji, než kdyby mu přes tělo jel formanský vůz. Ale když se nakonec dotkl hedvábných rukou Anýžčiných, Adamovi hned na oči předstoupila celá Anýžka, jak ji tehdy v neděli po deváté viděl na vodňanském rynku; ano nyní byla ještě mnohem krásnější než tehdy.

Adam pozdvihl čelo, a jasně vzhlížeje na otce, upřímně pravil: „To mne od ní neodradí, tatínku. Dá-li mi ji bůh a vy, rodičové zlatí, mně vadit nebude, není-li robotná, ba ani bych toho nedopustil, aby se dřela u mne, nenadřela-li se u otce, mateře. Já všecko sám udělám, všecko sám zastanu, a ještě mi času zbude, abych Anýžku na rukou nosil. Žádné práce se pro ni nebudu štítit, sám na chléb zamísím, oběd uvařím, krávy podojím, Anýžku do bavlnky zavinu jako drahý prsten, do klece posadím jako zpěvavého ptáčka, krmit ji budu jen máslem a medem, oblíkat jen herbávím, aby nenosila ničeho drsnějšího, než je ruka její, obočí její a řasy její.“

„Ty outrato, ty marnotratníku!“

Adam nevěděl, na čem je, když matka slzíc k němu se přiholubila a líbala ho na široké čelo, na němž byly šmáry oschlého potu a prachu, vysvědčení o jeho dopolední práci. Hladila ho kostnatýma rukama a Adam do nich stulil hlavu, blaze mu v nich bylo.

„Zrovna tak tvůj táta mluvívali, než si mne vzali,“ pravila matka synu.

„Nu, nu! Kdopak to již může vědět, po třiceti letech.“

„Zrovna tak tvůj táta mluvívali, Adame, a já mním, že toho ani v černé zemi nezapomenu.“

Tiše zaštkala. Adam odčinil ruce matčiny od svých skrání a tiskl a líbal je od zchromlých kotníků až ku scvrklým loktům, líbal, hladil, na čelo si přitiskal.

„Jen si dobře prohlídni ruce mateřiny,“ řekl otec, zapíraje dojatí. „Myslíš, že herbávné ruce Anýžčiny budou tě měkčeji hladívat, že ti bude sladčeji pod dotý-

354$

káním jejích prstů? Kde se bůh na lidi nehněvá, vždycky dává dětem přežít rodiče. A kdybys, Adame milý, matku přežil o sto let, toho nedožiješ, aby ti jiné ruce více lahodily než ruce materské, a byť byly od mozolné práce jako dubová kůra. Adame, zapřahej!“

Adam jedva se vzmohl na otázku: „O Anýžce už mi víc neřeknete ani slova?“

„Bakula k nám přijede na podívanou. Čiň se, aby uviděl všechno v nejlepším pořádku.“

Adam div nezavýskl, jak se zaradoval. Zapomněl poděkovati za zprávu, zapomněl pozdraviti a běžel zapřahat.

355$

JÍZDA NA PODÍVANOU

Hned se novina rozlítla po obou zemích, po pudácké i půjďácké, že z Líkařovy Lhoty mladý Králenec hlásí se o Bakulouc Anýžku. V obou zemích starým i mladým to bylo na podiv. Jen chvaletický krejčí se nedivil. Viděl v tom ruku svého krtelského soupeře a již na nic nemyslil, než jak by jeho úklad zhatil.

Chvaletický sešel se v neděli po mši se stožickým kovářem.

„Kováři, to nesmíme dopustit!“

„Mně proto hněv duši žere. Pěkně to začíná! Nejlepší koně a nejlepší holky dostanou se nám z obce.“

„Kdyby jen z obce! Ba ze země!“

„A kdyby ještě kam!“ huboval kovář, „ale do země půjďácké!“

„Kováři, kdyby se to stalo, byl by dán špatný příklad a neštěstí by z toho pošlo jisté. Tomu musíme zabránit!“

„Ale jak? Pověz, krejčí! Což bych já neučinil, abych tomu zabránil! Bakula už má u mne pořádný vrub, že Králenci hřebici prodal. Takovou hřebici! Kdybys ji byl znal, krejčí! A kdyby zač! Ale on ji dal Králenci o dobrou padesátku laciněji ne proto, že by koním nerozuměl, ale aby Králence namladil, aby přišel zas: – pro dceru.“

Chvaletický krejčí nato vypravoval kováři o celé zemi půjďácké, a zvláště o Líkařově Lhotě a v ní o sousedu Králenci a jeho rodu i synu takové noviny, že kovář děsil se nad špatností Bakulovou, že tam zašantročil hřebici

356$

a nyní chce zašantročit i dceru. Hanebné to byly pomluvy, jen hanebník by je mohl opakovati. My se nestaneme spoluviníky Chvaletického, vědouce, že činil křivdu a že ji činil z pohnutek nešlechetných a neomluvitelných. Ale kovář jádra nerozbíral. Zdálo se mu, že Chvaletický mluví zlatým jazykem. „Ani on není zrovna z naší vsi,“ pravil si, „a přece ho Bakulova zrada žere; jakž by měla zůstati lhostejnou našim chlapcům a mně?“ Že přitom nejšeredněji pochodil krejčí krtelský, netřeba zaznamenávati.

Chlapci ve vsi byli hned hotovi, jak se dověděli od kováře zpráv, kteréž do něho vložil chvaletický krejčí. Vše mu rádi věřili, každý něco přidal ze sebe, a všichni byli zajedno, že nedopustí, aby se Anýžka provdala do cizí země. Není-li pro ni vhodného ženicha v rodné vsi, dobrá, oni se neprosí ani nevnucují, ale to se státi nesmí, aby se vdala z Vodňanska! A což teprve do půjďácké země! Tam ji Bakula zavézti může jen přes jejich mrtvoly.

Krtelský soptěl pomstou, ale nemohl odplatiti svému chvaletickému soupeři stejnou mincí, neboť kdyby byl desetkrát hanebněji pomlouval Bakulu, Anýžku a jejich ves, nic by tím nebyl spravil, naopak. I musel v duši své udusiti hněv a spokojiti se tím, že zdaleka, kde nebyl pozorován, nadbíhal Bakulovi a spravoval svým jazykem, co mu jazyk Chvaletického pokazil. Čím více Chvaletický Líkařovu Lhotu a Králence otce i syna snižoval, tím více je Krtelský vynášel.

Bakula nevěděl už, či je a na čem je. Nejraději by byl Králencovům vzkázal, aby si hledali štěstí jinde, ale Bakulka tomu bránila.

„Slíbil jsi Králenci,“ říkala svému muži, „že si tam zajedeš na podívanou, a slibu musíš dostáti. Aspoň se na vlastní oči přesvědčíš, jak je tam. Nebude-li to pro Anýžku, zbaviti se nebude zatěžko, však jsme ještě tak daleko do houští nezajeli, aby nebylo možno obrátit. A přesvědčíš-li se, že je to pro Anýžku místo dobré,

357$

proč bychom ustupovali planým lidským řečem a mařili štěstí svého dítěte!“

„Máš pravdu,“ rozhodl Bakula. „Kdybychom ani na podívanou do té Líkařovy Lhoty nezajeli, Králenec by měl příčinu naproti nám, a to já nechci.“

Smluvené neděle Bakulouc vyjeli. Vrátili se z Vodňan z kostela, Bakulka připravila všechno k obědu a z domova vyjeli tak, aby do Líkařovy Lhoty dojeli po obědě a tak ukázali, že se už doma najedli a na pohostinství v cizím domě nepočítají. Jeli párem koní svátečně ostrojenými. I bič na to Bakula vzal sváteční. Oblekl se tak, aby každý známý zdaleka se zastavil a řekl: „Tamhle jede možný Bakula,“ a neznámý: „Který je to možný hospodář, co tamhle jede?“ Hodinky si pověsil zevně. Slunce se smálo, smálo se dvakrát: jednou na obloze, podruhé v Bakulových hodinkách.

Na vozíku byla dvě kožená sedátka. Na předním seděl sám Bakula a pohonil, na zadním seděla Bakulka s dcerou. Matka ve vlně a bavlně, dcera v hedvábí.

Matka dceru připravovala: „Dceruško milá, dnes poprvé uvidíš toho, kdo se hlásí o tvou ruku. My tě do ničeho nutit nebudeme. Nutili bychom tě, třeba metlou tě hnali, kdybychom měli jistotu, že do tvého štěstí. Ale té jistoty nemáme, neboť co každému v budoucnosti uchystáno, známo je pouze soudům božím. Ty tedy sama se rozhodni a seber k tomu všech pět. O Králencouc rozsypalo se pomluv jako prachu. Pomluvy nedbej, ale buď ostražita. Pomluva v lidských hubách co kalná voda v trubách. Klevetě se huba pění: kdo se vdává nebo žení, po tom slintá, po tom prská, špiní slina její mrzká. Ani slunce všem právě nesvítí. Co je nejvíc pomlouváno, je jak ohněm průbováno. Pomluva tě nesmí zaslepit, ale odslepit. Až tam přijedeme, všeho si všímej, všecko pozoruj, ale očí nezdvíhej. Takové oči nejvíc vidí, které ucházejí pozornosti lidí. Nápadníku do očí se nedívá, je-li panna děvojná a stydlivá, ani sobě nedívá se na

358$

špičky, jak jí sluší pantoflíčky, střevíčky, na své ruce panna oči obrací, ty jí bůh dal k hlazení i ku práci. Buď zdrželivá. Pozoruj, abys nikde nešla přední, nýbrž poslední. Prvé místo je hostovo, druhé hospodářovo, poslední je panny neprovdané. Panenství je skromné, opatrné, nestoudnost se přede všemi hrne. Ty řečná nejsi a to mi dělá nejmenší starosti, že bys tam něco prostořece drchala. Vždycky málo mluv, ale každé slovo tvé buď na svém místě jako kamen ve zdi. Tlachal podobá se marnotratníkovi; marnotratník je tím daremnější, čím dražší minci z měšečka vyhazuje, a tlachal tím odpornější, čím zrnitější jsou nápady, kterými plýtvá. Kdyby tě škádlili a nevímjaké frašky strojili, usmívej se, ale nechechtej se plným hrdlem. Hned by hádali, že budeš nestarostlivá a pro šašky zapomínati budeš svých starostí a povinností. Směješ-li se, neukazuj zubů ani dásni; smích dus šátkem nebo prsty, jimi také zuby zakrývej. Až nás pozvou ke stolu, nežeň se k němu, ale postav se stranou a na jiné místo se neposaď než na poslední. To je místo nejen panny a nevěsty, nýbrž i mladé hospodyně, která musí býti stále pohotová sloužiti starým i mladým a za službou od stolu odbíhati. To může od rohu, ale nemohla by ze zástolí. Jez málo, aby se nápadník nepostrašil, že mu více sníš, než vyděláš. Neklaď si víc, než sníš, ale co položíš, všecko sněz čistě. Kdo čistě vyjídá, ukazuje, že dílo dodělává a není hltavý nenasyta. A ruku polib hospodáři i hospodyni, aby viděli, že budeš k nim uctivá, budeš-li Adamova.“

Zatím u Králenců v Líkařově Lhotě ponaučoval otec syna, sedě v maštali na obročné truhle a pozoruje Adama, jak pečlivě uklízí a poklízí a nejčastěji se vrací k hřebici, od Bakuly koupené, šatou ji otírá, dlaní pohlazuje a potřepává, prameny hřívy rovná: „Adame milý, otcovský můj synu! Dnes přijedou k nám na podívanou rodiče té, kterou si oči tvoje oblíbily. Možná, že i ona přijede s rodiči, aby si prohledla dům, který bude příštím

559$

jejím domovem, bude-li v tom vůle boží. Abys je pěkně uvítal a zasloužil si jejich pochvaly, umetl jsi dvůr i stáj a všecko do příkladného pořádku uvedl. Nadešla poslední minuta, aby si ještě do pořádku uvedl sebe. Nemluvím o tvém nedělním ustrojení, na to jsi beze mne dobře pamatoval, ale o tvém srdci a hlavě. Ty, milý synu, jednou jen jsi Anýžku viděl a zahořel jsi k ní. Neříkám, že by to nebylo dobře, ale připomínám, že toho není dosti. Vždycky se špatně oženil, kdo se ženil pouze očima. Nikdo tak brzo nezapomíná jak oko. Když oko pro někoho nejvíce hoří, plamen jeho je nejblíže k uhasnutí. Jedno oko jeden nevěrný, dvě oči dva nevěrní. Je-li ono nevěrné, ani ty mu příliš nevěř a na jeho vedení nespolehej. Dvé očí má člověk, ale obě se mu jedním směrem dívají. Dvě oči dva průvodčí, ale cestu znají pouze jednu. Aby oči člověka nezavedly, bůh mu dal rozum. Stojíš-li na věži, oči tě dolů táhnou, rozum tě od záhuby zdržuje. Oči jsou rychlý kůň, rozum uzda; oči vůz na silnici z vrchu, rozum brzda. Kam by tě zanesl kůň bez uzdy, kam by tě zavezl vůz bez brzdy? Ale nežeň se ani jen po rozumu. Rozum jako rys i potmě vidí, ale běda jeho kořisti! Rozum je špatný chlap, ba co dím, zlosyn! Je to lichvář, zloděj, loupežník. Bývá, že se ani vraždy neštítí, a není vraždy těžší nad tu, kterou spáchal rozum. Rozum boha zapřel, otce zradil, matku zabil, sestru prodal. Ani jen rozumu voditi se nedávej, nechceš-li býti zaveden do své zkázy, do zkázy někdy časné, ale častěji věčné. Ale nežeň se ani jen po srdci. Vidí-li rozum příliš mnoho, srdce je dočista slepé, a není divu, když se v sklepě rodí i umírá. Proto srdce jako slepec radí, jako slepec vodí, a blázen, kdo slepě jeho vedení se poddá. Rozum je lakota, srdce rozhaza. Jednou za tuhého mrazu někdo klepal na vrátka Srdce: ,Srdce, otevři!’ – ,Nemohu, je veliký mráz, a kdyby se mi vedral do komůrky, zmrazil by mi dítě! ‘ – Zas ozval se před vrátky Srdce hlas: ,Srdce, otevři, také

360$

já mrznu a zmrznu, nezachráníš-li mne!’ – ,To je něco jiného,’ dělo Srdce a otevřelo vrátka, a do jeho komůrky vběhlo černé, čapaté, nevzhledné kuře. A jedva vběhlo, zas: ,Srdce, zima mi je, mrznu, zmrznu!’ – ,Už jsem tě do komůrky pustilo, co s tebou? Vylítni si za kamna, tam se hřej!’ – ,Nechci za kamna, chci pod peřinku tvého dítěte!’ – ,Ale mé dítě mi zmrzne!’ – ,Mám zmrznouti já?’ otázalo se černé, čapaté kuře. – ,To je něco jiného,’ dělo Srdce, vzalo dítě z kolébky, pustilo pod peřinku černé, čapaté kuře a s dítětem chtělo si sednouti za kamna. – ,Kdepak,’ zlobilo se kuře, ,fakan by se chtěl za kamny hřáti! Na mráz jej vyhoď, však já tam taky bylo!’ A Srdce vlastní dítě vyhodilo na mráz a v jeho komůrce pěkně se hřálo pod peřinkou černé, čapaté kuře – ty víš, Adame, kdo to byl, Pánbůh rač nás chránit. Srdce bude věčně mladé. Pěkný to dar, ale není bez chyby. Chybou je, že taky bude věčně nezletilé, neobejde se bez opatrovníka a nikdy nebude moci jednati samostatně, aby to bylo dobře. Chceš-li se tedy, můj otcovský synu, oženiti šťastně, nepřestávej na hlase žádného z těch tří rádců, ale srovnej rady jejich a učiň tak, aby volba tvá neodporovala ani oku, ani rozumu, ani srdci. Jen z úplné shody této trojice vychází šťastné manželství.“

Adam ještě otíral hřebici. Moudrá slova otcovská působila naň tak, jako by mu ve valše každý úd byl hněten a potloukán. Síla otcovské rady stlačovala ho k zemi. Každé slovo jako by mu pasáka dávalo. Pot mu na čele vyvstával, jako by hrabicí kosil. Zadržoval dech a varoval se, aby otce nevyrušil ani hlasem, ani hlesem; proto nic jiného nedělal, jen otíral hřebici. Ale při všem zkrušení, jemuž odolati nemohl a vzepříti se nechtěl, pronikal jej pocit občerstvení a uspokojení.

Když otec přestal, Adam se ozval netroufale, ale upřímně: „Tatínku, zrovna tak je se mnou, jak povídáte. Mně oči, rozum i srdce důtklivě radí, abych se

361$

Bakulovi o dceru klaněl a já jich všech tří poslouchám tak jako vás jednoho. A oni jedním hlasem mi radí.“

„Adame! Adame! To jsi jen proto řekl, abys mne odbyl a měl ode mne pokoj. Málo je, chlapče, těch, kterým tito tři konšelové radí, to jest, kteří je pustí, aby jim radili; a bílou vranou je ten, komu doradili. Každý chce být chytřejším jich, okřikuje tu jednoho, tu druhého, tu třetího, a tu zas mu naproti druhým nadržuje. A oni se obyčejně spolu jednou hašteří, podruhé smlouvají, a teprve k stáru, po dlouhých zkušenostech, učí se svorně žít. Rozum pak chodí na radu k Srdci, a Srdce ničeho samo nedělá bez Rozumu. A co Oko? Oko přestalo vyhledávat jen věci pro svou libost a oběma svým druhům stejně věrně slouží, stejně poctivě jim cestu ukazuje. To teprve k stáru bývá, chlapče milý, a proto mládež nemá úplně důvěřovat ani svému oku, ani rozumu, ani srdci a má rozhodnoutí o své volbě zůstaviti rodičům.“

Adam se lekl.

„Ale tatínku!“

„Žádné ale, Adame! Vidíš, vidíš! Dobré vychování jsi od nás dostal, dosud jsi nikdy s námi nemluvil, abys říkal ale, a již se kazíš, jedva se ti zdá, že ti uzda trochu povoluje. Který syn otci říká ale, ten se ještě ženit nemůže, ten ještě musí zůstat pod komendou otcovou, až se od něho naučí způsobům a pravidlům života.“

„Tatínku,“ ozval se opravuje Adam, „jáť myslím, že se na věci nedá nic měnit, když Bakulouc k nám přijedou na podívanou!“

„Oho, chlapče, oho! Budeš-li takhle mluvit, budu muset Bakulovi říci, že jsi ještě nedospělý a ženiti se nemůžeš. Podívaná neukládá žádné straně závazek. Já byl návštěvou u nich, oni přijedou návštěvou k nám, aby mi odplatili. To je prozatím vše. Ještě si s Bakulou bez hněvu říci můžeme: ,V dobrém jsme se sešli,

362$

v dobrém se rozejděme.‘ A ty si pamatuj, že dobrý pohonič tryskem nevyjíždí, ale dojíždí.“

Adam si vzdychl.

„Ani vzdychat netřeba,“ pravil otec. „Nevzdychej a starej se, aby tě Bakulouc nepoháněli, a přitom dobře otevři oči a všeho na nich a při nich si všímej. Především buď k rodičům Anýžčiným uctivý. Až přijedou a zastaví se nám na dvoře, hned vesele přiskoč, pozdrav a řekni: ,Vítám vás.’ Pozdravení ani nekřič, ani nešeptej. Kdybys pozdravení vzkřikl, pomyslili by si, že jsi nezbeda a rozpusta, který bude také na dceru křičet, když křičí na rodiče. Kdybys pozdravení zašeptal, pomyslili by si, jakýže budeš hospodář, když se ti bude nedostávati hlasu, jakýže s tím hlasem budeš vedle ženy muž, jakýže budeš zastance svých práv, až tě páni obešlou na ouřad. Pozdrav pěkně svým hlasem, abys nevypadal zmatený a spletený, ale aby se zdálo, že za tebou vzácné nevěsty každou neděli jezdí na podívanou. Až pozdravíš, neběž ke koním hostovým ani k dceři, ale uctivě přistup k otci Bakulovi, posmekni čapku, polib mu ruku a zeptej se, jaká byla cesta. Na zdraví se neptej, nejste si rovni. Potom pozdrav matku a ruku poceluj. Potom teprve koně vypřahni a do maštale zaveď. Dcery jako by pro tebe nebylo, jako bys nevěděl, co je zač a koho to Bakulouc rodiče s sebou přivezli. Až se tě bude Bakula vyptávati, dávej si pozor, abys nemluvil planě. Není on jako ty, aby tě jen očima dceři namlouval; bude tě zkoušet, jaký z tebe bude hospodář, a ty se nedej zahanbit. Ale víc nemluv, než co se budou ptát a patří k věci, aby si nepomyslili, když plýtváš slovy, že budeš i statek rozhazovati. K nám starším se nedotírej, drž se opodál a čekej, zavoláme-li tě. Nezavoláme-li tě, však se i tak dovíš, co jsme ujednali. Ale nedotírej se ani k dívce, to ti povídám! Pomyslili by si, že o ni tuze stojíš a nemůžeš bez ní být, a dělali by drahotu. Tvé místo je prozatím ještě mezi rodiči a dcerou; bude-li

363$

v tom vůle boží, samo přijde, že bude jen u dcery.“

Čím víc Anýžka vzdalovala se od domova, tím jí bylo podivněji. Dosud nikdy tak daleko nebyla. Tu viděla novou krajinu, novou oblohu, nové vsi, a neznala jména jejich. Viděla tu pole, lesy, rybníky, stromy u cesty i na zahradách, ale nebyly jí povědomé. Lesy také šuměly, rybníky se leskly, stromy zelenaly, ale jinak, jinak než Anýžka doma vídá a slýchá, jinak a cize. Leckterou ves ani otec pojmenovati neuměl, a když ujeli kus cesty, zas některá cizí ves ukázala se v dálce – kraje jim nebylo.

„Bože,“ myslila si Anýžka, „ta půjďácká země je veliká, jako bez konce, a smutná!“

Ale neříkala ničeho, jak je jí, a tázala-li se jí matka na něco, jak obyčejně šeptala své kratičké, ale jasné odpovědi: „Ano“ – „Ne“ – „Ano“ – „Ne“.

364$

ZA OBĚDEM

Na pokraji Líkařovy Lhoty Bakula se vyptal, která je živnost Králencouc, a tryskem vjel otevřenými vraty do dvora. Anýžka ani neměla kdy zevně si prohlídnouti dům, který snad bude příštím jejím domovem: tak letěli. Jen tolik viděla, že je to veliká chalupa dřevěná, s obedněnými okénky, zacpanými květinami. Nad okny byly ovisle a jejich brlením prokvítalo několik červených šátků a červených tváří. Pod okny květinová zahrádka.

Když vozík Bakulův na Králencově dvoře zastavil, všecko se dálo tak, jak přikázal Králenec. Adam přišel, čapku posmekl, přivítal, strýčkovi a tetě ruku poceloval, otázal se, zdrávi-li putovali, Anýžky jako by si nepovšiml, koně vypřahl, do maštale dovedl na stání čerstvě vystlaná, odstrojil, založil sena, vytřel žlab, nasypal provátého ovsa a drobné řezanky.

Bakulův prvý krok byl ku hřebici. Dychtivě ji prohlížel od hlavy do ocasu, pohladil dlaní po zadnici a dlaň proti světlu prohlížel, neotřela-li prach. Neotřela. Potřásl hlavou a postavil se hřebici tváří v tvář. Nepoznávala ho.

To Bakulu dost patrně zamrzelo. Těšil se na to, že ho hřebice hned pozná, a již cestou sám sobě se chlubil: „Kdepak se kůň může míti tak jako u Bakulů! Kdyby koňský kus jen rok stával na stání v Bakulouc maštali, do nejdelší smrti na ty časy nezapomene!“ To se chystal říci Králenci otci a synovi. Vším právem byl zklamán, že hřebice k němu se znáti nechtěla.

365$

Od hřebice Bakula šel po maštali i chlévě. Prohlížel, chválil, co chvály zasluhovalo, ale nedivil se. Vycházeje pravil svému hostiteli: „Všecka ti čest, Králenče, dobytek máte hodný, ale málo, zvláště koňského.”

„Já zvelebil, Adam ať rozmnoží,” odvětil Králenec. „Chování záleží na hospodáři, množení na štěstí. Mně se rodí dobytek hodný, ale husto se mi neplemení. Adam snad bude v tom šťastnější. Kdyby měl matku jako tvoje Prahuna, založil by si hodný kmen.”

Zkoumavě se podíval na hosta. Bakula se vzchopil jako šlehnutý: „Prahunu? Prahuny se nezbavím, takové matky! Celá ves mi ji závidí.”

„Aby tedy neměla čeho závidět a neuvalovala si hřích na duši.”

„Ne, Prahuny nedám!”

Bakulka se ozvala, aby prostředkovala: „Nezaříkej se, Bakulo! Anýžka vždycky měla Prahunu tak ráda! Možná, že by jí zrovna Prahuna přinesla štěstí.”

šli do sednice, každý tak, jak se odedávna sluší a patří; napřed Bakula jako host, za ním Králenec jako hospodář, za Králencem Bakulka, za matkou dcera. Adam zůstal v maštali u hostových koní, čekaje, až ho důtklivě zavolají.

V sednici bylo prostřeno.

„Sedejte, hosté, sedejte,” pobízel Králenec. „Abychom vám spaní nevynesli,” řekl Bakula a sedl si na přístěnnou lávku, ne však za stůl. Bakulka a Anýžka ještě stály.

„Sedněte si, Bakulko, u nás, sedněte,” pobízel zase Králenec.

Bakulka si sedla na jinou lávku. Anýžka stála. Matka jí pokynula, aby přisedla. Anýžka zvolna sedala, ale nedosedla na celou šířku lavice, nýbrž jen jako by se přilípla na její hraně.

Sednice byla prostranná, ale nízká a šerá. Šero šlo z černého, táflovaného stropu, neseného obílenými povaly.

366$

Šero šlo od okének naplněných bazalkou, rozunkrátem, muškátem, fuxií a balzamínou. Mezi květinami nescházela mořská cibule, jež do sebe vsává všechno, co je ve vzduchu sedničném nezdravého; tím od obyvatelů odvádí každou nemoc, a sama se z toho nerozstůně. Okénka byla otevřená, chládek jimi vanul a vnášel do sednice směsici vůně. Hospodář šel od okna k oknu, květiny pohladil, potřepal, rozševelil, a ony se rozvoněly ještě hustěji. I dvéře byly otevřeny. Tudy přicházela z kuchyně vůně uzeného masa a příjemně čpěla.

„My uzené vždycky dojídáme už v máji,“ prohodila Bakulka, aby něco do ticha v sednici řekla.

„Copak vy tam!“ chopil se slova Králenec. „Do města máte malou procházku, zachce-li se vám masa, piva, vína, pálenky, všeho dostanete domů za hodinku. A my tu ani o mase nevíme, jestli sami nezabijeme. Uzené musí u nás vytrvat od roka do roka. Proto zabíjíme o nějaký kus víc.“

„Než kdo?“ otázal se rychle Bakula, jejž popouzelo, kdykoli uslyšel slovo „víc“. Chtěl, aby nikde ničeho nebylo tolik jak u nich, u Bakulů.

„Než snad vy,“ odpověděl suše Králenec, jenž dobře cítil, že mu struh narazil na souček, ale nemínil mu ustoupiti.

„Kolik krmníků vy zabíjíte do roka?“ otázal se Bakula.

„Tři“

„A my čtyry.“

„Ano, ale v to snad počítáš tři podsvinčata o posvícení!“

„My dva,“ opravila svého muže podle pravdy Bakulka, „jednoho v prosinci, před vánocemi, druhého v masopustě. Ale to bývají krmníci jako špalky,“ dodala, aby si udobřila muže.

„Ani my tu nepícháme štěňata,“ na to Králenec. „To je míra,“ ukázal na poval nejbližší dveřím a na

367$

železný hák v něm. Na ten hák zavěšovali rozporku a na ni rozpírali zabitého krmníka. „Jináč nebijeme, než doroste-li pašík tak, aby se čumákem dotýkal země.“

„Vy tedy rádi vepřovinku mlaďounkou?“ otázal se Bakula.

„Tak, Bakulo, tak.“

„To se vidí; strop vám sedí při samé zemi.“

Králenec to od hosta nepřijal za urážku. Pomyslil si, když má Bakula i vepřový dobytek tak znamenitý, že je třeba vymínit Adamovi i prasnici. Ale odložil to ke vhodné chvíli.

Přinesli na stůl polívku z uzeného s krupami.

Bakulka řekla: „Ale, ale, snad nestrojíte pro nás? My se najedli před odjezdem.“

„Na čtyryadvacet hodin jsme se najedli,“ přidal Bakula.

„A k vám jsme zajeli jen tak na skok,“ zase Bakulka, „jen abychom se s vámi poviděli a hned zas obrátili k domovi.“

Králenec postavil se tváří k stolu a svatým nad ním a odříkal modlitbu před jídlem. Pomodliv se, pobídl Bakulu, aby si sedl za stůl; Bakulku posadil po jeho levici, Anýžku naproti matce na lavici děveček. Místo pacholské, o roh po pravé straně Bakulově, zůstávalo pro Adama. Sám hospodář přistavil si židli a hospodyně přisedla k Anýžce.

„Kde je Adam? Zavolejte Adama!“ rozkazoval Králenec.

„Adame, Adame, volají tě!“ ozval se na dvoře jakýsi tenký hlas a vzápětí vyřizoval: „Že přijde hned, ještě spravuje strejčkovy koně.“

Třikrát museli Adama volat, než přišel.

„Ten si tě předchází,“ řekl Králenec Bakulovi pro jistotu, aby mu pozornost Adamova neušla.

Adam přisedl k Bakulovi. Nyní teprve mohl si Anýžku prohlídnouti zblízka a důkladně. Seděl k ní tak, že jí

363$

viděl na tvář i do očí. Zalíbila-li se mu pozdálečí, nyní se mu líbila desetkrát, stokrát, tisíckrát víc. Polívku jedli ze společné mísy. Anýžka nosila lžici pomalu a pozorně, aby neukápla ani na ubrus, ani sobě na šaty. Očí nezdvíhala, barvy nezměnila. Zato Adam jen hořel, každá kapka krve v něm hrála. Zapomínal nositi k ústům. Nemohl se nadívati na Anýžčiny tváře, ruce, vlasy, šaty, ale největší dojem naň dělaly oči její. Ještě Adamovo štěstí, že očima nevzhlídala a víčky nemrkala, neboť jak mrkla a dlouhé, husté, herbávné brvy padly až na pšeničnou pleť, v Adamovi zarážel se dech.

Anýžka jedla zvolna a klidně, ale hladova nezůstala. Poslední se do jídla dávala, ale také poslední ustávala.

„Loudavá, ale vytrvalá,“ myslil si Králenec.

Po polívce přinesli čtyry mísy, dvě velké a dvě malé. Na jedné velké bylo uzené maso, na druhé vařbuchty, na obou malých sladká smetanová omáčka, posypaná nastrouhaným křenem.

Bakula nemohl se zdržeti a zaplesal: „Eja, to je moje, to já rád!“

Bez okolků si vzal nemalý kus masa a rozkrájel na dřevěném talíři spolu s vařbuchtou, načež sousta lžicí svíral a k nim z misky smetanové omáčky přibíral.

„Moje lepší omáčky neudělá,“ pochvaloval hospodyni, „uzené borem voní, jak to má být, a vařbuchty jsou tuze chutné, třeba byly černější a tvrdší než u nás. Takovými, myslím, Žižka panské hrady rozbíjel. Vidí se, že jsme přece jeden český národ,“ dokončil vlastenecky, jak to tehdy vcházelo v obyčej.

„A co bychom byli jiného?“ otázal se Králenec.

„Já myslil jako, že jste tu Půjďáci,“ plácl Bakula, nikoli bez úmyslu poškádlit.

„Odjakživa,“ děl Králenec stručně a tvrdě, kaboně čelo přiuražen.

„Nu, dyť se to může zanedlouho všecko napravit,“

369$

děl Bakula blahosklonně, vděčen bohu za milost, že mu nedal naroditi se v půjďácké zemi. „Dáme vám sem několik svých dcer a všichni se naučíte pořádně česky.“

To Králence dourazilo.

„Nikdo nás nepředělá v Pudáky,“ prohlásil rázně, „nikdo a nikdy! Jak mluvíme, naučili jsme se od svých poctivých předků a děti našich dětí budou mluviti zrovna tak jako dědové našich dědů.“

Bakulka se lekla, aby se muži nepohněvali.

„Mně se mní,“ ozvala se, „že před Pánembohem jsme si všichni rovni, Půjďák jako Pudák. A hlavní je, že si rozumíme, Půjďáci i Pudáci, a že nejsme Němci, chválabohu.“

Muži se vzpamatovali, že se pro něco jiného sešli, než aby řešili tak důležitou, věky starou otázku, kdo je lepší: Půjďák nebo Pudák.

Na Bakulovi bylo pozorovati netrpělivost a roztržitost. Již od počátku oběda stále pohlížel ku dveřím, jako by ještě někoho očekával.

Dočkal se. Přinesli kamenný džbán, přiklopený cínovým víčkem. Na břiše měl věnec a vnitř věnce nápis: „Ať žige, kdo ze mne pige. Létha P. 1672.“ Zpod víčka dobýval se bujný nápoj, jenž hnědými pruhy maloval džbán.

„A já pořád, že mi něco schází,“ zvolal Bakula jaře, „a živou mocí mi nechtělo napadnouti, co by to bylo. Plný džbán.“

Králenec podal hostu: „Zavdej si, příteli.“

Bakula odklopil víčko a pěna hned se počala zdvíhat. Bakula se nad tím pozastavil, hlavou zavrtěl, odfoukl pěnu, upil; ale náhle utrhl džbán od úst a podivnýma očima se díval na džbán i do džbánu, na Králence i na Králencku, jako by zpytoval: Je to pití dobré? není dobré? mám pít? nemám pít? I rozhodl, že je pití dobré a zasluhuje, aby bylo pito. Podle toho učinil doušek.

Podávaje džbán své ženě, řekl: „Chlapské pití,

370$

medové patoky! Dávno jsem jich nepil, od svých mladých let. U nás už jen Kojanouc ještě je vařívají. Jen oni ještě chovají včel tolik, aby vaření patok stálo za to. My ostatní posíláme pro pivo.“

„No, když jsem u vás nocležil, dobré jste pivo měli.“

„Náhodou.“

„U nás ani náhodou pivo nebývá dobré. Nemáme ve vsi hospody. Piva píváme jen v děla a o posvícení, to každý hospodář koupí si ho pro sebe vědro. A když k nám mezi rokem zavítá host, častujeme ho patokami. Nic lepšího podati nemůžeme.“

„A není třeba!“ vece Bakula, bera nazpět džbán, aby si ještě přihnul; podal pak Adamovi.

Králenec pro Bakulovu chválu medových patok zapomněl, čím jej host před chvílí rozmrzel.

Pravil: „Ty pamatuješ, že za tvého mládí u vás taky vařívali medové patoky, a já z těch dob ještě něco jiného pamatuju. Tenkrát naše matky vyráběly ještě víno březové, z březové mízy, na jaře ze stromů vytočené a vykvašené. U každého stavení u nás bývalo několik břez. Na klínkách a malých zbytcích pozemků – břízy. Naši arci nejraději mízu vytáčeli v panských lesích, ale tehdy jim nikdo nebránil. Potom počali zbraňovati, že stromy schnou. Jak schly panské, schly taky selské. Podle řečí to vypadalo, jako že se břízy budoucně budou šetřit; ale vpravdě jich nešetřili, nýbrž káceli na nářadí. To přišly doby takové, že se lidé při každé věci ptali, k čemu je a nač je, jakýže z ní užitek. A za užitek už nepovažovali, co jim věc dala pro domácí potřebu, ale co mohli odprodat a zpeněžit. V městech březového vína nekupovali, když tam měli pivovary a vinopalny, a sedlákům přestalo chutnat. A my, že jsme od města daleko, nemáme tu ani vína březového, ani piva vařeného, ani jedu páleného.“

„Nemáte čeho litovat,“ pravil Bakula hospodářům, a Anýžce, k níž zatím džbán došel: „Ukaž!“

371$

Podali mu džbán, Bakula ještě jednou po chuti se napil a vrátil Anýžce, jež ústy jen se dotkla okraje džbánu.

Bylo-li ještě v duši Bakulově něco ke Králenci tvrdého, medové patoky to učinily měkkým. Patoky medové hrany Bakulovy omlely, hroty ulámaly. Srdce mu se proměnilo v upřímnost samu. Učinil se rozhorleným a zlehka udeřil na stůl.

„A považme si,“ zvolal rozmarně, „jaké se to po naší vsi, ba celé osadě roztoulaly daremné řeči! Každý na mne, koho jsem potkal: ,Bakulo, což je to přece pravda, že chceš dát Anýžku do půjďácké země?’ A co toho hned každý věděl o půjďácké zemi, o Líkařově Lhotě, i o tobě, můj novotný příteli! Že prý prasata nechováte v chlívě, ale v komíně, takže zároveň se krmí i udí. Zabíjíte prý už dobře uzenou šunku. Nu což, Králenče! Vidíš je, jazyky zlé, špinavé, neoprané! Kdyby se opraly tvými medovými patokami, zpívaly by chválu tvou i jejich, a pomluv nectných by nemluvily.“

Králenec se nutil do úsměvu; neříkal ničeho.

Bakula vedl svou dál: „Všecko je tu starodávné, ale na bídu neukazuje. A ty řeči u nás! časy prý tu máte takové, že se dosyta najíte jen jednou, o posvícení, ale to prý nestrojíte doma, nýbrž jezdíte na ně v naši stranu.“

„Máš pravdu,“ vece Králenec, „to se stalo, ale jen jednou, a myslím, že chalupníku Kolofíkovi z Dřítně. Chtěl on se přesvědčit, jsou-li na vaší straně také lidé, a nahodil se tam do některé vsi, nepamatuju, do vaší-li, když tam právě strojili posvícení, špalek tam zabili, polívku z křemení vařili, z bláta chleba, z hlíny koláče pekli, z pilin byla jejich prosná kaše, okapky ji omastili, slepicí byl jim starý dřevák a nudle na ní ouhrabky. Hned toho Kolofíka vlídně uvítali a zdvořile pozvali, aby s nimi pohodoval. On jen očima jedl, a tak byl syt, že měl do roka dost.“

372$

Načež Bakula: „To mne ani nehněvá, příteli Králenče, co se tu povídá o naší straně; ji každý zná, ji nikdo nepomluví ani na slávě neublíží. Ale vaší půjďáckou stranu nezná nikdo a každý každé pomluvě o ní uvěří. Líto mi je, že se vám dosud křivda dála a nikoho jste neměli, kdo by se vás zastal. Od nynějška spolehejte na mne. Co o vás ještě roznášejí? Volovi prý tu říkáte koni, koze krávo. Koza prý je u vás v takové vážnosti, že celé stavení se sběhne, když koza prskne, a říká jí: Pozdrav Pánbůh! Nic si z toho nedělej, Králenče! Já každého o půjďácké zemi poučím, kdo toho bude míti zapotřebí.“

Králence to dosti hnětlo, ale znát na sobě nedal ničeho.

„Mne nemrzí,“ pravil, „co u vás povídají o nás. My nejsme a neděláme se, ale vy jste kubíci od narození a u nás tomu nikdo nechce věřit. Vy, ve vaší vsi, chtěli prý jste si do kapličky postaviti sochu svatého, abyste měli oltář jako v kostele. Ale aby vás to nic nestálo, stáváte prý v kapličce všichni sousedé na okolek.“

„Na tom něco bude,“ vece Bakula. „Ta řeč nepovstala jen tak z ničehož. Jakpak bychom my nebyli svatí, když vy jste od nás měli Pánaboha.“

„Že tě!“

„Nu ano, Pánaboha. Jednou se naplnila míra nepravostí vašich tak, že náš Pánbůh se rozhněval a rozhodl, že navždy odejde z půjďácké země. Učinil tak a vy jste zůstali bez Pánaboha. Byli-li jste tuze hříšní, dokud jste ho měli mezi sebou, jakž bylo teprve, když vám bůh odešel! Takové ohavnosti se tu dály, že tu kameny s kameny hřešily. Konečně vám samým toho bylo mnoho a zemí vaší šlo jako jeden hlas, že to s vámi bez Pánaboha nejde a že ho musíte mít. Rád věřím, když s vámi ani bůh ničeho nepořídil, co jste mohli vy sami? Obrátili jste se na nás, abychom se s vámi o našeho boha rozdělili. My ani slyšet. Zas přišli od vás poslové, abychom

373$

vás tedy přijali pod vládu svého boha. Ani k tomu nikdo svoliti nechtěl, nikdo si nepřál jednoho boha s Půjďáky. A zase přinesli z vaší strany vzkaz, abychom vám dali aspoň mladého boha, když nechceme dáti starého. Nikdo nechtěl. Slibovali jste, že ho dobře oženíte, svou nejbohatší nevěstu mu dáte, že dostane půldruhé krávy a půlpáté kozy. Odepřeli jsme, a tu jste vy pozdvihli proti nám veliké vojsko, a že nám boha mocí vezmete. Vojsko vaše táhlo, táhlo, a kdo se mu do cesty nenamátl jako nunvář. A jak pak jej vaše vojsko zhlídlo, obklopilo, zajalo a v slávě domů vedlo, doma za boha prohlásilo. On svým řemeslem hříšnost vaši ukrotil.“

Králenci to nebylo milo, ale neprozradil se a děl: „Nu možná, možná. V našich kronikách o tom nic nestojí psáno. Hlavní je, že jsme se napravili. Ale vy máte chyby, které nenapraví ani bůh.“

„Jakže? My chyby, aby je nenapravil ani bůh?“

„Jeden člověk z naší strany měl cestu na vaši stranu. Jde a uvidí někoho, an na kraji louky vstavuje do země rýč. ,Pomáhej Pánbůh, dobrý pracovníče, co děláš?’ ,Dejž to Pánbůh. Ryju.’ ,Nu ryj, ryj s pomocí boží.’ Po roce zas tudy vedla cesta toho našeho člověka a zas na tom místě viděl toho vašeho. Měl nohu na rýči a přišlapoval. ,Pomáhej Pánbůh, dobrý pracovníče, co děláš?’ ,Dejž to Pánbůh, dobrý cestovníče, ryju.‘ A teprve když uplynul třetí rok, váš pracovník pustil rýč, utřel si pot a chlubil se tomu našemu člověku, který se tam zase nahodil: ,Chvála bohu, dobrý cestovníče, práci jsem vykonal, ale byla to dřina!’ A to vyhodil prvý vrh země. Tří let na to potřeboval.“

„Taky jsem o tom slýchal. Potom ten váš člověk pravil našemu: ,Pojď k nám, siláče, tvoje síla by nám mohla velikou pomoc prokázati.‘ A šli oba do půjďácké země. Jdou a jdou, až přijdou k poli a na tom poli jediná řípa, s ní rve se holka, ale řípa pevně se drží země. Holka na ni: ,Řípo, pusť se, nebo já se pustím!’ A tak pořád,

374$

ale řípa se nepouští. ,Siláče,‘ povídá ten váš člověk, ,ve tvých rukou je naše spása! Ta řípa je moje řípa, ta holka je moje dcera. Před měsícem jsem ji poslal na řípu, a řípa ne a ne se pustit. My tou řepou máme se celá rodina prokrmiti rok, a nepustí-li se řípa do zámrazu, běda nám, pomřeme hlady! Dobrý siláče, zkus to, jestli by řípa tobě nepovolila!‘ Náš silák jen se rukou řípy dotkl a řípa vyletěla. Někteří jistí, že to byla vodnice. Otec i dcera měli přenáramnou radost a padli před silákem na kolena. Prosili ho: ,Dobrý siláče, pojď k nám, pohoduj s námi! Nikdy se ještě tak obrovská řípa neurodila na našich polích. Pojď, bude jí všem nám dost!‘ Ale člověku se nechtělo od našinských bílých koláčů a vrátil se domů. Tak zůstala Půjďákům řípa celá. Více nevím, ani kterého roku se to stalo. Stalo-li se to loni, blahoslavená půjďácká rodina ještě na řípě hoduje.“

Tak se otcové navzájem podle obyčeje škádlili, dráždíce si chuť a kořeníce si boží dary. Matky jen se usmívaly, pozorujíce hospodáře, kdyby některý pozbyl v jazykové potyčce rovnováhy, aby jej zadržely včasným slovem. Nebylo toho zapotřebí. Králencka ani se tak nebála o muže jak o Adama. Adam ještě zkušenosti nemá, vzbouří se mu krev a řekne neb učiní něco, čeho bude potom litovat. Ale kdežpak Adam! Adam ani slova neslyšel, jeho mysl všecka byla obrácena tam, kam oči – k Anýžce. Zapomínal si krájet, zapomínal si nabírat, zapomínal ústům podávat. Bakula až se divil v duchu Adamově zdrželivosti. Slýchal, že Půjďáci jsou prudcí a zhorka nakvašení, a podívejme se na Adama: krotký je jako beránek! To bude ženich pro Anýžku! Vzdával čest bystrým očím své manželky, že prohledla přednosti Adamovy a ničeho nedbajíc vytrvale byla pro to, aby Anýžka vyšla za Adama. Dá bůh, až tu Anýžka bude hospodařiti, že v Líkařově Lhotě u Králenců vznikne pokolení nové, mírné, ne sršaté ani paličaté.

375$

BAKULA ZKOUŠÍ ADAMA

Anýžka ještě tišeji si vedla než Adam. Pořád byla stejná. Očí nezdvíhala, nemluvila, snad ani nedýchala, jen trpělivě, zvolna, rovnoměrně pojídala, co jí Králencka pokládala. Třikrát jí položila, rozkrájela, lžici podala. Anýžka neřekla ano, neřekla ne, lžici přijala a jedla. Nebylo lze rozeznati, chce-li se jí, nechce-li se jí, ale jedla. Dojídala ještě, když na míse už ani kouska nebylo. Všichni se na ni dívali, ona toho neznamenala, jen konala své. Již již se činilo, že zapomene dokousat, ale nikoli! Dokousala, prosoukala bílým hrdlem a zas pomalu si nabrala, odměřeně ústům podala, klidně drobnými zuby sprovozovala.

Anýžka ještě lžice neodložila a přinesli na stůl slepici v nudlích, šafránem obarvených, skořicí posypaných.

Bakula jako by se bránil: „Jáť myslil, přátelé, že sem jedeme na hrátky, a vy zatím zapřaháte nás do roboty!“

„Robota teprve přijde,“ Králenec na to, „a dříve se na ni posilněte.“

Vzal slepici velkou vidličkou, položil na velký dřevěný talíř a velkým nožem podle všech pravidel oddělil úd od údu, kloub od kloubu, načež kusy sesypal z talíře nazpět na mísu.

„Darujte mi, přátelé,“ ozval se Bakula hlasem změněným a uctivým, ale nikoli prostým potměšilého přízvuku, obraceje se spíše k Adamovi, ne k ostatním, „darujte mi, řekl-li jsem nějaké slovo, které se vám tuze nelíbilo. Já v půjďácké zemi hrubě nebýval a vaší Lho—

376$

tou Líkařovou jen jednou jsem jel za svého života. Už je tomu hezky dávno. Tenkrát se u nás proslechlo, že v Budějcích obilí dobře platí. Naši hospodáři jeden za druhým jezdili tam na trh a také na mne to došlo. Naložil jsem, naložil, jel a jel, ale Budějc nedojel. A taková mne byla hanba, že jsem na cestě obrátil, ale nevrátil se po císařské silnici, nýbrž od ní zajel na vozovou cestu, která, jak jsem sudoval, vede v naši stranu. Brzy jsem se dostal do nepatrné, zapadlé vísky. Ptám se, jak tu říkají; prý je to Líkařova Lhota. Kdežpak by mně bylo tenkrát napadlo, že se jednou budu s Líkařovou Lhotou přátelit! Ale pro to nic!“

Adam pocítil, že se na naň upírají něčí oči, vzpamatoval se, pořádně jedl a poslouchal.

„Což vás to tehdá, strejčku, hanebného potrefilo,“ otázal se, vida, že naň došla řada promluviti, „že se pořád za to stydíte, a ani toho jmenem nejmenujete?“

„Koni mi odpadla podkova,“ odpověděl Bakula důležitě. „Byl jsem na půl cestě. Silnice tvrdá, novým štěrkem posutá, koni po ní nemožná jít bosu, kde je nejblíž kovář, nevím, a kdybych věděl, málo by bylo platno, protože se zdržím, než mi kovář novou podkovu ukuje, a trh zmeškám. A z toho mne pojal takový stud, že jsem se obrátil a vrátil.“

Adam vážně poslouchal, a když Bakula domluvil, povrtěl hlavou, jako by nikterak do ní nešlo, co právě slyšel.

Řekl: „Strejčku, u nás dobrý vozka nikdy nejede přes pole, aby neměl v zásobě podkovu.“

Bakula pozřel na Adama uctivě a Králenci pravil: „Chlapec není marný. Toho nikdo nezapomínej: Jedeš-li přes pole, zásob se podkovou.“ Adamovi pak dodal: „Arci, to platí jen, jedeš-li s potahem koňským. Kdybys jel s voly nebo kravami, žádné podkovy s sebou do zásoby neber.“

Adam byl velmi poctěn žertem Bakulovým. Usmíval

377$

se jako jeho matka a Bakulka. Jen Králenec a Anýžka se neusmívali. Králenec byl napjat, neboť se přiblížila chvíle zkoušky, kterou zeť složiti musí před svým, bude-li v tom vůle boží, testem. Obstojí-li Adam, či svému otci hanbu udělá? Anýžka pak byla pořád stejná. Nic ji nevzrušovalo ani nevyrušovalo. Klidně a zvolna ohlodávala slepičí stehno. Pilně si svého hleděla, očí nepozdvihovala.

Bakula se od Adama obrátil k stolovníkům, pronesl něco lhostejného, načež pravil: „U nás pšenice, chválabohu, pěkně stojí, můžeme se těšit na úrodu. Ani vaše pšenice nemá hany. Ale když jsme jeli Malouci, až jsme se otřásli: všecka pšeničná pole černají se tam snětí. Jak vidět, v Líkařově Lhotě vědí, co dělat proti pšeničné sněti, ale v Maloucích nevědí. Co zde děláte proti ní?“

Otec Králenec mlčel, věda, že jest na Adamovi, aby odpověděl. Adam ani si nevzpomněl, že ho napínají na skřipec zkoušek. Odpověděl prostě a podle pravdy:

„Aby pšenice snětivá nebyla, my u nás vodu vaříme a svařenou s vyhašeným vápnem dobře promícháváme, a když se na poli síti má, kleknouce na kolena proti východu slunce tuto modlitbu říkáme, když jsme byli do pravé ruky vzali pšenice hrst a natřikrát ji křížem rozhodili: Ve jméno Otce † i Syna † i Ducha svatého † seju pšenici pěknou a čistotnou, aby tak pěkná a čistotná vyrůstala jako blahoslavená Panna Maria před porodem, při porodu i po porodu. Toho mi dopomáhej bůh Otec †, bůh Syn †, bůh Duch svatý †, amen. To děláme a říkáme třikrát, načež modlíme se otčenáš a zdrávas.“

Jestliže prvá odpověď Adamova Bakulu uspokojila, druhá jej přímo v nadšení pozdvihla.

„Chlapče,“ zvolal, „výborný jsi znalec staročeských obyčejů! U nás právě tak děláme, jen do vápenné vody ještě přidáváme popela. Jen mi ještě řekni, když u vás rozsívač přijede na pole, do rozsivky zrna si odsype a přikročí k poli sít, udělá-li co?“

378$

„Udělá. Vezme zrna do tří prstů a hodí na pole křížem, a to třikrát.“

„Jak u nás!“ radoval se Bakula, ale nemohl si odepřít a nedodat: „Již vidím, že jsou v půjďácké zemi také lidé a že můžeme dcery vdávat za půjďácké chlapce.“

Štěstí bylo, že Adam před chvílí neposlouchal Bakulových žertů o Půjďácích. Bůhví co by byl učinil! Jak uslyšel nemilé to slovo, hněvivě se zamračil, odsedí od Bakuly a zlostně naň pohlížel. Ale otec Králenec oheň jeho ulil chladným a přísným pohledem.

„Nu, nu, nu,“ ohrazoval se Bakula, poněkud zmaten a překvapen. „Jak jsi se to podíval, chlapče? Sršán, jako sršán!“

„I neškodí ti,“ ozvala se Bakulka. „Koně na uzdě držet umíte, ale jazyka ne. Kdo je pořádný člověk, nestrpí, aby si z jeho domova posmíšky tropili.“

Adam se vzpamatoval a opanoval.

„Já se tak nepodíval na vás, strejčku, ale uviděl jsem oknem cizího bubláka. Vmísil se mi do hejna holubů. Již několik dní ho pozoruju. Nadýmá se mezi mými, houká jim o krásných časích u nich doma, svádí mi je. Rousňačka už je polo svedena.“

Bakula byl taky holubář. Udobřil se.

„A co tu v Líkařově Lhotě u Králenců děláte, aby vám holubi neodletěli?“

„Proti tomu prostředku nevím. Tatínek holubář nebývali, teprve já se toho přidržel, a školy v tom umění nemám.“

Ničím se Adam nemohl tak zavděčiti Bakulovi jako touto odpovědí. Dal Bakulovi příležitost ukázati, že víc ví a půjďácké holobrádky může svým věděním ohromovat i oslňovat.

„Povím ti,“ pravil, „co ti udělat, aby ti holubi neodletovali. Dej jim do holubníka vlčího hrachu, polož anebo ještě lépe zavěs.“

„To učiním, strejčku.“

379$

„Ale já ti, chlapče, povím ještě víc. Víš-li, jak svoje holuby k místu přivazovat, věz taky, jak cizí holuby k sobě přivozovat.“

„To Adamovi můžeš nepovědět,“ Bakulka do toho. „Své je každému milé a drahé, ať si je střeže a hájí, ale po cizím bažiti nemá.“

Bakula snad ve všem se podroboval ženě, ale v příčině holubů byl nesmiřitelným odpůrcem nejen své ženy, nýbrž i křesťanské mravouky. Cizí holuby vábiti podle něho je dovoleno i chvalitebno; ale nedovoleno a hanebno, vábí-li někdo holuby tvé.

„Nedbej,“ pravil Adamovi do ucha, nepováže, že se nesluší nabádati toho, kdo chce býti zetěm, aby neposlouchal té, která snad bude jeho tchyní. „Nedbej, Adame! A chceš-li, aby cizí holubi k tobě cestu hledali, nasázej si kolem živnosti vrbiny, připrav si prázdný holubník a vrbinu také do toho holubníka polož. Cizí holubi poletí za vrbinou, až ti přiletí do holubníka a tu se usadí.“

Zatím bylo dojedeno i dopito. Všichni krom Anýžky se zdvihli, křížem požehnali a každý pro sebe odříkával modlitbu po jídle. Anýžka ještě dojídala. Králencová také slepice třikrát jí položila. Anýžka svědomitě plnila svůj úkol, jako by pro ni nebylo na světě ničeho kromě těch kousků na talíři. Ani to jí z míry nevyvedlo, že zůstala za stolem poslední.

380$

HŘEBICE

Všichni na Anýžku čekali, pouze Adam ne. Pospíšil do maštale. A když i Anýžka se pozdvihla a s rodiči svými i Adamovými vyšla na zápraží, co uviděli?

Otevřenými dveřmi maštale vyběhla na dvůr hřebice koupená od Bakuly, Bakulova pýcha, Adamova radost. Po Anýžce toužil, s hřebicí se těšil. Nemohla lépe trefiti, nežli že se dostala od Bakulů ke Králencovům pod péči Adamovu. Adam jí jen pěkná jména dával, oves pro ni zvlášť vybíral a zvlášť opálel, řezanku pro ni zvlášť řezal, nejměkčí seno jí zakládal, vody zvlášť nosil. Ještě jí chleba dával, ječmen vaříval. Ušlechtilé zvíře brzo k němu přilnulo. Dlouho-li Adama doma nebylo, vzdálil-li se někam přes pole, hřebice po něm steskem hřejtala, nohama hrabala, nežrala, hlavu klopila. Adam ji učinil svou důvěrnicí. S Anýžkou nikdy ještě nemluvil, ale mnoho bylo toho, co by si byl přál, aby věděla. To všecko svěřoval hřebici. Ona bystrým uchem poslouchala, hlavou pokyvovala, jako že rozumí. Adam byl přesvědčen, že hřebice každému slovu rozumí a upřímně s ním cítí.

„Jen promluvit,“ říkali o ní všichni u Králenců.

Aj, dnes ta, o níž Adam hřebici šeptával a na kterou myslíval, když hřebici krmil i pojil i po šíji hladil, dnes Anýžka přišla ke Králencovům! Její nohy tu chodí, její oči se dívají, Adam s ní za stolem seděl, z jedné mísy jedl! Všecko to mu budí v duši jásot a ples, ale nemá možnosti dáti najevo, čím mu duše překypuje.

381$

Jak vstával od stola, napadlo mu: „Pusť hřebici!“ Pospíchal, jedva stačil dáti si na hlavu vlněnou čepici se střapcem. Běžel, hřebici prudce objal, po krku popleskal, nad nozdry poceloval, ohlávky zprostil. Nejprve myslil, že ji na ohlávce provede, ale učinilo se mu lepším docela ji uvolnit, aby neměla na sobě ani šňurečky.

„Buď jako lesní panna,“ řekl jí.

Hřebice hlavu rozkývala, jako by posvědčovala. Na dlážděné maštali opatrně se obrátila, aby jí noha neklouzla po hladkém kamení. Jako by z rodu královského byla, tak důstojně si vedla, překračujíc práh maštale, vpravo i vlevo hlavou kynula.

Na zápraží o svém umě obrátila se napravo a mírným klusem běžela podél stájí na široký dvůr.

Všecka krása její vynikala. Byla dlouhá a vysoká na štíhlých nohách. Krátká srst byla uhlazena a zrcadlem se leskla. Dlouhý a hustý černý ocas bezmála po zadní kopyta splýval; dlouhá a hustá hříva za klusu se roztřepávala. Krásná byla, statná byla. Milo na ni pohleděti.

Jak doklusala prostranného dvora, vitou šíjí zalomila, zadníma nohama vyhodila a rozběhla se cvalem. Hříva se jí rozvlála, pod kopyty odletoval štěrk.

Oběhla nádvoří, když Adam volným krokem jí došel. Před ním rázem běh zastavila, počkala si naň. Dali se spolu obchůzkou. Hřebice byla Adamovi po pravé straně jako milá. Nohy pod ní jen jen hrály, svaly jen jen se tetelily, dychtivy čilého pohybu a napínání. Adam šel krokem stejným, hřebice nestejným. Bujnost ji pobízela předběhnout, oddanost ji zdržovala. Netrpělivě se vrtěla jako panna tance nedočkavá. Frčela a supala, hlavou potřásala. Ale když ji Adam pohladil po přednici, přiměnila svůj k jeho kroku tak, aby ji mohl popleskat i po krku. A když ji popleskal po krku, ještě se malinko zdržela a skrání se mu otírala o skráň. Adam ji vzal za ucho, ještě blíž k sobě přitáhl, ba zdálo se, jako by jí do ucha důvěřivě

382$

šeptal. Když ji pustil, hřebice sama ještě kráčela tak hlavou skloněna, jak ji sklonil Adam.

Adam náhle se rozběhl, jako by chtěl utéci, a hřebice dělá, jako by ho nemohla dohonit ani při největším napětí sil. Staví se na přední nohy, zadní přitom pod sebe zatahujíc. Div kotrmelců nemetá. Přehupuje se skokem z předních nohou na zadní, ze zadních na přední. Skoky by se zdály velmi namahavými a umělými; ale Adam ví, že si hřebice s ním zahrává a hoví mu, aby náhle za ním vyrazila a ukázala, seč jest.

Tak učinila. Napřahla se jako struna, jako by se v tenkých bocích chtěla přetrhnouti. I nohy napřahla, i krk – a dvěma třema skoky byla u Adama. Zase podle sebe kráčeli, hlavu k hlavě přikládajíce.

Švarná byla podívaná i na hřebici i na Adama. Oba mladí, krásní, silní, jaří. Sama Anýžka roztávala, patříc na ně. Hřebice byla jí dosud jako svá, jen se jí činilo, že je statnější. Dobře si Anýžka hleděla uzeného s vařbuchtami a smetanovou omáčkou, dobře slepice v nudlích, ale činila to z povinnosti, jako poslušná dcera matky své; ale ani uzené s vařbuchtami, ani slepice v nudlích nerozehřála srdce její, nesblížila ji s půjďáckou cizinou – teprve hřebice, někdy jejich, Bakulouc.

Tvář se jí rozjasnila, oči rozevřely, hlava vztyčila.

Adam vidí, že Anýžka naň se dívá. Ještě prudší oheň se v něm zapaluje a prošlehává mu všemi žilami. Tvář mu jest jako z brunátu, ale čím více tvář mu hoří, tím chladnější je pohled očí.

„Sršán, učiněný sršán,“ opakuje Bakula Králenci výrok, který o Adamovi učinil za stolem. „Kdyby měl před sebou dva šiky nepřátelské, střelil by z jednoho oka a jeden šik by se v prachu válel, střelil by z druhého a druhý byl by napadrť. Chválabohu, že my jsme přátelé a není nám se báti!“ dodal, aby Králenci zřetelněji ukázal, že žertuje.

Opět Adam předběhl hřebici. Pěsti zaťal, ke hrudi

383$

přitiskl a běžel, div se patama plecí nedotýkal. Lehce se mu běželo, byl jako k tomu oděn: škorně na nohou, bílé punčochy po kolena, žluté koženky, vestu po bradu s řadou lesklých knoflíků uprostřed; kabátu neměl; na hlavě mu seděla vlněná čepice se střapcem. Takové čepice Anýžka u chlapců doma nevídala. Ona z nepovědomých věcí, které u Králenců v Líkařově Lhotě poprvé viděla, Anýžce byla nejnápadnější.

Ó by to byl tušil Adam! Oči se Anýžce dokořán neotevřely na jeho hbitost, ani na jeho umění s koni, a byl-li marnivý a myslil-li na to, ani na jeho vysoký i sporý vzrůst, na široké čelo, tváře i bradu, jež byly u Králenců v rodu a zakládaly jejich pojem o mužné kráse.

Anýžka se hlasitě zasmála.

Obojí rodiče se z toho zaradovali: Adamovi, že dala známku libosti, a její, že dala známku života.

Najednou se Adam zastavil a postavil proti hřebici.

I hřebice se náhle zastavila; napřažené přední nohy byly jí brzdou; až se do štěrku zarazily. Nebylo jí vhod, že musila stanouti, když se jí nejlépe běželo. Naostřila uši, zarzála, vycenila zuby, sekla jimi a zlostně hodila hlavou. Adam jí pohrozil a pokročil blíže naproti ní. Hřebice na krok couvla, ale když Adam opět pokročil, už neustoupila, nýbrž vzepjala se.

Adam na ni: „Prč! Prč!“, ale zvíře již nedbá jeho hlasu. Tak se často stává, že nejlepší hra z ničehož nic mění se v opravdovou srážku. Zdálo se, že z Adama a hřebice stali se nepřátelé. Hřebice zlostně na zadních nohou přešlapovala, zlostně zuby sekala a hlavou házela.

„Padne-li na něj hrudí, porazí a pošlape,“ pravil Bakula Králenci, napjat divadlem.

Králenec ani neuznal za hodno odpověděti, toliko nadzdvihl koutek úst.

Bakula zas: „Nerozuma je tvůj Adam! S koni neumí. Tak se kůň kazí, když se mu dá příležitost, aby se cítil silným nad člověka. Hned přestane poslouchat a chce,

384$

aby člověk poslouchal jeho. Kůň jako ženská potřebuje pevné ruky mužské.“

Králenec neodpověděl.

„Prč!“ zvolal Bakula a rozehnal se Adamovi na pomoc. Již již viděl Adama, an se válí na štěrku a hřebice skokem přes něj, nedbajíc, neublíží-li mu těžce, ba snad smrtelně.

Mohli jste se tenkrát, strejčku Bakulo, neznepokojiti, vaší pomoci nebylo zapotřebí.

Adam vyskočil, chytil hřebici pravou rukou za dolejší pysk a sevřel – a hřebice byla okamžitě zkrotlá. Ještě se na všem těle třásla, ale již ne jako silnější, nýbrž jako přemožený. Adam ji tak minutu držel a mezitím ji druhou rukou potřepával po tváři a krku.

Zvíře se upokojilo, Adam je pustil a silněji popleskl po přednici.

Hřebice odchází do maštale. Kráčí zvolna, jako pod břemenem hanby.

„Prč!“ pobízí ji Adam.

Hřebice zrychluje krok.

Uvázav ji, Adam se vrátil na zápraží.

„Chlapče,“ vítal jej Bakula hlasem plným obdivu, „už jsem se o tebe bál, už jsem ti chvátal na pomoc. Tvůj vlastní otec neměl o tebe té starosti co já!“

„Ti dva si neublíží,“ řekl Králenec a suše se zasmál. „To jich neznáš.“

Načež se obrátil k Adamovi a Anýžce: „Děti, zajděte si na sad, trochu si pohovět. Adame, načeš Anýžce třešní, najdou-li se tam ještě nějaké. Seznamte se trochu spolu, snad z toho škody míti nebudete. A my s Anýžčinými rodiči vyjdeme si trochu do polí, aby se u nás porozhlídli. Moudrý člověk všechno rád poznává a nic, čeho ještě nezná, není mu proto špatné.“

Společně přešli dvůr. Obojí rodiče vyšli zahumennými vrátky ze dvora. Adam vedl Anýžku na sad.

Byl s ní sám.

385$

ADAM S ANÝŽKOU SÁM

Od toho dne, co Anýžku poprvé zhledl, Adam jiného myšlení neměl než na ni. Kudy chodil, v hlavě si sumíroval, co učiní a co jí řekne. V myšlenkách se s ní potkával na poli, na louce, v lese, cestou, jen nikdy ne na jarmarce neb o pouti, slovem před lidmi. Neustále toužil, aby se s ní octl někde o samotě a mohl jí vypověděti, co má na srdci.

Představoval si to asi tak:

Adam půjde svou cestou nebo za svou prací. Najednou, kde se vzala tu se vzala, stane před ním Anýžka. Herbávné její oči budou od Adama všehovšudy na dva kroky. Adam ji prudce chopí za ruku, obemkne, stiskne, sevře a již nepustí, dokud neuslyší od Anýžky: „Ano, chlapče, vyjdu za tebe, bude-li v tom vůle mých i tvých rodičů a boží!“ Vůle rodičů, vůle boží! To se jen tak odstarodávna říká, ale hlavní je vůle děvčete. Jak Anýžka svolí, všecko ostatní se Adamovi poddá. Co se jeho rodičů týká, jejich přáním Anýžka byla jako Adamovým. Ale, chlapče, řeknou-li strejček Bakula ne! Jestli zaslíbili ruku Anýžčinu někomu jinému?

Var políval Adama, jak mu taková myšlenka napadla, hruď se mu bouřila, pravice napřahovala, pěst zatínala.

„Naučím každého, kdo by mi Anýžku odpíral nebo přebíral!“ hrozíval v myšlenkách.

Co zejmena by jednomu nebo druhému za to učinil, nevěděl, jen to cítil, že by ho zachvátila strašná žízeň pomsty.

386$

Nuže, Adame, konečně jsi s Anýžkou sám, vyjev se jí! Otevři přec ústa, pověz jí, co chceš, aby ti byla, a vyslov kvůli většímu důrazu tu hrozbu, která ti vždycky na jazyk sedá, jak si vzpomeneš, že by Anýžku mohl dostati některý jiný! Tak pak přece promluv, špalku!

Ach, není možná! Najednou se Adamovi všecky myšlenky a úmysly rozsypaly jako žejdlík maku, rozčmířily se mu jako mravenci v trávě. Nelze jich sebrati, žádnou mocí nelze. Adam je němý ve chvíli, na kterou se tolik natěšil a načekal, dočista je němý!

Anýžka stoupá volným, odměřeným krokem k sadu. Sama jde. Ovšem zblouditi nemůže, když má cíl před očima, ale přece by se patřilo, aby jí tam Adam ukázal a dovedl, když pro nic jiného ne, aspoň aby začal řeč.

Přechází Anýžce od pravého boku na levý, od levého na pravý, oči se mu nemohou Anýžky nahltati, jak se jim líbí její podoba i herbávné šaty, i bílé punčochy, i lesklé střevíčky.

Anýžka sama vešla do sadu.

Adam za ní dvířka kolíkem zastrčil. „Aby sem havěť nemohla,“ řekl nesměle, ba snad i koktavě. Zalhal si. Nešlo mu o havěť, nýbrž o to, aby byl s Anýžkou ještě více sám, a to bude zde v sadě, v úkrytu stodoly, za dvírkami zastrčenými.

Sebral všechnu odvahu a hbitě pokročil za Anýžkou. Nyní ji osloví. Začátek má a ostatní půjde samo sebou. Začne: „Anýžko, děvče milé, vezmi si mne, hospodař tu se mnou v Líkařově Lhotě u Králenců, roď mi zdárné děti, lidem k potěšení a ku chvále boží…“

Došel jí skutečně, oslovil, jenže z jazyka mu jiné slovo sklouzlo.

„Anýžko, čemu jsi se smála?“

„Jak se ti střapeček na čepici třepotal.“

Tolik slov a tak hlasitě Anýžka dávno nepromluvila. Ale Adam nedovedl to ocenit. Odpověď Anýžčina ho neobradovala, nýbrž vodou studenou ochladila. Pro to

387$

tedy se radostně zasmála, na to se dívala, to jí učinilo potěšení! Adam ne, ba ani ta hřebice ne, jež bývala jejich, Bakulouc. Na střapeček se dívala, jak se třepotal! Jen na střapeček!

Něco divoce zazmítalo jeho nitrem. Nepoznal dosud toho pocitu, nikdy k němu neměl příčiny. Byla to žárlivost. Chtělo se mu střapeček utrhnouti, rozškubati, rozšlapati, zašlapati, aby bylo, jako by ho nikdy nebylo. Divný pocit! Činí, že se Adamovi zdá, že je desetkráte silnějším, že by pravice jeho strom vyvrátila, pěst býka ubila, a přitom je nesmělý jako dvouletá dívčinka, nenalézá slov a slovo, které mu již na jazyk sedlo, bojí se vyústit. Je mu stydno za tu vlastnost, při které se poprvé přistihl, štěstí ještě proň, že je za Anýžkou a není jí na očích. Co by si pomyslila! Smála se střapečku, nyní by se smála Adamovi.

Vzal čapku a pověsil na tyč v plotě. Tím se mu ulevilo. Nemá na sobě již ničeho, co by Anýžce mohlo býti směšno. Všecko na světě snese, ale nikoli posměchu.

Pozdržel se za Anýžkou trochu. Když se mu vrátila rovnováha, pospíšil si, aby Anýžku dohonil. Dohoní ji a osloví. Co jí řekne, to jí řekne. Nějaký počátek musí se státi.

Jaké překvapení pro Adama! Anýžka již nekráčí před ním, ale sedí si v stínu korunatého štěpu. Tam je v letě nejmilejší pohova, tráva měkká, stín hustý. Jak se Anýžka o tom místečku dověděla? Zrovna tam ji chtěl Adam dovésti, a ona sama našla, jako by znala Adamovy myšlenky. Posadila se a sedí. Herbávná sukně nafoukla se na drnu jako báň a Anýžka zdá se Adamovi holubicí na té báni.

Zkušený holubář se zastavil, holubici pozdálečí prohlížel a jen se divil a nadiviti se nemohl. Divil se její kráse, jejímu klidu a hodinové pravidelnosti, ale nejvíc tomu, že sama si našla na sadě nejpohodlnější místečko, ačkoli tu nikdy nebývala a předtím se sadem neprošla

388$

a nehledala. Rovnou nohou šla, jako by tu byla povědomá.

Adam to přijal za dobré znamení, ukazující, že jest Anýžce souzeno, aby zde, u Králenců, byla domovem. A zaradoval se, že již má, co jí řekne. Ono prvé, co si sumíroval, nebylo by rozumné. Tak na ni bude moci promluviti, až budou před chůzí k notárovi, ne-li k oltáři, ale nikterak ne při prvém setkání. Hle, toto se bude právě hodit! Adam dojde Anýžky a řekne: „Anýžko, v tom je jistě boží ukázání, abys u Králenců měla nový domov, že sama jsi si vybrala na našem sadě nejlepší místečko k pohovění.“ Ano, to jí řekne, tak začne, a ostatní přijde samo sebou, slovo dá slovo a bude to.

Divil se Adam, divil se, ale ach, což se podivil ještě víc, když stanul před Anýžkou! Seděla zpříma a nehybně jako socha. Oči měla zavřené, dlouhé, husté, černé brvy spadly a Adam zřetelně viděl, jak se vánkem zvolna, zvolna, zvolna pohybují. Pst!… Pst, pěnkavko! Pst, pěničko! Pst, včelko! Pst, broučku na trávě! Adam slyší, jak brvy Anýžčiných víček šustí jako křidélka dvou motýlů, když si na letním slunci hrají. Slyší – domnívá se, že slyší, černé oči Anýžčiny víčky se pročernávají, nad nimi černá obočí oblouky se vinou. Zlaté čelo opásáno hebkou, černou sametkou. Vlasy jsou přičesány na skráně, přihlazeny a stočeny za uši, v nichž houpají se zlaté krůpěje horynglí.

Adam stojí, bojí se přešlápnout, bojí se vydechnout. Již nemá nejmenšího pomyšlení Anýžce něco říci. Očarován je.

Anýžčina hlava poněkud se schýlila, načež sebou trhla a trhnuvši počala se vztyčovati, a vztyčovala se, až se nazad přechylovala. A tu v plné kráse vystoupilo zlaté její hrdlo, oblá a tylná šíje, otočená šňurou fial – ne, korálů. Ústa se porozsmekla, s hlavy se zronil herbávný šátek, jejž si Anýžka byla sedajíc rozvázala, aby jí bylo volněji. Na vrchu hlavy zatřpytil se ozdobný hřeben,

389$

vetknutý do korunky vrkoče. Pst! Pst, pěnkavko! Pst, pěničko! Pst, včelko! Pst, broučku na trávě! … Když se hlava Anýžčina nejzáze přechýlila, z úst ozvalo se tiché zachrupání, andělíček by nemohl zachrupati tišeji, brada náhle spadla vpřed, víčka se zdvihla, oči se podívaly nepřítomně a zaklopily se zas.

„Ona dřímá!“ zašeptl si Adam.

Ona dřímá! Nad tím se Adam ani dost málo nepozastavil, že Anýžka rychleji usnula, než on se obrátil, ačkoli nebyl z nejpomalejších. V neděli na selském dvoře všecko dřímá: i hospodář, i hospodyně, i děti, i dědeček s babičkou na výměnku, i čeládka, i husy na dvoře, i slepice pod kolnou, i dobytek v chlévě a stáji, i pes v boudě, i holubi na střeše. Jen hodiny v sednici jdou jako ve všední den a tikání jejich rozléhá se uprostřed ospalého ticha bušením kladiv. Tak bývá obyčejně, tak bývá všude, a bylo by u Králenců i dnes, kdyby tu neměli svátek. Bakulouc přijeli na podívanou. Anýžka Bakulouc na sadě dřímá. Ona dřímá!

Adam už neví o pocitu, který mu před chvílí duší lomcoval. Obraz dřímající Anýžky úplně ho upokojil. „Půjdu,“ pomyslil si, „a načešu jí třešní, jsou-li ještě jaké.“ Byly ještě nedočísky, které obstály před dětmi a čeládkou. Jimi se Anýžka krásně občerství, poděkuje mu, vesele na něj vzhledne, Adamovi se rozváže jazyk, slovo dá slovo a bude to!

Šel načesat. Velmi opatrně si vedl, aby nezpůsobil šelestu, který by zaplašil Anýžčinu dřímotu. Když třešní načesal, utrhl dva listy lopuchu, sešpendlil je ostny trnovými a na želenou mísu nasypal červených třešní. Vrátil se k Anýžce.

Anýžka ještě dřímá. Sličná hlava její zase tak zvolna, zvolna se zdvíhá jako rafije. Co jest Adamovi učinit? Položil by jí třešně nepozorovaně na klín, ale báň sukně netvoří žádného klínu. Položil tedy třešně před Anýžku na drn. Po špičkách přistoupil, po špičkách odstupoval

390$

k vysoké hrušce džbánu, jež byla sousedkou štěpu. Opřel se zády o kmen, založil ruce i nohy a chtěl trpělivě čekat, až se Anýžka probudí, a zatím oko své potěšovati její podobou.

Od hrušky mohl pozorovati nejen Anýžku, nýbrž také svoje i její rodiče, ani právě rozhodují o osudu jejich.$

JEDNÁNÍ O VĚNO

Za humny, od sadu jen přes cestu, byla nevysoká stráň, na stráni dřevěný, červeně obarvený kříž, po jeho stranách dvě plané hrušky, pod každou hruškou kamenné, netesané sedátko. Sem Králenec po obědě zavedl své hosty. Jako všecko mluvil i jednal rozmyslně a účelně, bylo jisto, že místo pro důvěrný pohovor s Anýžčinými rodiči vybral tak, aby měl děti na očích.

Bakula si sedl ku Králenci na jeden z kamenů. Druhý zůstal prázdný, neboť matky daly přednost usednutí na zem. Obě se již sblížily dušemi dobrými, upřímnými, jen blahem dítek svých zaujatými. Obě cítily, že by se Adam a Anýžka k sobě hodili; upřímná a prostá Králencka nadto byla poctěna, že by se k nim do Líkařovy Lhoty dostala dcerka váženého Bakuly. Veliká to čest, když z hrdého Pudácka jde děvče za muž do ztraceného Půjďácka!

„Nestarej se, Bakulko milá,“ tiše hovořila své hosti, „bude-li v tom vůle Páně a vaše dcerka dostane se k nám, zle jí tu nebude. Také my máme na čem sít i žít, také my umíme koláč upéci a podat ústům. Králenec tě neodstrašuj, ani tvého hospodáře, ani vaše dítě. On je staročeský člověk, nepřítel novot, přísný k jiným i sobě, do práce ras; ale přitom zná boha a má zlaté srdce. Adam bude celý táta. Jen nesnesou křivdy a zahanbení. Urazitelní jsou snadno, jen co je pravda. To hned vzkypí a z mírných beránků jsou vlci krvaví.“

392$

„Tací prý jsou Půjďáci všichni,“ řekla Bakulka, „odjakživa jsem to slýchala.“

„Neříkej toho slova tuze nahlas, Bakulko milá! Z mužské huby Králenec je snese, ač se mu neraduje, ale z ženských úst by ho zle zamrzelo.“

„Nu, dyť já nic nemyslila. My vám Půjďáci, vy nám Pudáci. Já myslila, že se to odstarodávna říká.“

„To by Králence teprve urazilo. Ale arci, jináč bude, až se Anýžka dostane k nám, dá-li Pánbůh. Ona se stane Půjďačkou, on od ní trochu Pudákem, a tak se ta různost vyrovná. Bodejž by se to stalo mezi oběma kraji! Slýchala jsem, že někdy pro ta jména obě naše končiny tak se nenáviděly, že od vás do Netolic ani na jarmark nechodili, ani od nás do Vodňan.“

„Dám si podruhé pozor. To by za to stálo, aby taková hloupost lidi, ba celé vesnice a kraje navěky rozváděla!“

„Máš pravdu, že hloupost. Ale říkávají, že Hloupost je panovnicí světa. Ještě něco. Přísnosti Králencovy Anýžka se neboj. Jak sejde na výměnek, do ničeho na statku se plésti nebude, leda by ho prosili. A když by si nás mladá vážila, byli bychom jí oba pomocni radou i skutkem. Bílé ruce by si zachránila, a naše jsou již obětovány.“

Ačkoli slova Králencčina byla v největší dobrotě myšlena i pověděna, přece Bakulku bodla. Anýžčina chyba nezůstala jich tajna!

„Panna neprovdaná, niva nezoraná,“ děla. „Dřela by se, neví na koho, pro koho. Domov dívčin není u otce, mateře, domov její jest u muže, kterého si vybeře. Pro něj svou dcerušku rodiče chovají, a když se přihlásí, mu ji odevzdají. A tam teprv ukáže, co umí a dokáže.“

Ne v takovém souzvuku odbylo se rokování mužů.

Bakula po dobrém obědě a důkladném jeho zalití medovými patokami rozjařil se a jako by rozšířil na ujmu všech, kdo byli kolem něho. Měl spokojený pocit, že je nyní zde u Králenců, ba v celé Líkařově Lhotě nejvzác—

393$

nější osobou. Ano možná, že ani na celém Půjďácku není toho, kdo by se mu vyrovnal. Ani vtipem novotný přítel nad něj nepředčí. Králenec je vedle Bakuly jako tažný kůň vedle kočárového. Na druhé straně ho uspokojovalo, že všecko u Králenců je pořádné a dobře zřízené. Pravda, všecko je zde tuze starodávné a prosté, ale v ničem není nedostatku. Stavení mají dřevěné, v neděli nosí škorně, na posteli nemají koperdeky, kapesní hodinky Králenec kdoví jestli kdy viděl, a Bakula je má, a jaké! Stříbrné, veliké jako pulbírova miska, zevně je nosí, aby každý mohl se jim obdivovati. Bakula si marnivě hodinkami pohrává a pohupuje a myslí si: „Bude to dobře, dá-li bůh a naše Anýžka bude mladou Králenckou. Lidé jsou to hodní, třeba za námi v kraji trochu opozdilí. Nedbám, ať si mými penězi pomohou, aspoň budou vědět, komu děkovati ze svého štěstí!“

Králenec byl mlčelivý, chladný a soustředěný.

„Zakouřím si,“ rozhodl se Bakula a vyňal z kapsy kabátu stříbrem kovanou ulmovku, měchuřinu s tabákem, zelenou pantličkou olemovanou; od měchuřiny visel palášek z mosazného drátu; také křesadlo a hubku vyňal.

„Zakuř,“ suše na to Králenec.

„A ty si nezakouříš?“ otázal se Bakula, cpa tabák do dýmky.

„Taky jsem kouříval, ale nechal jsem toho.“

„Někomu tabák nesvědčí dobře. Nevím. Já kouřím, jen když je mi dobře, a potom mi je, jako by to bylo zásluhou tabáku. Nejspíš nemoc tě odvykla kouření?“

„Nemoc ne, rozum. Ještě když jsem býval pasákem, kouříval jsem bramborovou nať, nacpanou do fajfky z košťálu s troubelem bezovým. Myslíval jsem si: Co bych utrácel peníze za kuřivo kupované, když je ho na našich polích víc, než vykouřím. Ale nesvědčilo mi to a tak jsem kouření navždy nechal.“

„Což Adam?“

394$

„Až bude svým pánem, ať si dělá co chce. Ale dokud zde panuju já a on je pod mou komendou, nesmí se opovážit.“

„Jste tu hodní lidé, v Líkařově Lhotě, ale o pokolení jste se opozdili. Za mého dětství tátové u nás právě tak synům zbraňovali, a nyní už není pacholka ani; synka po odvodu, aby neměl dýmky. Ano v některých ještě pokročilejších všech synkové již si kupujou i cikáry. V naší vsi ještě nikdo nezačal.“

„Nu, to by se mi směl Adam opovážit!“

„Já sám ještě cikáry nezkusil, ale když ji vidím kouřit synka něčího, z dobré rodiny, líbívá se mi to. A proč by jen páni měli pány dělat? Sedlák taky dovede na pána si zahrát. A kdyby se mi o dceru ucházel synek, kterému by pěkně cikára slušela, na mou věru, ze své vůle bych mu k věnu sto zlatých přidal, aby si interes prokouřil v samých cikárách.“

Králenec prohodil jako v žertu: „To si tedy musí náš Adam pospíšit, aby dostal Anýžku pod střechu, než mu ji odvede nějaký ševcovský tovaryš z Vodňan! O tu stovku Adam už přijde, ale snad mu to nahradíš jiným způsobem.“

„Jakým?“ otázal se Bakula napjatě.

Ocitli se u důležitého bodu: u věna nevěstina.

„Kterak?“ otázal se Králenec suše. „Tak: já pro Adama nežádám víc, než musí vyženit, aby dostal dohromady sumu, ve které mu živnost pouštím.“

„Pět tisíc,“ řekl Bakula, „to již vím. Není to peníz malý, ba slýchám, že u vás na Půjďácku ani tolikých věn nedávají. Dva tisíce, to prý tak asi bývá věno nejbohatší nevěsty vaší, a tři tisíce prý tu dostávají hrabinky. Ale nešť! Povídáš, že Adamovi v pěti tisících živnost pouštíš, a já mu je s Anýžkou dám a přidám ještě krávu Zinduli, svou nejlepší plemenici, aby v několika letech Adam neměl v chlévě toho braku, který zdědil.“

Králenec se zamračil a stiskl pysky. Jak? On že má

395$

v chlévě brak? Adam že po něm zdědí brak? Hrdost Králencova byla citelně zasažena. On má své kravky plavky tak rád! Kravka plavka, pravda, není hromotluk, je kravička drobná, ale jak dojná! Jak dojná a přítulná! Oči má moudré a mírné jako ženská. Každému slovu rozumí a poslouchá, je-li řečeno v dobrotě a má-li smysl. Na ni se nesmí klackem a obuškem. Ji třeba hladit, vábit, lichotit. Králenec vždycky žehral na to, že na knížecím kravku plavku vybrakovali a zavedli dobytek hrubý, kostnatý a masitý, pravý opak kravky plavky. Z knížecích dvorů tato zkáza se šíří do vsí a zachvacuje zvláště Pudácko, kde vždycky bývalo dost lidí, kteří se jako hloupí hejlové chytali na lep každé novoty.

Bakula urazil kravku plavku, tím se dotkl proti srsti Králence. Ale Králenec ví, co chce, a nedává svému hostu najevo, že se mu svým slovem nezavděčil. Jen si v duchu umiňuje: „A nyní, Bakulo, teprve musíš polknouti celé to sousto, které jsem ti přistrojil!“

„Ano,“ praví, když byl dobře promyslil, co řekne, „v pěti tisících Adamovi živnost pouštím, a ty mu nevěsta přinést musí, ať je čí je. Kdyby byla knížete pánova, pět tisíc na hotovosti přinésti si musí. Ty je dáváš, o tom už netřeba nám hovořit. Že dáváš krávu Zinduli, žádná milost není ani nádavek. Krávu každá nevěsta dostává bez řeči a na tom mi nezáleží, jestli ta kráva, kterou dáš Anýžce, má jméno Zindule, nebo Jelena, nebo Ruměná. Až Zindule bude u Králenců, mladý Králenec bude si s ní vědět rady jako se vším. Ale to ti řeknu, Bakulo, zrovna, že hrubě pochybuju, že si ji nechá na plemeno. Dobytek, jaký vy máte na Pudácku, nám se na plemeno nehodí, ten se u nás nezastaví, ale rovnou půjde do vinopalny. Ostatně já nevím, jak se Adam rozhodne; potom já tu již slova mít nebudu, všechno bude na něm.“

Bakula viděl, že se přiblížila chvíle vážného jednání. Představoval si to jinak. Nadál se, že u Králenců budou

396$

před ním pokorni a budou se rozplývati štěstím, že jim Bakula prokázati chce čest a dáti dceru za jejich syna. Jinak to dopadá. Pane, to jsou houžve, ti Půjďáci! Podívejme se na něj, na Králence: ani známky, že by se uznával vedle Bakuly menším, naopak, on div že Bakulovi neporoučí! Dosud bylo Bakulovi u Králenců tak milo a volno, zvláště po obědě, a zejmena nyní, když si zde za humny nacpal a zapálil. Což se dá z toho uspokojení za vlasy vytáhnout? Ne, nedá!

Bakula jako husa setřásl ledový déšť, kterým jej skropil Králenec. Vyvalil z úst oblak dýmu a řekl: „A vidíš, Králenče, ty máš dobře! Měšťáci se sedlákům smávají, když umlouvají sňatek manželský svých dětí, že více se zdržují kravou a teletem než budoucností svých dítek a často proto, že se nedohodli o krávě, maří jejich štěstí a roztrhávají jejich srdce. Takovým tvrdým otcem já nebudu. Pozoruji, že Adam pro Anýžku jen jen hoří, a nedivím se, je to moje dcera, nesluší se, abych ji sám vynášel, ale jen co je pravda: takového děvčete by váš Adam na celém Půjďácku sotva pohledal. Nu, já proti Adamovi nejsem a štěstí mu kazit nebudu. Jestli mu někdo jiný štěstí zkazí, ať si na něj naříká. Krávu Zinduli dám, protože nevěstě patří, a co bude se Zinduli dále, o to se již starat nebudu, učiním jako ty. Ať se mladí sami starají! A abych ukázal, že mi nejde o krávu, nýbrž o dobrý osud našich dětí, přidám ještě z dobré vůle mladou, oboukanou prasnici, aby z ní měl Adam krmníky, že bude muset starou, dřevěnou chalupu rozbourat a strop zvýšit, aby krmník čumákem zemi neryl i po smrti. Takový jsem otec já, Bakula.”

Spokojenost se Bakulovi vrátila. Vstal, podíval se na místo, kde seděl, a usedl zas. Tak slepice v kukani dělává, když ji prochvívá tušení, že něco velikého, zázračného vysedí, kopu zlatých kuřátek. Bakula usedna odfoukl rychle za sebou několik dýmů, ani velkých, ani malých: spokojených.

397$

Ale co to? Králenec nevyletěl, nepřiskočil k němu, nepopadl ho za ruce, nezvolal roztřeseným hlasem: „Příteli Bakulo, nyní teprve poznávám, jaký jsi člověk a jaký otec! Pánbůh ti zaplať tvoji velkomyslnost, celé Půjďácko se jí podiví a u Králenců budou jí vzpomínati do devátého kolena.“ Nic, věru nic. Králenec jako by přimrzl a zamrzl. Sám se nedivil ničemu, diviti se nechal Bakulu.

Králenec se ozval: „Slýchal jsem o mudrci, který si dělal topůrko k sekyře. Topůrko udělal, nasadil, velké bylo. Nepřišel on na to, hlava moudrá, aby topůrko seřízl, ale došel ke kováři, aby mu sekyru překoval podle topůrka. Nevím, z které byl země, z kterého kraje, ale všecko se mi činí, že byl odněkud z Pudácka. Jako ten mudrc jednal by Adam, kdyby kvůli delšímu krmníku hnul stropem sednice. Ale nic o to: chalupa, jak ty říkáš našemu stavení, bude Adamova, já po jeho svatbě do ničeho se mu míchat nebudu, jen před svatbou musím konati svou otcovskou povinnost. A k té povinnosti patří, abych ti, Bakulo milý, ve všem přátelství pověděl, že také u nás na Půjďácku, jak ty říkáš, nevěsty dostávají krávu, a to vždy nejlepší z chlíva, kterou si samy vyberou a za nejlepší znají. Já se neptám Anýžky, suduje-li, že Zindule je nejlepší kráva jejího otcovského chlíva. (Bakulku toto slovo bodlo u srdce.) Zůstavuji tobě, abys krávu vybral, ale když jsi vybral kus opravdu nejlepší, ještě jsi ničeho nepřidal. A chceš-li přidávati, musíš přidat něco cennějšího než mladá, oboukaná prasnice. To ti ani nemělo vyjíti z úst, Bakulo, takovému bastantovi, o kterém si dvě země povídají, Pudácko a Půjďácko.“

Bakula zapomněl kouřit. Ten ho, Bakulu, krájí, jako by ho měl před sebou pečeného na talíři! Ještě mu citelně ulevil, že mu na konci polichotil a nazval bastantem. Kdyby toho nebylo, Bakula byl by se na svého novotného přítele rozhněval pro jeho rýpavé řeči. Však on, Bakula, dobře ví, co znamenalo slovo o Anýžce! Zname—

398$

nalo, že Anýžka nezná ani krav doma a nedovedla by si vybrat nejlepší, kdyby to bylo na ní. Takhle on se, Půjďák, opovažuje mluvit o Bakulouc Anýžce! V celé vsi není panny tak urostlé, lícné a vystrojené jako Anýžka. A k tomu je Bakulouc, má pět tisíc na hotovosti, dostane krávu Zinduli a mladou prasnici oboukanou – o takové nevěstě nikdo se nesmí opovážit mluvit, že něčeho neumí!

„Tak co bys prosil, abych přidal?“ otázal se Bakula s výsměšnou blahosklonností velmože k chlapu.

Co? Králenec, Králenec z Líkařovy Lhoty někoho prosit? Všecko mu v prsou vzevřelo, ale zevně byl chladný jako kamen.

„Já nikdy nikoho o nic neprosil. My Králencové nejsme hrdí, ale nikoho o nic neprosíme. Prosí-li někdo nás, podle možnosti vyhovíme, ale sami neprosíme a jsme dbalí, abychom nikdy prosit nemuseli. Pýcha předchází pád, říkávají. Pyšný nejdříve pokorně hlavu schýlí a ruce sepne, ale ne před bohem: před člověkem, nad kterého se vypínal.“

„Svatá pravda,“ přisvědčil Bakula, jenž za pyšného se nepovažoval. On se rád dělal velkým a pomahal této své slabosti jalovými slovy, kde to skutkem nešlo, ale pyšného si představoval jinak. Pyšný má k lidem kamenné srdce, a Bakula by s nimi srdce rozdělil, zvláště když se rozehřeje besedou nebo dobrým pivem. Pyšného si Bakula představuje jako velikého sobce. Ne, Bakula není pyšný, pyšný je Králenec!

Proto Bakula pravil „svatá pravda“!

Tento bič práskl naplano, jednoho nešlehl, druhého minul.

Jako dva zápasníci pouštějí se z křížku, když síly jejich vzájemně se rovnajíce ruší, ale jen proto od sebe odstupují, aby si vydechli, více sil sebrali a pak nanovo se obchvátili silnými pažemi, tak bylo i mezi Králencem a Bakulou. Záležitost musela být vyřízena.

399$

Kdo zas prvý se ozval, byl Králenec. Hlas jeho byl tichý, ale méně studený, ba chtěl zdáti se vřelým.

„Bakulo milý,“ povídá, „my bychom Anýžku rádi viděli u Králenců. Ale pozorujeme, že Anýžka je z jiného chovu než naše děvčata.“

„To je,“ ochotně přisvědčil Bakula, jenž slovu „jiného“ podkládal smysl „lepšího“.

„Jí bude třeba více hovět než u nás obyčejem. Líkařova Lhota není kraj světa, ale přece tu bude, dostane-li se k nám, od rodičů dál, aby mohla si k nim doskočit, kdy se jí koli zmane. Je třeba, abyste jí dali s sebou něco, co jí v otcovském domově bylo zvláště milé.“

„To je máma,“ Bakula náhle vpadl do řeči, chtěje tím do věci přivésti žertovný tón a pak celý záměr Králencův obrátiti v žert. „To je máma, a tu nedám.“

„Všecka čest Anýžčině matce,“ děl Králenec hbitě a na Bakulku pokynul uctivě hlavou. „To je matka, zlatem by jí nevyvážil. Ale já nežádám pro Adama od tebe tak náramného pokladu. Važ si Anýžčiny matky, potřebuješ sám té výborné ženy, také tvoje děti jí potřebují, však máš kromě Anýžky ještě dvě děti nezaopatřené.“

Bakula netrpělivě škubl rameny. Nikterak na toho Králence nemůžeš! Ty na něj žertem, a on tvůj žert vezme a ohne tak vážně, až je jako podkova!

Strejčku Bakulo, vy nejspíš ten křížek prohrajete!

„Tak co tedy žádáš?“ otázal se Bakula nevrle.

„Kobylu Prahunu.“

„Prahunu!“ zvolal Bakula zoufale. Na čele mu vyskočil pot, vzal ulmovku z úst, chvatně vyklepával, ve vyklepané roztržitě šťáral paláškem, vyfukoval troubel a mezitím opakoval: „Prahunu! Kobylu Prahunu!“ Náhle si ulmovku vrazil do kapsy a lamentoval: „Prahunu! Kobylu Prahunu! Jen si poroučí: kobylu Prahunu!“

Strejčku Bakulo, vy ten křížek prohráváte!

400$

Utřel si čelo, dlaně položil na kolena, potřásal hlavou a mluvil pro sebe: „Kobylu Prahunu! Jemu se to snadno řekne. Anýžce prý je zvláště milá, nebude jí v Líkařově Lhotě teskno. Ale což mně a mé a druhým dětem našim není milá? Dám-li Prahunu, vyrazím své živnosti zlaté dno. Kdypak se zas taková kobyla vydaří! Což Adamovi nepostačí od ní hřebice? Ať si hřebici vychová, a dá-li mu Pánbůh štěstí na koně jako mně, založí si také kmen. Prahuna! Nemine roku, aby nám nedala hříbátko. Také rod její je šťastný, žádná nemoc nemá k němu přístupu, úraz se mu zdaleka vyhýbá. Dám-li Prahunu z domu, bude mi, jako kdybych za svůj práh vyhodil boží požehnání.”

Již se Bakulovi netřásla jen hlava, ale také víčka a hlas. Strejčku Bakulo, vy jste prohrál!

„Vždycky jsem si myslil: Prahunu k smrti dochovám, aby věděla, že nejsem nevděčný. Tolik se mi nasloužila, i já jí k smrti dosloužím. Před celou vsí jsem to říkal, celá ves je svědkem, a co si kdo o mně pomyslí, když Prahuně slovo zruším a na stará kolena se jí zbudu?” „Ne, Prahuny nedám!” prohlásil Bakula rozhodně. „Kdybys ode mne žádal mnohem víc, kdybys tisíc zlatých žádal, možná, že bych se nevzpíral, ale Prahuny se nezbavím, a ne!”

„Nezaříkej se, Bakulo,” napomenul hosta studený Králenec. „Nezaříkej se a nezaklínej, však jsme ještě nedomluvili, myslím. Mohlo by se státi, že bys rád dával a přidával, ale bránila by ti závora tvrdého slova.”

„A nedám!” opakoval Bakula.

„Štěstí tvého dítěte je v tvých rukou, ne v mých. Dělej, jak rozumíš. Ale podívej se do sadu, jak se tam Anýžka přijala, jako by tu půdu dávno byla hledala. Podívej se, jak se živě s Adamem vyráží, jak mu hlavou přikyvuje.” Bakulka se všecka zachvěla. Nevěděla, jak Králenci rozuměti. Nabírá si Králenec Bakulu, že mu dcera před nápadníkem usnula, anebo doopravdy myslí, že Anýžka

401$

s Adamem rozmlouvá a jemu svědčí? Bakulka sklopila hlavu a počala čupati trávu, aby zakryla své rozpaky, do nichž Králenec uvedl i Bakulu. Rodičům Anýžčiným bylo, jako by šlo o zachování jakéhosi jejich rodinného tajemství. Tajemství! Jakž může zůstati tajemstvím, co je celému světu na očích? Ať je na očích celému světu, jen když nikdo o tom nemluví.

„Prahunu dáš?“ otázal se Králenec.

„Dám,“ odpověděl Bakula zkrotle, zhluboka povzdechna. Povzdechnutí mu ulevilo a Bakula pokračoval nikoli svým obyčejným hlasem: „Dám Prahunu, aby moje dítě vidělo, že mi žádná oběť není pro ně veliká!” A dodal velkomyslně: „Ano, dám Prahunu, aby nejen Anýžka, nýbrž také Adam věděl, že jsem nebyl tak houževnatý dávaje, jako ty vymahaje.“ A stranou si zabručel: „Už to máš!“

Bakula se nadál, že Králence pořádně sekne svou výčitkou, ale Králenec byl jako dub.

„A jak to bude s tou tisíckou?“ otázal se opět.

„S jakou tisíckou?“ vyhrklo z Bakuly.

„Nu, sám jsi před minutou prál, že dáš Prahunu a ještě přidáš tisíc zlatých. Rád bych měl jistotu.“

Bakula vytřeštil oči.

„To že jsem prál? To že já jsem prál?“

„Inu arci?!“

„Tak jak jsem to prál, jak?“

„Prál jsi, že spíš dáš tisíc zlatých než Prahunu. Prahuna je ti víc než tisícovka. Když ale dáváš Prahunu, dej tisícovku. Když dáváš to, co je ti víc, dej i to, co je ti míň. Co ti udělá přidat tisícku, když jsi už přidal Prahunu?“

Bakula vyskočil. Vytrhnul si z dírky hodinky, které nosil zevně, a chvatně je cpal do kapsy kabátu, neboť do vesty nebyly by se vešly.

„Ženo, vstaň, pojď, pojedeme! Vlákal nás k sobě Brandeburek, kontribucí nám diktuje, a nevyplatím-li se,

402$

zapálí mi střechu nad hlavou a vezme si. Pojď!“

Bakulka, zvyklá muži svému před lidmi neodporovat, sbírala se vstát, ale Králencka ji chopila za ruku a zadržela.

„Tisíc zlatých!“ rouhal se Bakula. „I podívejme se! Šest tisíc by vzali na hotovosti, krávu Zinduli, prasnici oboukanou, kobylu Prahunu – a nač?“

Dal se do smíchu a smál se, až se ohýbal.

Když se dosmál, obrátil se ke Králenci jakoby vážně:

„Poslyš, Králenče! Já ti tu tisícku dám, ale řekni mi nač?“

Bakulka předvídala, že by nyní mohlo dojíti mezi oběma otci ke srážce, která by se již nedala odčinit. Znala svého Bakulu, že nyní vyjde z úst jeho něco, co Králenec bude považovati za smrtelnou urážku své chalupy, své živnosti, svých polí, Líkařovy Lhoty, ano celého Půjďácka, a bude zle! Jistě bude zle, neboť sama Králencka přiznala, že Králencové nesnesou urážky a z beránků se náhle proměňují v líté vlky. Aby toho nebylo!

„Nač?“ tázal se Bakula ještě jednou.

„Na bílé ruce tvé dcery,“ odvětil Králenec.

Strejčku Bakulo, vy jste nadobro prohrál!

„Nač, povídáš?“ opakoval otázku tichým, nejistým, zmateným hlasem. Nohy se pod ním třásly. Chtěl se posadit, ale málem by byl sedl vedle kamenného sedátka. Rodinné tajemství Bakulouc je prohlednuto. Což Králenec, tomu nic neujde, ten fošnu vidí! Neušlo mu, že Anýžka je nerobotná. Odepře-li mu Bakula tisícku, Králenec roznese, proč se rozešli, a Anýžce spadne z ceny v obou zemích, Půjďácku i Pudácku. A čím menší bude cena nevěsty, tím větší aby byla její pomoc. Šest tisíc pomoci, a kdyby kam, ale na takovou chajdu, na takovou barabinu někde na kraji světa, v lecjaké Líkařově Lhotě, v sršatém Půjďácku!

Taková nelichotná a ještě horší slova mocí mermo se

403$

drala Bakulovi na jazyk. Že je Bakula spolkl, bylo zásluhou Bakulčinou. Postavila se mezi oba muže a pravila: „Nepředbíhejte, hospodářové, soudů Páně! Bude-li v tom vůle boží, Anýžka dostane i Prahunu i tisícku k pěti. Ale aby se vůle boží ukázala, třeba je času jí dát. Vy předbíháte, oba předbíháte. Hádáte se o pomoc a nevíte ještě, co si říkají děti, jeví-li se u nich náklonnost anebo odpor. Jestliže odpor, nehádejte se, neubližujte si slovy a rozejděte se v tom dobrém přátelství, které vás dohromady svedlo. A jestliže náklonnost, dejte jim nejprve času, aby semínko její se přijalo a vkořenilo, a potom teprve jednejte o dalších věcech. Vždycky bývalo, když rodiče dívčini usoudili, že by tam, odkud se jí přihlásil nápadník, bylo pro ni dobré místo, neřekli poslední slovo hned na počátku, ale teprve když se chlapec za děvčetem nachodil, cestičky našlapal. Také vy už, hospodářové, obracíte svět naruby! Nyní je na Adamových rodičích a na Adamovi prosit nás, abychom dovolili Adamovi chodit za Anýžkou. Shodnou-li se oni a i my se dohodneme, mohou následovat námluvy a svatba!“

Nikdy Bakula tak neuznával moudrosti své ženy jako tehdy. Jako anděl promluvila! Toť se ví, že nejprve Adam musí za Anýžkou chodit! Aby mohl, musí Králenec prosit jej, Bakulu, o dovolení. O Adama Bakulovi nejde, ale o Králence, jenž ho tak potrápil. Dobrá, ať prosí!

Pomyšlení, že ho Králenec musí prosit, Bakulu s dneškem smířilo.

Po slovech Bakulčiných také Králencka se zdvihla ze země a přistoupila k svému muži. Oba pak pokročili k Bakulovi a Bakulce a Králenec posmekl a promluvil obřadně: „Muži poctivý, příteli mně zvláště milý, hospodáři Bakulo! Ne dnes, ne včera, dávno již rozešla se po celé zemi naší vůně líbezná, až přelíbezná. Všichni se ptali a dotazovali, zvláště chlapci naši: ,Která je to zelina, co takovou krásnou vůni vydává.’ ,Rozmarýna

404$

je ta zelina, co tak líbeznou vůni vydává.’ Opět se ptali a dotazovali: ,V které vsi, na čím dvoře roste ta divná zelina, voňavá rozmarýna.’ Někteří odpovídají: ,U Bakulů na dvoře roste.’ Ale jiní jinam kladou té vůně počátek. Také mému otcovskému synu ta vůně se zalíbila a šel po ní a skutečně se přesvědčil, že to z dvora vašeho, dobří lidé, se rozchází. Došel k němu, ale nevešel, nevěda a jistoty nemaje, kterak byste ho přivítali, zdaž byste se naň neobořili: ,Vari, odtud, nežádaný, hybaj odtud, nehledaný!’ Doma pak na mne od té doby dolehati nepřestával: ,Otče drahý, tatínku nejmilejší, dejte za mne slovo, abych se směl přiblížiti té zelené rozmarýnce, která mne tolik vábí, a vůně její se nadýchati.’ čehož já otcovskému synu odepříti nemoha, klaním se vám, otci a mateři té květiny libovonné, a prosím, abyste mu nebránili přijíti na dvůr váš, aby si ji obhlédl a jí se navoněl, dá-li nebeský Pánbůh.“

„Což tomu říkáš?“ obrátil se na Bukulku Bakula, jenž pro podobné řečňování a obřadné okolkování byl potud, pokud by byl jeho předmětem, ale sám řečňovati a okolkovati neuměl.

Bakulka ho podestala.

„Poctivému muži poctivá odpověď. Lidé nelhali, že jsme si na dvoře vypěstovali křík rozmarýny. Ale nemyslili jsme, aby naše rozmarýna jiným voněla. Pro sebe jsme ji zasadili i vypěstovali, sami jsme se chtěli vůní její potěšovati. Nám naše rozmarýna voní, a aby voněla také cizím lidem, o to jsme se nikdy nestarali. Ale víme, že není zeliny voňavé, která by vůni svou ve svém kalichu zavírala a nepouštěla od sebe na všecky strany, jako není dobroty, která by v člověku zůstávala a jinému se pociťovati nedávala. A tak nám nikterak není proti mysli, jestliže vy až tu daleko v Líkařově Lhotě zvěděli jste o naší rozmarýně. Přijďte kdykoli a rozmarýnu naši obhlídněte, však nejste lidé špatní a nám jí neuhranete.“

„To jest,“ dal Bakula vysvětlení ze své strany, „ať

405$

tedy Adam za Anýžkou chodí, my nebudeme míti proti tomu ničeho, bude-li to ve vší počestnosti; jeden ani druhý ničeho si nezadají, byť nakrásně jim bylo souzeno tak se rozejíti, jako se sešli.“

Podali si ruce, Králenec na poděkovanou posmekl, Bakula mu týmž způsobem oplatil a v důvěrném hovoru oba páry se vracely do dvora. Křížku, který před chvílí spolu podstoupili Králenec a Bakula, jako by nikdy nebylo bývalo.

Adam, stoje pod hrušní na sadě, nevěděl, kam dřív oči dát, na Anýžku-li pod jabloní, či na rodiče na stráni. Na stráni se o jeho osudu rozhoduje, a milý osud jeho spokojeně si pod jabloní dřímá a pochrupuje.

Pst, ona dřímá!

Anýžka se Adamovi líbí pořád víc, všecko se mu na ní líbí, všecko jej okouzluje a zdá se býti jediným na světě. Srdce hoří plným plápolem, ba co hoří, již popelem lehá! Je netrpěliv, rád by, aby se již Anýžka probudila a on před ní udělal nějaký div, který by jí ukázal, seč jest Adam a co v něm vězí, v chlapíkovi. Ale jaký by to div byl a vůbec umí-li něco takového, čemu by se Anýžka podiviti musela, Adam neví. Neví, skutečně neví ani, že se tiskne ke hrušni džbánu, že pod jabloní dřímá Anýžka a tam na stráni rodiče jeho i její rokují o jejich pozemském blahu.

Tolik zkušenosti Adam už má, aby věděl, že rodiče neučiní ničeho náhlého, a přece prožívá v sobě každý jejich pohyb, každý posunek, každé hlasitěji pronesené slovo, jež mu zřetelně zní v uších. Och, kdyby on směl do toho promluviti! Řekl by Bakulovi, aby mu dal s Anýžkou pomoc, jakou chce a může, že vším vezme zavděk, jen když mu dají Anýžku. Ó, že s ním prve nemohl promluviti slůvko po straně! Navedl by ho, aby otci všecko slíbil, co pro Adama od něho žádá, však že toho Adam nevezme a hned po svatbě vrátí, jen co bude u Králenců sám panovat.

406$

Ale když viděl, jak se Bakula rozhněván sbíral a hodinky si do kapsy cpal, naděje jeho bylo namále a již se chystal prohlásiti, oznámí-li mu otec, aby na Anýžku déle nemyslil, že z toho nebude nic: „Rodiče nejmilejší, buďte si zde u Králenců sami, a já půjdu k strejčkovi Bakulovi a budu mu za Anýžku sloužit sedm let a ještě jednou sedm let jako Jakub za Ráchel, jen když si ji vysloužím.“

Pst, Anýžka se probouzí!

Skutečně, probudila se. Dlouhé řasy se zdvihly a odclonily černé oči, jež prvým pohledem utkvěly na Adamovi. Pomyslete si, lidé: na nikom jiném oči její nespočinuly než na Adamovi, na šťastném, třikráte šťastném Adamovi! A jako by se naň byly usmály! Ano, Adam to dobře viděl, že se pousmály, a nemohlo to platit nikomu jinému, když tu nikoho nebylo. A tváře, hle, jak se jí zdravě zarděly! Také dobré znamení!

„Co se ti zdálo, Anýžko?“ otázal se Adam od hrušně.

„Že jsem doma.“

Odpověď byla jen vydechnuta, ale Adam jí dobře rozuměl. „Že jsem doma.“ Adam si to vyložil, jak se mu hodilo a líbilo, jako by byla řekla: „Že jsem doma zde, u Králenců v Líkařově Lhotě.“

„Dlouho jsem spala?“

„Nedlouho, naši teprve se vracejí zeza humen.“

„Musím vstát, podej mi ruku.“

Sednutí Anýžčino bylo velmi umělé. Krásné šaty se při něm nepomačkaly. Ale pomačkaly by se při vstávání, kdyby Anýžce ruky nepodal. Avšak toho si Adam nepřipustil, že Anýžka jeho ruky potřebuje a jen proto o ni žádá. Duše mu jásá; Anýžka mu sama řekla: „Podej mi ruku!“

Přiskočil, podal ruku, podal také třešně na lopuchovém talíři, Anýžka si uvázala na hlavě šátek, zobala třešně, a mezitím už vešli na sad obojí rodiče.

Otec Bakula jí oznámil: „Anýžko milá, novinu ti

407$

povím. Když jsme se ráno zdvihli a jeli do Líkařovy Lhoty, netušili jsme, co se tu stane, co nás tu potká i s tebou. Ty víš a maminka taky ví, že jsem se strejčkem Králencem uzavřel přátelství, když ode mne v Netolicích koupil hřebici. Pořád jsem si myslil, že je třeba, abych se taky seznámil s manželkou svého nového přítele a s jeho rodinou, zvlášť když on už byl takový zdvořák a prvý nás navštívil. A považ si, strejček s tetou zrovna tu chvíli se mi klaněli o tvou ruku pro Adama. My bez tebe o tobě rozhodovati nechceme a prozatím jsme dovolili jen tolik, aby Adam za tebou chodil a tvou přízeň si nadcházel. Přece však by bylo dobře, kdybys už nyní se prohlásila, co se ti zdá, nakloní-li se tvé srdce Adamovi a nebude-li nadarmo za tebou cestičku šlapat. Já řekl strejčkovi zrovna, že tě k ničemu nutit nebudeme. Sama za sebe jednej. Jak si usteleš, tak si lehneš. A dnes pověz jen tolik, jsi-li svolná, aby Adam chodil za tebou. „

Anýžka ani se neupejpala, ani nebyla rozpačitá, ani překvapená, ani veselá, ani smutná.

„Dělejte si se mnou co chcete,“ odpověděla jedva slyšitelně.

„Má je!“ zajásal v duchu Adam.

„Všecka čest,“ pochválil Králenec, „Anýžka jez dobrého vedení, zdárné dítě jináč rodičům neodpovídá. Bakulo, ani jsem toho neočekával, upřímně přiznávám.“

Ještě si popili medových patok, aby se Bakula na cestu posilnil, načež Adam zapřahl a hosté se vraceli z podívané.

Za Líkařovou Lhotou Bakula zastavil, ohledl se nazpět, zdaž se od Králenců nikdo za nimi nedívá, a když se přesvědčil, že nikoli, vyzval Bakulku, aby od Anýžky přesedla k němu na přední sedačku. Potřeboval mravné opory své ženy. Jakmile se k Líkařově Lhotě obrátil zády, mysl jeho začala se měnit a činil si výčitky, že Králenci povolil a raději se s ním neroztrhl; ale přitom se bála, by Králenec nepozoroval jeho vrtkání, a myslil,

408$

že by Králenci postačilo jen se na Bakulu podívat, an se ve své nouzi utíká k ženě o rozum, a již by se dovtípil, co se v Bakulovi děje.

„Co myslíš,“ pravil ženě důvěrně, „já se zpítím! Tři dni jsou na zpícenou, a když Králenci zítra napíšu psaní: ,Vážení a milí přátelé, tak a tak, vědomost vám dáváme, že jsme se chválabohu ve zdraví od vás vrátili a že jsme se u vás dobře poměli a z toho vám zdvořile děkujeme, ale taky vědomost dáváme, že z toho, o čem jsme jednali, nebude nic a že by marno bylo nám toto pevné ustanovení rozmlouvati’ – nikdo z nich nemůže být uražen, tisícka bude zachráněna a Prahuna rovněž.“

Bakulka jinak uvažovala.

„Nepřechvať se, Bakulo,“ rozkládala potichu, aby Anýžka nemohla doslechnouti. „Místo je u Králenců hodné, lidé hodní, a nad Adama zrovna není. Žádá-li Králenec o tisícku víc, na to taky ještě vysahneme, a výhoda pro nás bude, kdyby se stalo, bože nedej, a přicházeli k nám se stížnostmi na Anýžku, že je taková a maková, a nikoli taková, jaké nevěsty si žádali, že budeme moci říci: ,Ať je jaká je, však si své místo u vás dobře zaplatila!‘ A jim bude ztichnout a mlčet.“

Bakula neřekl tak ani onak. To znamenalo, že je nucen dáti ženě za pravdu. Po chvíli zašeptal, stavěje se, jako by ho hněv ještě docela neminul:

„Ať tedy Adam přijde, ale ne na noc! Vidíš, to jsme jim měli připomenout. Jak přijde podvečer, obrátím ho na podpatku tváří k Líkařově Lhotě a pobídnu ho pěstí tak, že ještě na večeři doběhne domů.“

„Povím ti, kdy přijde. To je si možno na prstech vypočítat. Poprvé nepřijde mezi nedělí. Předně by ho Králenec na zahálku nepustil, za druhé by to svědčilo o přílišném chvatu, a toho Králenec najevo nedá, byť mu sebevíce záleželo, aby Anýžka byla jeho snachou. Adam přijde příští neděli k obědu. Tím nic neprozahálí, ukáže, jaký je chlapík v nedělním šatě, a přijde přede všemi,

409$

neboť Králencové nejsou tací, aby se plazili kolem plotu a zdí.“

„Ať tedy přijde v neděli.“ Bakula na to hlasitěji, „a ty něco dobrého přistroj, co já rád. Takhle kdyby byla polívka s nudlemi, maso s koprovou omáčkou a mladá vepřová. A potom, aby bylo všeho dost. Šenkýře se optám, bude-li v neděli načínat, a on se hned dovtípí, že budeme mít hosty a že má načít. Musí se ukázat, že naše pivo také je nápoj.“

„Brzy po neděli,“ pokračovala Bakulka šeptajíc, „Adam přijde ráno všedního dne na zvědy, máme-li již uklizeno a je-li jeho vyvolená ustrojena. Bez té zkoušky se věc neobejde. Králenec je opatrný a na všecko myslí.“

„To tedy Anýžku trochu hoň, abychom neměli hanby.“

„Nestarej se. Neustrojenou Anýžku nikdo nezastane. Možná, že na ranní návštěvu ve všední den přijde pod nějakou záminkou sám Králenec. Jeť on z těch, kteří svým vypíchaným očím více věří než jasným očím druhého. A budou-li spokojeni také při druhé návštěvě, potom Králenci prásknou do spřežení a pojedou k cíli tryskem. „

Tak se připravovali Bakulouc na další postup věci.

$

JOSEF HOLEČEK

O to, že jméno Josefa Holečka běžně vybavuje představu vousatého kmeta, kterého také clona brýlí vzdaluje mimo náš svět, se zřejmé nezasloužil jen nejrozšířenější autorův portrét. Z malé hory spisů, které stožický rodák Josef Holeček za svého požehnaného života (1853 – 1929) přeložil a napsal, není totiž snadné vybrat knížku, která by nekladla odpor tu jedněm, tu jiným čtenářským zájmům a nárokům. Snad nejmíň námitek může vzbuzovat Holečkův Obsit – Nekrvavé obrázky z vojny (1886), v jádře humorné vyprávění o mladém Čechovi v rakouské armádě, pociťované jako vzdálená nápověd Haškova Švejka. Čtenářsky nejobtížnější je autorovo životní dílo, chlouba české prózy, „selská epopej“ Naši (1898 – 1930).

Nadšené porozumění, s nímž mladá kritika v čele se Šaldou přijala na prahu našeho století první knihy Našich, znamenalo obrat v autorových uměleckých osudech. První dvacetiletí své literární práce věnoval Josef Holeček převážně poznávání jihoslovanského světa (Za svobodu, Černohorské povídky). Stal se dokonce nakladatelem vlastních knížek, aby nemusel ustupovat tlaku vydavatelských zájmů a knižního trhu, avšak nedostalo se mu satisfakce hmotné ani mravní. Když se konečně jihoslovanské tematiky vzdal a obrátil se k venkovské látce, sobě nad jiné známé a v české beletrii soustavně pěstované i čtenářsky vítané, pustil se vlastně znovu čelem proti zdi.

Hledal pro svoji vidinu vesnice-světa originální tvar. Klíč k němu podal starý lidový epos, s nímž Holečka blízce obeznámilo mj. překládání srbských junáckých písní a finské Kalevaly. Snahy vrstevníků Vrchlického, Čecha a Zeyera stvořit moderní epos veršovaný a souběžné tíhnutí realistické prózy od dějového románu ke kronice posilovaly v Holečkovi odhodlání pustit se do rozlehlého vypravování, povzneseného nad všecky literární Žánry včetně románu. Svůj samorostlý přístup uplatnil hned v prologu Našich. Když se pak knížky Jak u nás žijou a umírají prodalo přes vydatnou pomoc kritiky pouze sto deset výtisků, byl tím spisovatel zaražen i uražen. V časopiseckém komentáři sarkasticky poznamenal: „Nazývají-li český národ ,národem čtenářů‘, děje se mu tím bezpráví; oprávněnějším by byl název ,národa bulky‘ nebo ,národa ferbla‘. V dopise A. Heydukovi Z ledna 1900 mluví z Holečka básník, který očekával, že svou zádumčivou a poetickou prózou prolomí čtenářskou netečnost, jež ho až dotud pronásledovala. Když se tak nestalo, hořce si doznal, že jeho údělem je úděl experimentátora odkázaného na zájem zasvěcených: „Chtíval jsem působiti, a v tom hlavně jsem zklamán, zklamán bezpochyby pro celý život, neboť nemyslím už, že by se působení mé mohlo rozprostřít dále než za velmi úzký okruh čtenářstva Jak v průběhu nejbližšího desetiletí Holečkova prozaická epopej rostla, snažil se autor vyjít vstříc čtenáři, který má zalíbení v románě milostném, sociálním i v kalendářově barvotiskovém příběhu. Ale látky a postupy jim vlastní podřizoval svému epopejnímu rozvrhu, proplétal je rozsáhlými obrazy lidových obyčejů, připodobňoval je jednak vesnickému folklóru, jednak bibli. Desetisvazková epopej připomíná mohutný prales, stejně obdivuhodný a velebně krásný jako neprostupný. – Celá slovesná rozmanitost, celá látková a myšlenková rozlehlost Našich se nejednou redukovala na tzv. filosofii selství, obsaženou hlavně v traktátových promluvách Jana Kojana. Vrcholné básnické dílo se v takovém ideologizujícím výkladu téměř ztotožňovalo s názory Holečka publicisty, ovlivněnými ruským narodnictvím a slavjanofilstvím (např. v knize Selství, 1928). – Může být oprávněnější snahy, než vyvázat alespoň části Holečkovy originální básnické prózy ze slovesně i myšlenkově rozporuplného celku?

Povzbuzuje k tomu úspěšnost dosavadních podobných pokusů, v našem případě i potřeba útěšně moudrého a čistého čtení. Holečkovo vypravování v idylických částech epopeje opravdu „divy činí“ – samozřejmě jen pro toho, kdo se mu dokáže oddat, kdo nebude svou zkušeností prověřovat a soudit autorovu vidinu lidí, kteří žijí v souladu se zemí i nebem, s přírodou i obcí, s vlastním srdcem i svědomím.

Holečkova idylická epopej je kouzelný svět, který se spravuje jinými pravdami než svět reálný, má svoje normy mravní i estetické. I milostné příběhy v Našich připomínají víc báje a pohádky než milostný román. K pohádce tíhne příběh Ančilky a Adama. Vylíčení jejich svatby má sice románovou šíři, ale stavbou a stylizací připomíná dávnou epickou píseň. Je to jakási Zpráva o svatbě, v níž na zvědavé otázky svého okolí odpovídá jednou „strýček“ Adam, nejčastěji pak „tetička“, „hospodyně mladá, Anna Králencová“. Milostný příběh v Našich nejrozvětvenější, hledání ženicha pro Anýžku Bakulovic, je komponován na pozadí hrdinského eposu (Výprava, třetí kniha Našich). Jenže rekové Holečkovy Výpravy jsou spíš furianti než hrdinové, jejich výpravy za nevěstou vyústí v hospodskou rvačku při posvícenské zábavě. Jistá nepřiměřenost mezi rozměrem a tónem hrdinského eposu a mezi námětem Výpravy je zdrojem monumentalizace i komiky. Heroikomický přízvuk zmizí v závěrečných epizodách milostné historie Anýžky Bakulovic, položených autorem do jiné knihy Našich (kniha devátá, Máje). V nich oblomení rodiče připraví podmínky k tomu, aby se Anýžka dostala Vítkovi Tenderouc. Této závěrečné části dodává poetický třpyt hlavně široce rozpředený moment zvykový, stavění májů.

Milostné příběhy jsou zaklíněny do epopejního celku i tím, že do nich zaléhá ozvěna společenských srážek a lidských strázní.

V předposlední kapitole Výpravy se na Kojanovic dvoře scházejí lidé z podzemí, znalí všech krutostí přírody i světa. Stupnice úsměvného a směšného, tak pestře rozehraná ve Výpravě, se v tomto závěrečném defilé mrzáků, bláznů a podivínů rozšiřuje o absurditu a černý humor. Stíny ovšem do idylických částí Našich dopadají jen proto, aby připomínaly celistvost života a světa a aby daly vystoupit jeho jasnému pólu. Tak v závěru Výpravy, v posvícenské bitce, která se strhne kolem Anýžky mezi jejími nápadníky domácími a přespolními, se zaskví odhodlaná hrdost Anýžky. A sedlák Kojan, až dotud charakterizovaný převážně svými názory (a pro ně odmítaný i obdivovaný), tu prokáže schopnost prakticky a úspěšně jednat. Postava Jana Kojana, jinde v Našich působící kazatelsky a schematicky, je v idylické části epopeje přizpůsobena bezprostřednosti svého okolí a jeho životnímu koloběhu. Kojanovu výjimečnost tu zvýrazňuje i oslabuje fakt, že jeho přímému vystupování předcházívá nejednoznačné hodnocení spoluobčanů. Hodnotící reakce okolí, které pak provázejí Kojanovy činy a úvahy, demonstrují autoritu tohoto ideálního křesťana v jeho vlastním světě, a nepřímo i kvality obce a pospolitosti, v níž koneckonců vládne souzvuk mezi výjimečným jedincem a ostatními.

Mezi nimi bezprostředností smyslů a citů vynikají postavy chlapců, mládenců a panen. Jakkoli Holeček v jednom ze svých komentářů k Našim tvrdil, že jihočeská vesnická žena je pasivní, Že „je slípka, holubička a dává jediný typ“, v Ančičce a v Anýžce stvořil typy dva, a oba po svém činné. Ančička upoutává činorodostí od počátku do konce. Připomíná pohádkového reka, který podstupuje nesnadnou cestu za zakletou princeznou. Ona, nikoli Adam, je první osobou „Adamovy svatby“. Ospalá poddajnost pomalé Anýžky a její pak náhle procitnuvší vůle k sebeurčení určují tempo Výpravy! – Jestliže postavy Ančičky a Anýžky, jejich nápadníků, kamarádek, matek a otců jsou tu víc typické, tu víc idealizované, veskrze idealizované jsou Holečkovy postav chlapců. Frantík a Bartoň nevyjadřují mentalitu jistého prostředí a dětství; ztělesňují ten šťastný lidský věk, kdy sen a představa splývají se skutečností a jsou nad ni mocnější. Kdy člověk vidí a slyší všecko jakoby poprvé, nejvšednější dění se mu mění ve smysluplné děje. Schopnost takového prvotního zření je společná dětem a básníkům. Jestliže Holečkovi chlapci myslívají a mluvívají jako básníci, máme to autorovi zazlívat, nebo si připomenout, Že si tak nepočíná v moderní literatuře zdaleka jen on sám? Těšíme se spíše z jeho umění kreslit duši, která roste skutečností, tím, že si ji po svém přepodstatňuje.

Pokud přijímáme Holečkovu idylickou epopej jako básnický mýtus, čteme si v Našich pro potěchu. Pobydeme si v jasném světě, v němž rozdíl malého a velkého, všedního a zázračného, vážného a směšného, trýznivého a nadějného je pouze relativní, a všecko je upřeno k naději. Tvůrcem vší té proměnlivosti je člověk odhodlaného jednání, smělé mysli a vznícené obraznosti, člověk zakotvený v přírodě stejně jako v obci a v národě, v pospolitosti mluvy a lidové kultury.

Teprve v české a hlavně ve slovenské lyrizované próze mezi dvěma světovými válkami lze najít podobné básnické podoby vesnice, jaké na prahu století objevil Holeček v Našich. Také tam vesnice značí přírodní svět, domov člověka elementárních instinktů, vášní a citů, odmala ponořeného do všudypřítomnosti lidové mluvy, kultury a vůle k volnosti, která musí být vyžita alespoň ve fantazii, když nelze jinak.

Podoba Josefa Holečka snad pozbyla přídechu nepřístupné odlehlosti. Spisovatel, kterého si vybavujeme jako vousatého kmeta, míval troufalou vynalézavost namáhat čtenáře a psát o své vesnici tak, jak se stalo obecnějším až později. Ctil moc myšlenky i lidské obraznosti a dokázal nesoulad mezi tím, co si člověk přeje a co existuje, zmírňovat humorem.

JAROSLAVA JANÁČKOVÁ

OBSAH

Medailón o autorovi 3

Z KNIHY PRVNÍ

Frantík a Bartoň

Na zápraží 17

Na sadě 24

V zlaté hoře 34

Nehoda a strašná noc 44

Deštivé ráno 55

O Kojanovi 62

Kojan a Cikán pes 74

Kojan, Anka Čistotka a její muž Tonda 80

Kojan a zloději 91

Sad Kojanouc 106

Babička a včely 111

Kojanouc 118

Matka a syn 123

Včely 144

Babička a dědeček 158

Lípa 167

Sena 176

Dlouhé dni, krátké noci 186

Ten kluk Bartoň 193

Z KNIHY DRUHÉ

Sypaná

Pastuška a kovárna 207

Sypání 213

Kovář a pastýř 221

Kovářka; obnova smlouvy a obecní smír 227

Pitka na obec 240

Starý Beranička 247

Beraničkova píseň o starých časech 256

Hrdinové s pekelce 272

KNIHA TŘETÍ

Výprava

Čeleď 287

Marjána 296

Nedělní odpoledne 308

Před spaním 318

Krejčí soupeři 325

Adam Králenec a Anýžka Bakulova 330

Králenec na klepané u Bakulů 337

Králencouc 344

Otec syna zkoumá 350

Jízda na podívanou 357

Za obědem 363

Bakula zkouší Adama 376

Hřebice 381

Adam s Anýžkou sám 386

Jednání o věno 392

JOSEF HOLEČEK NAŠI – I Výbor z epopeje

SLUNOVRAT edice české klasické prózy a poezie; vydal Československý spisovatel v Praze roku 1973 (digr v2 rmr); Vytiskla Stráž, tisk. záv. n. p., Plzeň, Náklad 37 000 výtisků; vydání první;