KHALED HOSSEINI

A hory odpověděly

Tato kniha je věnována

Harísovi a Faráh, kteří jsou světlem mých očí,

a také mému otci, který by byl hrdý.

Elaine

Kdesi daleko za myšlenkami

O dobru a zlu

Leží pole

A tam se setkáme

— Džaláluddín Rúmí, 13. století

Část první: Podzim roku 1952

Tak tedy. Jestli chcete příběh, tak vám jeden povím. Ale jen jeden. Nikdo z vás už pak nebude žadonit o další. Je pozdě a zítra máme před sebou dlouhou cestu, Parí, ty i já. Musíš se dnes pořádně vyspat.

A ty taky, Abdulláhu. Spoléhám na tebe, chlapče, zatímco budeme s tvou sestrou pryč. Tvá matka

také. Takže. Příběh. Poslouchejte, oba dobře poslouchejte. A nepřerušujte mě.

Před dávnými časy, kdy se ještě po zemi procházeli dévové a džinové a obři, žil jednou jeden rolník, a ten se jmenoval Bábá Ajjúb. Žil se svou rodinou v malé vesničce jménem Majdán Sabz.

Protože musel živit početnou rodinu, trávil Bábá Ajjúb dny tvrdou prací. Každý den pracoval

od úsvitu do soumraku, oral pole a obracel půdu a staral se o své skrovné pistáciovníky. Každičkou

chvíli byste ho zahlédli na poli, ohnutého v pase, se zády sehnutými jako ten srp, kterým se po celý den oháněl. Na rukou měl neustále mozoly, často i krvácely, a každou noc ho přemohl spánek ještě dřív, než složil hlavu na polštář.

Řeknu vám, nebyl ani zdaleka jediný. Život v Majdán Sabz byl pro všechny jeho obyvatele těžký.

Dál na severu ležely jiné vesnice, které měly více štěstí, v údolích tam rostly ovocné stromy

a květiny, vanul mírný vánek, v říčkách proudila chladná čirá voda. Majdán Sabz bylo ale

bezútěšným místem, a přestože jeho jméno znamená Zelené pole, ani v nejmenším se nepodobalo

představě, kterou v člověku toto jméno vzbuzovalo. Nacházelo se na rovné prašné pláni dokola

obklopené rozeklanými horami. Vítr byl horký a metal lidem do očí písek. Nalézt vodu vyžadovalo

každodenní úsilí, neboť studny ve vesnici, i ty hluboké, často vysychaly. Ano, tekla tudy řeka, ale

vesničané museli přetrpět půl dne pěší cesty, aby se k ní dostali, a navrch byly její vody po celý rok kalné a plné bláta. Navíc bylo v řece po deseti letech sucha vody málo. Řekněme zkrátka, že lidé v Majdán Sabz museli pracovat dvakrát víc než lidé jinde, aby měli alespoň poloviční obživu.

Přesto se Bábá Ajjúb počítal mezi ty šťastné, neboť měl rodinu, které si cenil nade vše. Miloval

svou ženu a nikdy na ni nezvýšil hlas, natož aby na ni vztáhl ruku. Vážil si jejího názoru a upřímně se těšil z její společnosti. Co se dětí týče, byl požehnán tolika, kolik je prstů na ruce, a své tři syny a dvě dcery vroucně miloval. Jeho dcery byly svědomité a laskavé, měly dobrou povahu i pověst. Své syny naučil, co je to čest, odvaha, přátelství a tvrdá práce bez stěžování. Poslouchali ho jako dobří synové a pomáhali mu s úrodou.

Ačkoli miloval všechny své děti, v skrytu duše si Bábá Ajjúb nejvíce oblíbil nejmladšího z nich,

Qaise, kterému byly tři roky. Qais byl chlapeček s tmavomodrýma očima. Okouzlil každého, kdo se

setkal s jeho rošťáckým smíchem. Patřil mezi ty chlapce, kteří úplně překypují energií, až ji

z ostatních vysával. Když se naučil chodit, s rozkoší se této činnosti věnoval celý den, když byl

vzhůru, ale navíc i v noci ve spánku. Náměsíčný vyšel z hliněného domku a toulal se tmou

za svitu měsíce. Jeho rodiče si přirozeně dělali starosti. Co kdyby spadl do nějaké studně, ztratil se, nebo, což by bylo ze všeho nejhorší, co kdyby ho napadl některý z těch tvorů, kteří číhají v noci na pláních? Zkoušeli všelijaké léky, ale žádný z nich nezabral. Nakonec nalezl Bábá Ajjúb prosté

řešení, jak už ta nejlepší řešení bývají: sňal jedné ze svých koz z krku malý zvoneček a zavěsil ho

na krk Qaisovi. Takhle aspoň zvoneček někoho vzbudí, pokud by Qais uprostřed noci vstal. Po čase

chlapcova náměsíčnost ustala, ale Qais si na zvonek tak přivykl, že se s ním odmítal rozloučit. A tak, ačkoli už nesloužil svému původnímu účelu, zůstal zvonek přivázaný na šňůrce kolem chlapcova krku.

Když se Bábá Ajjúb vracel domů po celodenní těžké práci, Qais vyběhl z domu a zabořil se otci

obličejem do břicha, přičemž zvoneček cinkal při každém jeho krůčku. Bábá Ajjúb chlapce zvedl

do náručí, odnesl ho do domu a Qais zaujatě sledoval, jak se otec myje, a pak seděl vedle Bábá

Ajjúba při večeři. Když se najedli, Bábá Ajjúb upíjel čaj, sledoval svou rodinu a představoval si

den, kdy všechny jeho děti budou mít rodiny a dají mu své vlastní děti a on bude hrdým patriarchou

ještě většího rodu.

Bohužel se ale, Abdulláhu a Parí, šťastné dny Bábá Ajjúba chýlily ke svému konci.

Jednoho dne se stalo, že do Majdán Sabz přišel dév. Jak se od hor blížil k vesnici, zem se při každém jeho kroku otřásala. Vesničané odhodili lopaty, motyky a sekery a rozprchli se. Zamkli se ve svých domovech a tiskli se k sobě. Když ohlušující zvuky dévových kroků ztichly, nebe nad Majdán Sabz potemnělo jeho stínem. Říká se, že mu z hlavy trčí zahnuté rohy a že jeho ramena a silný ocas pokrývají hrubé černé chlupy. Říká se, že mu rudě žhnou oči. Nikdo to nevěděl jistě, tedy alespoň nikdo živý — dév na místě spořádal každého, kdo by se odvážil na něj byť i jen krátce pohlédnout. Vesničané to věděli a moudře klopili zraky k zemi.

Každý ve vesnici věděl, proč dév přišel. Slyšeli vyprávět o jeho návštěvách v jiných vesnicích, a tak se mohli jen podivovat, jak je možné, že Majdán Sabz tak dlouho unikalo jeho pozornosti.

Možná, říkali si, jim k tomu dopomohl chudý těžký život, který tady v Majdán Sabz vedli, protože

jejich děti nebyly tak dobře krmené a na jejich kostech nebylo tolik masa. I přesto ale jejich štěstí nakonec skončilo.

Majdán Sabz se třáslo a strachy ani nedýchalo. Rodiny se modlily, aby dév jejich domov minul, neboť věděly, že pokud jim zaklepe na střechu, budou mu muset vydat jedno dítě. Dév ho strčí do pytle, hodí si ho přes rameno a vrátí se tam, odkud přišel. To ubohé dítě pak už nikdo neuvidí.

A kdyby rodina dítě odmítla vydat, odnese si dév všechny její děti.

Kampak dév ty děti nosil? Do své pevnosti posazené na vršku strmé hory. Dévova pevnost byla od Majdán Sabz velmi daleko. Bylo třeba překonat mnoho údolí, několik pouští a dva horské hřebeny. A který rozumně uvažující člověk by to dělal, jen aby došel smrti? Říkali, že jeho pevnost je plná kobek, kde na zdech visí řeznické sekáčky. U stropu se houpají háky. Říkali, že tam jsou obrovské kuchařské špízy a velká ohniště. Říkali, že když prý dév někoho přistihne, jak tam vnikl, překoná svůj odpor k masu dospělých.

Myslím, že už víte, na čí střeše se ozvalo dévovo obávané zaklepání. Když ho Bábá Ajjúb uslyšel, vydral se z jeho úst zoufalý výkřik a jeho žena na místě omdlela. Děti naříkaly hrůzou a také žalem, neboť věděly, že ztráta jednoho z nich je nyní nevyhnutelná. Rodina měla čas do rozednění, aby vydala svou oběť.

Jak vám mám vypovědět ta muka, která Bábá Ajjúb a jeho žena té noci prožívali? Žádný rodič by

neměl být nucen učinit takovou volbu. Stranou, aby to jejich děti neslyšely, uvažovali Bábá Ajjúb

a jeho žena o tom, co mají dělat. Mluvili a plakali, mluvili a plakali. Celou noc přecházeli sem a tam, a jak se blížil rozbřesk, stále ještě neučinili rozhodnutí — což možná bylo to, co dév chtěl, neboť by mu nerozhodnost rodičů umožnila vzít si všech pět dětí namísto jednoho. Nakonec Bábá Ajjúb nasbíral před domem pět kamenů stejné velikosti a tvaru. Na každý načmáral jméno jednoho dítěte,

a když byl hotov, hodil je do režného pytle. Podal ho své ženě, která se otřásla, jako by se v něm

skrýval jedovatý had.

„Nemohu to udělat,“ řekla svému muži a zavrtěla hlavou. „Já tu volbu nemohu udělat. Nesnesla

bych to.“

„Ani já ne,“ chystal se říci Bábá Ajjúb, ale zahlédl oknem, že se slunce už už chystá vykouknout

zpoza hor na východě. Čas se krátil. Zkroušeně pohlédl na svých pět dětí. Pro záchranu ruky bylo

třeba uříznout prst. Zavřel oči a vyndal z pytle jeden kámen.

Asi už také víte, který kámen to Bábá Ajjúb náhodou vytáhl. Když na něm spatřil jméno, obrátil tvář

k nebesům a vykřikl. Se zlomeným srdcem vzal do náručí svého nejmladšího syna a Qais, který

svému otci bezvýhradně věřil, ho šťastně objal oběma rukama kolem krku. Až když ho Bábá Ajjúb

postavil venku před domem a zavřel dveře, uvědomil si chlapec, že něco není v pořádku. Bábá Ajjúb

stál opřený zády o dveře, s očima pevně zavřenýma, zpod víček se mu draly slzy a jeho milovaný

Qais bušil svými malými pěstičkami do dveří a s pláčem volal, aby ho Bábá pustil dovnitř. Bábá

Ajjúb jen mumlal: „Odpusť mi, odpusť mi,“ a země se otřásala dévovými kroky, syn ječel a země se dál třásla, jak dév z vesničky odcházel, až byl nakonec úplně pryč a všude zavládl klid, jen Bábá Ajjúb stále naříkal a prosil Qaise za odpuštění.

Abdulláhu. Tvá sestra už usnula. Přikryj jí nohy dekou. Tak. Dobře. Možná už bych měl přestat. Ne?

Chceš, abych vyprávěl dál? Určitě, chlapče? Tak dobrá.

Kde jsem to skončil? Ach, ano. Následovalo čtyřicet dní smutku. Každý den sousedé rodině uvařili

jídlo a bděli s nimi do noci. Lidé jim nosili, co mohli — čaj, cukroví, chléb, mandle — a také jim

vyjadřovali svou soustrast a soucit. Bábá Ajjúb byl stěží schopen aspoň poděkovat. Seděl v rohu,

naříkal, z očí mu tekly slzy proudem, jako by jimi chtěl ukončit dlouhá sucha ve vesnici. Jeho utrpení a muka bys nepřál ani tomu nejodpornějšímu z lidí.

Uplynulo několik let. Sucha pokračovala a Majdán Sabz upadlo do ještě větší chudoby. Několik

nemluvňat zemřelo v kolébkách žízní. Vody ve studních bylo čím dál méně a řeka vyschla, nevyschl

ovšem zármutek Bábá Ajjúba, ta řeka, jež se vzdouvala každým dalším dnem. Rodině už nebyl

k ničemu. Nepracoval, nemodlil se, téměř ani nejedl. Žena a děti ho přemlouvaly, ale nepomohlo to.

Zbývající synové museli převzít jeho práci, neboť Bábá Ajjúb každý den jen seděl na kraji svého

pole, osamělá zničená postava upírající zrak k horám. Přestal mluvit s vesničany, protože se

domníval, že ho za jeho zády pomlouvají. Že říkají, že je zbabělec, když se vzdal svého syna. Že není dobrý otec. Že skutečný otec by se s dévem utkal. Chránil by svou rodinu.

Jedné noci se o tom zmínil své ženě.

„Nic takového neříkají,“ odpověděla mu. „Nikdo si nemyslí, že jsi zbabělec.“

„Já je ale slyším,“ namítl.

„Slyšíš jen svůj vlastní hlas, muži,“ odvětila. Neřekla mu však, že si vesničané doopravdy šuškají za jeho zády. Šeptem si říkali, že možná přišel o rozum.

Jednoho dne jim k tomu dal důvod. Vstal za úsvitu. Aniž by vzbudil ženu a děti, uložil si

do plátěného pytle pár kousků chleba, obul si boty, přivázal si k pasu svůj srp a vydal se na cestu.

Šel mnoho a mnoho dní. Šel, dokud ze slunce nezbývala jen slabá rudá záře v dáli. V noci, když

venku hvízdal vítr, přespával v jeskyních. Nebo spal na březích řek, pod stromy a mezi balvany.

Snědl svůj chléb a pak jedl, co našel — plody divoce rostoucích rostlin, houby, ryby, které chytil

holýma rukama v říčce — a některé dny nejedl vůbec. Šel ale stále dál. Když se ho kolemjdoucí ptali, kam jde, řekl jim to, a někteří se smáli a jiní utíkali, neboť se báli, že je to blázen, a další se za něj modlili, neboť i jim vzal dév jedno dítě. Bábá Ajjúb šel dál. Když se mu rozpadly boty, přivázal si je k nohám provázky, a když se provázky přetrhly, pokračoval vytrvale naboso. Takto přešel pouště a údolí a hory.

Až nakonec dospěl k hoře, na níž stála dévova pevnost. Tolik pospíchal k cíli své pouti, že si ani neoddechl a začal okamžitě lézt nahoru, v rozedraných šatech, se zkrvavělýma nohama, s vlasy slepenými prachem, ale s neochvějným odhodláním. Rozeklané skály ho řezaly do chodidel. Jestřábi

ho klovali do tváří, když míjel jejich hnízda. Prudké nárazy větru ho téměř strhly ze svahu. A přesto lezl dál, od jednoho kamene k dalšímu, až nakonec stál před mohutnou branou dévovy pevnosti.

Kdo se opovažuje? zahřímal dévův hlas, když mu Bábá Ajjúb hodil kámen na bránu.

Bábá Ajjúb řekl své jméno. „Přicházím z vesnice Majdán Sabz,“ zvolal.

Je tvým přáním zemřít? Jistě je, když mne rušíš v mém domě! Co chceš?

„Přišel jsem tě zabít.“

Na druhé straně brány bylo ticho. Pak se brána se skřípěním otevřela a za ní stál dév, tyčil se nad Bábá Ajjúbem v celé své děsivé majestátnosti.

Vážně? otázal se hromový hlas.

„Rozhodně,“ odvětil Bábá Ajjúb. „Ať tak či onak, jeden z nás dnes zemře.“

Na okamžik se zdálo, že dév smete Bábá Ajjúba ze země a dorazí ho jediným cvaknutím svých

zubů, ostrých jako tesáky. Něco ho ale přimělo zaváhat. Přimhouřil oči. Možná to bylo tou šíleností

mužových slov. Možná jeho vzezřením, roztrhanými šaty, zkrvaveným obličejem, prachem, jenž ho

pokrýval od hlavy k patě, otevřenými ranami na jeho těle. Nebo to možná bylo očima toho starce,

v nichž dév nenalezl ani náznak strachu.

Odkud jsi říkal, že přicházíš?

„Z Majdán Sabz,“ odpověděl Bábá Ajjúb.

Tohle Majdán Sabz musí být hodně daleko, vzhledem k tomu, jak vypadáš.

„Nepřišel jsem si sem poklábosit. Přišel jsem, abych —“

Dév zvedl jednu ruku s ostrými drápy. Ano, ano. Přišel jsi, abys mě zabil. To já vím. Ale jistě mi můžeš dopřát alespoň pár slov před tím, než budu zabit.

„Nuže dobrá,“ odvětil Bábá Ajjúb. „Ale jen pár.“

Děkuji ti, zazubil se dév. Mohu se tě zeptat, co zlého jsem ti provedl, že zasluhuji smrt?

„Vzal jsi mi mého nejmladšího syna,“ odpověděl Bábá Ajjúb. „Byl pro mne na celém světě to

nejcennější.“

Dév něco zamručel a poklepal si na bradu. Vzal jsem mnoho dětí mnoha otcům, řekl.

Bábá Ajjúb rozezleně vytáhl srp. „Pak se tedy pomstím i jejich jménem.“

Musím říct, že ve mně tvá odvaha vzbuzuje velký obdiv.

„Ty o odvaze nic nevíš,“ opáčil Bábá Ajjúb. „K odvaze je třeba mít co ztratit. Já už nemám co

ztratit.“

Můžeš přijít o svůj život, řekl dév.

„Ten už jsi mi vzal.“

Dév znovu zamručel a zamyšleně si Bábá Ajjúba prohlížel. Po chvíli řekl: Nuže tedy dobrá. Máš mít svůj souboj. Ale nejdřív tě žádám, abys mne následoval.

„Pospěš si,“ řekl Bábá Ajjúb, „dochází mi trpělivost.“ Dév už ale kráčel obrovskou chodbou

a Bábá Ajjúbovi nezbylo než jít za ním. Procházel za dévem labyrintem chodeb, jejichž strop

podpíraly vysokánské sloupy a který se téměř dotýkal mraků. Míjeli spoustu studní a pokoje tak

velké, že by se do nich vešlo celé Majdán Sabz. Tak šli, až nakonec dév dovedl Bábá Ajjúba

do obrovské místnosti, na jejíž zadní stěně byl závěs.

Pojď blíž, pokynul mu dév.

Bábá Ajjúb k němu přistoupil.

Dév odhrnul závěs. Za ním bylo skleněné okno. Tím oknem viděl Bábá Ajjúb do velikánské

zahrady. Lemovala ji řada cypřišů a země pod nimi byla pokrytá květinami všech barev. Byla tam

jezírka vydlážděná modrými dlaždicemi, terasy z mramoru a svěží zelené trávníky. Bábá Ajjúb viděl

nádherně sestříhané živé ploty a fontány bublající ve stínu granátovníků. Ani za tři životy by si

nedokázal představit tak líbezné a podivuhodné místo.

To, co ale Bábá Ajjúba skutečně srazilo na kolena, byl pohled na děti, které šťastně pobíhaly

po zahradě a hrály si. Honily se po chodníčcích a kolem stromů. Hrály si mezi keři na schovávanou.

Oči Bábá Ajjúba pátraly mezi dětmi, až nakonec nalezly, co hledal. Tamhle je! Jeho syn Qais, živý

a více než zdravý. Hodně vyrostl, vlasy měl delší, než si Bábá Ajjúb pamatoval. Na sobě měl

krásnou bílou košili a pěkné kalhoty. Radostně se smál a běžel za svými kamarády.

„Qaisi,“ zašeptal Bábá Ajjúb, a jeho dech zamlžil okenní sklo. Pak vykřikl synovo jméno.

On tě neslyší, řekl dév. Ani tě nevidí.

Bábá Ajjúb poskakoval a mával rukama, bušil do skla, až nakonec dév závěs znovu zatáhl.

„Tomu nerozumím,“ divil se Bábá Ajjúb. „Myslel jsem si…“

Tohle je tvá odměna, řekl dév.

„Vysvětli mi to,“ zvolal Bábá Ajjúb.

Přinutil jsem tě podstoupit zkoušku.

„Zkoušku?“

Zkoušku tvé lásky. Byla to tvrdá zkouška, to si uvědomuji, a neuniklo mi, že si na tobě vybrala

velkou daň. Ale prošel jsi. Tohle je tvá odměna. A také jeho.

„A kdybych si nezvolil,“ zvolal Bábá Ajjúb. „Co kdybych tvou zkoušku odmítl?“

Pak by všechny tvé děti zahynuly, odvětil dév, neboť by byly stejně prokleté, pokud by měly za otce slabocha. Zbabělce, který by je raději nechal všechny zemřít, než aby zatížil své svědomí. Říkáš, že nemáš odvahu, ale já ji v tobě vidím. To, cos udělal, břímě, které jsi na sebe vzal, chtělo odvahu.

Za to tě ctím.

Bábá Ajjúb chabě vytáhl svůj srp, ale ten mu vyklouzl z ruky a s řinčením dopadl na mramorovou

podlahu. Podlomila se mu kolena a musel se posadit.

Tvůj syn si tě nepamatuje, pokračoval dév. Tohle je teď jeho život, a sám jsi viděl, jak je šťastný.

Má tady to nejlepší jídlo a šaty, přátelství a lásku.

Dostává se mu vzdělání v umění, jazycích i vědách, učí se moudrosti a lásce k bližním. V ničem

nestrádá. Jednoho dne, až se stane mužem, může se rozhodnout, zda odejde, a bude tak moci učinit.

Domnívám se, že se dotkne mnoha životů svou laskavostí a přinese štěstí lidem stiženým žalem.

„Chci ho vidět,“ řekl Bábá Ajjúb. „Chci si ho odvést domů.“

Opravdu to chceš?

Bábá Ajjúb na déva pohlédl.

Tvor přešel ke skřínce, která stála vedle závěsu, a vyndal z jednoho z šuplíků přesýpací hodiny.

Víš, co to jsou přesýpací hodiny, Abdulláhu? Víš. Tak dobře. Nuže, dév vzal ty přesýpací hodiny, obrátil je a postavil je Bábá Ajjúbovi k nohám.

Dovolím ti odvést si ho s sebou domů, řekl dév. Pokud se tak rozhodneš, už se sem nebude smět nikdy vrátit. Pokud se rozhodneš, že ne, už se sem nikdy nebudeš smět vrátit ty. Až se písek přesype, přijdu se zeptat na tvou odpověď.

Na ta slova dév odešel z místnosti a nechal Bábá Ajjúba před další bolestnou volbou.

Vezmu ho domů, pomyslel si okamžitě Bábá Ajjúb. Tohle si přál ze všeho nejvíc každičkým

coulem. Cožpak si to nepředstavoval v tisícerých snech? Že malého Qaise znovu obejme, políbí ho

na tvář, ucítí jeho jemné malé ručky ve svých? A přesto… Pokud si ho odvede domů, jaký život bude

Qaise v Majdán Sabz asi čekat? Přinejlepším tvrdý život rolníka, jako byl ten jeho, a stěží něco víc.

Tedy, pokud Qais nezemře v důsledku sucha, jako už ve vesnici zemřelo tolik jiných dětí. Dokázal by

pak sám sobě odpustit, přemítal v duchu Bábá Ajjúb, kdyby věděl, že ho vytrhl ze života plného

přepychu a možností kvůli svým vlastním sobeckým důvodům? Na druhou stranu, pokud tu Qaise

nechá, jak dokáže snést vědomí, že chlapec je naživu, on ví, kde se nachází, a přesto je mu odepřeno se s ním stýkat? Dokázal by to snést? Bábá Ajjúb se rozplakal. Byl tak zoufalý, že zvedl hodiny a mrštil jimi o zeď, kde se roztříštily na tisíc kousků, a jemný písek se rozsypal na podlahu.

Dév znovu vstoupil do místnosti a nalezl Bábá Ajjúba, jak stojí nad rozbitými hodinami se

svěšenými rameny.

„Jsi krutý,“ řekl Bábá Ajjúb.

Když je někdo naživu tak dlouho jako já, odvětil dév, zjistí, že krutost a laskavost jsou jen odstíny téže barvy. Už ses rozhodl?

Bábá Ajjúb si otřel slzy, sebral svůj srp a přivázal si ho k pasu. Pomalu, s hlavou svěšenou, došel

ke dveřím.

Jsi dobrý otec, řekl dév, když Bábá Ajjúb procházel kolem něho.

„Kéž by ses smažil v ohni pekelném za to, cos mi udělal,“ odvětil znaveně Bábá Ajjúb.

Odešel z místnosti a odcházel chodbou pryč, když tu na něho dév zavolal.

Vezmi si tohle. Podal Bábá Ajjúbovi malou lahvičku, v níž byla jakási tmavá tekutina. Vypij to

cestou domů, řekl mu. Sbohem.

Bábá Ajjúb si vzal lahvičku a odešel, aniž by řekl jediného slova.

O mnoho dní později seděla jeho žena na kraji jejich rodinného pole a vyhlížela do dáli, dost

podobně, jako tam sedával Bábá Ajjúb v naději, že spatří Qaise. Jak dny míjely, její naděje, že se

vrátí, postupně slábla. Lidé ve vesnici už začínali mluvit o Bábá Ajjúbovi v minulém čase. Jednoho

dne jeho žena opět seděla na zemi, s modlitbou na rtech, když spatřila pohublou postavu, přicházející od hor k Majdán Sabz. Nejprve ho považovala za ztraceného derviše, vyzáblého muže s rozedranými hadry místo oblečení, prázdnýma očima a vpadlými spánky, a teprve když přišel blíž, poznala svého

muže. Srdce jí radostí poskočilo a vykřikla úlevou.

Když se umyl a dostal napít vody a najíst, uložil se Bábá Ajjúb ve svém domě a vesničané ho

obklopili a zasypali spoustou otázek.

Kam jsi to šel, Bábá Ajjúbe?

Co jsi všechno viděl?

Co se ti přihodilo?

Bábá Ajjúb jim nedokázal odpovědět, protože si nepamatoval, co se mu stalo. Nepamatoval si nic

ze své cesty, z toho, jak vylezl na dévovu horu, mluvil s dévem, nic o nádherném paláci nebo o obrovské místnosti se závěsem. Bylo to, jako by se probral ze snu, který už zapomněl. Nepamatoval si ukrytou zahradu, děti, a především si nepamatoval, že viděl svého syna Qaise, jak si hraje mezi

stromy se svými přáteli. Vlastně, když někdo vyslovil Qaisovo jméno, Bábá Ajjúb zmateně zamžikal.

Kdo? ptal se. Nepamatoval si, že kdy měl syna jménem Qais.

Pochopil jsi to, Abdulláhu, že tohle byl akt milosrdenství?

Ten lektvar tyto vzpomínky vymazal. Byla to Bábá Ajjúbova odměna za to, že prošel i druhou

dévovou zkouškou.

Tehdy na jaře se obloha nad Majdán Sabz konečně otevřela. Dolů spadlo ne jako v minulých letech

jemné mrholení, ale silný prudký liják. Z nebe padaly těžké kapky deště a vesnice je žíznivě vítala.

Celý den bušila do střech v Majdán Sabz spousta vody a přehlušila všechny zvuky světa. Veliké

vodní kapky se kutálely ze špiček listů. Studny se naplnily a voda v řece stoupla. Kopce na východě

se zazelenaly. Divoké květy rozkvetly a poprvé za mnoho let si děti hrály na trávě a krávy se pásly.

Všichni se radovali.

Když deště ustaly, vesnice se dala do práce. Několik hliněných zdí se rozmáčelo, pár střech se

sesunulo a celé lány zemědělské půdy se proměnily v mokřiny. Po trápení se zničujícím suchem si ale

lidé z Majdán Sabz nestěžovali. Zdi znovu postavili, střechy se opravily a zavodňovací kanály

pročistily. Toho podzimu sklidil Bábá Ajjúb tu největší úrodu ve svém životě a další rok a ten

po něm jeho úroda stále přibývala na množství i na kvalitě. Ve velkých městech, kde své zboží

prodával, Bábá Ajjúb hrdě sedával za navršenými pyramidami svých pistáciových ořechů a zářil

jako ten nejšťastnější muž, co kdy chodil po zemi. Sucho se už do Majdán Sabz nikdy nevrátilo.

Nezbývá už moc co říct, Abdulláhu. Možná se budeš ptát, jestli vesnicí neprojel krásný mladík

na koni cestou za svými dobrodružstvími? Jestli se třeba nezastavil, aby se napil vody, které teď

vesnice měla spoustu, jestli neposeděl, aby rozlomil chléb s vesničany, možná i s Bábá Ajjúbem

samotným? To ti, chlapče, nemohu říct. Co ti ale říct mohu, je to, že Bábá Ajjúb se dožil velmi, velmi vysokého věku. Mohu ti říct, že viděl své děti zakládat rodiny, tak, jak si to vždycky přál, a mohu ti říct, že se dožil toho, jak mu jeho děti povily mnoho svých dětí, a každičké z nich přineslo Bábá Ajjúbovi velikou radost.

Mohu ti také říct, že občas v noci, bez zvláštního důvodu, nedokázal Bábá Ajjúb usnout. Ačkoli už

byl velmi starý, pořád mu nohy ještě sloužily, pokud se opíral o hůl. A za těchto bezesných nocí

vyklouzl z lože, aniž by vzbudil svou ženu, vzal si hůl a vyšel z domu. Kráčel tmou a poklepával holí před sebou, a noční vánek ho hladil po tváři. Na kraji pole ležel plochý kámen a on na něj usedl.

Často tam sedával, hodinu i déle, zíral na hvězdy, na mraky plující přes měsíc. Myslel na svůj dlouhý život a vzdával díky za tu hojnost a radost, jíž se mu dostalo. Věděl, že by bylo malicherné chtít nebo přát si víc. Šťastně vzdychl a naslouchal větru vanoucímu z hor a švitoření nočního ptactva.

Čas od času měl ale pocit, že mezi těmito zvuky zaslechl ještě jeden zvuk. Byl to pokaždé tentýž

pronikavý hlas zvonku. Nechápal, proč by měl takový zvuk slyšet, sám ve tmě, když všechny ovce

a kozy už spí. Někdy si říkal, že nic takového neslyšel, ale jindy byl tak přesvědčen o opaku, že

zavolal do tmy: „Je tam někdo? Kdo je to? Ukaž se.“ Ale nikdy nepřišla žádná odpověď. Bábá Ajjúb

tomu nerozuměl. Stejně tak, jako nerozuměl tomu, proč jím pokaždé, když to cinkání zaslechl, proběhl takový zvláštní pocit, něco jako dozvuk smutného snu, a pokaždé ho překvapil jako nečekaný závan větru. Pak ale pominul, stejně jako všechny věci pomíjejí.

Tak, chlapče. To je konec. Nemám už, co bych řekl. Teď už je opravdu pozdě a já jsem unavený.

Budeme s tvou sestrou muset vstát za rozednění. Takže sfoukni svíčku. Polož si hlavu a zavři oči.

Dobře se vyspi, chlapče. Ráno se rozloučíme.

Část druhá: Podzim roku 1952

Otec nikdy předtím Abdulláha neuhodil. Takže když to udělal, když ho udeřil těsně nad ucho — silně

a náhle, otevřenou dlaní — vyhrkly Abdulláhovi překvapením do očí slzy. Rychle zamrkal, aby je

zadržel.

„Běž domů,“ procedil otec skrz zuby.

Abdulláh zaslechl, jak se Parí o kousek dál dala do pláče.

Pak ho otec udeřil znovu, silněji, tentokrát do levé tváře. Abdulláhovi to hodilo hlavu do strany.

Obličej ho pálil a slzy se draly ven. V levém uchu mu zvonilo. Otec se k němu naklonil tak blízko, že jeho tmavý vrásčitý obličej úplně zastínil poušť, hory i nebe za ním.

„Řekl jsem ti, abys šel domů, chlapče,“ pronesl s utrápeným výrazem.

Abdulláh ani nehlesl. Ztěžka polkl a mžikal na svého otce, mžoural do jeho tváře a stínil si oči před sluncem.

Zepředu z malého červeného vozíku volala Parí s brekotem jeho jméno a hlas se jí třásl obavami.

„Abolláhu!“

Otec mu věnoval přísný pohled a znovu se ztěžka vrátil k vozíku. Zevnitř se Parí natahovala oběma

rukama k Abdulláhovi. Abdulláh jim nechal trochu náskok. Pak si hřbetem ruky otřel oči a vydal se

za nimi.

Po chvilce po něm otec hodil kámen, podobně jako děti ve vesnici Šádbágh házely kamením

po Paríině psu, Šudžáovi — až na to, že oni chtěli Šudžáa zasáhnout, chtěli mu ublížit. Otcův kámen

dopadl neškodně pár kroků od Abdulláha. Počkal, a když se otec s Parí dali znovu do pohybu, opět je

následoval.

Nakonec, když už bylo slunce těsně za svým vrcholem, otec znovu zastavil. Obrátil se směrem

k Abdulláhovi, vypadalo to, že chvíli přemýšlí, a pak mu pokynul rukou.

„Ty to nevzdáš, viď,“ řekl.

Parí se natáhla z vozíku a rychle chytila Abdulláha za ruku. Dívala se na něj průzračnýma, zvlhlýma

očima a usmívala se tím svým úsměvem, ze kterého svítily řídké zoubky, jako by se jí nic zlého

nemohlo přihodit, dokud ho má vedle sebe. Sevřel prsty kolem jejích, jako to dělal každou noc, když

se sestřičkou usínali na lůžku, s hlavami u sebe a s propletenýma nohama.

„Ty jsi měl zůstat doma,“ řekl otec. „Se svou matkou a Ikbálem. Jak jsem ti nakázal.“

Je to tvá žena, pomyslel si Abdulláh. Mou matku jsme pohřbili. Ale věděl, že ta slova má potlačit, spolknout, než se dostanou ven.

„Tak dobrá. Pojď,“ řekl otec. „Ale žádné kňourání. Rozumíš?“

„Ano.“

„Varuju tě. Nic takového nebudu trpět.“

Parí se na Abdulláha zazubila a on se díval na její bledé oči a růžové buclaté tváře a usmál se na ni také.

Od té chvíle šel vedle vozíku, který se kodrcal po nerovném povrchu pouště, a držel Parí za ruku.

Občas na sebe bratr a sestra kradmo vrhli šťastný pohled, ale moc nemluvili, protože se báli, že by

mohli otce podráždit a on by si to mohl ještě rozmyslet. Dlouhé úseky šli sami, jen oni tři, nic a nikdo na dohled, jen hluboké červenohnědé soutěsky a velké pískovcové srázy. Před nimi se rozkládala poušť, otvírala se do šířky, jako by byla vytvořena jen a jen pro ně, vzduch byl nehybný a planul

horkem a nebe bylo modré a vysoké. Kameny na rozpukané zemi se tetelily v horkém vzduchu.

Jedinými zvuky, které Abdulláh slyšel, byl jeho vlastní dech a rytmické vrzání kol, jak otec táhl

červený vozík k severu.

O chvíli později se zastavili, aby si odpočali ve stínu velkého balvanu. Otec s hekáním položil

držadlo vozíku na zem. S obličejem obráceným ke slunci si s námahou protáhl záda.

„Jak je to ještě daleko do Kábulu?“ zeptal se Abdulláh.

Otec se na ně podíval. Jmenoval se Sabúr. Měl tmavou pleť a tvrdý, nesmlouvavý obličej, hranatý

a vyhublý, nos zahnutý jako zobák pouštního jestřába, oči hluboko posazené. Otec byl štíhlý jako

rákos, ale celoživotní práce mu posílila svaly, které byly pevné jako proužky ratanu pevně omotaného kolem opěrky proutěného křesla. „Zítra odpoledne,“ odvětil a zvedl k ústům kožený vak s vodou.

„Pokud nám to půjde rychle.“ Zhluboka se napil a na krku mu poskočil ohryzek.

„Proč nás neodvezl strýček Nábí?“ zeptal se Abdulláh. „Vždyť má auto.“

Otec na něj pohlédl a obrátil oči v sloup.

„Pak bychom nemuseli jít celou tu cestu pěšky.“

Otec nic neříkal. Sňal si zaprášenou čapku a rukávem si otřel z čela pot.

Parí namířila prstem z vozíku. „Koukni, Abolláhu!“ vykřikla nadšeně. „Další.“

Abdulláh se podíval, kam ukazuje její prst. Ve stínu balvanu leželo pero, dlouhé, šedé, jako ohořelý uhlík. Abdulláh k němu došel a zvedl ho. Sfoukl z něj smítka prachu. Sokol, napadlo ho, když pero obracel sem a tam. Možná holub nebo pouštní skřivan. Těch už toho dne viděl hodně. Ne, sokol.

Znovu na něj foukl a podal ho Parí, která mu ho nadšeně vytrhla z ruky.

Doma v Šádbághu měla Parí pod polštářem starou plechovou krabici od čaje, kterou jí Abdulláh

dal. Měla zrezivělou přezku a na víku byl obrázek vousatého Inda s turbanem v dlouhé

červené tunice, který držel v obou rukou šálek kouřícího čaje. Uvnitř krabice byla pera, která Parí nasbírala. Byly to její nejcennější poklady. Tmavozelená a sytě vínová kohoutí pera, bílé holubičí ocasní pero, vrabčí pero, hnědavé s tmavými skvrnkami, a pak to, na které byla Parí nejpyšnější,

duhově zelené paví pero s krásným velkým okem na konci.

Tohle byl poslední dar, který jí dal Abdulláh před dvěma měsíci. Doslechl se o jednom chlapci

z vedlejší vesnice, jehož rodina měla páva. Jednoho dne, když otec odjel kopat příkop do města jižně od Šádbághu, došel Abdulláh do té vesnice, nalezl chlapce a požádal ho o jedno pero onoho ptáka.

Následovalo vyjednávání, na jehož konci Abdulláh souhlasil, že vymění své boty za to pero. Když se

vrátil zpátky do Šádbághu s pavím perem zastrčeným pod košilí za pasem kalhot, měl už rozedřené

paty a nechával za sebou na zemi krvavé šmouhy. Do chodidel se mu zarývaly trny a třísky. S každým

krokem mu do nohou vystřelovala ostrá bolest.

Když dorazil domů, nalezl venku před chýší svou nevlastní matku, Parwanu, shrbenou u tandúru, hliněné pece, kde pekla naan. Rychle se skryl za velký dub poblíž jejich domu a počkal, až s tím bude hotová. Vykukoval zpoza kmene a sledoval ji při práci. Byla to žena se širokými rameny, dlouhýma rukama a tlustými drsnými prsty; žena s opuchlým kulatým obličejem, která zcela

postrádala jakoukoli ladnost motýla, po němž dostala své jméno.

Abdulláh si přál, aby ji dokázal mít tak rád, jako míval svou matku. Matku, která vykrvácela před

třemi a půl lety při porodu Parí, když bylo Abdulláhovi sedm let. Matku, jejíž tvář už si teď skoro

nedokázal vybavit. Matku, která každý večer před spaním vzala jeho hlavu do dlaní, položila si ji

na hruď, hladila ho po tváři a zpívala mu ukolébavku:

Našla jsem smutnou malou vílu

v stínu papírového stromu

Znám jednu smutnou malou vílu

již v noci vítr odvanul

Přál si, aby svou novou matku dokázal milovat stejně. A možná, napadlo ho, že si Parwana v skrytu

přeje totéž, aby dokázala milovat ona jeho. Tak, jako milovala Ikbála, svého ročního syna, kterého líbala na tváře a kvůli jehož každému kýchnutí a zakašlání si dělala starosti. Nebo tak, jako milovala své první dítě, Omara. Zbožňovala ho. Jenomže zemřel během předloňské chladné zimy. Byly mu dva týdny. Parwana a otec mu sotva stačili dát jméno. Byl jedním ze tří dětí, jejichž životy si ta krutá zima v Šádbághu vyžádala. Abdulláh si vzpomněl, jak Parwana svírala Omarovo zavinuté mrtvé tělíčko, na záchvaty jejího zármutku. Pamatoval si den, kdy ho pohřbili na kopci, maličkou hromádku

na zmrzlé zemi pod cínově šedým nebem, Mulláha Šakíba, který odříkal modlitbu, na to, jak vítr

foukal všem do očí sníh a kousíčky ledu.

Abdulláh měl za to, že se Parwana později bude rozčilovat, až zjistí, že své jediné boty vyměnil

za paví pero. Otec se na ty boty těžce nadřel pod horkým sluncem. Parwana dá Abdulláhovi co proto,

až to zjistí. Možná ho i uhodí, pomyslel si Abdulláh. Už ho předtím párkrát uhodila. Měla silné velké ruce — asi z toho, jak celé ty roky zvedala svou invalidní sestru, říkal si Abdulláh — a věděla, jak se ohánět koštětem nebo uštědřit dobře mířenou facku.

Bylo jí ale ke cti, že ji zjevně nijak netěšilo ho uhodit. Kromě toho dokázala Parwana projevit vůči svým nevlastním dětem i láskyplnost. Třeba tehdy, když pro Parí ušila ty stříbrozelené šaty z látky, kterou otec dovezl z Kábulu. Nebo když Abdulláha s překvapivou trpělivostí naučila, jak současně rozbít dvě vejce, aniž by porušil žloutek. A když jim ukázala, jak zatočit a zkroutit kukuřičné šustí, aby z něj vytvořili malé panenky, tak, jak to dělávala se svou sestrou, když byly malé. Ukázala jim, jak těm panenkám udělat šatičky z odstřižků látky.

Abdulláh ale věděl, že tohle byla jen gesta z pocitu povinnosti, která čerpala ze studně mnohem

mělčí, než když šlo o Ikbála. Kdyby jejich domov jednou v noci náhle vzplanul, Abdulláh věděl beze

vší pochyby, které dítě by Parwana při útěku popadla. Vůbec by se nerozmýšlela. V jádru záleželo

jen na jediné věci: oni nejsou její děti, on a Parí. Většina lidí miluje své vlastní. Nedá se nic dělat s tím, že on a jeho sestra k ní nepatří. Zbyly tu po jiné ženě.

Počkal, až Parwana ponese chléb dovnitř, a pak se díval, jak zase vyšla z chatrče, s Ikbálem

na jedné ruce a s hromadou prádla na praní v druhé. Sledoval, jak pomalu zamířila k říčce, a počkal, až bude z dohledu. Vplížil se do domu a chodidla se mu chvěla bolestí pokaždé, když došlápl na zem.

Uvnitř se posadil a nazul si své staré plastové sandály, jediné další boty, které vlastnil. Abdulláh věděl, že to, co udělal, bylo nerozumné. Ale když si klekl vedle Parí, zlehka ji probudil ze spánku a jako nějaký kouzelník vytáhl pero, které schovával za zády, stálo to všechno za to — stálo to za to, jak se jí obličej rozzářil nejdřív údivem a pak radostí; jak mu zulíbala obě tváře; jak se chichotala, když ji měkkým koncem pera polechtal pod bradičkou — a najednou už ho nohy vůbec nebolely.

Otec si znovu otřel obličej rukávem. Všichni se napili z vaku s vodou. Když dopili, otec řekl: „Jsi

unavený, chlapče.“

„Nejsem,“ odvětil Abdulláh, ale byl. Byl naprosto vyčerpaný. A bolely ho nohy. Není snadné přejít

poušť v sandálech.

„Nastup si,“ řekl otec.

Na vozíku se Abdulláh posadil za Parí, opřel se zády o dřevěné laťky na postranicích, maličké

obratle sestřiny páteře mu spočívaly na břiše a hrudní kosti. Jak je otec táhl dál, Abdulláh zíral

na nebe, hory, na řady natěsnaných oblých kopců, které se měkce ztrácely v dálce. Díval se na otcova záda, jak je vezl, na jeho sehnutou hlavu a nohy, které vířily malé hnědočervené obláčky prachu.

Minula je karavana kočujících Kučiů, zaprášené procesí cinkajících zvonků a mručících velbloudů,

a jedna žena s černými linkami kolem očí a vlasy barvy pšenice se na Abdulláha usmála.

Její vlasy Abdulláhovi připomněly matčiny a znovu se mu po ní bolestně zastesklo, po její

vlídnosti, její vrozené šťastné povaze, jejím ohromení nad lidskou krutostí. Pamatoval si její škytavý smích i to, jak občas plaše naklonila hlavu. Jeho matka byla jemná, postavou i svou povahou, byla to křehká žena s útlým pasem a záplavou načechraných vlasů, které jí vylézaly zpod šátku. Přemítal kdysi nad tím, jak takové křehké tělíčko dokáže obsáhnout tolik radosti, tolik dobroty. Nedokázalo.

Přetékala z ní, vylévala se jejíma očima. Otec byl jiný. Otec měl v sobě tvrdost. Jeho oči se dívaly na ten samý svět, jako se dívaly oči jeho matky, ale viděly jen netečnost. Nekonečnou dřinu. Otcův svět by nemilosrdný. Nic dobrého nikdy nepřišlo zadarmo. Ani láska. Za všechno se platí. A když jste chudí, platíte utrpením. Abdulláh se díval na strupovitou pěšinku ve vlasech své malé sestřičky, na její úzké zápěstí klimbající přes okraj vozíku, a věděl, že když jejich matka zemřela, něco z ní

přešlo do Parí. Předala jí trochu té své radostné oddanosti, své bezelstnosti, svého neskonalého

optimismu. Parí byla jediným člověkem na světě, který mu nikdy neublíží a nikdy by ani nemohl.

Občas měl Abdulláh pocit, že ona je jedinou skutečnou rodinou, kterou má.

Barvy dne pomalu zešedly a ze vzdálených vrcholků hor se staly nejasné tmavnoucí siluety

shrbených obrů. Toho dne už minuli několik vesnic, z nichž většina byla podobně odstrčená

a zaprášená jako Šádbágh. Malé čtyřhranné domky z nepálené hlíny, někdy přilepené ke skále a někdy

ne, s proužky kouře stoupajícími ze střech. Šňůry s prádlem a ženy přidřepnuté u vaření na ohni. Pár topolů, nějaká kuřata, několik krav a koz a pokaždé mešita. Poslední vesnice, kterou minuli, ležela vedle pole máku a stařec, který sklízel makovice, na ně zamával. Křikl na ně cosi, co Abdulláh

nezaslechl. Otec mu také zamával.

„Abolláhu?“ ozvala se Parí.

„Ano.“

„Myslíš, že je Šudžá smutný?“

„Myslím, že to zvládne.“

„Neublíží mu někdo?“

„Je to velký pes, Parí. Dokáže se ubránit.“

Šudžá byl opravdu velký pes. Otec říkal, že to určitě kdysi býval bojový pes, protože mu někdo

uřízl uši a ocas. Něco jiného bylo, jestli se dokázal, nebo chtěl sám bránit. Když se poprvé objevil v Šádbághu, děti po něm házely kameny, šťouchaly do něj klacky nebo rezavými dráty od kola. Šudžá se nikdy nebránil. Časem to přestalo děti ve vesnici bavit a nechaly ho být, ale Šudžáovo chování už zůstalo obezřetné, jako by nezapomněl na jejich předchozí bezcitnost.

Všem v Šádbághu se vyhýbal, až na Parí. Kvůli Parí ztrácel Šudžá veškerý klid. Jeho láska k ní byla

nesmírná a ničím nezkalená. Ona byla celý jeho svět. Ráno, když Šudžá viděl, jak Parí vychází

z domu, vyskočil a roztřásl se po celém těle. Divoce vrtěl pahýlem svého znetvořeného ocasu

a poskakoval, jako by tančil po žhavém uhlí. Šťastně pobíhal dokola kolem ní. Celý den pes Parí

sledoval jako stín, čenichal jí kolem nohou a večer, když se rozloučili, se opuštěný položil u dveří a čekal na ráno.

„Abolláhu?“

„Ano.“

„Až vyrostu, budu bydlet s tebou?“

Abdulláh se díval, jak se oranžové slunce sklání a dotýká se obzoru. „Když budeš chtít. Ale ty chtít nebudeš.“

„Ale ano, budu!“

„Budeš chtít mít svůj vlastní dům.“

„Ale můžeme být sousedi.“

„Možná.“

„Nebudeš bydlet daleko.“

„A co když tě omrzím?“

Šťouchla do něho loktem. „Neomrzíš!“

Abdulláh se pro sebe usmál. „Tak jo, dobře.“

„Budeš blízko.“

„Ano.“

„Dokud nebudeme staří.“

„Hodně staří.“

„Navždycky.“

„Ano, navždycky.“

Obrátila se na něj. „Slibuješ, Abolláhu?“

„Navždycky, navždycky.“

Později si otec vysadil Parí na ramena a Abdulláh za nimi táhl prázdný vozík. Cestou, jak tak

kráčeli, upadal do bezmyšlenkovitého transu. Vnímal jen vlastní stoupající a klesající kolena, kapky potu, které mu stékaly po spáncích, Paríiny nožky, pohupující se vedle otcových boků. Uvědomoval si jen stín svého otce a své sestry, prodlužující se na pouštním písku a vzdalující se, pokud zpomalil.

To strýček Nábí našel otci tuhle novou práci — strýček Nábí byl Parwanin starší bratr, takže to byl

vlastně Abdulláhův nevlastní strýc. Strýček Nábí pracoval v Kábulu jako kuchař a řidič. Jednou

za měsíc za nimi přijel do Šádbághu na návštěvu a jeho příjezd oznamovalo přerušované troubení

klaksonu a pokřikování zástupu dětí z vesnice, které běžely za velkým modrým autem se světlehnědou

plátěnou střechou a nablýskanými ráfky. Plácaly do nárazníku a do oken, dokud nevypnul motor

a s úsměvem nevylezl z auta, ten pohledný strýček Nábí s dlouhými kotletami a kučeravými černými

vlasy sčesanými z čela, oblečený v olivově zeleném obleku s bílou košilí a hnědými mokasíny.

Všichni se na něj vyšli ven podívat, protože jezdil autem, i když patřilo jeho zaměstnavateli,

a protože nosil oblek a pracoval ve velkém městě, v Kábulu.

Během své poslední návštěvy řekl strýček Nábí otci o té práci. Ti bohatí lidé, pro které pracoval,

přistavují ke svému domu vzadu na dvorku malý domek pro hosty, i s koupelnou, oddělený od hlavní

budovy, a strýček Nábí navrhl, že by mohli najmout otce, který už různé stavební práce vykonával.

Říkal, že to bude dobře placená práce a zabere tak měsíc, jestli o ni má zájem.

Otec už pracoval na spoustě staveb. Co se Abdulláh pamatoval, otec pořád někde sháněl práci,

klepal na dveře, aby ho zaměstnali alespoň na den. Jednou zaslechl, jak otec říká jednomu ze

stařešinů ve vesnici, Mulláhu Šakíbovi: Kdybych se byl narodil jako zvíře, Mulláhu Sáhibe, vsadím se, že bych se narodil jako mula. Někdy bral otec Abdulláha na práci s sebou. Jednou sbírali jablka ve městě, které bylo od Šádbághu vzdáleno celý den pěší cesty. Abdulláh si pamatoval, jak otec stál až do setmění shrbený na žebříku, na jeho zvrásněnou šíji spálenou sluncem, rozedřenou kůži na jeho

předloktí, silné prsty, které kroutily jablka jedno po druhém. V dalším městě vyráběli cihly pro

mešitu. Otec ukázal Abdulláhovi jak nasbírat dobrou hlínu, tu světlejší z hloubky. Společně ji prosili, přidali slámu a otec ho trpělivě učil, jak pomaličku přilévat vodu, aby směs příliš nezřídla. Během posledního roku otec vláčel kameny. Přehazoval lopatou hlínu, zkoušel orat pole. Pracoval se

silničáři, kteří pokládali asfalt.

Abdulláh věděl, že si otec vyčítá Omarovu smrt. Kdyby byl našel víc práce, nebo lepší, mohl pro

dítě koupit lepší oblečení na zimu, teplejší přikrývky, možná i pořádná kamna, aby bylo v domě teplo.

Tohle si otec myslel. Abdulláhovi se o Omarovi od jeho pohřbu ani nezmínil, ale Abdulláh to věděl.

Pamatoval si, jak pár dní poté, co Omar zemřel, viděl otce samotného stát pod obrovským dubem.

Tenhle strom se tyčil nad celým Šádbághem, byla to nejstarší živoucí věc ve vsi. Otec říkal, že by ho nepřekvapilo, kdyby pamatoval ještě císaře Bábúra, když s armádou táhl na Kábul. Říkal, že polovinu svého dětství strávil ve stínu jeho veliké koruny nebo tím, že lezl v jeho rozložitých větvích. Jeho vlastní otec, Abdulláhův dědeček, přivázal k jedné ze silných větví provazy a pověsil na ně houpačku, která vydržela léta navzdory drsnému počasí a přežila i starce samotného. Otec říkal, že

když byli ještě děti, střídával se na téhle houpačce s Parwanou a její sestrou Masúmou.

Teď už ale býval otec z práce příliš unavený, když ho Parí tahala za rukáv a chtěla po něm, aby ji

pořádně rozhoupal.

Možná zítra, Parí.

Jen na chvilinku, Bábá. Prosím, vstávej.

Teď ne. Někdy jindy.

Nakonec to vždycky vzdala, pustila mu rukáv a rezignovaně odešla. Občas se otcův úzký obličej

celý propadl, když se díval, jak odchází. Převalil se na posteli, přitáhl si prošívanou přikrývku

a zavřel znavené oči.

Abdulláh si nedovedl představit, že se otec kdysi houpával na houpačce. Nedokázal si představit,

že byl otec někdy chlapcem, tak jako on. Chlapcem. Bezstarostným, s lehkým krokem. O překot

pobíhajícím s kamarády po polích. Otec, který měl zjizvené ruce a obličej zbrázděný hlubokými

unavenými vráskami. Otec, který jako by se už narodil s lopatou v ruce a hlínou za nehty.

Museli té noci přespat na poušti. Snědli chléb a zbytek vařených brambor, které jim Parwana zabalila na cestu. Otec rozdělal oheň a postavil vodu na čaj.

Abdulláh ležel u ohně pod vlněnou dekou, schoulený za Parí, která se o něj opírala studenými

chodidly.

Otec se nahnul k plamenům a zapálil si cigaretu.

Abdulláh se převalil na záda, Parí se také přetočila a uvelebila se tváří na oblíbené místo pod jeho klíční kostí. Vdechoval hnědavou vůni pouštního prachu a díval se na nebe poseté hvězdami jako pableskujícími mihotajícími se ledovými krystalky. Tenký srpek měsíce kolébal temný přízračný

obrys své plné podoby.

Abdulláh myslel na předminulou zimu, na to, jak bylo všechno ponořené do tmy, při zemi ode dveří

táhlo a vítr dlouze a hlasitě hvízdal ze všech skulin ve stropě. Sníh venku zastřel charakteristické rysy celé vesnice. Noci byly dlouhé a bez hvězd, dny krátké a pochmurné, málokdy vyšlo slunce, a když, tak jen nakrátko a brzy zmizelo. Vzpomínal na Omarův vysílený křik a pak ticho a na to, jak otec

zarputile vyřezával do dřevěného prkna srpek měsíce, jako byl ten, co nad nimi teď svítil, a pak to

prkno zatloukl do ztvrdlé země spálené mrazem v hlavách malého hrobu.

A teď už byl konec podzimu opět na dohled. Zima už číhala za rohem, i když o ní otec ani Parwana

nemluvili, jako by vyslovení slova zima mohlo urychlit její příchod.

„Otče?“ zeptal se.

Na druhé straně ohniště otec tiše zamručel.

„Budu ti moct pomáhat? Myslím se stavbou toho domu pro hosty.“

Z cigarety stoupal kouř. Otec zíral kamsi do tmy.

„Otče?“

Otec si poposedl na kameni, kde seděl. „Asi bys mi mohl pomoci míchat maltu,“ řekl.

„Nevím, jak se to dělá.“

„Já ti to ukážu. To se naučíš.“

„A co já?“ sháněla se Parí.

„Ty?“ řekl otec zvolna. Potáhl z cigarety a hrábl klackem do ohně. Do tmy vzlétlo pár jisker. „Ty

budeš mít na starosti vodu. Budeš hlídat, abychom nikdy neměli žízeň. Protože muž, který má žízeň,

nemůže pracovat.“

Parí nic neříkala.

„Otec má pravdu,“ řekl Abdulláh. Cítil, že by si Parí raději zašpinila ruce, vlezla do bláta, a teď

byla zklamaná úkolem, který jí otec dal. „Když nám nebudeš nosit vodu, tak ten dům pro hosty nikdy

nepostavíme.“

Otec strčil klacek do ucha konvice na čaj a sundal ji z ohně. Odstavil ji stranou, aby vystydla.

„Víš co,“ řekl. „Když mi dokážeš, že zvládneš tu práci s vodou, najdu ti ještě nějakou jinou.“

Parí vystrčila bradu a podívala se na Abdulláha. Obličej se jí rozsvítil úsměvem.

Vzpomněl si, jak když byla ještě miminko a spávala mu na břiše, otevřel občas uprostřed noci oči

a našel ji tiše spící, jak na něm leží a usmívá se s týmž výrazem, jako měla teď.

Vychovával ji on. To byla pravda. I přesto, že byl sám ještě dítě. Desetileté. Když byla Parí malá,

tak svým pisklavým křikem a mumláním budila jeho a on s ní v noci chodil a houpal ji. On jí měnil

špinavé plenky. On Parí vždycky koupal. Otcova práce to nebyla — byl to muž — a navíc byl

vždycky příliš vyčerpaný z práce. A Parwana, která už čekala Omara, se vždycky probírala pomalu,

když Parí něco potřebovala. Neměla na to ani trpělivost ani energii. A tudíž péče připadla

Abdulláhovi, ale tomu to vůbec nevadilo. Dělal to rád. Byl nadšený, že to byl on, kdo jí pomáhal

s prvním krůčkem a kdo překvapením otevřel pusu, když vyslovila své první slůvko. Tohle byl smysl

jeho existence, věřil, že Bůh ho stvořil k tomu, aby tu byl a postaral se o Parí, když si On vzal jejich matku.

„Bábá,“ řekla Parí. „Vyprávěj nám něco.“

„Už je dost pozdě,“ řekl otec.

„Prosím.“

Otec byl uzavřené povahy. Málokdy řekl při nějaké příležitosti víc než dvě věty za sebou. Ale

občas, z důvodů, jež Abdulláh neznal, se v otci cosi otevřelo a najednou se vyhrnuly ven příběhy.

Abdulláh a Parí před ním občas uchváceně seděli, zatímco Parwana rachotila hrnci v kuchyni, a on

jim vyprávěl příběhy, které mu vyprávěla jeho babička, když byl ještě malý chlapec. Vyprovázel je

na cesty do zemí obývaných sultány a džiny a zlomyslnými dévy a moudrými derviši. Jindy si příběhy vymýšlel. Skládal je na místě a tyto příběhy ukazovaly jeho představivost a snění, které Abdulláha vždycky překvapovaly. Nikdy mu otec nepřipadal víc bezprostřední, energický, odhalený a pravdivý,

než když vyprávěl své příběhy, jako by ty pohádky představovaly škvíry, jimiž se dalo nahlédnout

do jeho záhadného a neproniknutelného světa.

Z výrazu otcovy tváře ale Abdulláh poznal, že dnes večer žádná pohádka nebude.

„Je pozdě,“ pronesl znovu otec. Zvedl konev cípem šálu, který měl hozený kolem ramen, a nalil si

šálek čaje. Odfoukl páru, která z něj stoupala, a trochu upil, jeho obličej žhnul ve světle plamenů

oranžovou barvou. „Je načase spát. Zítra bude dlouhý den.“

Abdulláh jim oběma přetáhl deku přes hlavu. Pod dekou zpíval Parí do ucha tiše ukolébavku:

Našel jsem smutnou malou vílu

v stínu papírového stromu

A Parí velmi ospale odzpívala svou část:

Znám jednu smutnou malou vílu

již v noci vítr odvanul

Usnula téměř okamžitě.

Abdulláh se později vzbudil a zjistil, že tam otec není. Vyděšeně se posadil. Oheň už skoro vyhasl,

zbývalo z něj jen pár červenavě řeřavých uhlíků. Abdulláh těkal pohledem zleva doprava, ale jeho

oči nedokázaly proniknout tou nekonečnou a dusivou temnotou. Cítil, jak v obličeji bledne. S bušícím srdcem se zaposlouchal a zadržel dech.

„Otče?“ zašeptal.

Ticho.

V hrudi mu začínal narůstat panický strach. Seděl úplně bez hnutí, s tělem vzpřímeným a napjatým,

a dlouho poslouchal. Neslyšel nic. Jsou sami, on a Parí, a kolem nich se snesla tma. Jsou opuštěni.

Otec je opustil. Abdulláh poprvé pocítil rozlehlost pouště i celého světa. Jak snadno by se tu člověk mohl ztratit. Nikdo nepomůže, nikdo neukáže kudy jít. A pak se mu do hlavy vloudila ještě horší myšlenka. Co když je otec mrtvý. Někdo ho podřízl. Lupiči. Zabili ho a teď se blíží k němu a Parí,

dávají si na čas, vychutnávají si to jako hru.

„Otče?“ zavolal znovu, tentokrát už pronikavě.

Žádná odpověď.

„Otče?“

Volal otce znovu a znovu, jako by mu spár svíral hrdlo. Ztratil přehled o tom, kolikrát a jak dlouho svého otce volá, ale ze tmy nepřicházela žádná odpověď. Představoval si obličeje, ukryté v horách, které vystupují ze země, sledují ho a zlomyslně se na něho a na Parí zubí. Zmocnilo se ho zděšení, měl malou dušičku. Roztřásl se a potichu fňukal. Div že se nedal do křiku.

A pak — kroky. Ze tmy se vynořila postava.

„Myslel jsem, že jsi odešel,“ pronesl roztřeseně Abdulláh.

Otec se posadil k tomu, co zbylo z ohně.

„Kam jsi šel?“

„Jen spi, chlapče.“

„Ty bys nás neopustil. To bys neudělal, otče.“

Otec na něho pohlédl, ale ve tmě se jeho rozmazaný obličej ztrácel a Abdulláh nedokázal rozeznat

jeho výraz. „Probudíš sestru.“

„Neopouštěj nás.“

„To už stačilo.“

Abdulláh si znovu lehl, svíral sestru pevně v náručí a srdce mu bušilo až v krku.

Abdulláh nikdy předtím v Kábulu nebyl. To, co o Kábulu věděl, pocházelo z vyprávění strýčka

Nábího. Navštívil s otcem při práci několik menších městeček, ale žádné skutečně velké město. A nic

z toho, co strýček Nábí vyprávěl, ho rozhodně nemohlo připravit na ten ruch a shon toho největšího

a nejuspěchanějšího města ze všech. Všude, kam se podíval, byly semafory, čajovny a restaurace

a obchody s prosklenými výlohami a pestrobarevnými vývěsními štíty. Přecpanými ulicemi

projížděla s velkým rámusem auta, troubila a těsně se vyhýbala autobusům, pěším a jízdním kolům.

Vozíky gari, tažené koňmi, řinčely po širokých ulicích, jak jejich železem okovaná kola poskakovala po silnici. Na chodnících, po nichž s Parí a otcem procházeli, se tísnili prodavači cigaret a žvýkaček, novinové stánky, kováři kovající podkovy. Na křižovatkách stáli dopravní policisté v nepadnoucích uniformách, pískali na píšťalky a máchali kolem sebe autoritativními gesty, na která, jak se zdálo,

nikdo nedbal.

Abdulláh s Parí na klíně seděli na lavičce na chodníku poblíž masny a dělili se spolu z plechového

talíře o fazole v rajské omáčce s koriandrovým čatní, které jim otec koupil ve stánku na ulici.

„Koukni, Abolláhu.“ Parí ukázala na obchod naproti přes ulici. V jeho výloze stála mladá žena,

oblečená do nádherně vyšívaných zelených šatů s malými zrcátky a korálky. Měla na sobě i dlouhý

šátek, který ladil se šaty, stříbrné šperky a temně červené kalhoty. Stála bez hnutí a netečně zírala na kolemjdoucí, aniž by jednou mrkla. Nepohnula ani prstem, než Abdulláh a Parí dojedli fazole, a i potom zůstala nehybně stát. Kousek dál na ulici si Abdulláh všiml obrovského plakátu visícího

na fasádě jedné vysoké budovy. Byla na něm krásná mladá Indka na poli tulipánů, která v prudkém

lijáku rozverně vykukovala zpoza jakési chatky. Plaše se usmívala a pod mokrým sárí byly vidět její

křivky. Abdulláh přemýšlel, jestli tohle je to, čemu strýček Nábí říká kino, kam se lidé chodí dívat na filmy, a doufal, že je s Parí příští měsíc strýček Nábí na nějaký film vezme. Při tom pomyšlení se pousmál.

Krátce poté, co z modře obložené mešity halasně svolávali k modlitbě, uviděl Abdulláh, jak

u chodníku zaparkoval strýček Nábí. Vyskočil z auta na straně řidiče, ve svém olivově zeleném

obleku, a dveřmi těsně minul mladého cyklistu oblečeného do čapanu, který jen tak tak uhnul.

Strýček Nábí oběhl zpředu auto a objal otce. Když uviděl Abdulláha a Parí, na tváři se mu objevil

široký úsměv. Nahnul se k nim.

„Jak se vám líbí v Kábulu, děti?“

„Je tu velký rámus,“ odpověděla Parí a strýček Nábí se rozesmál.

„Přesně tak. Pojďte, nastupte si. Z auta toho uvidíte mnohem víc. Otřete si boty, než vlezete dovnitř.

Sabúre, ty pojď dopředu.“

Zadní sedadlo bylo chladné, tvrdé a světlemodré, aby ladilo s vnějškem auta. Abdulláh vklouzl

k oknu za sedadlem řidiče a přitáhl si Parí na klín. Všiml si, jak okolostojící lidé závistivě hledí na auto. Parí k němu otočila hlavu a usmáli se na sebe.

Dívali se, jak cestou ubíhá město kolem. Strýček Nábí říkal, že pojedou delší cestou, aby si trochu

prohlédli Kábul. Ukázal jim pahorek nad městem jménem Tapa Marandžan a kupolovité mauzoleum

na jeho vršku. Říkal, že je tam pohřben Nádir Šáh, otec krále Záhira Šáha. Ukázal jim pevnost Bálá

Hisár na hoře Koh-e-Šír Daváza, kterou podle jeho slov využívali Britové během druhé války proti

Afghánistánu.

„A co je tamhle, strýčku Nábí?“ Abdulláh zaklepal na okno a ukázal na velkou žlutou hranatou

budovu.

„To je Silo. To je nová pekárna.“ Strýček Nábí řídil jednou rukou a natáhl hlavu dozadu, aby na něj

mrkl. „Dárek od našich ruských přátel.“

Továrna, kde se vyrábí chléb, divil se Abdulláh a představil si Parwanu doma v Šádbághu, jak

s plácnutím sází kusy těsta na stěny jejich hliněného tandúru.

Strýček Nábí nakonec zabočil do čisté široké ulice lemované pravidelně vysázenými cypřiši. Domy

byly elegantní a větší, než jaké kdy Abdulláh viděl. Byly bílé, žluté, světle modré. Většina z nich měla dvě patra, byly obehnané vysokou zdí a zavřené za dvoukřídlou kovovou branou. Abdulláh si v ulici všiml několika zaparkovaných aut podobných tomu strýčkovu.

Strýček Nábí zajel na příjezdovou cestu zakrytou řadou úhledně zastřižených keřů. Vzadu za ní se

tyčil neuvěřitelně velký dvouposchoďový dům s bílými zdmi.

„Tvůj dům je tak veliký,“ vydechla Parí s očima vyvalenýma údivem.

Strýček se rozesmál, až zaklonil hlavu. „To by bylo něco. Ne, tohle je dům mých zaměstnavatelů.

Za chvíli se s nimi seznámíte. A koukejte se chovat, jak nejlépe umíte.“

Když strýček Nábí, Abdulláh, Parí a otec vstoupili dovnitř, ukázalo se, že je dům ještě úchvatnější.

Abdulláh odhadoval, že je tak velký, že by se do něj vešla nejméně polovina domácností v Šádbághu.

Měl pocit, jako by vstoupil do dévova paláce. Zahrada vzadu za domem byla nádherně upravená, rostly v ní pečlivě udržované řady květin všech barev, po kolena vysoké keře a byla posázená ovocnými stromy — Abdulláh poznával třešně, jabloně, meruňky a granátovníky. Z domu vedla

do zahrady zastřešená terasa — strýček Nábí je poučil, že se tomu říká veranda — a byla ohrazená

nízkým zábradlím, porostlým vinnou révou. Cestou do místnosti, kde jejich příchod očekávali pan

a paní Wahdatíovi, si Abdulláh všiml koupelny s porcelánovou toaletou, o které jim strýček Nábí

povídal, a zářivým umyvadlem s bronzovými kohoutky. Abdulláh, který trávil každý týden mnoho

hodin taháním džberů vody z obecní studně v Šádbághu, žasnul nad životem, v němž aby měl člověk

vodu, stačilo otočit kohoutkem.

Abdulláh, Parí a otec teď seděli na objemném divanu se zlatými střapci. Měkké podušky za jejich

zády byly pošité maličkými osmiúhelníkovými zrcátky. Naproti gauči zabíral skoro celou stěnu jediný

obraz. Byl na něm starý kameník sehnutý nad pracovním stolem, který bušil palicí do kamene.

Na širokých oknech visely nařasené karmínové závěsy a za nimi byl vidět balkón se železným

zábradlím do výšky pasu. Všechno v místnosti bylo nablýskané, bez smítka prachu.

Abdulláh si nikdy v životě tolik neuvědomoval, jak je špinavý.

Šéf strýčka Nábího, pan Wahdatí, seděl na koženém křesle s rukama zkříženýma na prsou. Díval se

na ně s výrazem, který nebyl tak docela nepřátelský, ale byl odměřený, nepřístupný. Byl vyšší než

otec; toho si Abdulláh všiml hned, jak vstal, aby je přivítal. Měl úzká ramena, tenké rty a lesknoucí se vysoké čelo. Na sobě měl bílý, v pase zúžený oblek a zelenou košili s rozepnutým límečkem a bílými manžetami, sepnutými oválnými lazurity. Za celou dobu nepronesl víc než pár slov.

Parí se dívala na talíř sušenek na skleněném stolku před nimi. Abdulláha by nikdy nenapadlo, že

jich existuje tolik druhů. Čokoládové tyčinky zdobené krémem, malé kulaté s pomerančovou náplní

uprostřed, zelené sušenky ve tvaru lístků a spousta dalších.

„Dala by sis?“ zeptala se paní Wahdatíová. Celou dobu mluvila hlavně ona. „Vezměte si. Oba.

Dala jsem je tam pro vás.“

Abdulláh se obrátil o svolení k otci a Parí ho následovala. Zdálo se, že to paní Wahdatíovou

okouzlilo, zvedla obočí, naklonila hlavu a usmála se.

Otec zlehka přikývl. „Každý jednu,“ pronesl tiše.

„Ale ne, to nestačí,“ řekla paní Wahdatíová. „Poslala jsem pro ně Nábího do pekárny přes půl

Kábulu.“

Otec zrudl a odvrátil oči. Seděl na kraji gauče a držel v obou rukou svou omšelou čepičku. Byl

natočený koleny směrem pryč od paní Wahdatíové a pohledem neustále sledoval jejího manžela.

Abdulláh vzal dvě sušenky a jednu dal Parí.

„Vezměte si přeci víc. Nechceme, aby Nábího starání vyšlo nazmar,“ pobídla je radostně paní

Wahdatíová. Usmála se na strýčka Nábího.

„To nestojí za řeč,“ červenal se strýček Nábí.

Stál u dveří vedle vysoké dřevěné skříňky s dvířky ze silného skla. Na poličkách uvnitř viděl

Abdulláh obrázky pana a paní Wahdatíových ve stříbrných rámečcích. Byli tam ještě s jedním párem,

oblečení do teplých šál a kabátů, a za nimi tekla zpěněná řeka. Na další fotce byla paní Wahdatíová

se sklenkou v ruce a s odhalenou paží kolem pasu muže, který, což bylo pro Abdulláha nemyslitelné,

nebyl pan Wahdatí. Byla tam i svatební fotografie, on vysoký a elegantní v černém obleku, ona

ve splývavých bílých šatech, a oba se usmívali se zavřenými ústy.

Abdulláh na ni kradmo pohlédl, na její úzký pas, malá hezká ústa a krásně klenuté obočí, na její

růžové nehty na nohou a barevně sladěnou rtěnku. Vzpomněl si, jak ji viděl před dvěma lety, když

Parí byly necelé dva roky. Strýček Nábí ji přivezl do Šádbághu, protože vyjádřila přání poznat jeho

rodinu. Měla tehdy na sobě broskvové šaty bez rukávů — pamatoval si užaslý výraz v otcově tváři —

a tmavé sluneční brýle s tlustými bílými obroučkami. Celou dobu se usmívala, ptala se na jejich

vesnici, jejich životy, ptala se, jak se děti jmenují a kolik jim je let. Chovala se, jako by do jejich nízkého hliněného domku patřila, opřená zády o zeď černou od sazí, vedle okna ušpiněného od mušinců a vedle matného plastového závěsu, který odděloval hlavní místnosti od kuchyně, kde

také spali Abdulláh a Parí. Udělala z celé návštěvy pěkné divadlo, trvala na tom, že si u dveří sundá boty na vysokých podpatcích, a sedla si raději na zem, i když jí otec rozumně nabídl židli. Jako by byla jedna z nich. Abdulláhovi bylo teprve osm, ale nenechal se tím oklamat.

Z té návštěvy si Abdulláh nejvíc pamatoval, jak Parwana — která tehdy čekala Ikbála — zůstala

zahalená v rohu, zamlklá postava schoulená do klubíčka. Seděla se svěšenými rameny, nohama

skrčenýma pod nafouklým břichem, jako by se snažila splynout se zdí. Obličej měla zakrytý špinavým

závojem. Jeho konce svírala zmuchlané pod bradou. Abdulláh téměř viděl, jak z ní stoupá stud jako

dým, její rozpaky i to, jak malá si připadala, a cítil překvapivý příval soucitu se svou nevlastní

matkou.

Paní Wahdatíová sáhla pro balíček cigaret, který ležel vedle talíře se sušenkami, a zapálila si.

„Přijeli jsme dlouhou oklikou a ukázal jsem jim trochu město,“ řekl strýček Nábí.

„Dobře! To je skvělé!“ řekla paní Wahdatíová. „Byl jste už někdy v Kábulu, Sabúre?“

„Jednou nebo dvakrát, Bíbí Sáhib,“ odvětil otec.

„A mohu se zeptat, jaký je váš dojem?“

Otec pokrčil rameny. „Je tu hodně lidí.“

„Ano.“

Pan Wahdatí si sundal smítko z rukávu saka a díval se na koberec na zemi.

„Ano, hodně lidí, a občas je to také únavné,“ řekla jeho žena.

Otec přikývl, jako by rozuměl.

„Kábul je vlastně ostrov. Někdo říká, že je pokrokový, a možná že je to pravda. Do jisté míry

bezpochyby ano, ale také ztrácí kontakt se zbytkem téhle země.“

Otec se díval na čapku ve svých rukách a zamžikal.

„Nevykládejte si to špatně,“ dodala. „Naprosto upřímně bych podpořila jakýkoli pokrokový

program vycházející z města. Bůh ví, že by se téhle zemi hodil. Přesto je ale na můj vkus tohle město občas až příliš spokojené samo se sebou. Vážně, ta pompéznost tady.“ Vzdychla. „Občas je to otravné. Já sama jsem vždycky obdivovala venkov. Mám ho moc ráda. Vzdálené provincie, a qarjas, malé vesničky.Skutečný Afghánistán, tak říkajíc.“

Otec nejistě přikývl.

„Sice asi nesouhlasím se všemi, možná ani s většinou kmenových tradic, ale připadá mi, že lidé

venku žijí skutečnějšími životy. Mají v sobě houževnatost. Osvěžující pokoru. A také pohostinnost.

A nezlomnost. Pocit hrdosti. Je to to pravé slovo, Sulajmáne? Hrdost?“

„Přestaň, Nílo,“ řekl její manžel tiše.

Následovalo napjaté ticho. Abdulláh se díval, jak pan Wahdatí bubnuje prsty na opěradlo svého

křesla a jeho žena se usmívá se sevřenými rty, na nedopalku cigarety má růžovou šmouhu, sedí se

zkříženými kotníky a s loktem položeným na opěrce křesla.

„To nejspíš nebude to pravé slovo,“ přerušila to ticho. „ Důstojnost, možná.“ Usmála se a ukázala zuby, rovné a bílé. Abdulláh takové zuby nikdy neviděl. „To je ono. To je mnohem lepší. Lidé na venkově v sobě mají pocit důstojnosti. Nosí ji, že ano? Jako odznak? Myslím to upřímně. Vidím ji

ve vás, Sabúre.“

„Děkuji, Bíbí Sáhib,“ zamumlal otec, poposedl si na gauči a nezvedl oči od své čapky.

Paní Wahdatíová přikývla. Pak obrátila pohled k Parí. „A ty, jestli to mohu říct, ty jsi tak krásná.“

Parí se přisunula blíž k Abdulláhovi.

Paní Wahdatíová pomalu zarecitovala: „Dnes jsem spatřil kouzlo, krásu, neskonalý půvab tváře, jež

jsem hledal.“ Usmála se. „Rúmí. Slyšeli jste o něm někdy? Člověk by si myslel, že to složil pro tebe, zlatíčko.“

„Paní Wahdatíová je skvělá básnířka,“ podotkl strýček Nábí.

Pan Wahdatí na protějším konci místnosti se natáhl pro sušenku, rozlomil ji a maličko si ukousl.

„Nábí je moc laskavý,“ odvětila paní Wahdatíová a vrhla na něj vřelý pohled. Abdulláh si znovu

všiml, jak se strýček Nábí začervenal.

Paní Wahdatíová párkrát ostře poklepala nedopalkem o kraj popelníku a cigaretu típla. „Možná

bych mohla děti někam vzít,“ řekla.

Pan Wahdatí si rozmrzele vzdychl, opřel se oběma rukama o opěrky, jako by se chystal vstát, ale

nevstal.

„Vezmu je na bazar,“ řekla paní Wahdatíová, teď už otci. „Pokud vám to nevadí, Sabúre. Nábí nás

odveze. Sulajmán vám může vzadu ukázat, kde se bude stavět. Abyste si to mohl sám prohlédnout.“

Otec přikývl.

Pan Wahdatí pomalu zavřel oči.

Zvedli se.

Abdulláh si najednou hrozně přál, aby otec těm lidem poděkoval za jejich sušenky a za čaj, vzal je

s Parí za ruku a odešel z tohoto domu plného obrazů a závěsů, přecpaného luxusem a pohodlím. Mohli

by si znovu naplnit vak na vodu, koupit chléb a pár vařených vajec a vrátit se, odkud přišli. Znovu

přes poušť, mezi kameny a kopci, kde by jim otec vyprávěl příběhy. Střídavě by táhli Parí ve vozíku.

A za dva, možná za tři dny, byť s plícemi plnými prachu a znavenými údy, by byli znovu zpátky

v Šádbághu. Šudžá by je viděl přicházet, pospíchal by k nim a pobíhal by kolem Parí. Byli by doma.

„Tak běžte, děti,“ řekl otec.

Abdulláh udělal krok a chystal se něco říct, ale strýček Nábí mu položil svou silnou ruku na rameno

a otočil ho. Vedl ho chodbou a povídal: „Počkej, až uvidíš, jaké tu mají trhy. Takové jste vy dva ještě neviděli.“

Paní Wahdatíová se s nimi posadila na zadní sedadlo, vzduch zaplnila těžká vůně jejího parfému

a něčeho, co Abdulláh nepoznával, čehosi sladkého a trochu štiplavého. Strýček Nábí se rozjel a ona

je zasypala otázkami. Jaké mají kamarády? Chodí do školy? Ptala se na jejich domácí práce, jejich

sousedy, na to, jaké hry hrávají. Na pravou polovinu obličeje jí dopadalo slunce. Abdulláh viděl

hebké chmýří na její tváři a tenkou linku na spodní straně čelisti, kde končilo nalíčení.

„Já mám psa,“ řekla Parí.

„Opravdu?“

„Je to zvláštní kousek,“ ozval se strýček Nábí z předního sedadla.

„Jmenuje se Šudžá. Pozná, když jsem smutná.“

„Psi takoví bývají,“ řekla paní Wahdatíová. „Jsou v tom lepší než někteří lidé, které jsem potkala.“

Projeli kolem trojice školaček, které poskakovaly po chodníku. Měly na sobě černé uniformy

a na hlavě bílé šátky, zavázané pod bradou.

„Vím, co jsem předtím říkala, ale Kábul není tak špatný.“ Paní Wahdatíová si zamyšleně pohrávala

se svým náhrdelníkem. Dívala se z okna a zvážněla. „Nejradši ho mám na konci jara, když je po dešti.

Vzduch je tak čistý. Ten první rozpuk léta. To, jak slunce ozařuje hory.“ Unaveně se usmála. „Bude

dobré mít v domě dítě. Pro změnu trochu povyku. Trochu života.“

Abdulláh se na ni podíval a vycítil z té ženy cosi znepokojivého, něco v hloubi rozštěpeného, pod

tím nalíčením, parfémem a žádostí o soucit. Přistihl se, jak myslí na kouř od Parwanina vaření,

poličku v kuchyni nacpanou jejími sklenicemi, umazanými hrnci a talíři, které jsou každý jiný.

Chyběla mu matrace, na které spával s Parí, i když byla špinavá a pořád z ní vykukovala péra.

Všechno mu to chybělo. Ještě nikdy se mu tak bolestně nestýskalo po domově.

Paní Wahdatíová se s povzdechem svalila do sedačky a svírala před sebou kabelku podobně, jako

si těhotná žena drží břicho.

Strýček Nábí zastavil u chodníku plného lidí. Naproti v ulici, vedle mešity s vysokánskými

minarety, byl trh, který se skládal z přelidněného labyrintu zastřešených i otevřených uliček.

Procházeli kolem stánků, kde prodávali kožené kabáty, prsteny s barevnými drahokamy a kameny,

všelijaké koření. Strýček Nábí šel vzadu a paní Wahdatíová a oni dva vepředu. Teď venku si paní

Wahdatíová vzala na sebe tmavé brýle, ve kterých vypadala trochu jako kočka.

Všude se rozléhalo handrkování o ceny. Doslova z každého stánku vyřvávala hudba. Míjeli obchody

s otevřeným průčelím, kde prodávali knihy, rádia, lampy i stříbrné hrnce. Abdulláh zahlédl pár

vojáků v zaprášených botách a tmavohnědých zimnících, kteří se dělili o cigaretu a dívali se po všech se znuděným nezájmem.

Zastavili se u stánku s botami. Paní Wahdatíová se probírala řadami bot vystavených na krabicích.

Strýček Nábí došel pomalu k dalšímu stánku, s rukama sepjatýma za zády, a díval se svrchu na nějaké

staré mince.

„A co tyhle?“ zeptala se paní Wahdatíová Parí. V ruce držela nové žluté tenisky.

„Ty jsou tak krásné,“ řekla Parí a nevěřícně na ně zírala.

„Tak si je zkus.“

Paní Wahdatíová pomohla Parí nazout si boty a zapnula jí přezku. Koukla na Abdulláha přes své

brýle.

„Tobě by se taky jedny hodily, řekla bych. Nemůžu věřit, že jsi celou tu cestu od vás z vesnice

došel v těchhle sandálech.“

Abdulláh zavrtěl hlavou a podíval se jinam. Vzadu v uličce stařec se zpustlým plnovousem a dva

mrzáci žebrali od kolemjdoucích.

„Koukni, Abolláhu!“ Parí zvedla jednu nohu a pak druhou. Zadupala nohama a poskočila si. Paní

Wahdatíová zavolala na strýčka Nábího u vedlejšího stánku a řekla mu, ať se s Parí projde kousek

uličkou, aby vyzkoušela, jak se jí v těch botách chodí. Strýček Nábí vzal Parí za ruku a odvedl ji.

Paní Wahdatíová se podívala na Abdulláha.

„Ty si myslíš, že jsem špatný člověk,“ řekla. „Proto, jak jsem předtím mluvila.“

Abdulláh sledoval, jak Parí a strýček Nábí minuli starého žebráka s chromou nohou. Stařec řekl

něco Parí, Parí se obrátila ke strýčku Nábímu a něco mu řekla, a ten hodil starci minci.

Abdulláh se dal potichu do pláče.

„Ach, milý chlapče,“ řekla zaskočeně paní Wahdatíová. „Chudáčku malý.“ Vyndala z kabelky

kapesník a nabídla mu ho.

Abdulláh ho odstrčil. „Prosím, nedělejte to,“ řekl a hlas se mu zlomil.

Dřepla si vedle něho a zvedla si brýle do vlasů. I ona měla zvlhlé oči a otírala si je kapesníčkem,

na kterém se dělaly černé šmouhy. „Chápu to, jestli mě nenávidíš. Máš na to právo. Ale —

a nečekám, že to pochopíš, teď ne — takhle to bude nejlepší. Opravdu, Abdulláhu. Je to tak nejlepší.

Jednoho dne to pochopíš.“

Abdulláh obrátil tvář k nebi a zaúpěl, zatímco Parí přiběhla nadšeně zpátky, oči přetékající

vděčností a obličej rozzářený štěstím.

Jednoho zimního rána si otec donesl sekyru a porazil ten ohromný dub. Pomáhal mu syn Mulláha

Šakíba, Bajtulláh, a pár dalších mužů. Nikdo se nepokusil zasáhnout. Abdulláh s ostatními chlapci

stáli poblíž a přihlíželi. Ze všeho nejdřív otec sundal houpačku. Vylezl na strom a odřízl provazy

nožem. Pak spolu s ostatními muži bušil do silného kmene až do pozdního odpoledne, kdy se starý

strom s hlasitým zasténáním poroučel k zemi. Otec řekl Abdulláhovi, že potřebují dříví na zimu. Ale

bušil do toho starého stromu sekyrou tak urputně, se zaťatými zuby a zamračeným výrazem, jako by se

na něj už prostě nedokázal dál dívat.

Teď pod šedavým nebem muži sekali do poraženého kmene, s nosy a tvářemi zčervenalými

chladem, a zvuky jejich seker dopadajících na dřevo se dutě rozléhaly. Otec byl v horní části kmene, Abdulláh odsekával z velkých větví ty menší. První sníh té zimy napadl dva dny před tím. Nebylo ho moc, zatím, byl to jen příslib toho, co přijde. Brzy se na Šádbágh snese zima se svými rampouchy,

závějemi sněhu a větrem, v němž člověku v minutě rozpraská kůže na hřbetu ruky. Prozatím bylo

na zemi bílo jen poskrovnu, pokrývaly ji odsud až k prudkým svahům hor světlehnědé fleky hlíny.

Abdulláh posbíral náruč tenčích větví a odnesl je na rostoucí obecní hromadu poblíž. Měl na sobě

nové zimní boty, rukavice a zimní kabát. Byl z druhé ruky, ale až na rozbitý zip, který otec spravil, byl jako nový — vatovaný, tmavomodrý, s oranžovou kožešinovou podšívkou zevnitř. Měl čtyři hluboké kapsy, které se daly zacvaknout na patentku, a prošívanou kapuci, která se dala stáhnout

kolem obličeje, když Abdulláh zatáhl za šňůrky. Teď si kapuci sundal z hlavy a zdlouha vydechl, až

se mu od úst kouřilo.

Slunce klesalo za obzor. Abdulláh pořád ještě rozeznával obrys starého větrného mlýnu, který se

tyčil, strohý a šedý, nad hliněnými zdmi vesnice. Jeho lopatky rozvrzaně zaskřípěly pokaždé, když

sem od kopců zavál mrazivý vítr. V létě byl větrný mlýn domovem zejména pro modré volavky, ale

teď, když nastoupila zima, volavky odletěly a nastěhovaly se sem vrány. Každé ráno se Abdulláh

probouzel za jejich skřehotání a chraplavého krákorání.

Něco upoutalo jeho pozornost, něco na zemi, kousek napravo. Došel k tomu a klekl si.

Pírko. Malé. Žluté.

Sundal si jednu rukavici a zvedl ho.

Půjdou večer na oslavu, on, jeho otec a malý nevlastní bratr Ikbál. Bajtulláhovi se narodil syn.

Mutrib, zpěvák, mužům zazpívá a někdo k tomu bude hrát na tamburínu. Bude tam čaj a teplý, čerstvě upečený chléb a šorba, polévka s masem a bramborami. Poté Mulláh Šakíb namočí prst do misky s oslazenou vodou a nechá ho miminku olíznout. Vytáhne svůj lesklý tmavý kámen a svou břitvu,

nadzvedne látku, co má chlapec na břiše. Běžný rituál. Život v Šádbághu běží dál.

Abdulláh obracel pírko v ruce.

Nestrpím žádný pláč, řekl otec. Žádný pláč. To nepřipustím.

A žádný pláč nebyl. Nikdo ve vesnici se po Parí neptal. Nikdo ani nevyslovil její jméno. Abdulláh

žasl nad tím, jak úplně zmizela z jejich životů.

Jedině v Šudžáovi nalezl Abdulláh odraz vlastního žalu.

Pes chodil k jejich dveřím každý den. Parwana po něm házela kameny. Otec na něj vyběhl

s klackem. Ale on se pořád vracel. Každou noc ho bylo slyšet, jak teskně naříká, a každé ráno ho

našli ležet u dveří, s bradou na předních packách, jak na útočníky pomrkává se smutným výrazem

v očích, bez výčitek. Trvalo to celé týdny, až ho jednoho rána Abdulláh zahlédl, jak s hlavou

svěšenou pajdá k horám. Od té doby ho už v Šádbághu nikdo neviděl.

Abdulláh si strčil žluté pírko do kapsy a vydal se k větrnému mlýnu.

Občas, v nestřežených okamžicích, postřehl, jak se otcův obličej zasmušil a zračí se v něm

nejrůznější pocity. Otec mu teď připadal menší, zbavený čehosi podstatného. Liknavě popocházel

po domě nebo seděl v teple jejich nových velkých litinových kamen, s malým Ikbálem na klíně,

a nepřítomně zíral do plamenů. Řeč teď protahoval způsobem, jaký si Abdulláh nepamatoval, jako by

na každém slově, které vyslovil, spočívala nějaká tíha. Často se na dlouho odmlčel, s uzavřeným

výrazem v obličeji. Žádné příběhy už nevyprávěl. Od té doby, co se s Abdulláhem vrátili z Kábulu,

už neřekl ani jeden. Možná, pomyslel si Abdulláh, prodal otec Wahdatíovým i svou múzu.

Byla pryč.

Zmizela.

Nic nezbylo.

Nepadlo ani slovo.

Jen to, co pronesla Parwana: Musela to být ona. Je mi to líto, Abdulláhu. Musela to být ona.

Prst uříznutý pro záchranu ruky.

Za větrným mlýnem si klekl na zem u paty rozpadající se kamenné věže. Sundal si rukavice a začal

hrabat v zemi. Myslel na její husté obočí, na její široké oblé čelo a na mezery mezi zoubky, když se usmívala. Slyšel v duchu její zvonivý smích, který se kdysi rozléhal po domě. Vzpomínal na zmatek, který nastal, když se vrátili z trhu. Parí zpanikařila. Začala ječet. Strýček Nábí ji rychle odtáhl pryč.

Abdulláh hrabal, dokud prsty nenarazil na kov. Pak vsunul ruku dospod a vyndal plechovou krabici

z díry. Otřel z víka studenou hlínu.

Poslední dobou hodně přemýšlel o příběhu, který jim otec vyprávěl té noci před cestou do Kábulu,

o starém rolníku Bábá Ajjúbovi a o dévovi. Abdulláh se ocitl na místě, kde kdysi stávala Parí, její nepřítomnost se drala ze země pod jeho nohama jako nějaký pach, až se mu podlomila kolena a srdce se mu zhroutilo, a toužil po doušku toho magického nápoje, který dal dév Bábá Ajjúbovi, aby také mohl zapomenout.

Jenže zapomenout se nedalo. Parí se bez vyzvání vznášela po stranách Abdulláhových představ,

kamkoli šel. Byla jako ten prach, který se mu lepil na košili. Naplňovala každé ticho, nyní v domě tak časté, ticho, které vyvstávalo mezi jejich slovy, někdy prázdné a chladné, jindy naplněné nevyřčenými věcmi, tak jako mrak plný nikdy nespadlého deště. Někdy v noci snil o tom, že je opět sám na poušti, obklopen horami, a v dálce vidí maličký záblesk světla, svítí, zmizí, svítí, zmizí, jako nějaký vzkaz.

Otevřel krabici od čaje. Byla tam všechna Paríina pera, která ztratili kohouti, kachny, holubi; a také to paví pero. Přihodil žluté pírko do krabice. Jednou, pomyslel si.

Doufal.

Jeho dny v Šádbághu byly sečteny, stejně jako Šudžáovy. Teď už to věděl. Nic už ho tu nedrží.

Nemá tu žádný domov. Počká, až přejde zima a začne jarní tání, a pak jednoho rána vstane před

rozedněním a vyjde ze dveří. Zvolí si směr a vydá se na cestu. Odejde ze Šádbághu tak daleko, kam

ho nohy donesou. A pokud se ho někdy, až bude přecházet velkou otevřenou pláň, zmocní zoufalství,

zastaví se na své pouti, zavře oči a vzpomene si na to pero, které Parí našla v poušti. Představí si, jak vypadlo z křídla ptáka nahoře mezi mraky, půl míle nad světem dole, jak se točí a krouží v prudkých větrných proudech, poryvy burácejícího větru ho vrhají míle a míle daleko přes poušť a hory, až

nakonec, ze všech míst na světě a navzdory všem překážkám, přistane pod tím jedním balvanem, aby

ho tam mohla najít jeho sestra. Naplní ho to v tu chvíli úžasem a nadějí, že se takové věci dějí.

A i když bude vědět, že by neměl, sebere odvahu, otevře oči a půjde dál.

Část třetí: Jaro 1949

Parwana to ucítí, ještě než odkryje deku a uvidí to. Masúma to má rozpatlané po zadku, po stehnech,

po prostěradle a na matraci, i na dece. Masúma se na ni dívá přes rameno s plachou žádostí

o odpuštění a s pocitem studu — pořád ještě cítí stud po tak dlouhé době, po všech těch letech.

„Promiň,“ zašeptá Masúma.

Parwaně se chce křičet, ale přiměje se slabě se pousmát. Někdy to vyžaduje velké úsilí mít

na paměti, nepustit ze zřetele tu neochvějnou pravdu: tohle je její vlastní dílo, ten nepořádek.

Nepotkalo ji nic nespravedlivého nebo nepřiměřeného. Tohle si zaslouží. Vzdychne, když si prohlíží

zamazané povlečení, a děsí se práce, která ji čeká. „Za chvíli budeš zase čistá,“ řekne.

Masúmě začnou kanout slzy, tiše, aniž by se změnil výraz jejího obličeje. Řinou se jí z očí a kapají dolů po tvářích.

Venku, v ranním chladu, rozdělá Parwana oheň na kuchyňském ohništi. Když se plameny rozhoří,

naplní kbelík vodou z šádbághské obecní studny a dá ji ohřát. Zahřívá si dlaně u ohně. Vidí odsud

větrný mlýn a vesnickou mešitu, v níž Mulláh Šakíb učil ji a Masúmu číst, když byly malé, a také dům Mulláha Šakíba, za nímž se zvedá pozvolné úbočí. Později, až slunce vystoupí výš, bude mít jeho střecha nádhernou jasně červenou barvu na pozadí prachu kolem, to díky rajčatům, která tam jeho

žena rozložila, aby se usušila na slunci. Parwana se zahledí na ranní hvězdy, které na ni lhostejně

pomrkávají, blednoucí a zvolna mizející. Vzchopí se.

Uvnitř otočí Masúmu na břicho. Namočí žínku ve vodě a otře Masúmě zadek, očistí jí i celá záda

a ochablé nohy.

„Proč ohříváš vodu?“ ptá se Masúma s hlavou zabořenou do polštáře. „Proč se tím zatěžuješ? To

přece nemusíš. Já ten rozdíl nepoznám.“

„Možná. Jenže já ano,“ odvětí Parwana a krčí nos kvůli zápachu. „Tak už přestaň takhle mluvit

a nech mě to dodělat.“

Poté už se Parwanin den odvíjí stejně jako vždycky, jak tomu je po celé ty čtyři roky od smrti jejich rodičů. Nakrmí kuřata. Naseká dříví a natahá ve džberu vodu ze studny. Udělá těsto a upeče chléb v tandúru před jejich hliněným domkem. Zamete podlahu. Odpoledne si dřepne u potoka vedle

ostatních žen z vesnice a drhne prádlo o kameny. Poté, protože je pátek, navštíví hrob rodičů

na hřbitově a za každého z nich se krátce pomodlí. A během celého dne, mezi těmito úkoly, si udělá

čas, aby Masúmu obracela, ze strany na stranu, zastrčila jí polštář pod jednu hýždi, pak pod druhou.

Ten den dvakrát zahlédne Sabúra.

Najde ho, jak sedí před svým malým hliněným domkem, rozdmýchává oheň v ohništi s očima

zavřenýma před kouřem, a vedle něho sedí jeho chlapec, Abdulláh. Později na něho natrefí, jak

hovoří s dalšími muži, kteří mají teď své rodiny stejně jako Sabúr, ale bývali to kdysi vesničtí

chlapci, s nimiž se Sabúr pral, pouštěl draky, honil psy a hrál si na schovávanou. V těchto dnech se Sabúr musí vyrovnat s velkou tragédií, manželka mrtvá a dvě děti bez matky, jedno z nich teprve miminko. Sabúr mluví unaveným, sotva slyšitelným hlasem. Plouží se po vesnici jako vyčerpaná,

scvrklá verze svého starého já.

Parwana ho z dálky sleduje s touhou, která je téměř ochromující. Snaží se odvrátit zrak, když ho

míjí. A pokud se jejich zraky náhodou setkají, on na ni jen kývne hlavou a jí se vhrne krev do tváří.

Té noci, když Parwana uléhá ke spánku, už nemůže skoro ani zvednout ruce. Vyčerpáním se jí točí

hlava. Uloží se do postele a čeká, až přijde spánek.

Pak se ze tmy ozve:

„Parwano?“

„Ano.“

„Pamatuješ si, jak jsme tehdy jely spolu na kole?“

„Hmm.“

„Jak rychle jsme uháněly! Z kopce dolů. A psi nás honili.“

„Pamatuju.“

„A obě jsme křičely. A pak jsme najely na ten kámen…“ Parwana téměř slyší, jak se její sestra

ve tmě usmívá. „Matka se na nás tak zlobila. A Nábí také. Zničily jsme mu kolo.“

Parwana zavře oči.

„Parwano?“

„Ano.“

„Mohla bys dnes spát u mě?“

Parwana skopne přikrývku, doškobrtá k protější stěně chatrče za Masúmou a vklouzne pod deku

vedle ní. Masúma si položí tvář na Parwanino rameno a jednou rukou sestru obejme kolem hrudníku.

Masúma zašeptá: „Zasloužíš si něco lepšího, než jsem já.“

„Nezačínej s tím zase,“ odvětí Parwana šeptem. Hraje si s Masúminými vlasy, dlouze a trpělivě je

hladí, jak to má Masúma ráda.

Chvíli si jen tak potichu povídají o nepodstatných drobnostech a svým dechem zahřívají jedna

druhé tvář. Tohle jsou pro Parwanu relativně šťastné chvíle. Připomínají jí, jak byly ještě malé

holčičky, schoulené pod dekou s nosy u sebe, špitaly si tajemství a drby a tiše se chichotaly. Masúma brzy usne, ze sna hlučně převaluje jazyk v ústech, a Parwana zírá z okna na zčernalé nebe. Mysl jí přeskakuje od jednoho útržku myšlenky ke druhému, až nakonec dopluje k obrazu, který kdysi viděla

v jednom starém časopise. Dva zachmuření bratři ze Siamu spojení uprostřed trupu velkou částí těla.

Dvě bytosti nerozlučně svázané, krev, která se tvoří v morku kostí jednoho z nich, koluje v žilách toho druhého, jejich spojení je trvalé. Parwana se cítí uvězněná, zoufalá, jako by ji uvnitř hrudi sevřela nějaká ruka. Nadechne se. Snaží se znovu upřít myšlenky na Sabúra, a místo toho zjistí, že se v duchu pořád vrací ke zprávě, kterou ve vesnici zaslechla: že si hledá novou ženu. Přiměje se nemyslet na jeho tvář. Utne tu pošetilou myšlenku už v zárodku.

Parwana se narodila jako překvapení.

Masúma už byla venku, tiše se vrtěla porodní bábě v náručí, když jejich matka vykřikla znovu

a opět ji rozevřelo temeno další hlavičky. Masúmin příchod byl poklidný, bez komplikací. Narodila se sama, ten andílek, říkala později porodní bába. Parwanino narození bylo vleklé a trýznivé pro matku a nebezpečné pro dítě. Porodní bába ji musela uvolnit z pupeční šňůry, která se Parwaně omotala kolem krku, jako by to bylo v nějakém vražedném záchvatu separační úzkosti. V nejtěžších

chvílích, kdy si nedokáže pomoct a pohlcuje ji vlna odporu k sobě samé, si Parwana vždycky

pomyslí, že ta šňůra dobře věděla, co dělá. Možná poznala, která polovina je ta lepší.

Masúma se kojila přesně na čas a pravidelně spala. Plakala, jen když potřebovala najíst nebo umýt.

Když byla vzhůru, byla hravá, měla dobrou náladu, bylo snadné ji potěšit, byla jako chichotající se

uzlíček šťastného pištění. Bavilo ji cucat své chrastítko.

To je ale chytré děťátko, říkali lidé.

Parwana byla tyran. Plnou silou uplatňovala na matku svou autoritu. Jejich otec, kterého výstupy

tohohle miminka dováděly k šílenství, brával staršího bratra dvojčat, Nábího, a mizel s ním přespávat k bratrovi. Noc představovala pro matku obou dívek utrpení neskutečných rozměrů, přerušované jen drobnými chvilkami trhaného odpočinku. Houpala Parwanu a každou noc s ní prochodila. Chovala ji

a zpívala jí. Škubala sebou bolestí, když Parwana chňapla po jejím rozpraskaném nateklém prsu

a sevřela dásničkami bradavku, jako by se snažila vysát jí mléko až z kostí. Ale kojení nijak

nepomohlo: i s plným bříškem Parwana bušila ručičkami kolem sebe a vřískala, hluchá k matčiným

úpěnlivým prosbám.

Masúma to ze svého rohu místnosti sledovala se zamyšleným bezbranným výrazem, jako by matku

kvůli tomu trápení litovala.

Nábí takový vůbec nebyl, řekla matka jednoho dne otci.

Každé dítě je jiné.

Tahle mě ale ničí.

To přejde, říkal. Tak jako vždycky přejde i špatné počasí.

A přešlo to. Možná to byla kolika, nebo nějaké neškodné onemocnění. Jenže už bylo příliš pozdě.

Parwana už zanechala dojem.

Jednou odpoledne koncem léta, když bylo dvojčatům deset měsíců, se vesničané v Šádbághu sešli

po jedné svatbě. Ženy s horečným zaujetím vršily na talíře hromady nadýchané bílé rýže posypané

kousky šafránu. Krájely chléb, vyškrabávaly z hrnců zbytky ztvrdlé rýže, podávaly kolem talíře se

smaženým lilkem zalitým jogurtem se sušenou mátou. Nábí si hrál s chlapci. Matka děvčat seděla se

sousedy na koberci rozprostřeném uprostřed vesnice pod obrovským dubem. Občas pohlédla na své

dcery, které spaly vedle sebe ve stínu.

Po jídle, při čaji, se děti probudily ze spánku a Masúmu vzal téměř okamžitě někdo do náručí.

Zvesela si ji podávali sestřenky, bratránci, tetičky i strýčkové. Tu si ji pochovali na klíně, tam ji pohoupali na koleně. Mnoho rukou ji lechtalo na měkkém bříšku. Mnoho nosů se otíralo o ten její.

Rozesmáli se na celé kolo, když rozpustile popadla Mulláha Šakíba za vousy. Žasli nad jejím

přirozeně společenským chováním. Zvedli ji a obdivovali, jak růžové má tvářičky, její safírově

modré oči, ladnou křivku jejího obočí, které předznamenávaly oslnivou krásu, jíž se za pár let bude

vyznačovat.

Parwana zůstala u matky na klíně. Když se Masúma předváděla, Parwana se tiše dívala, jako by

byla poněkud zmatená, jediný člověk mezi jinak obdivným obecenstvem, který nechápal, kvůli čemu

tolik povyku. Její matka na ni tu a tam pohlédla a měkce jí zmáčkla maličkou nožičku, téměř jako by

se omlouvala. Když si někdo všiml, že Masúmě vyrostly dva zoubky, matka chabě podotkla, že

Parwana už má tři. Ale nikdo si toho nevšímal.

Když bylo děvčatům devět, sešla se rodina jednou zvečera v domě u Sabúrovy rodiny s ostatními

na iftár, kterým se přerušuje Ramadán. Dospělí se usadili na polštáře po obvodu místnosti a hlasitě se klábosilo. Koloval čaj, přání všeho dobrého i drby, všeho stejnou měrou. Staří muži se probírali svými modlitebními korálky. Parwana seděla tiše a byla šťastná, že dýchá stejný vzduch jako Sabúr,

že je v blízkosti jeho mžourajících tmavých očí. Během večera příležitostně vrhla pohled jeho

směrem. Zastihla ho, jak kouše do kostky cukru, otírá si hladké vysoké čelo nebo se duchapřítomně

směje něčemu, co řekl jeho postarší strýček. A když ji přistihl, že se na něj dívá, což se stalo jednou nebo dvakrát, rychle odvrátila pohled a ztuhla rozpaky. Roztřásla se jí kolena. V puse jí vyschlo tak, že téměř nemohla mluvit.

Parwana si pak vzpomněla na sešit, který měla schovaný doma pod hromadou svých věcí. Sabúr

pořád vymýšlel různé příběhy, v nichž se to hemžilo džiny a vílami a démony a dévy; děti z vesnice se kolem něho často seběhly a v naprosté tichosti naslouchaly, jak pro ně vymýšlí pohádky. Asi šest měsíců předtím Parwana jednoho dne zaslechla, jak Sabúr říká Nábímu, že doufá, že jednoho dne své

příběhy sepíše. A krátce nato se Parwana s matkou ocitla v jednom městě a u stánku na trhu, kde

prodávali staré knihy, si všimla krásného nového sešitu s čistými linkovanými stránkami a silnými

deskami z hnědé kůže, s reliéfem po okrajích. Držela ho v ruce a věděla, že si matka nemůže dovolit

jí ho koupit. Tak Parwana počkala na okamžik, kdy se prodavač nedíval, a strčila si sešit pod svetr.

Během těch šesti měsíců, co od té doby uplynuly, Parwana pořád ještě nedokázala najít odvahu, aby

ten sešit Sabúrovi dala. Hrozně se bála, že by se jí mohl vysmát, nebo že by pochopil, jak to je,

a vrátil by jí ho. Místo toho každou noc, když ležela v posteli, svírala sešit tajně pod dekou a prsty se zlehka dotýkala rytí na kožených deskách. Zítra, slibovala si každou noc. Zítra za ním s tím se sešitem přijdu.

Později ten večer, po iftárové večeři, se všechny děti vyhrnuly ven hrát si. Parwana, Masúma a Sabúr se střídali na houpačce, kterou Sabúrův otec pověsil na silnou větev velikého dubu. Zrovna se houpala Parwana, ale Sabúr pořád zapomínal, že ji má rozhoupat, protože vyprávěl další svůj

příběh. Tentokrát to bylo o tom velkém dubu, který měl podle něj kouzelnou moc. Když si něco

přejete, říkal, musíte si kleknout před stromem a zašeptat to. A pokud strom svolí, že vám to vyplní, shodí vám na hlavu přesně deset listů.

Když houpačka zpomalila a téměř se zastavila, Parwana se obrátila, aby Sabúrovi připomněla, že ji

má houpat, ale slova jí zamrzla v krku. Sabúr a Masúma se na sebe usmívali a Parwana uviděla, že

Sabúr drží v ruce sešit. Její sešit.

Našla jsem ho doma, řekla později Masúma. Byl tvůj? Nějak ti ho zaplatím, slibuju. Nevadí ti to, že ne? Jen jsem si myslela, že by byl přesně pro něj. Na jeho příběhy. Vidělas, jak se tvářil? Viděla jsi to, Parwano?

Parwana řekla, že jí to nevadí, ale uvnitř ji to úplně zlomilo. Pořád si představovala, jak se její

sestra a Sabúr na sebe usmívali, ten pohled, který si vyměnili. Parwana by byla bývala mohla klidně

zmizet, jako džin z některého ze Sabúrových příběhů, tak málo si uvědomovali její přítomnost.

Zasáhlo ji to velmi hluboce. Té noci se v posteli velmi tiše rozplakala.

Když jí a sestře bylo jedenáct, Parwana začala chápat podivné chování chlapců k děvčatům, která

se jim tajně líbila. Vídala to obzvláště tehdy, když se s Masúmou vracely domů ze školy. Školu

vlastně představovala zadní místnost v mešitě ve vesnici, kde kromě výuky recitace Koránu učil

Mulláh Šakíb děti z vesnice číst, psát a také nazpaměť verše. Šádbágh má štěstí, že má tak moudrého

málika, říkal děvčatům jejich otec. Cestou domů z vyučování dvojčata často narazila na skupinku chlapců sedících na zídce. Když je dívky míjely, chlapci občas něco pokřikovali, někdy házeli drobné oblázky. Parwana na ně většinou něco křikla zpátky a na oplátku za kamínky po nich házela kameny, ale Masúma ji vždycky tahala za loket pryč a moudrým hlasem jí říkala, ať zrychlí krok a nenechá se

rozčilovat. Jenže si to vykládala špatně. Parwana se na ně nezlobila proto, že házeli kamínky, nýbrž proto, že je házeli jen po Masúmě. Parwana věděla, že se tím škádlením předvádějí, a čím více se předváděli, tím hlubší byla jejich touha. Všimla si, jak jejich pohledy sjely po ní a upnuly se

na Masúmu, byli ochromení úžasem, nedokázali odtrhnout oči. Věděla, že za těmi jejich hloupými

vtípky a lascivními úsměvy je strach z Masúmy.

A pak, jednoho dne, jeden z nich nehodil kamínek, ale kámen. Dokutálel se její sestře k nohám.

Když ho Masúma zvedla, chlapci se hihňali a šťouchali jeden do druhého loktem. Kámen byl obalený

listem papíru připevněným gumičkou. Když poodešly do bezpečné vzdálenosti, Masúma ho rozbalila.

Obě si vzkaz přečetly.

Spatřím-li Tvou tvář, je svět jen klam a přelud.

Zahrada je zmatená, a list si plete s květem.

A ptáci, smyslů zbavení už zrna od osidel neodliší.

Báseň od Rúmího, z hodiny Mulláha Šakíba.

Začínají být kultivovanější, uchichtla se Masúma.

Pod báseň chlapec připsal Chci se s tebou oženit. A pod tím ještě naškrabal dodatek: Mám bratrance pro tvou sestru. Skvěle se k ní hodí. Můžou spolu pást dobytek na strýcově poli.

Masúma vzkaz roztrhala. Vykašli se na ně, Parwano, řekla. Jsou to imbecilové.

Kreténi, přitakala Parwana.

Dalo jí velkou práci usmát se. Ten vzkaz byl sám o sobě dost špatný, ale to, co ji doopravdy

zabolelo, byla Masúmina reakce. Chlapec svůj vzkaz neadresoval výslovně ani jedné z nich, ale

Masúma přirozeně usoudila, že tu báseň zamýšlel pro ni a svého bratrance pro Parwanu. Poprvé se

Parwana viděla sestřinýma očima. Viděla, jak ji sestra vnímá. Stejně jako všichni ostatní.

Deprimovalo ji, co Masúma řekla. Zdrtilo ji to.

Kromě toho, dodala s úšklebkem a pokrčením ramen Masúma, já už jsem zadaná.

Nábí přijel na svoji každoměsíční návštěvu. On je tím úspěšným v jejich rodině, možná i v celé

vesnici, díky tomu, že pracuje v Kábulu, jezdí do Šádbághu velkým nablýskaným modrým autem

svého zaměstnavatele, s lesklou hlavou orla vpředu na kapotě. Všichni se seběhnou, aby se dívali, jak přijíždí, vesnické děti pokřikují a běží vedle auta.

„Jak to jde?“ zeptá se.

Všichni tři sedí v domku a dávají si čaj a mandle.

Nábí je pohledný, pomyslí si Parwana, s ostře řezanými lícními kostmi, oříškovýma očima,

kotletami a hustými černými vlasy sčesanými z čela. Má na sobě svůj obvyklý olivově zelený oblek,

který vypadá, že mu je asi tak o číslo větší. Nábí je na svůj oblek hrdý, to Parwana ví, neustále si popotahuje rukávy, urovnává klopy, opravuje puky na kalhotách, i když se mu nikdy nepodařilo zbavit se vytrvalého závanu spálené cibule.

„No, včera k nám přišla na čaj a sušenky královna Homaira,“ říká Masúma. „Blahopřála nám

k našemu vkusně vybranému nábytku.“ Přívětivě se na bratra usmívá a v úsměvu jsou jí vidět

žloutnoucí zuby. Nábí se směje a dívá se do svého šálku. Předtím, než našel práci v Kábulu, Nábí

pomáhal Parwaně starat se o jejich sestru. Nebo se o to alespoň na čas snažil. Ale nedokázal to. Bylo to na něho příliš. Kábul pro Nábího představoval únik. Parwana svému bratrovi závidí, ale tak docela mu to nevyčítá, i když on sám sobě ano — ona ví, že v těch penězích, které jí každý měsíc

vozí, je víc než jen zrnko pokání.

Masúma si rozčesala vlasy a olemovala si oči černou linkou, jak to dělává vždycky, když Nábí

přijede na návštěvu. Parwana ví, že to dělá jen zčásti kvůli němu, a spíš kvůli tomu, že on je jejím pojítkem s Kábulem. V Masúmině mysli ji on spojuje s okouzlující atmosférou a luxusem, s městem plným aut a světel a noblesních restaurací a královských paláců, bez ohledu na to, jak vzdálené toto spojení je. Parwana si pamatuje, jak jí kdysi dávno Masúma říkávala, že je městským děvčetem uvězněným na vesnici.

„A co ty? Už sis našel ženu?“ zeptá se rošťácky Masúma.

Nábí mávne rukou a odbyde ji se smíchem, jak to dělával, když se ho na to samé ptávali rodiče.

„Kdy mě zase provedeš po Kábulu, bratře?“ zeptá se Masúma.

Nábí je jednou vzal do Kábulu, rok předtím. Vyzvedl je v Šádbághu, dovezl je do Kábulu a jezdil

s nimi ulicemi města. Ukázal jim všechny mešity, nákupní čtvrti, kina a restaurace. Ukázal Masúmě

kupolovitý palác Bagh-e-Bala, posazený na kopci nad městem. V Bábúrových zahradách zvedl

Masúmu, která seděla na předním sedadle, a donesl ji v náručí k hrobce císaře Mughala. Všichni tři

se pomodlili v Šáhdžahánově mešitě a pak u modře vykachlíkovaného bazénku snědli svačinu, kterou

jim Nábí zabalil s sebou. Byl to asi ten nejšťastnější den Masúmina života od nehody a Parwana za to byla svému staršímu bratru vděčná.

„Brzy, inšalláh,“ odvětil Nábí a poklepal prstem na šálek.

„Mohl bys mi prosím urovnat tenhle polštář pod koleny, Nábí? Ach, to je mnohem lepší. Děkuji ti.“

Masúma si vzdychla. „Já miluju Kábul. Kdybych mohla, vydala bych se tam pěšky hned zítra ráno.“

„Možná jednou,“ řekl Nábí.

„To jako, že budu chodit?“

„Ne,“ zakoktal se, „chtěl jsem říct…“ a pak se zazubí, když se Masúma rozesměje.

Venku Nábí podá Parwaně peníze. Opře se jedním ramenem o zeď a zapálí si cigaretu. Masúma je

uvnitř a spí po obědě.

„Viděl jsem předtím Sabúra,“ řekne a čistí si nehet. „Je to hrozné. Řekl mi, jak se jmenuje ta malá.

Už si to nepamatuju.“

„ Parí,“ odvětí Parwana.

Nábí přikývne. „Ani jsem se neptal, ale řekl mi, že by se chtěl znovu oženit.“

Parwana se dívá stranou a snaží se předstírat, že ji to nezajímá, ale srdce jí buší až v uších. Cítí, jak se jí kůže orosila potem.

„Jak jsem říkal, ani jsem se neptal. Sabúr s tím přišel sám. Vzal si mě bokem a řekl mi to.“

Parwana má dojem, že Nábí ví, co v sobě celé ty roky cítí vůči Sabúrovi. Masúma je sice její

dvojče, ale Nábí je ten, kdo jí vždycky rozuměl. Jenže Parwana nechápe, proč jí bratr tu novinu říká.

K čemu je to dobré? Sabúr potřebuje ženu bez závazků, ženu, kterou nic nedrží, která se bude moci

plně věnovat jemu, jeho chlapci a jeho novorozené holčičce. Parwanin čas už je zadaný. Zmařený.

Celý její život.

„Jsem si jistá, že někoho najde,“ řekne Parwana.

Nábí přikývne. „Stavím se zase příští měsíc.“ Zašlápne cigaretu a rozloučí se.

Když Parwana vstoupí do chýše, s překvapením zjistí, že Masúma je vzhůru. „Myslela jsem, že

spíš.“

Masúma obrátí pohled k oknu a pomalu, unaveně zamrká.

Když bylo děvčatům třináct, chodily občas s matkou na přelidněné trhy do blízkého městečka.

Z čerstvě pokropených nezpevněných ulic stoupala vůně. Sestry se spolu procházely uličkami, kolem

stánků, kde prodávali vodní dýmky, hedvábné šátky, měděné hrnce i staré hodinky. Zabitá kuřata

visela za nohy nad kusy jehněčího a hovězího.

V každé uličce Parwana viděla muže, kteří zbystřili, když Masúma procházela kolem. Viděla úsilí,

s jakým se snažili chovat věcně, ale jejich pohledy byly dlouhé a nedokázali se od ní odtrhnout.

Pokud Masúma pohlédla směrem k nim, zatvářili se připitoměle, jako by byli poctěni. Namlouvali si,

že s ní strávili společnou chvilku. Její příchod přerušoval hovory uprostřed věty, kuřáky uprostřed

potáhnutí. Kolena se třásla, šálky čaje se rozlévaly.

Někdy toho všeho bylo na Masúmu příliš, jako by se téměř styděla, a řekla Parwaně, že chce zůstat

celý den doma, aby ji nikdo neokukoval. V těch dnech, myslívala si Parwana, to bylo, jako by někde

hluboko uvnitř sestra matně chápala, že její krása je zbraň. Jako nabitá puška namířená na její vlastní hlavu. Většinou se ale zdálo, že ji pozornost těší. Většinou si vychutnávala svou schopnost vykolejit muže jediným letmým, ale cíleným pohledem, způsobit, že ztratili myšlenku a zadrhávali se v řeči.

Z krásy, jako byla ta její, až bolely oči.

A pak tu byla Parwana s plochým hrudníkem a nažloutlou pletí, která se šourala vedle ní.

S neposlušnými vlasy, sklíčeným obličejem, silným zápěstím a robustními rameny. Žalostný stín,

rozpolcený mezi pocitem závisti a nadšením z toho, že je viděna s Masúmou, že sdílí pozornost, které se jí dostává, jako plevel, který u řeky vděčně saje vodu určenou pro leknín rostoucí dál po proudu.

Celý život se Parwana snažila vyhnout tomu, aby se ocitla před zrcadlem současně se svou sestrou.

Bralo jí to veškerou naději, vidět svou tvář vedle Masúminy, vidět tak jasně, co jí bylo upřeno. Jenže mezi lidmi bylo oko každého člověka zrcadlem. Nebylo před ním úniku.

Vynese Masúmu ven. Sednou si spolu na lehátko, které tam Parwana postavila. Navršila na něj

polštáře tak, aby se Masúma mohla pohodlně opřít zády o zeď. Noc je až na cvrkající cvrčky tichá

a tmavá, ozařovaná jen několika lucernami, které ještě poblikávají v oknech, a slabým bílým světlem

třetí čtvrti měsíce.

Parwana naplní vázu vodní dýmky vodou. Vezme dvě špetky opia, velké asi jako hlavička zápalky,

a trošku tabáku a hodí je do misky dýmky. Zapálí uhlík na kovové podložce a podá dýmku sestře.

Masúma zhluboka potáhne z hadice, opře se o polštáře a zeptá se, jestli si může položit nohy

k Parwaně na klín. Parwana se sehne, zvedne jí ochablé nohy a položí si je přes ty svoje.

Když Masúma kouří, obličej se jí uvolní. Víčka jí klesnou. Nakloní vratce hlavu ke straně a její

hlas začne znít zpomaleně a vzdáleně. V koutcích úst se jí začne tvořit náznak úsměvu,

nevyzpytatelného, lhostejného a samolibého, spíše než spokojeného. Když je Masúma v takovém

stavu, moc si toho neříkají. Parwana poslouchá vánek, bublání vody v dýmce. Dívá se na hvězdy

a na kouř, který se nad ní vznáší. To ticho je příjemné a ani ona ani Masúma necítí potřebu ho zaplnit zbytečnými slovy.

Dokud Masúma neřekne: „Udělala bys pro mě něco?“

Parwana na ni pohlédne.

„Chci, abys mě vzala do Kábulu.“ Masúma pomalu vypustí kouř, který se zvolna stáčí a mění tvary

s každým mrknutím oka.

„To myslíš vážně?“

„Chtěla bych vidět Darulamanův palác. Posledně jsme se tam nedostali. A možná znovu navštívit

Bábúrovu hrobku.“

Parwana se nakloní dopředu, aby lépe rozpoznala výraz v Masúmině obličeji. Pátrá po známkách

toho, že žertuje, ale v měsíčním světle vidí jen klidný upřený pohled sestřiných lesknoucích se očí.

„Je to nejmíň dva dny pěší cesty. Pravděpodobně tři.“

„Představ si, jak se bude Nábí tvářit, až ho překvapíme u dveří.“

„Vždyť ani nevíme, kde bydlí.“

Masúma lhostejně mávne rukou. „Už nám řekl, v které části města bydlí. Zaklepeme na pár dveří

a zeptáme se. Tak těžké to zas není.“

„A jak se tam ve tvém stavu dostaneme, Masúmo?“

Masúma si vytáhne hadici vodní dýmky z úst. „Když jsi dneska pracovala venku, stavil se tu Mulláh

Šakíb a já jsem si s ním dlouho povídala. Řekla jsem mu, že pojedeme na pár dní do Kábulu. Jen ty

a já. Nakonec mi dal své požehnání. A také svou mulu. Takže, vidíš, je to zařízené.“

„Ty jsi blázen,“ odvětí Parwana.

„No, tohle chci. Je to mé přání.“

Parwana se opře zády o zeď a zavrtí hlavou. Zalétne pohledem nahoru do temnoty protkané mraky.

„Já se k smrti nudím, Parwano.“

Parwana si zhluboka vzdychne a podívá se na sestru.

Masúma zvedne hadici k ústům. „Prosím. Neodpírej mi to.“

Jednou časně zrána, když bylo děvčatům sedmnáct, seděly na větvi vysoko v koruně dubu a klátily

nohama.

Sabúr se chystá mě požádat! zašeptala nadšeně Masúma.

Požádat? odvětila Parwana, která to nepochopila, alespoň ne hned.

No, on samozřejmě ne. Masúma se zasmála do dlaně. Samozřejmě že ne. Žádat bude jeho otec.

Teď už tomu Parwana rozuměla. Klesla na mysli až úplně na dno. A jak to víš? zeptala se strnulými rty.

Masúma začala mluvit, slova se z ní vzrušeně sypala, ale Parwana nic z toho nevnímala. Místo toho

si představovala sestřinu svatbu se Sabúrem. Děti v nových šatech, které nesou košíky s hennou plné

květin, a za nimi hráči na píšťaly šenai a bubny dhol. Sabúr otevře Masúminu dlaň, dá do ní hennu a převáže ji bílou mašlí. Odříkají se modlitby, spojení bude požehnáno. Donesou se dary. Oni dva se na sebe budou dívat pod závojem vyšívaným zlatou nití a nakrmí jeden druhého šerbetem a malidami.

A ona, Parwana, tam bude mezi hosty a bude sledovat, jak se tohle všechno odehrává. Bude se od ní

očekávat, že se bude usmívat, tleskat, že bude šťastná, i když jí bude pukat srdce.

Stromem proletěl vítr, zatřásl větvemi a zašustil listím. Parwana se musela přidržet pevněji.

Masúma přestala mluvit. Usmívala se a kousala se do spodního rtu. Ptala ses, jak to vím, že mě

požádá. Řeknu ti to. Ne. Ukážu ti to.

Otočila se zády k Parwaně a zalovila v kapse.

A pak ta část, o níž Masúma nic neví. Když se její sestra dívala stranou a šmátrala v kapse,

Parwana se oběma rukama opřela o větev, nadzvedla se a znovu dosedla. Větev se zachvěla. Masúma

překvapením otevřela pusu a ztratila rovnováhu. Mávala divoce rukama. Naklonila se dopředu.

Parwana sledovala, jak se její vlastní ruce pohnuly. To, co udělala, nebylo tak docela postrčení, ale přeci jen se špičky Parwaniných prstů dotkly Masúminých zad a byl tam letmý okamžik jemného šťouchnutí. Ale byl to jen zlomek vteřiny, a už se Parwana natahovala, aby sestru chytila za lem

halenky, Masúma na ni úzkostně volala a Parwana zase na ni. Parwana popadla blůzu a na okamžik to

vypadalo, že by mohla Masúmu zachránit. Jenže látka se roztrhla a vyklouzla z jejího sevření.

Masúma padala ze stromu. Jako by ten pád trval celou věčnost. Cestou dolů její tělo naráželo

do větví, vylekalo ptáky a shazovalo listí, otáčelo se, nadskakovalo a lámalo tenčí větve, až narazila kostrčí na silnější větev, na které byla zavěšená houpačka, a ozvalo se zlověstně slyšitelné křupnutí.

Zaklonila se a málem se zlomila vpůli.

O pár minut později se kolem ní seběhla skupinka lidí. Nábí a jejich otec na Masúmu volali

a snažili se ji probrat k vědomí. Obličeje se nad ní skláněly. Někdo ji vzal za ruku. Byla pořád pevně sevřená v pěst. Když jí narovnali prsty, našli v její dlani přesně deset pomačkaných lístků.

Masúmin hlas se trochu třese: „Musíš to udělat teď. Když budeš čekat do rána, ztratíš odvahu.“

Všude kolem nich, za slabě ozářeným kruhem okolo ohně, na který Parwana naložila větvičky z keřů

a drobný plevel, je pustý, nekonečný prostor plný písku a hory ponořené do tmy. Cestovaly téměř dva

dny zarostlým terénem a směřovaly do Kábulu. Parwana šla vedle muly, Masúma seděla přivázaná

k sedlu a Parwana ji držela za ruku. Plahočily se strmými stezkami, které se kroutily a padaly a zase se stáčely tam a zpět přes kamenné hřebeny, země pod jejich nohama byla posetá okrově žlutými a rzivě barevnými bylinami, rozrytá dlouhými pavoukovitými puklinami, které se táhly všemi směry.

Parwana stojí u ohně a dívá se na Masúmu, která na druhé straně plamenů vypadá jako vysoká

hromada zabalená v dece.

„A co Kábul?“ ptá se Parwana.

„No tak, ty máš přece být ta chytřejší.“

Parwana říká: „Tohle po mně nemůžeš chtít.“

„Jsem unavená, Parwano. Tohleto, co mám, není život. Má existence je trestem pro nás obě.“

„Pojďme zpátky,“ říká Parwana a svírá se jí hrdlo. „Tohle já nemůžu. Nemůžu tě nechat odejít.“

„Nenecháváš.“ Teď už Masúma pláče. „Já nechávám odejít tebe. Propouštím tě.“

Parwana myslí na večer kdysi dávno, když Masúma seděla na houpačce a ona ji houpala. Dívala se,

jak Masúma natahuje nohy a zaklání na konci každého zhoupnutí hlavu až úplně dozadu a její dlouhé

vlasy poletují jako prádlo na šňůře. Vzpomíná na všechny ty panenky, které si spolu dělaly

z kukuřičného šustí, na to, jak jim dělaly svatební šaty ze starých útržků látky.

„Pověz mi něco, sestřičko.“

Parwana zamrká, aby zadržela slzy, které jí rozmlžily pohled, a otře si nos hřbetem ruky.

„Jeho chlapec, Abdulláh. A ta malá holčička. Parí. Myslíš, že bys je dokázala milovat jako své

vlastní?“

„Masúmo.“

„Dokázala bys to?“

„Mohla bych to zkusit,“ říká Parwana.

„Dobrá. Tak se provdej za Sabúra. Starej se o jeho děti. Měj své vlastní.“

„On miloval tebe. Mě nemiluje.“

„Bude, při troše času.“

„Tohle je celé moje práce,“ říká Parwana. „Má chyba. Tohle všechno.“

„Nevím, co to znamená, a nechci to vědět. V tuto chvíli je tohle to jediné, co chci. Lidé to pochopí, Parwano. Mulláh Šakíb už jim to jistě řekl. Řekl jim, že mi k tomu dal své požehnání.“

Parwana zvedne tvář k temnému nebi.

„Buď šťastná, Parwano, prosím, buď šťastná. Udělej to pro mě.“

Parwana cítí, že je na pokraji toho, aby Masúmě řekla, jak moc se plete, jak málo zná tu sestru, se

kterou sdílela lůno, že už celá léta je Parwanin život jednou dlouhou nevyslovenou omluvou. Ale

k čemu by to bylo? Aby se jí ulevilo, opět na úkor Masúmy? Spolkne svá slova. Už sestře způsobila

dost bolesti.

„Chtěla bych si teď zakouřit,“ řekne Masúma.

Parwana začne něco namítat, ale Masúma ji přeruší. „Je čas,“ řekne tvrdším hlasem bez diskuze.

Parwana donese vodní dýmku z brašny přivázané k sedlu. Třesoucíma se rukama začne připravovat

obvyklou směs do misky.

„Víc,“ pobízí ji Masúma. „Dej tam o hodně víc.“

S ubrečenými tvářemi a s popotahováním přidává Parwana další špetku, a pak další, a ještě jednu.

Zapálí uhlí a postaví dýmku vedle sestry.

„Tak,“ říká Masúma a na tváři a v očích se jí mihotají oranžové odlesky plamenů, „jestli jsi mě kdy

milovala, Parwano, jestli jsi skutečně má sestra, tak odejdi. Žádné polibky. Žádné loučení. Nenuť mě prosit.“

Parwana se chystá něco říct, ale Masúma vydá bolestný přidušený zvuk a odvrátí hlavu.

Parwana pomalu vstane. Dojde k mule a utáhne sedlo. Vezme ohlávku. Najednou si uvědomí, že

možná nebude umět bez Masúmy žít. Neví, jestli to dokáže. Jak zvládne snášet dny, kdy pro ni

Masúmina nepřítomnost bude mnohem větším břemenem, než kdy byla její přítomnost? Jak se naučí

našlapovat kolem okraje obrovské zející díry, kde kdysi bývala Masúma?

Seber odvahu, téměř slyší Masúmin hlas.

Parwana přitáhne otěže, obrátí mulu a odchází.

Jde, prodírá se tmou, a chladný vítr ji šlehá do tváře. Sklání hlavu. Ohlédne se jen jednou, později.

Rozmlženým zrakem zahlédne ohniště jen jako vzdálenou rozmazanou žlutou šmouhu. Představuje si,

jak její dvojče, její sestra, leží u ohně, sama ve tmě. Oheň brzy vyhasne a Masúmě bude zima. Instinkt jí velí přikrýt sestru dekou a vklouznout vedle ní.

Parwana se přiměje obrátit a jít dál.

A v tu chvíli něco zaslechne. Vzdálený tlumený zvuk, jako naříkání. Parwana se zastaví. Nakloní

hlavu a uslyší to znovu. Srdce se jí v hrudi rozbuší. S hrůzou přemítá, jestli ji Masúma volá zpátky, jestli si to nerozmyslela. Nebo je to možná jen šakal nebo pouštní liška, která vyje kdesi ve tmě.

Parwana si není jistá. Možná je to jen vítr.

Neopouštěj mě, sestro. Vrať se.

Jediný způsob, jak to zjistit, je vrátit se zpátky, k čemuž se Parwana chystá; otočí se a udělá pár

kroků směrem k Masúmě. Pak se zastaví. Masúma měla pravdu. Jestli se teď vrátí, už nenajde odvahu

to udělat, až vyjde slunce. Ztratí sílu a nakonec zůstane. Zůstane navždy. Tohle je její jediná šance.

Parwana zavře oči. Vítr ji šlehá šátkem do obličeje.

Nikdo to nemusí vědět. Nikdo se to nedozví. Bude to její tajemství, které budou znát jen hory

kolem. Otázkou je, zda s takovým tajemstvím bude umět žít, ale Parwana má pocit, že odpověď zná.

S tajemstvími žije celý svůj život.

Slyší vzdálený nářek.

Všichni milovali tebe, Masúmo.

A mě nikdo.

A proč, sestřičko? Co jsem udělala?

Parwana stojí ve tmě dlouho bez hnutí.

Nakonec se rozhodne. Obrátí se, svěsí hlavu a vydá se k obzoru, který před sebou nevidí. Pak už se

ani neohlédne. Ví, že pokud by to udělala, její vůle by zeslábla. Ztratila by veškeré odhodlání,

protože by viděla staré kolo uhánějící z kopce, poskakující po kamení a štěrku, to, jak se obě

natřásají, oblaka prachu zvířená s každým náhlým smykem. Ona sedí na rámu a Masúma na sedle, to

ona vybírá ostré zatáčky v plné rychlosti a naklání kolo. Ale Parwana se nebojí. Ví, že ji sestra

nenechá přelétnout přes řídítka, že ji nezraní. Celý svět splývá do rozmazaného kolotoče plného

vzrušení, vítr jim hvízdá v uších a Parwana se ohlédne přes rameno na svou sestru a sestra se dívá

na ni, smějí se spolu a toulaví psi běží za nimi.

Parwana kráčí dál, vstříc novému životu. Jde dál a tma kolem ní je jako matčino lůno, a když se tma

zvedne, když vzhlédne k oparu ranního rozbřesku a zahlédne pruh bledého světla na východě,

odrážející se od velkého kamene, bude se cítit, jako by se právě narodila.

Část čtvrtá

Ve jménu Alláha, nejmilosrdnějšího a nejslitovnějšího, vím, že už tu nebudu, až budete číst tento

dopis, pane Markosi, neboť když jsem Vám ho dával, žádal jsem, abyste ho otevřel až po mé smrti.

Dovolte mi říct, jakou radostí pro mne bylo znát Vás po těch posledních sedm let, pane Markosi.

Zatímco toto píši, s láskou vzpomínám na náš každoroční rituál sázení rajčat v zahradě, na Vaše ranní návštěvy s čajem a příjemným rozhovorem v mém skromném obydlí, na naše improvizované výměnné lekce perštiny a angličtiny. Děkuji Vám za Vaše přátelství, Vaši ohleduplnost, a za práci pro tuto

zemi, kterou jste na sebe vzal, a věřím, že mou vděčnost vyřídíte i svým laskavým kolegům, zejména

mé přítelkyni, slečně Amře Ademovicové, která je schopna tak nezměrného soucitu, a její odvážné

a půvabné dceři, Roši.

Měl bych uvést, že tento dopis není určen jen vám, pane Markosi, ale ještě někomu dalšímu, komu

ho, doufám, předáte, jak později vysvětlím. Odpusťte mi tedy, pokud zopakuji některé věci, které Vy

už možná víte. Vkládám je sem z nutnosti, kvůli ní. Jak uvidíte, tento dopis obsahuje víc než pouhou zpověď, pane Markosi, přiměly mne k němu také praktické záležitosti. Obávám se, můj příteli, že kvůli nim Vás budu muset požádat o pomoc. Dlouho jsem přemítal, odkud začít vyprávět tento příběh.

Není to snadný úkol pro muže, kterému je už asi dost přes sedmdesát. Můj přesný věk mi není znám,

jak je to u mnoha Afghánců mé generace, ale jsem si jistý svým odhadem, protože si dost zřetelně

vybavuji jeden pěstní souboj s mým přítelem a pozdějším švagrem Sabúrem v den, kdy jsme se

doslechli, že Nádir Šáh byl zastřelen a že na trůn nastoupil Nádir Šáhův syn, mladý Záhir. To bylo

v roce 1933. Tam bych myslím asi mohl začít. Nebo jinde. Příběh je jako rozjetý vlak: je jedno, kde

si naskočíte, do místa určení dříve či později dojedete. Myslím si ale, že bych tento příběh měl začít tím, čím také skončí. Ano, myslím, že bude rozumné, když toto vyprávění založím na Níle Wahdatíové.

Setkal jsem se s ní v roce 1949, toho roku, kdy se provdala za pana Wahdatího. Pro pana Sulajmána

Wahdatího jsem v té době pracoval už dva roky, odstěhoval jsem se předtím — v roce 1946 —

do Kábulu ze Šádbághu, z vesnice, kde jsem se narodil. Nejdřív jsem rok pracoval v jiné domácnosti

ve stejné čtvrti. Okolnosti mého odchodu ze Šádbághu nejsou něčím, na co bych byl zrovna hrdý,

pane Markosi. Považujte to tedy za první z mých doznání, když řeknu, že mě dusil život, který jsem

ve vesnici vedl se svými sestrami, z nichž jedna byla invalidní. Ne že by mne to nějak omlouvalo, ale byl jsem mladý muž, pane Markosi, toužil jsem se postavit světu, měl jsem hlavu plnou snů, byť byly skromné a neurčité, a představoval jsem si, jak mé mládí ubíhá a mé vyhlídky se čím dál víc úží. Tak jsem odešel. Abych pomohl uživit své sestry, ano, to je pravda. Ale také abych unikl.

Jelikož jsem pro pana Wahdatího pracoval na plný úvazek, bydlel jsem také v jeho rezidenci. V té

době nebyl dům v tom žalostném stavu, v němž jste ho našel, když jste do Kábulu v roce 2002 přijel,

pane Markosi. Bylo to krásné, velkolepé místo. Celý dům tehdy zářil jasně bílou barvou, jako by byl

pokryt diamanty. Za branou byla široká asfaltová příjezdová cesta. Vstupovalo se do haly s vysokým

stropem, která byla vyzdobená keramickými vázami a kulatým zrcadlem v rámu z vyřezávaného

ořechového dřeva přesně v tom místě, kam jste na chvíli pověsil fotku z pláže s Vaší přítelkyní

z dětství, pořízenou doma dělaným fotoaparátem. Mramorová podlaha v obývacím pokoji se leskla

a byla zčásti přikrytá temně červeným turkmenským kobercem. Koberec už je pryč, stejně jako kožené

sedačky, ručně dělaný stolek na kávu, lazuritové šachy i vysoká mahagonová skříňka. Z toho

nádherného nábytku moc nepřežilo a obávám se, že už ani zbytek není v tom stavu, v jakém kdysi

býval.

Když jsem poprvé vstoupil do kamenem obložené kuchyně, spadla mi čelist. Měl jsem pocit, že ji

postavili tak velkou, že by nakrmila celou mou domovskou vesnici Šádbágh. Měl jsem k dispozici

sporák se šesti hořáky, ledničku, toustovač, spoustu hrnců, pánví, nožů a přístrojů. Všechny čtyři

koupelny měly složitě ryté mramorové dlaždice a porcelánová umyvadla. A všechny ty hranaté díry

v odkládacím pultu ve Vaší koupelně nahoře, pane Markosi? Bývaly vyplněné lazurity.

A pak dvorek za domem. Jednou, až budete, pane Markosi, sedět nahoře ve své kanceláři, podívejte

se do zahrady a zkuste si ji představit takovou, jaká bývala. Vstupovalo se do ní přes verandu,

lemovanou zábradlím porostlým vinnou révou. Trávník býval v té době bujný a zelený, posetý

květinovými záhonky — jasmíny, planými růžemi, pelargóniemi, tulipány — a kolem dokola byly dvě

řady ovocných stromů. Člověk se mohl položit pod třešeň, pane Markosi, zavřít oči, naslouchat vánku

ve větvích a říkat si, že na světě není krásnější místo k životu.

Já sám jsem bydlel v boudě v zadní části dvorku. Měla okno, čisté bíle natřené zdi a poskytovala

dost místa pro skromné potřeby svobodného mladého muže. Měl jsem postel, stůl a židli, a dost místa

na to rozložit si pětkrát denně modlitební kobereček. Vyhovovalo mi to tam tehdy a naprosto mi to

vyhovuje i teď.

Vařil jsem pro pana Wahdatího, což jsem odkoukal od své matky a později od jednoho staršího

Uzbeka, který vařil v jednom domě v Kábulu, kde jsem rok pracoval jako jeho pomocník. Také jsem

docela rád pracoval jako řidič pana Wahdatího. Vlastnil modrý Chevrolet, model z poloviny

čtyřicátých let, se světlehnědou plátěnou střechou, s barevně sladěnými modrými vinylovými sedadly

a chromovými koly; krásné auto, za kterým se každý ohlédnul všude, kam jsme přijeli. Nechal mě ho

řídit, protože jsem se projevil jako obezřetný a zručný řidič, a krom toho on byl jedním z mála mužů, které netěší řídit auto.

Nemyslete si, prosím, pane Markosi, že se chlubím, když řeknu, že jsem byl dobrý sluha. Díky

pečlivému pozorování jsem se obeznámil s tím, co pan Wahdatí má či nemá rád, s jeho manýry a jeho

občasnou mrzutostí. Poznal jsem také jeho zvyky a rituály. Například — každé ráno po snídani rád

chodíval na procházku. Nelíbilo se mu ale procházet se sám, a proto se očekávalo, že ho

doprovodím. Samozřejmě jsem se jeho přáním řídil, ačkoli jsem nechápal smysl mé přítomnosti. Moc

mi toho během těchto procházek neřekl a zdálo se, že je neustále zabraný do svých myšlenek. Chodil

rychle, s rukama složenýma za zády, kývnutím hlavy zdravil kolemjdoucí a podpatky jeho naleštěných

mokasín klapaly po chodníku. Jelikož jsem se nedokázal přizpůsobit krokům jeho dlouhých nohou,

pořád jsem zaostával a musel jsem ho dobíhat. Po zbytek dne se většinou uchýlil do své pracovny

v horním patře, kde si četl nebo hrával sám se sebou šachy. Velmi rád kreslil — ačkoli jeho zručnost bych dosvědčit nemohl, alespoň ne tenkrát, protože mi svá díla nikdy neukázal — a tak jsem ho často zastihl u okna v pracovně nebo na verandě, soustředěného, se svraštěným obočím, kdy uhel v jeho

ruce kroužil a míhal se po skicáku.

Tu a tam jsem ho vozil po městě. Jednou týdně jezdil na návštěvu k matce. Někdy také na rodinná

setkání. A ačkoli se pan Wahdatí většině z nich vyhýbal, občas se jich zúčastnil a já jsem ho tam

odvezl, i na pohřby, narozeninové oslavy či svatby. Každý měsíc jsem ho vozil do obchodu

s výtvarnými potřebami, kde si doplnil svou zásobu pastelů, uhlů, gum, ořezávátek a náčrtníků. Někdy se rád posadil na zadní sedadlo a jen se projel. Říkal jsem: Kam to bude, sáhibe? a on jen pokrčil rameny, tak jsem odvětil: Jak si přejete, sáhibe, zařadil jsem a jelo se. Jezdíval jsem po městě celé hodiny bez cíle či směru, z jedné čtvrti do druhé, podél řeky Kábul, až k pevnosti Bala Hissar, někdy k Darulamanově paláci. Někdy jsem nás odvezl z Kábulu až k jezeru Ghargha a zaparkoval jsem u břehu. Vypnul jsem motor a pan Wahdatí seděl bez hnutí na zadním sedadle, neřekl mi ani slovo,

a zdálo se, že mu stačí jen spustit okénko a sledovat, jak ptáci přeletují ze stromu na strom a jak se paprsky slunečního svitu dopadající na jezero rozptylují na vodní hladině na tisíce pohupujících se teček. Pohlédl jsem na něj do zpětného zrcátka a on se na mne díval jako ten nejopuštěnější člověk

na světě.

Jednou za měsíc mi pan Wahdatí velmi velkoryse dovoloval půjčit si jeho auto, a já jsem jezdil

do Šádbághu, mé rodné vesnice, navštívit svou sestru Parwanu a jejího manžela Sabúra. Vždycky,

když jsem do vesnice přijížděl, vítala mě horda pokřikujících dětí, které pelášily vedle auta, plácaly do nárazníku a ťukaly na okénko. Někteří z těch skrčků se dokonce pokoušeli vylézt na střechu a musel jsem je okřikovat, protože jsem se bál, aby nepoškrábali lak nebo nepromáčkli nárazník.

Vida, Nábí, říkal mi Sabúr. Je z tebe celebrita.

Protože jeho děti, Abdulláh a Parí, přišly o svou matku (Parwana byla jejich nevlastní matka),

vždycky jsem se jim snažil věnovat zvláštní pozornost, obzvláště staršímu chlapci, který ji potřeboval nejvíc, jak se zdálo. Nabídl jsem, že ho vezmu samotného na projížďku v autě, ale vždycky trval na tom, že s sebou vezme svou malou sestřičku, kterou držel pevně na klíně, když jsme kroužili

po cestě kolem Šádbághu. Nechal jsem ho zapnout stěrače a zatroubit na klakson. Ukázal jsem mu, jak

se přepínají přední světla z potkávacích na dálková.

Když utichl všechen ten povyk kolem auta, usedl jsem se sestrou a Sabúrem k čaji a vyprávěl jsem

jim o svém životě v Kábulu. Dával jsem pozor, abych toho neřekl příliš o panu Wahdatím. Měl jsem

ho, po pravdě řečeno, velmi rád, protože se ke mně choval dobře, a mluvit o něm za jeho zády mi

připadalo jako zrada. Kdybych byl býval méně diskrétním zaměstnancem, řekl bych jim, že Sulajmán

Wahdatí je pro mne postava zahalená tajemstvím, že je to muž, který se, jak se zdálo, spokojí s tím, že po celý svůj život bude žít ze zděděného bohatství, muž bez povolání, bez zjevné vášně pro cokoliv a evidentně bez touhy za sebou v tomto světě něco zanechat. Byl bych jim řekl, že žije život, kterému chybí směr nebo cíl. Jako ty bezcílné projížďky, na které jsem ho vozil. Život žitý ze zadního sedadla, rozmazaně ubíhající kolem. Netečný život.

Tohle bych jim byl býval řekl, ale neudělal jsem to. A je dobře, že jsem to neudělal. Neboť bych se

byl velmi mýlil.

Jednoho dne přišel pan Wahdatí na zahradu v pěkném obleku s jemným proužkem, ve kterém jsem ho

ještě neviděl, a požádal mne, abych ho odvezl do jedné bohaté čtvrti ve městě. Když jsme tam přijeli, nařídil mi, abych zaparkoval na silnici před krásným domem za vysokou zdí, a já jsem se díval, jak zazvonil na zvonek u brány a vstoupil, když mu sluha otevřel. Dům byl obrovský, větší než dům pana

Wahdatího a dokonce ještě krásnější. Příjezdovou cestu lemovaly vysoké štíhlé cypřiše a spousta

hustě nasázených keřů nějakého druhu, který jsem neznal. Dvorek za domem byl přinejmenším dvakrát

větší než u pana Wahdatího a zdi byly tak vysoké, že kdyby si muž stoupl na záda dalšímu muži, stěží by tam dokázal nakouknout. Uvědomil jsem si, že tohle je bohatství jiných rozměrů.

Byl krásný den na počátku léta, s nebem projasněným slunečním svitem. Okénky, která jsem stáhl,

profukoval teplý vzduch. I když prací řidiče je řídit, stráví ve skutečnosti většinu času čekáním.

Čekáním před obchody, s motorem puštěným na prázdno; čekáním před svatební síní a posloucháním

tlumeného zvuku hudby. Toho dne, abych se zabavil, jsem si párkrát vyložil karty. Když mě karty

omrzely, vystoupil jsem z auta a udělal jsem pár kroků jedním směrem a pak pár kroků druhým. Znovu

jsem si sedl dovnitř a říkal jsem si, že bych si mohl i krátce zdřímnout, než se pan Wahdatí vrátí.

V tu chvíli se vrata otevřela a vynořila se nádherná mladá černovláska. Měla sluneční brýle

a na sobě mandarínkové šaty ke kolenům, s krátkými rukávy. Měla holé nohy a byla bosa. Nevěděl

jsem, jestli si všimla, že sedím v autě, ale pokud ano, nedala to nijak znát. Opřela si jednu nohu patou o zeď za sebou, přičemž se jí lem šatů trochu vyhrnul a ukázal se kousek stehna pod nimi. Cítil jsem, jak mi zahořely tváře až ke krku.

Dovolte mi zde nyní učinit další přiznání, pane Markosi, které je poněkud nevkusné povahy

a nenechává moc prostoru k tomu, aby se dalo sdělit elegantně. V té době už mi bylo skoro ke třiceti a byl jsem ve věku, kdy mladý muž nejvíc touží po společnosti ženy. Na rozdíl od mnoha mužů, s nimiž jsem ve vesnici vyrůstal — mladíků, kteří nikdy neviděli odhalené stehno dospělé ženy

a ženili se částečně proto, aby se konečně směli na něco takového podívat — jsem já nějaké

zkušenosti měl. V Kábulu jsem nalezl a občas navštěvoval zařízení, v nichž bylo možné potřeby

mladého muže uspokojit diskrétně a v pohodlí. Zmiňuji se o tom jen proto, že žádná prodejná žena,

s níž jsem kdy ulehl, se nemohla srovnávat s tímto krásným ladným stvořením, které právě vystoupilo

z velkého domu.

Opírala se o zeď, zapálila si cigaretu a kouřila beze spěchu, s okouzlujícím šarmem ji držela

špičkami dvou prstů a pokaždé si zastínila dlaní ústa, když si cigaretu přiložila k rtům. Sledoval jsem ji jako u vytržení. To, jak ohýbala své štíhlé zápěstí, mi připomnělo ilustraci, kterou jsem kdysi viděl v jedné výpravné knize poezie, kde byla žena s dlouhými řasami a záplavou tmavých vlasů, ležící v zahradě se svým milencem, kterému podávala ve svých jemných bílých prstech pohár vína. V jednu

chvíli se zdálo, že cosi na ulici v opačném směru upoutalo ženinu pozornost, takže jsem tu krátkou

příležitost využil, abych si rychle prohrábl vlasy, které se mi v tom horku začínaly slepovat. Když se obrátila zpátky, znovu jsem ztuhl. Ještě párkrát potáhla z cigarety, típla ji o zeď a pomalu odešla zpátky dovnitř.

Konečně jsem se mohl nadechnout.

Toho večera si mne pan Wahdatí zavolal do obývacího pokoje a oznámil mi: „Mám novinku, Nábí.

Budu se ženit.“

Zdá se, že jsem jeho zálibu v osamělosti přeci jen přecenil.

Zpráva o jeho zasnoubení se rychle rozšířila. Stejně tak jako různé zvěsti. Slyšel jsem je od jiných zaměstnanců, kteří procházeli domem pana Wahdatího. Nejvíce toho namluvil zahradník Zahid, který sem chodil na tři dny v týdnu, aby udržoval trávník a zastřihl keře. Byl to nepříjemný chlapík, který šířil drby stejně bryskně, jako rozhazoval plné hrsti hnojiva, a měl odporný zvyk olizovat si na konci každé věty rty. Patřil ke skupině nádeníků, kteří celý život pracovali po okolí jako kuchaři, zahradníci a pochůzkáři, stejně jako já. Jednou nebo dvakrát za týden se večer po práci natěsnali do mé boudy na čaj. Už si nepamatuji, jak tento rituál začal, ale jakmile se to stalo, nebylo v mé moci ho zastavit, protože jsem se bál, abych nepůsobil neomaleně nebo nepohostinně, nebo, což by bylo ještě horší, aby to nevypadalo, že se považuji za něco lepšího než ostatní.

Jednou večer u čaje řekl Zahid ostatním mužům, že rodina pana Wahdatího se svatbou nesouhlasí,

protože nastávající nevěsta nemá dobrou pověst. Říkal, že je v Kábulu známá tím, že nemá žádné

nang ani námús, žádnou čest, a že ačkoli je jí teprve dvacet, už „ojela“ celé město jako auto pana Wahdatího. Nejhorší na tom je, říkal, že nejenže se nesnaží tato obvinění popřít, ona o nich dokonce píše básně. Místností to nesouhlasně zahučelo. Jeden z mužů poznamenal, že v jeho vesnici by jí už byli podřízli krk.

V tu chvíli jsem vstal a řekl jsem jim, že už jsem slyšel dost. Vyčinil jsem jim za to, že šíří drby jako staré báby při šití, a připomněl jsem jim, že bez lidí, jako je pan Wahdatí, by lidé jako my byli doma ve svých vesnicích a sbírali kravský trus. Kde je vaše loajalita, vaše úcta? ptal jsem se.

Na okamžik bylo ticho a já si myslel, že jsem na ty trouby zapůsobil, a pak se dali do smíchu. Zahid řekl, že jsem vlezdoprdelka a že nastávající paní domu možná jednoho dne napíše báseň nazvanou „Óda na Nábího, největšího vlezdoprdelku ze všech“. Pobouřeně jsem vyšel ven z boudy

za bouřlivého smíchu ostatních.

Ale nešel jsem nijak daleko. Jejich drby mne pobuřovaly, ale zároveň mne i fascinovaly.

A navzdory počestnému rozhořčení jsem i po svém projevu na téma, co je správné a diskrétní, zůstal

na doslech. Nechtěl jsem přijít ani o jediný šokující detail.

Zasnoubení trvalo jen několik dní a nebylo završeno velkým obřadem se zpěváky a tanečníky a se

všeobecným veselím, nýbrž jen krátkou návštěvou mulláha, svědka a dvěma podpisy na listu papíru.

A nato se paní Wahdatíová nastěhovala do domu, po ani ne dvou týdnech, co jsem ji poprvé spatřil.

Pane Markosi, dovolte mi na tomto místě krátkou pauzu — od tohoto okamžiku budu o manželce pana

Wahdatího mluvit jako o Níle. Není třeba říkat, že jde o důvěrnost, která mi tehdy nebyla povolena

a kterou bych nepřijal, ani kdyby mi byla nabídnuta. Vždy jsem o ní mluvil jako o Bíbí Sáhib, s úctou, která se ode mne očekávala. Pro účely tohoto dopisu ale odložím etiketu stranou a budu o ní mluvit tak, jak jsem na ni vždycky myslel.

Tak tedy — od začátku jsem věděl, že to manželství není šťastné. Zřídkakdy jsem zahlédl, že by si ti dva vyměnili láskyplný pohled, nebo zaslechl zamilované slůvko. Byli to dva lidé, kteří bydleli ve stejném domě, aniž by se jejich cesty protínaly.

Ráno jsem panu Wahdatímu servíroval jeho obvyklou snídani — kousek opečeného chleba naan,

půl šálku vlašských ořechů, neslazený zelený čaj se špetkou kardamomu a jedno jediné vařené vejce.

Měl rád, když byl žloutek skoro tekutý, když vejce naťukl, a moje počáteční neschopnost této

konzistence docílit pro mne představovala zdroj značné úzkosti. Zatímco jsem pana Wahdatího

doprovázel na jeho ranní procházce, Níla spala, často až do poledne nebo i déle. Když vstala, už

jsem se téměř chystal podávat panu Wahdatímu oběd.

Celé ráno, když jsem se věnoval své práci, jsem toužil po chvíli, až Níla odstrčí síťové dveře, které oddělovaly obývací pokoj od verandy. V duchu jsem si představoval, hádal jsem, jak bude v ten konkrétní den vypadat. Bude mít vlasy vyčesané nahoru, přemítal jsem, nebo svázané do uzlu na krku,

nebo je uvidím rozpuštěné, jak jí spadávají z ramen? Bude mít sluneční brýle? Zvolí si sandály?

Vezme si modrý hedvábný župan s páskem nebo ten fuchsiový s velkými okrouhlými knoflíky?

Když konečně vyšla ven, zabýval jsem se něčím na dvorku, předstíral jsem, že je potřeba otřít

kapotu auta, nebo jsem si našel nějakou růži, která potřebovala zalít, ale celou tu dobu jsem se díval.

Díval jsem se, když si nazvedla sluneční brýle, aby si promnula oči, nebo když si z vlasů sundala

gumičku, hodila hlavou, aby protřásla a rozpustila ty tmavé lesklé kadeře, a díval jsem se, když

seděla s bradou opřenou o kolena, upírala pohled do zahrady a zvolna pokuřovala, nebo si dala nohu

přes nohu a pokyvovala jedním chodidlem, přičemž na mě to gesto působilo jako výraz nudy, neklidu,

anebo možná stěží potlačované nezbednosti.

Pan Wahdatí byl občas vedle ní, ale většinou ne. Trávil své dny tak jako předtím, četl si nahoře

v pracovně, kreslil, a skutečnost, že se oženil, jeho denní režim víceméně nezměnila. Níla trávila

většinu dní psaním, buďto v obývacím pokoji nebo na verandě, doprovázená cigaretami a s tužkou

v ruce, z klína jí padaly listy papíru. Večer jsem jim podával večeři a oba přijali jídlo v nápadné

tichosti, s pohledem skloněným do talíře s rýží, kdy ticho protnulo jen občasné zamumlané Děkuji nebo cinkání lžíce a vidličky o porcelán.

Jednou nebo dvakrát týdně jsem Nílu vozil autem, když potřebovala cigarety, novou sadu per, nový

sešit nebo nějakou kosmetiku. Pokud jsem věděl předem, že ji povezu, pokaždé jsem se snažil učesat

si vlasy a vyčistit si zuby. Umyl jsem si obličej a přetřel si prsty kouskem citrónu, abych je zbavil pachu cibule, oprášil jsem si oblek a naleštil boty. Olivově zelený oblek jsem vlastně zdědil po panu Wahdatím a doufal jsem, že tohle Níle neřekl — ačkoli jsem měl podezření, že možná ano. Ne ve zlém úmyslu, ale lidé v pozici pana Wahdatího si často neuvědomují, jak malé a bezvýznamné

věci jako tahle dokážou zahanbit muže, jako jsem já. Občas jsem si vzal i čapku z jehněčí kůže, která patřívala mému zesnulému otci. Stál jsem před zrcadlem, urovnával si ji na hlavě a byl jsem tak pohroužený do úpravy svého vzhledu kvůli Níle, že kdyby mi byla přistála na nose vosa, musela by

mne bodnout, abych si jí všiml.

Jakmile jsme vyrazili, hledal jsem drobné zajížďky, pokud to šlo, které měly cestu prodloužit tak

o minutu — možná o dvě, ale ne o víc, aby nepojala podezření — a tím prodloužit můj čas s ní.

S pohledem pevně upřeným na cestu jsem rukama svíral volant. S přísnou sebekázní jsem se na ni

nepodíval ani ve zpětném zrcátku, jedině když mne oslovila. Spokojil jsem se jen s její přítomností

na zadním sedadle, s tím, že vdechuji jejích mnoho vůní — drahé mýdlo, krém, parfém, žvýkačku,

cigaretový kouř. To po většinu dní stačilo, abych se vznášel v oblacích.

V autě jsme také začali náš první rozhovor. Tedy, náš první skutečný rozhovor, když pominu

spoustu případů, kdy mě poslala abych něco podal nebo donesl. Vezl jsem ji do lékárny, aby si

vyzvedla léky, a ona se zeptala: „Jaké to je ve tvé vesnici, Nábí? Jak že se jmenuje?“

„Šádbágh, Bíbí Sáhib.“

„Šádbágh, ano. Jaká je? Pověz mi.“

„Není toho moc co říct, Bíbí Sáhib. Je to vesnice jako každá jiná.“

„Ale no tak, určité má i něco osobitého.“

Navenek jsem zůstal klidný, ale uvnitř jsem horečně pátral po něčem, po nějaké šikovné zvláštnosti,

která by ji mohla zajímat nebo pobavit. Nebylo to k ničemu. Co by mohl muž, vesničan jako já, říct,

aby zaujal představy ženy, jako byla ona?

„Roste tam skvělé hroznové víno,“ řekl jsem, a jakmile jsem to vyslovil, byl bych si nafackoval.

Víno?

„Skutečně,“ řekla suše.

„Opravdu velmi sladké.“

„Aha.“

Umíral jsem uvnitř tisícerou smrtí. Cítil jsem, jak mi začíná vlhnout podpaží.

„Jeden konkrétní druh hroznového vína,“ řekl jsem a v ústech jsem měl náhle sucho, „prý roste jen

v Šádbághu. Je velmi citlivé, víte, velmi křehké. Když ho zkusíte pěstovat někde jinde, klidně i jen ve vedlejší vesnici, zvadne a zajde. Zahyne. Zemře žalem, říkají lidé v Šádbághu, ale to samozřejmě není pravda. Je to záležitost půdy a vody. Ale tohle říkají, Bíbí Sáhib. Steskem.”

„To je vážně moc hezké, Nábí.“

Odvážil jsem se letmo pohlédnout do zpětného zrcátka a viděl jsem, že se dívá z okna, ale také jsem

ke své velké úlevě zjistil, že má koutky úst zvednuté jakoby v náznaku úsměvu. To mě povzbudilo

a slyšel jsem se, jak říkám: „Smím vám povědět ještě jeden příběh, Bíbí Sáhib?“

„Rozhodně.“ Cvakl zapalovač a ze zadního sedadla ke mně zavanul kouř.

„No, máme v Šádbághu mulláha. Každá vesnice ho má, samozřejmě. Náš se jmenuje Mulláh Šakíb

a zná spoustu příběhů. Kolik jich zná, to vám nepovím. Ale vždycky nám říkal jednu věc: když se

podíváte na dlaně nějakého muslima, kdekoli na světě, uvidíte něco naprosto ohromujícího. Všechny

mají stejné rýhy. Což znamená? Znamená to, že rýhy na levé ruce jakéhokoli muslima dávají arabské

číslo osmdesát jedna a ty na pravé ruce dávají osmnáctku. Odečtěte osmnáct od jednaosmdesáti a co

dostanete? Dostanete šedesát tři. Prorokův věk, když zemřel, nechť odpočívá v pokoji.“

Zaslechl jsem ze zadního sedadla tichý smích.

„No, a jednoho dne vesnicí projížděl cestovatel, který samozřejmě večer poseděl u jídla

s Mulláhem Šakíbem, jak je zvykem. Cestovatel vyslechl tento příběh, zamyslel se nad ním a pak

povídá: ‚Ale Mulláhu, sáhibe, se vší úctou, jednou jsem potkal žida a ten měl na dlaních úplně stejné rýhy. Jak si to vysvětlujete?‘ A Mulláh na to: ‚Pak tedy ten žid byl v srdci muslim.‘“

Náhlý výbuch smíchu mě okouzlil na celý zbytek dne. Bylo to, jako by — Bůh mi odpusť to

rouhání — na mě z Nebes sestoupila Zahrada spravedlivých, jak říká kniha, kde tečou řeky a kde je

věčné ovoce a stín.

Pochopte, pane Markosi, nebylo to jen její krásou, že mi tak učarovala, i když ta by sama o sobě

stačila. Nikdy v životě jsem nepotkal mladou ženu, která by byla jako Níla. Všechno, co dělala — to, jak mluvila, jak chodila, jak se oblékala a usmívala — bylo pro mě nové. Níla posouvala každičkou představu, kterou jsem kdy měl o tom, jak by se žena měla chovat. Byla to vlastnost, která, jak jsem věděl, se setkávala s rázným nesouhlasem lidí, jako byl Zahid — a určitě také Sabúr a každý muž v mé vesnici a všechny ženy — ale mně to jen přidávalo k jejímu už tak obrovskému půvabu

a tajemnosti.

A tak mi její smích zněl v uších, když jsem si šel toho dne po své práci, a později, když ostatní

pracovníci přišli na čaj, jsem se uculoval a jejich tlachání mi v duchu přehlušoval její líbezný

zvonivý smích. Zakládal jsem si na tom, že jí můj chytrý příběh trochu ulevil od nespokojenosti

s jejím manželstvím. Byla to mimořádná žena a té noci jsem šel spát s pocitem, že možná i já jsem víc než obyčejný. Takhle na mne působila.

Brzy jsme si už Níla a já povídali každý den, většinou během pozdního dopoledne, kdy sedávala

na verandě a popíjela kávu. Vždycky jsem se přišoural pod záminkou, že tam mám něco na práci,

opíral jsem se o lopatu, držel šálek zeleného čaje a povídal jsem si s ní. Cítil jsem se poctěn, že si vybrala mě. Nebyl jsem koneckonců jediným sluhou; už jsem se zmínil o tom odporném bídákovi Zahidovi, a také tu byla jedna papulatá hazárská žena, která chodila dvakrát týdně vyprat prádlo. Ale ona si vybrala mě. Byl jsem jediný, jak jsem se domníval, včetně jejího manžela, s kým se její osamělost rozptýlila. Většinou mluvila hlavně ona, což mi také vyhovovalo; rád jsem byl nádobou,

do níž vlévala své příběhy. Vyprávěla mi například o tom, jak byla se svým otcem jednou na lovu

v Džalálábádu, a jak ji pak celé týdny pronásledovaly noční můry o mrtvém jelenu se skelnýma

očima. Když byla malá, jela s matkou do Francie, ještě před druhou světovou válkou. Aby se tam

dostaly, cestovaly vlakem a lodí. Popisovala mi, jak cítila nadskakování kol vlaku až v žebrech.

A také si pamatovala závěsy pověšené na háčcích, oddělená kupé a rytmické bafání a syčení parní

lokomotivy. Vyprávěla mi, že minulý rok strávila s otcem šest týdnů v Indii a byla velmi nemocná.

Občas, když se obrátila, aby odklepla popel na talířek, jsem rychle pohlédl na její červeně

nalakované nehty na nohou, na zlatavý lesk jejích oholených lýtek, vysokou klenbu jejího chodidla

a dokonale tvarovaná prsa. Po této zemi, podivoval jsem se, chodí muži, kteří se těch prsou dotýkali a líbali je, když se s ní milovali. Co člověku v životě ještě zbývá, jakmile udělá tohle? Kam může muž jít poté, co stanul na vrcholku světa? Jen díky silné vůli jsem dokázal rychle odtrhnout oči

a zaměřit pohled na nějaké bezpečné místo, než ke mně znovu obrátila tvář.

S tím, jak se postupně začínala uvolňovat, začala přede mnou během těch dopoledních hovorů

postupně vyjadřovat stížnosti na pana Wahdatího. Jednoho dne řekla, že jí připadá chladný

a arogantní.

„Ke mně byl vždycky velkorysý,“ odvětil jsem.

Odmávla mou poznámku rukou. „Ale prosím tě, Nábí. Tohle nemusíš dělat.“

Zdvořile jsem sklopil oči. To, co říkala, nebylo tak docela nepravdivé. Pan Wahdatí měl například

skutečně ve zvyku opravovat má vyjádření způsobem, který bylo možné si vykládat jako nadřazenost

a — možná ne mylně — jako aroganci. Někdy, když jsem vstoupil do místnosti a položil před něj talíř

cukroví, dolil mu čaj a setřel drobky ze stolu, nezareagoval na moji přítomnost o nic víc, než by si všiml mouchy lezoucí po okenní síti a zmenšil mě na cosi nepodstatného, aniž by vůbec zvedl oči.

Nakonec ale tohle všechno byly jen malichernosti ve srovnání s tím, že lidé ve stejné čtvrti — lidé, pro něž jsem pracoval — své sluhy bili holemi a opasky.

„Nemá žádný smysl pro zábavu a dobrodružství,“ říkala a apaticky si míchala kávu. „Sulajmán je

zadumaný stařec uvězněný v těle mladšího muže.“

Její ledabylá otevřenost mě trochu zarážela. „Je pravda, že pan Wahdatí je jedinečným způsobem

spokojen se svou samotou,“ zvolil jsem opatrný diplomatický přístup.

„Možná by měl žít se svou matkou. Co myslíš, Nábí? Ti dva se k sobě skvěle hodí, to ti řeknu.“

Matka pana Wahdatího byla objemná, dosti nabubřelá žena, která žila v jiné části města,

s obligátním týmem sluhů a dvěma milovanými psy. Na těch psech lpěla a chovala se k nim ne jako

k rovným jejímu služebnictvu, ale jako k nadřazeným, a to o několik tříd. Byla to malá holá ošklivá

stvoření, která se snadno vylekala, byla plná úzkosti a měla tendenci vydávat ten nejdrásavější

pronikavý štěkot. Nesnášel jsem je, neboť jakmile jsem vstoupil do domu, skákali mi na nohy

a pošetile se snažili na ně vylézt.

Pokaždé, když jsem Nílu a pana Wahdatího odvezl na návštěvu do domu té staré dámy, byla

atmosféra na zadním sedadle plná napětí a podle Níliných utrápených vrásek na čele jsem poznal, že

se pohádali. Pamatuji si, že když se hádali moji rodiče, nepřestali, dokud nebyl vyhlášen jasný vítěz.

Byl to jejich způsob, jak nepříjemnost uzavřít, zatmelit ji konečným verdiktem, aby už neprosakovala do normálního běhu následujícího dne. U Wahdatíových tomu tak nebylo. Jejich hádky nekončily, spíš se rozplynuly jako kapka inkoustu v misce vody a stín, který po nich zbyl, nezmizel.

Nebylo třeba žádného závratného intelektu, aby člověku došlo, že ta stará žena s jejich svazkem

nesouhlasí, a Níla to věděla.

Jak jsme Níla a já pokračovali v našich hovorech, jedna otázka se mi pořád vracela na mysl. Proč

se provdala za pana Wahdatího? Neměl jsem odvahu se zeptat. Takové prohřešky proti slušnému

chování jsem neměl v povaze. Mohl jsem se jen domnívat, že pro některé lidi, obzvláště ženy, je

manželství — dokonce i nešťastné jako tohle — únikem před neštěstím ještě větším.

Jednoho dne, na podzim roku 1950, si mě Níla zavolala.

„Chci, abys mě vzal do Šádbághu,“ řekla. Chtěla se setkat s mou rodinou, vidět, odkud pocházím.

Řekla, že jí podávám jídla a vozím ji po Kábulu už téměř rok a ona o mně skoro nic neví. Její žádost mě přinejmenším udivila, jelikož bylo nezvyklé, aby někdo v jejím postavení žádal, aby ho odvezli někam daleko proto, aby se mohl setkat s rodinou svého sluhy. Byl jsem také stejnou měrou nadšen

tím, že se o mě Níla tak intenzivně zajímá, a zároveň plný úzkosti, protože jsem očekával, že se budu cítit rozpačitě — a, ano, zahanbeně — když jí ukážu, z jak chudých poměrů pocházím.

Vydali jsme se na cestu jednoho zamračeného rána. Měla boty s vysokými podpatky a broskvové

šaty bez rukávů, ale neměl jsem pocit, že by mi příslušelo doporučovat jí něco jiného. Cestou tam se vyptávala na vesnici, na lidi, které jsem znal, na mou sestru, Sabúra a jejich děti.

„Jak se jmenují?“

„No,“ řekl jsem, „Abdulláhovi je skoro devět. Jeho matka zemřela, takže je to nevlastní syn mé

sestry Parwany. Jeho sestře Parí jsou téměř dva roky. Parwaně se loni v zimě narodil chlapec —

jmenoval se Omar — ale zemřel, když mu byly dva týdny.“

„Co se stalo?“

„Zima, Bíbí Sáhib. Snáší se na tyhle vesnice a každý rok si vezme jedno nebo dvě děti. Člověk

může jen doufat, že to jeho domov mine.“

„Bože,“ zašeptala.

„A teď něco veselejšího,“ řekl jsem. „Moje sestra čeká další dítě.“

Ve vesnici nás jako obvykle zdravil dav bosých dětí, které se hrnuly k autu, i když jakmile z něj

vystoupila Níla, děti ztichly a ustoupily, možná ze strachu, že by jim mohla vyhubovat. Níla ale

projevila velkou trpělivost a laskavost. Klekla si, usmívala se, s každým z nich si promluvila

a potřásla rukou, pohladila je po ušmudlaných tvářích, pocuchala nemyté vlasy. K mým velkým

rozpakům se lidé scházeli, aby se na ni podívali. Bajtulláh, můj kamarád z dětství, se díval z okraje střechy, kde seděl se svými bratry v řadě jako vrány a všichni žvýkali tabák naswar. I jeho otec, sám Mulláh Šakíb, a tři bělovousí muži sedící ve stínu zídky se netečně probírali svými modlitebními korálky a upírali nelibý pohled svých nestárnoucích očí na Nílu a její holé paže.

Představil jsem Nílu Sabúrovi a vydali jsme se k jeho a Parwaninu malému hliněnému domku,

následováni davem přihlížejících. U dveří Níla trvala na tom, že si zuje boty, i když jí Sabúr řekl, že to není třeba. Když jsme vstoupili do místnosti, uviděl jsem Parwanu sedět tiše v koutě, strnule schoulenou do klubíčka. Pozdravila Nílu hlasem jen o málo hlasitějším, než kdyby šeptala.

Sabúr se zvednutým obočím vyzval Abdulláha: „Dones čaj, chlapče.“

„Ale ne, prosím,“ řekla Níla a posadila se na zem vedle Parwany. „To není třeba.“ To už Abdulláh

zmizel ve vedlejší místnosti, která, jak jsem věděl, sloužila jednak jako kuchyň a také jako místo

na spaní pro něho a Parí. Od místnosti, kde jsme seděli, ji dělil zamlžený plastový závěs. Seděl jsem, pohrával jsem si s klíčky od auta a přál jsem si, abych byl býval měl příležitost upozornit svou sestru na tu návštěvu a dal jí čas trochu uklidit. Rozpraskané hliněné zdi byly černé od sazí, potrhaná matrace pod Nílou byla pokrytá prachem, jediné okno v místnosti bylo špinavé od mušinců.

„To je krásný koberec,“ řekla zvesela Níla a přejela po něm prsty. Byl jasně červený, se vzorem

sloních šlépějí. Byl to jediný cenný předmět, který Sabúr s Parwanou vlastnili — jak se pak ukázalo, prodali ho ještě té zimy.

„Patříval mému otci,“ řekl Sabúr.

„To je turkmenský koberec?“

„Ano.“

„Zbožňuju tu ovčí vlnu, kterou používají. Jsou neuvěřitelně zruční.“

Sabúr přikývl. Ani jednou se na ni nepodíval, i když s ní mluvil.

Plastová zástěna se odhrnula a vynořil se Abdulláh s tácem plným šálků na čaj, který položil na zem

před Nílu. Nalil jí šálek a posadil se se zkříženýma nohama před ni. Níla se pokoušela s ním mluvit, položila mu pár jednoduchých otázek, ale Abdulláh jen přikyvoval svou oholenou hlavou, mumlal jedno či dvouslovné odpovědi, a zdrženlivě zíral na zem. V duchu jsem si říkal, že s chlapcem

promluvím a jemně ho pokárám za jeho způsoby. Udělám to v přátelském duchu, neboť jsem toho

chlapce, který měl vážnou povahu a byl od přírody šikovný, měl rád.

„V kolikátém jste měsíci?“ zeptala se Níla Parwany.

S hlavou svěšenou má sestra odpověděla, že se dítě má narodit v zimě.

„Jste šťastná žena,“ řekla Níla. „Že čekáte dítě. A že máte tak zdvořilého nevlastního syna.“ Usmála se na Abdulláha, jehož tvář zůstala bez výrazu.

Parwana zamumlala cosi, co nejspíš znamenalo Děkuji.

„A máte ještě malou holčičku, jestli se dobře pamatuji?“ řekla Níla. „Parí?“

„Ona teď spí,“ pronesl krátce Abdulláh.

„Ach. Slyšela jsem, že je rozkošná.“

„Dojdi pro svou sestru,“ řekl Sabúr.

Abdulláh chvíli otálel, díval se z otce na Nílu a poté s viditelným zdráháním vstal, aby sestru

přinesl.

Kdybych si ještě na poslední chvíli přál nějak se očistit od viny, řekl bych, že pouto mezi

Abdulláhem a jeho sestřičkou bylo jen obyčejné. Jenže nebylo. Jen bůh ví, proč si ti dva vybrali

jeden druhého. Byla to záhada. Nikdy jsem neviděl takovou spřízněnost mezi dvěma bytostmi.

Abdulláh byl, po pravdě řečeno, nejen Paríin bratr, ale v podstatě její otec. Když byla ještě miminko a v noci plakala, on vyskočil z postele a choval ji. To on vzal na sebe zodpovědnost, aby jí měnil znečištěné pleny, aby ji zavinul a znovu ukolébal ke spánku. Jeho trpělivost s ní byla nezměrná. Nosil ji po celé vesnici a ukazoval ji, jako by byla tou nejkýženější výhrou na světě.

Když přinesl do místnosti pořád ještě rozespalou Parí, Níla požádala, aby si ji mohla pochovat.

Abdulláh jí malou podal s ostrým podezřívavým pohledem, jako by se v něm ozvalo nějaké

instinktivní znepokojení.

„Ach, to je zlatíčko,“ zvolala Níla, a to, jak nešikovně ji chovala, ukazovalo, že s malými dětmi

nemá zkušenosti. Parí na Nílu zmateně hleděla, podívala se na Abdulláha a dala se do pláče. Rychle

si ji od Níly zase vzal zpátky.

„Podívejte se na ty oči!“ řekla Níla. „Ach, a ty tvářičky! No, není to zlatíčko, Nábí?“

„To je, Bíbí Sáhib,“ odpověděl jsem.

„A navíc dostala dokonalé jméno: Parí. Opravdu je krásná jako víla.“

Abdulláh Nílu sledoval, houpal Parí v náručí a mračil se.

Cestou zpátky do Kábulu se Níla sesunula na zadním sedadle a opírala se hlavou o okno. Dlouho

neříkala ani slovo. A pak se náhle rozplakala.

Zastavil jsem s autem u cesty.

Dlouhou dobu mlčela. Ramena se jí třásla a vzlykala s obličejem přikrytým rukama. Nakonec se

vysmrkala do kapesníku. „Děkuju ti, Nábí,“ řekla.

„A za co, Bíbí Sáhib?“

„Že jsi mě tam vzal. Byla to pocta setkat se s tvojí rodinou.“

„Pocta to byla pro ně. A pro mne. Bylo to pro nás vyznamenání.“

„Děti tvé sestry jsou krásné.“ Sundala si brýle a otírala si oči.

Chvíli jsem přemýšlel, co mám dělat, a první možnost byla zůstat zticha. Ale ona v mé přítomnosti

plakala a důvěrnost té chvíle vyžadovala laskavá slova. Tiše jsem řekl: „Brzy budete mít své vlastní, Bíbí Sáhib. Inšalláh, Bůh se o to postará. Jen počkejte.“

„Nemyslím, že se o to postará. Tohle ani On zařídit nedokáže.“

„Ale jistě že dokáže, Bíbí Sáhib. Jste velmi mladá. Pokud si to On bude přát, stane se to.“

„Ty tomu nerozumíš,“ pronesla unaveně. Ještě jsem ji neviděl tak vyčerpanou. „Je to pryč. V Indii

to ze mě všechno vydlabali. Uvnitř jsem prázdná.“

Na to jsem nedokázal už nic říct. Toužil jsem sednout si na zadní sedadlo, vzít ji do náručí

a ukonejšit ji polibky. Než jsem si stačil uvědomit, co dělám, natáhl jsem se za sebe a vzal ji za ruku.

Myslel jsem, že se odtáhne, ale její prsty mi vděčně stiskly ruku a seděli jsme v autě, nedívali jsme se na sebe, ale na pláně kolem nás, žluté a usychající od obzoru k obzoru, zvrásněné vyschlými zavlažovacími strouhami, pokryté keři, kameny a tu a tam pohybem něčeho živého. S Nílinou rukou

ve své jsem se díval na kopce a sloupy elektrického vedení. Rozeznal jsem v dálce nákladní auto,

které rachotilo po cestě a zvedalo oblaka prachu, a byl bych tam rád seděl klidně až do setmění.

„Odvez mě domů,“ řekla nakonec a pustila mi ruku. „Půjdu si dnes lehnout dřív.“

„Ano, Bíbí Sáhib.“ Odkašlal jsem si a nejistou rukou jsem zařadil jedničku.

Odešla do svého pokoje a nevyšla z něj několik dní. Nebylo to poprvé. Občas si přitáhla židli k oknu ve své ložnici v horním patře, posadila se tam, kouřila cigarety, pokyvovala jednou nohou a zírala ven s prázdným výrazem. Nemluvila. Nepřevlékla se z županu. Nemyla se ani si nečistila zuby

a nečesala se. Tentokrát ani nejedla, a právě to způsobilo u pana Wahdatího netypické znepokojení.

Čtvrtého dne se ozvalo zaklepání na vstupní bránu. Otevřel jsem vysokému postaršímu muži

v nažehleném obleku a nablýskaných mokasínech. Na tom, jak se tam tyčil, spíš než stál, bylo něco

ani ne tak hrozivého, jako spíš impozantního. Na tom, jak se díval skrze mě, jak držel svou naleštěnou hůl v obou rukou, jako by to bylo žezlo. Neřekl ještě ani slovo, a už jsem cítil, že je to muž uvyklý na to, že ho lidé poslouchají.

„Vyrozuměl jsem, že mé dceři není dobře,“ pronesl.

Tak tohle je tedy její otec. Nikdy předtím jsem se s ním nesetkal. „Ano, sáhibe. Obávám se, že je

tomu tak,“ odpověděl jsem.

„Pak tedy ustupte, mladý muži.“ Procpal se kolem mne.

V zahradě jsem se zabýval tím, že jsem štípal špalek do kamen. Z místa, kde jsem pracoval, jsem

měl dobrý výhled na okno Nílina pokoje. V rámu okna stál její otec, který se nakláněl nad Nílou

s jednou rukou opřenou o její rameno. Níla měla ve tváři výraz člověka, kterého vylekal nějaký

hlasitý zvuk, petarda nebo dveře přibouchnuté náhlým průvanem.

Toho večera se najedla.

O pár dní později si mě Níla zavolala do domu a oznámila, že bude pořádat večírek. Když byl pan

Wahdatí svobodný, mívali jsme večírky v domě zřídkakdy. Poté, co se přistěhovala Níla, bývaly dva

až tři měsíčně. Den před večírkem mi Níla vždycky dala přesné instrukce, jaké předkrmy a jídla mám

připravit, a já odjel na trh nakoupit potřebné věci. Mezi těmito nezbytnostmi byl hlavní alkohol, který jsem nikdy předtím nekupoval, jelikož pan Wahdatí nepil — nesouviselo to nijak s náboženstvím, jen neměl rád účinky alkoholu. Níla byla ovšem dobře obeznámená s jistými podniky — lékárnami, jak je žertem nazývala — kde bylo možné za cenu rovnající se mému měsíčnímu platu tajně zakoupit láhev medicíny. Měl jsem z této konkrétní pochůzky smíšené pocity, protože jsem byl v roli toho, jenž napomáhá hříchu, ale jako vždy snaha potěšit Nílu přehlušila všechno ostatní.

Musíte pochopit, pane Markosi, že když jsme měli oslavy v Šádbághu, ať už to byly svatby nebo

oslava obřízky, odehrávaly se ve dvou oddělených domech, z nichž jeden byl pro ženy a druhý pro

nás muže. Na Níliných večírcích se pohybovali muži i ženy. Většina žen se oblékala stejně jako Níla

do šatů, které odhalovaly celé jejich paže a velkou část lýtek. Kouřily a také pily ze sklenek plných bezbarvých nebo červených či hnědavých alkoholických nápojů, vyprávěly vtipy a smály se a volně se dotýkaly paží mužů, o nichž jsem věděl, že jsou manželi někoho jiného v místnosti. Nosil jsem

malé podnosy s bolani a lola kabob z jednoho konce zakouřené místnosti na druhý, od jedné skupinky hostů ke druhé, zatímco na gramofonu hrála deska. Hudba nebyla afghánská, ale cosi, co Níla nazývala jazz, druh hudby, která, jak jsem o desítky let později zjistil, se líbí i vám, pane Markosi.

Mým uším to nahodilé brnkání na piano a podivné kvílení trubek znělo jako neharmonický zmatek.

Níla to ale zbožňovala a často jsem zaslechl, jak svým hostům říká, že si tu či onu desku prostě

musejí poslechnout. Celou noc držela v ruce sklenku a hleděla si jí daleko víc než jídla, které jsem podával.

Pan Wahdatí se v určité omezené míře snažil hostům věnovat. Symbolicky předvedl, že se pohybuje

mezi nimi, ale většinou se usadil v rohu a s nepřítomným výrazem ve tváři kroužil sodou ve sklence,

a když s ním někdo hovořil, zdvořile se usmíval se zavřenými ústy. A, jak měl ve zvyku, omluvil se,

když někdo z hostů Nílu požádal, aby přednesla své verše.

Tohle bývala má nejoblíbenější část večera. Když začala, vždycky jsem si našel nějakou činnost,

která mne zdržela poblíž. Stál jsem tam strnulý na místě, s utěrkou v ruce, a natahoval jsem uši. Níliny básně se nepodobaly ničemu, s čím jsem vyrůstal. Jak dobře víte, my Afghánci svou poezii milujeme; i ti nejnevzdělanější z nás Vám dokážou zarecitovat verše od Háfíze či Chajjáma nebo Sa‘dího.

Pamatujete si, pane Markosi, jak jste mi minulý rok říkal, jak moc máte rád Afghánce? A já jsem se

Vás ptal proč a vy jste se smíchem odpověděl: Protože i vaši sprejeři stříkají na zeď Rúmího verše.

Níliny básně se ale tradici vymykaly. Nedodržovaly žádné předem dané metrum nebo rytmus.

A také nepojednávaly o obvyklých věcech, jako jsou stromy, jarní květiny nebo slavíci. Níla psala

o lásce, a láskou nemíním súfistické touhy Rúmího nebo Háfíze, ale fyzickou lásku. Psala

o milencích, šeptajících si na polštářích a dotýkajících se jeden druhého. Psala o potěšení. Nikdy

dřív jsem neslyšel, aby něco takového vyslovila žena. Stál jsem tam, poslouchal jsem, jak se Nílin

ochraptělý hlas nese chodbou, a s očima zavřenýma a zrudlýma ušima jsem si představoval, že čte

pro mě, že my jsme ti milenci v básni, dokud se někdo neozval, že by si dal čaj nebo smažená vejce,

čímž kouzlo přerušil, Níla mě zavolala a já přiběhl.

Té noci mne báseň, kterou si k četbě zvolila, velmi zaskočila. Byla o muži a jeho ženě, kteří v jedné vesnici truchlí nad smrtí dítěte, o něž přišli za chladné zimy. Hostům se, jak se zdálo, báseň velmi líbila, soudě podle přikyvování a souhlasného mručení v místnosti, a podle jejich vřelého potlesku, když Níla zvedla oči od stránky. Přesto jsem cítil značné překvapení a zklamání, že bylo neštěstí mé sestry použito k pobavení hostů, a nedokázal jsem setřást jakýsi neurčitý pocit spáchané zrady.

Pár dní po oslavě Níla řekla, že potřebuje novou kabelku. Pan Wahdatí si četl noviny u stolu, kam

jsem mu naservíroval čočkovou polévku a naan.

„Potřebuješ něco, Sulajmáne?“ zeptala se Níla.

„Ne, aziz. Děkuji,“ odpověděl. Málokdy ji oslovoval jinak nežli slovem aziz, které znamená

„miláčku“ nebo „drahoušku“, a přesto mi ti dva nikdy nepřipadali navzájem si vzdálenější, než když

to říkal, a tento projev lásky nikdy nezněl škrobeněji než z úst pana Wahdatího.

Cestou do obchodu Níla řekla, že chce vyzvednout přítele, a řekla mi, kudy mám jet. Zaparkoval

jsem na ulici a díval se, jak popošla k dvoupatrovému domu s jasně růžovými zdmi. Nejdřív jsem

nechal puštěný motor, ale když uběhlo pět minut a Níla se nevracela, vypnul jsem ho. Bylo to dobře,

protože jsem její štíhlou postavu zahlédl, jak se lehce a neslyšně vrací k autu, až teprve po dvou

hodinách. Otevřel jsem zadní dveře a ona vklouzla dovnitř. Pod jejím vlastním parfémem jsem ucítil

ještě druhou vůni, něco vzdáleně podobného cedrovému dřevu a možná špetce zázvoru a uvědomil

jsem si, že jsem nějakou podobnou vůni postřehl na večírku dva dny předtím.

„Nenašla jsem nic, co by se mi líbilo,“ ozvala se Níla ze zadního sedadla a natřela si novou vrstvu

rtěnky.

Zachytila můj rozpačitý tázavý pohled ve zpětném zrcátku. Odložila rtěnku a dívala se na mě zpod

svých řas. „Vzal jsi mě do dvou obchodů, ale nenašla jsem žádnou kabelku, která by se mi líbila.“

Upřela pohled do mých očí ve zpětném zrcátku, chvíli tak spočinula a čekala a já pochopil, že jsem

byl zasvěcen do nějakého tajemství. Podrobila mou loajalitu zkoušce. Chtěla, abych si vybral.

„Já myslím, že jste možná navštívila tři obchody,“ řekl jsem mdle.

Zazubila se. „ Parfois je pense que tu es mon seul ami, Nábí.“

Zamrkal jsem.

„To znamená ‚Občas si myslím, že jsi můj jediný přítel‘.“

Zářivě se na mě usmála, ale mou skleslou náladu to zvednout nemohlo.

Po zbytek dne jsem se věnoval své práci poloviční rychlostí než normálně a jen se zlomkem svého

obvyklého nadšení. Když večer přišli ostatní muži na čaj, jeden z nich nám zazpíval, ale jeho píseň

mě nedokázala rozveselit. Cítil jsem se, jako bych dostal parohy. A byl jsem si jistý, že její moc nade mnou konečně polevila.

Jenže když jsem se ráno vzbudil, bylo to zpátky, znovu to naplňovalo můj příbytek od podlahy

po strop, prosakovalo to zdmi, naplňovalo to vzduch, který jsem dýchal, jako nějaké výpary. Nedalo

se nic dělat, pane Markosi.

Nedokážu vám povědět, kdy přesně se ve mně uhnízdil ten nápad.

Možná to bylo onoho větrného dopoledne, kdy jsem Níle donesl čaj, naklonil jsem se a ukrojil jí

kousek krupicového koláče a z rádia, které stálo na okenní římse v jejím pokoji, se ozvala zpráva, že nadcházející zima roku 1952 bude možná ještě drsnější než ta předchozí. Možná to bylo dříve, toho dne, kdy jsem ji odvezl do domu s jasně růžovými zdmi, nebo ještě dříve, když jsem ji v autě držel

za ruku a ona plakala.

Ať už to bylo kdykoli, jakmile jsem tu myšlenku pojal, nedokázal jsem se jí zbavit.

Dovolte, pane Markosi, abych řekl, že jsem jednal s téměř čistým svědomím a s přesvědčením, že

se můj návrh zrodil z dobré vůle a upřímných úmyslů. Něco, co sice bylo z krátkodobého hlediska

bolestné, ale co povede z dlouhodobého hlediska k většímu dobru pro všechny zúčastněné. Měl jsem

ovšem i méně počestné, vypočítavější pohnutky. Hlavní z nich byla dát Níle něco, co jí žádný jiný

muž — ani její manžel, ani majitel onoho velkého růžového domu — dát nemůže.

Nejdříve jsem promluvil se Sabúrem. Na svou obranu mohu říct, že pokud bych si myslel, že ode

mne Sabúr přijme peníze, rád bych mu je dal místo tohoto návrhu. Věděl jsem, že peníze potřebuje,

protože mi říkal, že má problém sehnat práci. Půjčil bych si od pana Wahdatího a splácel to ze své

mzdy, abych Sabúrovi a jeho rodině pomohl přečkat zimu. Jenže Sabúr, jako spousta mých krajanů,

byl postižen hrdostí, která byla stejně pomýlená, jako neochvějná. Peníze by si ode mě nikdy nevzal.

Když se oženil s Parwanou, učinil konec i těm malým finančním příspěvkům, které jsem jí dával. Byl

to muž a o svou rodinu se postará. Se stejným přístupem i zemřel, když mu ještě nebylo ani čtyřicet.

Jednoho dne zkolaboval, když sklízel venku, kdesi poblíž Baghlánu, na poli cukrovou řepu. Slyšel

jsem, že když zemřel, v krvácejících rukou pokrytých puchýři pořád ještě svíral hák na řepu.

Nebyl jsem otec a nebudu proto předstírat, že jsem chápal mučivé úvahy, které vedly k Sabúrovu

rozhodnutí. A nebyl jsem zasvěcen ani do rozmluv mezi Wahdatíovými. Jakmile jsem o tom nápadu

pověděl Níle, jen jsem ji požádal, aby ho při svých hovorech s panem Wahdatím prezentovala jako

svůj nápad a ne jako můj. Věděl jsem, že pan Wahdatí to bude odmítat. Nikdy jsem u něho nezahlédl

ani náznak rodičovského instinktu. Vlastně jsem přemýšlel, jestli ho v rozhodnutí vzít si Nílu za ženu neovlivnila právě Nílina neschopnost mít děti. Každopádně jsem se napjaté atmosféře mezi nimi dvěma vyhýbal. Když jsem večer uléhal, viděl jsem před sebou jen ty slzy, které Níle náhle vyhrkly

do očí, když jsem jí o tom řekl, a to, jak mne vzala za ruce a hleděla na mě upřeným pohledem plným

vděčnosti a — tím jsem si byl jist — čehosi velmi podobného lásce. Myslel jsem jen na skutečnost,

že jí nabízím dar, který jí muži s daleko lepšími možnostmi nabídnout nemohou. Myslel jsem jen

na to, jak plně a s jakým potěšením jsem se jí odevzdal. A domníval jsem se, doufal jsem — pošetile, samozřejmě — že by na mě možná mohla začít pohlížet jinak než jen jako na věrného sluhu.

Když pan Wahdatí konečně svolil — což mě nepřekvapilo, neboť Níla byla žena s neuvěřitelně

silnou vůlí — uvědomil jsem Sabúra a nabídl mu, že je s Parí odvezu do Kábulu. Nikdy tak docela

nepochopím, proč se místo toho rozhodl přijít se svou dcerou ze Šádbághu pěšky. Nebo proč dovolil

Abdulláhovi jít s nimi. Možná lpěl na těch posledních chvílích, které mohl strávit se svou dcerou.

Možná v náročnosti té cesty hledal nějakou formu pokání. Nebo to možná bylo Sabúrovou hrdostí

a nechtěl jet autem muže, který si kupoval jeho dceru. Nakonec ale všichni tři dorazili, pokrytí

prachem, a čekali, jak jsme se domluvili, poblíž mešity. Když jsem je vezl do domu Wahdatíových,

snažil jsem se ze všech sil vypadat před dětmi vesele — dětmi, které neměly ani tušení o svém osudu

a o té hrozné scéně, která se měla brzy odehrát.

Nemá moc smysl nějak podrobněji líčit tu scénu, která se skutečně odehrála přesně tak, jak jsem se

obával, pane Markosi. Ale i po všech těch letech pořád cítím, jak se mi sevře srdce, když mi v paměti vyvstane vzpomínka na ni. A jak by také ne? Vzal jsem dvě bezmocné děti, které symbolizovaly tu nejprostší a nejčistší lásku, a odtrhl jsem je jedno od druhého. Nikdy nezapomenu na ten náhlý

emotivní zmatek. Parí, kterou jsem si hodil přes rameno, vyděšená, kopající nohama a křičící

Abolláhu! Abolláhu! zatímco jsem ji rychle odnášel pryč. Abdulláh, který křičel jméno své sestry a snažil se prodrat kolem svého otce. Níla s vyvalenýma očima, přikrývající si rukou ústa, možná ve snaze umlčet svůj vlastní výkřik. Tíží mě to. Uběhla tak hrozně dlouhá doba, pane Markosi,

a stejně mě to tíží.

Parí byly v té době téměř čtyři roky, ale navzdory jejímu nízkému věku bylo třeba jisté instinkty

v jejím životě poupravit. Naučili ji, aby mi už například neříkala Kaka Nábí, ale prostě jen Nábí.

A její omyly byly jemně opravovány, i mnou, až nakonec uvěřila, že spolu nejsme v žádném

příbuzenském vztahu. Byl jsem pro ni už jen Nábí, kuchař a řidič. Níla se stala „Maman“ a pan

Wahdatí „Papa“. Níla začala Parí učit francouzsky, což byla mateřština Níliny matky.

Pan Wahdatí se k Parí choval chladně jen velmi krátce, což možná překvapilo i jeho samotného.

Paríina úzkost, slzy a její stesk po domově ho záhy odzbrojily. Brzy se k nám Parí připojila na našich ranních procházkách. Pan Wahdatí ji posadil do skládacího kočárku a vozil ji během procházek po okolí. Nebo si ji v autě posadil na klín za volant a usmíval se, když mačkala klakson. Najal

truhláře a nechal pro Parí vyrobit postel na kolečkách se třemi šuplíky, truhlu na hračky z javorového dřeva a malou nízkou šatní skříň. Všechen nábytek v Paríině pokoji nechal natřít nažluto, protože zjistil, že je to její oblíbená barva. Jednoho dne jsem ho našel, jak sedí se zkříženýma nohama před skříní s Parí vedle sebe. Byla překvapivě tichá a on jí s pozoruhodnou zručností kreslil na dveře žirafy a opice s dlouhými ocasy. O jeho povaze to hodně vypovídá, pane Markosi, když Vám řeknu,

že za všechny ty roky, co jsem ho vídal kreslit, to bylo poprvé, kdy jsem skutečně spatřil nějaké jeho dílo.

Jedním z dopadů Paríina příchodu bylo, že se domácnost Wahdatíových poprvé podobala

opravdové rodině. Níla a její muž, které nyní spojovala jejich náklonnost k Parí, nyní všechna jídla jídávali společně. Chodívali s Parí do blízkého parku, sedávali spokojeně vedle sebe na lavičce a dívali se, jak si hraje. Když jsem jim večer — poté, co jsem sklidil ze stolu — servíroval čaj, často jsem je nalezl, jak jeden nebo druhý čte Parí nějakou dětskou knížku a ona jim sedí na klíně a každým dnem víc a víc zapomíná na svůj předchozí život v Šádbághu a na lidi tam.

Další důsledek Paríina příchodu jsem nepředpokládal — a to ten, že já jsem ustoupil do pozadí.

Suďte mne prosím shovívavě, pane Markosi, a mějte na paměti, že jsem byl mladý muž, ale

připouštím, že jsem si dělal naděje, ač byly pošetilé. Byl jsem koneckonců nástrojem toho, že se Níla nakonec přeci jen stala matkou. Odhalil jsem důvod jejího zármutku a poskytl lék. Domníval jsem se snad, že se nyní staneme milenci? Rád bych řekl, že tak pošetilý jsem nebyl, pane Markosi, ale nebyla by to tak docela pravda. Obávám se, že pravdou je, že všichni čekáme navzdory nepřekonatelným překážkám, že se nám přihodí něco výjimečného.

Nepředvídal jsem, že ztratím na významu. Parí nyní zabírala veškerý Nílin čas. Výuka, hry, spánek,

procházky a zase hry. Naše každodenní rozhovory šly stranou. Když si ty dvě spolu hrály se

stavebnicí nebo skládaly nějakou skládačku, Níla si téměř ani nevšimla, že jsem jí přinesl kávu, že

jsem pořád ještě v místnosti a přešlapuji tam. Když jsme spolu přeci jen mluvili, zdála se

nesoustředěná a pokaždé se snažila hovor rychle ukončit. V autě byl její výraz odtažitý. Za to jsem, ačkoli mi to neslouží ke cti, musím připustit, cítil vůči své neteři jistou nevůli.

Součástí dohody s Wahdatíovými bylo, že její rodina nesměla Parí navštěvovat. Nebyl jim povolen

žádný kontakt s ní. Jednoho dne krátce poté, co se Parí k Wahdatíovým nastěhovala, jsem jel

do Šádbághu. Přijel jsem tam s malým dárkem pro Abdulláha a pro malého chlapce své sestry,

Ikbála, který byl tehdy ještě batole.

Sabúr bez obalu prohlásil: „Své dary už jsi dal. Teď je čas jít.“

Řekl jsem mu, že nechápu důvod jeho chladného přijetí ani jeho strohost vůči mně.

„Ale chápeš,“ odvětil. „A nemám pocit, že bys nás měl ještě někdy navštěvovat.“

Měl pravdu. Chápal jsem to. Náš vztah ochladl. Moje návštěva byla rozpačitá, napjatá, možná

dokonce hrozila výbuchem. Bylo nepřirozené tam teď spolu sedět, popíjet čaj a povídat si o počasí

nebo o úrodě hroznů v tom roce. Sabúr a já jsme předstírali normální stav, který už neexistoval. Ať

už byl důvod jakýkoli, já jsem byl nástrojem, který roztrhl jeho rodinu. Sabúr už mě nechtěl znovu

vidět a já jsem to chápal. Přestal jsem tam každý měsíc jezdit. Už jsem nikoho z nich nikdy neviděl.

Jednoho dne časně zjara roku 1955 se navěky změnily životy nás všech v naší domácnosti, pane

Markosi. Pamatuji si, že pršelo. Žádný liják, po kterém vylézají žáby a kvákají. Jen takové neurčité mrholení, které se celé dopoledne vracelo. Pamatuji si, že toho dne přišel zahradník Zahid, líný jako obvykle, opíral se o hrábě a prohlašoval, že to asi zabalí kvůli špatnému počasí. Chystal jsem se zalézt do své boudy, přinejmenším proto, abych měl pokoj od jeho žvástů, když tu jsem zaslechl

z domu Nílin výkřik. Volala mě.

Pospíchal jsem přes dvůr do domu. Její hlas přicházel z horního patra, z pánovy ložnice.

Nílu jsem nalezl v koutě, opřenou zády o zeď, s rukou před ústy. „Něco s ním není v pořádku,“

řekla a pořád si držela ruku před ústy.

Pan Wahdatí seděl na posteli, oblečený v bílém nátělníku. Vydával podivné hrdelní zvuky.

V obličeji byl bledý, vypadal vyčerpaně a měl rozcuchané vlasy. Pravou rukou se opakovaně snažil

něco udělat a nedařilo se mu to a já si s hrůzou všiml, že mu z koutku úst kapou sliny.

„Nábí! Udělej něco!“

Parí, které v té době bylo šest, mezitím přišla do pokoje, přiběhla k posteli pana Wahdatího

a začala ho tahat za nátělník. „Papa? Papa?“ Pohlédl na ni s vyvalenýma očima a jeho ústa se otvírala a zavírala. Vykřikla.

Rychle jsem ji vzal a odnesl k Níle. Řekl jsem jí, ať dítě odvede do jiného pokoje, protože by

neměla svého otce vidět v takovém stavu. Níla zamrkala, jako by se probírala z transu, chvíli se

dívala střídavě na mě a na Parí a pak se pro ni sehnula. Pořád se mě ptala, co je s jejím manželem.

Pořád opakovala, že musím něco udělat.

Zavolal jsem z okna Zahida a pro jednou se ten budižkničemu prokázal být užitečným. Pomohl mi

obléct panu Wahdatímu kalhoty od pyžama. Zvedli jsme ho z postele, odnesli po schodech dolů

a posadili ho na zadní sedadlo auta. Níla si sedla vedle něho. Řekl jsem Zahidovi, aby zůstal v domě a postaral se o Parí. Chystal se něco namítat a já mu dal pořádnou facku. Řekl jsem mu, že je osel a že má udělat, co se mu říká.

Načež jsem vycouval z příjezdové cesty a odjel.

Trvalo celé dva týdny, než jsme pana Wahdatího přivezli zase domů. Nastal chaos. Do domu

vpadly davy rodinných příslušníků. Téměř bez přestávky jsem vařil čaj a jídlo pro jeho strýčky,

bratrance, postarší tetičky. Celý den zněl od brány zvonek a po mramorové podlaze v obývacím

pokoji klapaly podpatky. Chodbou zněly tlumené hlasy a do domu proudili lidé. Většinu z nich jsem

v domě téměř nikdy neviděl a vyrozuměl jsem, že si návštěvu odbyli spíš z úcty k matrónovité matce

pana Wahdatího, než ve snaze navštívit samotářského nemocného muže, k němuž neměli žádné

výraznější vazby. Ona, jeho matka, přišla samozřejmě také — bez psů, díkybohu. Vtrhla do domu

s kapesníčkem v každé ruce, otírajíc si zrudlé oči a kapající nos. Utábořila se vedle jeho lůžka

a ronila slzy. Navíc byla v černém, což mi připadalo otřesné, jako by byl její syn už mrtvý.

A to svým způsobem byl. Přinejmenším jeho stará verze. Polovina obličeje mu ztuhla do strnulé

masky. Nohy mu prakticky vypověděly službu. Mohl pohybovat levou paží, ale pravá byla jen kost

a ochablé maso. Mluvil jen prostřednictvím mručení a stenů, kterým nikdo nerozuměl.

Doktor nám řekl, že pan Wahdatí cítí emoce stejně dobře jako před mrtvicí a že také věcem dobře

rozumí, ale že nedokáže, alespoň prozatím, jednat podle toho, co cítí a čemu rozumí.

Nebyla to ale tak docela pravda. Vlastně už zhruba po prvním týdnu dal dost jasně najevo, jaký má

pocit ze všech těch návštěv včetně jeho matky. I tak velmi nemocný byl ve své podstatě samotář.

A jejich soucit, jejich sklíčené pohledy a celé to zkormoucené vrtění hlavami nad žalostnou

podívanou, kterou teď představoval, mu k ničemu nebylo. Když vstoupili do jeho pokoje, rozezleně

mával svou fungující levou rukou. Když na něho mluvili, odvracel tvář. Když si k němu přisedli,

sevřel v ruce prostěradlo, bručel a bušil si pěstí do boku, dokud neodešli. V případě Parí nebylo jeho odmítání o nic méně tvrdošíjné, byť bylo mnohem vlídnější. Chodila si hrát s panenkami k jeho posteli a on se na mě prosebně díval, oči se mu zalily a brada se mu třásla, dokud jsem Parí

z místnosti neodvedl — nesnažil se s ní promluvit, protože věděl, že to, jak mluví, ji rozrušuje.

Hromadný odchod návštěv byl pro Nílu úlevou. Když byl dům nacpaný lidmi, Níla se s Parí

vzdálila nahoru do Paríina pokoje, což budilo značný odpor u její tchyně, která bezpochyby

očekávala — a kdo by se jí mohl divit? — že Níla zůstane u lůžka jejího syna, přinejmenším, aby

dělala dojem před lidmi, když už kvůli ničemu jinému. Nílu samozřejmě nijak nezajímalo, jak to bude

vypadat a co o ní lidé řeknou. A říkali toho spoustu. „Co je tohle za manželku?“ slyšel jsem její

tchyni několikrát vykřiknout. Stěžovala si každému, kdo byl ochoten to poslouchat, že Níla je bezcitná a že má v duši obrovskou díru. Kde je, když ji teď manžel potřebuje? Která žena opustí svého věrného milujícího manžela?

Něco z toho, co ta stará žena říkala, byla samozřejmě pravda. Vlastně jsem to byl já, koho bylo

možné s největší jistotou nalézt u lůžka pana Wahdatího, já jsem mu dával léky a zdravil ty, kdo

do místnosti přicházeli. Se mnou mluvil doktor nejčastěji, a proto jsem to byl já a ne Níla, koho se lidé ptali na stav pana Wahdatího.

To, že pan Wahdatí vyhnal všechny návštěvy, zbavilo Nílu jedné nepříjemnosti, ale vyvstala druhá.

Tím, že se schovávala v Paríině pokoji za zavřenými dveřmi, udržovala si odstup nejen od své

protivné tchyně, ale i od žalostného stavu svého manžela. Teď, když byl dům prázdný, musela čelit

manželským povinnostem, na které nebyla stavěná.

A to nedokázala.

A také to nedělala.

Neříkám, že byla krutá nebo bezcitná. Žiji už dlouho, pane Markosi, a naučil jsem se, že je dobře,

když člověk soudí vnitřní ustrojení srdce někoho jiného s jistou dávkou pokory a shovívavosti. Co

říkám, je to, že jsem jednoho dne vešel do pokoje pana Wahdatího a našel Nílu, jak vzlyká s hlavou

zabořenou do jeho břicha, pořád ještě se lžící v ruce, a jemu teče po bradě rozmixovaná čočková

polévka a kape na bryndák, který měl uvázaný kolem krku.

„Dovolte, Bíbí Sáhib,“ řekl jsem jemně. Vzal jsem si od ní lžíci, otřel jsem mu ústa a chystal jsem

se ho nakrmit, ale zasténal, zavřel oči a odvrátil tvář.

Nedlouho poté jsem vlekl ze schodů dva kufry a podával jsem je řidiči, který je uložil do kufru

nastartovaného auta. Pomáhal jsem Parí, která měla na sobě svůj oblíbený žlutý kabát, nasednout

dozadu na sedadlo.

„Nábí, přivezeš za námi Papa na návštěvu do Paříže, jak říkala Maman?“ zeptala se se svým

dětským úsměvem.

Řekl jsem jí, že jakmile bude otci lépe, určitě ho přivezu. Políbil jsem jí obě malé ručky. „Bíbí

Parí, přeji vám štěstí a spokojenost,“ řekl jsem. Nílu jsem potkal, jak jde ze schodů s opuchlýma

očima a rozmazanými linkami kolem očí. Byla se s panem Wahdatím rozloučit v jeho pokoji.

Zeptal jsem se jí, jak mu je.

„Myslím, že se mu ulevilo,“ odvětila a pak dodala, „ale možná je to jen mé zbožné přání.“ Zapnula

si kabelku a pověsila si ji přes rameno.

„Neříkej nikomu, kam jedeme. Bude to tak nejlepší.“

Slíbil jsem jí, že neřeknu.

Řekla mi, že brzy napíše. Pak se mi dlouze zadívala do očí a já věřím, že jsem v nich viděl

skutečnou náklonnost. Dotkla se dlaní mé tváře.

„Jsem šťastná, že jsi s ním, Nábí.“

Pak mě k sobě přitáhla, objala mě a přitiskla svou tvář k mojí. Ucítil jsem zblízka vůni jejích vlasů, její parfém.

„Byls to ty, Nábí,“ zašeptala mi do ucha. „Vždycky jsi to byl ty. Ty jsi to nevěděl?“

Nerozuměl jsem tomu. A než jsem se stačil zeptat, pustila se mě. S hlavou svěšenou a s podpatky

klapajícími po asfaltu pospíchala příjezdovou cestou pryč. Vklouzla na zadní sedadlo taxíku vedle

Parí, ještě jednou na mě pohlédla a přitiskla dlaň na okno. Její bílá dlaň na skle okénka byla to

poslední, co jsem viděl, když auto vyjíždělo ven.

Díval jsem se, jak odjíždí, počkal jsem, než auto na konci ulice zabočí, a pak jsem zavřel bránu.

Opřel jsem se o ni a rozplakal se jako dítě.

Navzdory přáním pana Wahdatího proklouzla sem tam dovnitř nějaká návštěva, alespoň ještě

po nějakou dobu. Nakonec už ho chodila navštěvovat jen jeho matka. Přicházela zhruba jednou týdně.

Pokaždé na mě luskla prsty a já jsem jí přistavil židli. Jakmile sebou plácla na židli vedle synovy

postele, spustila monolog plný útoků na povahu jeho nyní odcestovavší ženy. Prý je to běhna. Lhářka.

Alkoholička. Podle ní zbaběle utekla kdovíkam, když ji její manžel nejvíc potřeboval. Tohle pan

Wahdatí snášel tiše a nezúčastněně jí hleděl přes rameno k oknu. Pak přišel nekonečný příval

novinek, z nichž většina byla až téměř fyzicky bolestná svou banalitou. Nějaká sestřenka se pohádala se svou sestrou, protože ta sestra měla tu drzost, že si pořídila stejný kávový stolek jako ona. Zprávy o tom, komu minulý pátek cestou domů z výletu do Paghmánu praskla pneumatika. Kdo má nový účes.

A tak dále. Občas pan Wahdatí něco zabrblal a jeho matka se ke mně obrátila.

„Ty tam. Co říkal?“ Oslovovala mne pokaždé takto, ostrými úsečnými slovy.

Protože jsem byl u něho víceméně každý den, pomalu jsem rozluštil tajemství jeho řeči. Naklonil

jsem se až k němu a mezi tím, co ostatním znělo jako nesrozumitelné brblání a hekání, jsem rozpoznal žádost o vodu, o nočník, prosbu o otočení na druhý bok. Stal se ze mě de facto jeho tlumočník.

„Váš syn říká, že by se rád trochu prospal.“

Stařena vzdychla a řekla, že to nevadí, že už by stejně měla jít. Naklonila se a políbila ho na čelo a slíbila, že brzy zase přijde. Poté, co jsem ji doprovodil k bráně, kde na ni čekal její řidič, vrátil jsem se k panu Wahdatímu do pokoje a sedl jsem si na stoličku vedle jeho postele. Společně jsme si vychutnávali to ticho. Občas zachytil můj pohled, potřásl hlavou a pousmál se křivými ústy.

Protože práce, na niž jsem byl najat, bylo teď tak málo — jezdil jsem autem jen jednou nebo

dvakrát týdně nakoupit potraviny a vařil jsem jen pro dva lidi — neviděl jsem moc smyslu v tom, aby

se platili další sluhové za práci, kterou jsem mohl udělat já. Vyjádřil jsem tuto myšlenku před panem Wahdatím a on pokynul rukou. Naklonil jsem se blíž.

„Vždyť se úplně udřeš.“

„Ne, sáhibe. Udělám to rád.“

Zeptal se mě, jestli jsem si jistý, a já mu řekl, že ano.

Oči mu zvlhly a jeho prsty mi slabě sevřely zápěstí. Býval to ten nejstoičtější muž, jakého jsem kdy znal, ale od té mrtvice ho vyváděly z míry, zneklidňovaly a dojímaly i naprosté maličkosti.

„Poslouchej mě, Nábí.“

„Ano, sáhibe.“

„Vyplácej si, jaký plat chceš.“

Řekl jsem mu, že o tom se bavit nemusíme.

„Víš, kam dávám peníze.“

„Odpočiňte si, sáhibe.“

„Je mi jedno kolik.“

Řekl jsem, že uvažuji o tom, že bych k obědu uvařil hovězí polévku šorba s fazolemi. „Co vy na to, šorba? Vlastně bych si také rád dal, když tak o tom mluvím.“

Ukončil jsem večerní setkávání s ostatními pracujícími nádeníky. Bylo mi už jedno, co si o mně

pomyslí; nedovolím jim chodit do domu pana Wahdatího a bavit se na jeho účet. Vyhodit Zahida mi

činilo velké potěšení. Propustil jsem také tu hazárskou ženu, která chodívala vyprat prádlo. Od té

doby jsem pral a věšel prádlo na šňůru já. Staral jsem se o stromy, zastřihoval keře, sekal trávu, sázel nové květiny a zeleninu. Uklízel jsem dům, zametal jsem koberce, leštil podlahy, vyklepával prach ze závěsů, myl okna, spravoval kapající kohoutky a vyměňoval rezivějící trubky.

Jednoho dne jsem v pokoji pana Wahdatího smetal pavučiny z římsy, zatímco on spal. Bylo léto,

nesmírné horko a sucho. Sundal jsem z pana Wahdatí veškerá prostěradla a deky a ohrnul jsem mu

nohavice od pyžama. Otevřel jsem okna, na stropě rozvrzaně kroužil větrák, ale byl téměř na nic a ze všech stran se dralo horko.

V pokoji byla poměrně velká skříň, kterou jsem už nějaký čas chtěl uklidit, a toho dne jsem se

rozhodl, že se do toho konečně pustím. Odsunul jsem dveře a začal s obleky, po jednom jsem je

oprášil, i když jsem si uvědomoval, že je pan Wahdatí velmi pravděpodobně už nikdy nevyužije. Byly

tam stohy knih, na nichž se usadil prach, tak jsem je také otřel. Vyčistil jsem boty hadříkem

a vyrovnal je do úhledné řádky.

Našel jsem velkou lepenkovou krabici, skrytou pod lemy několika dlouhých zimníků, které visely

nad ní. Vytáhl jsem ji a otevřel. Byla plná starých skicáků pana Wahdatího, naskládaných na sebe,

a každý z nich byl smutnou připomínkou jeho předchozího života.

Vzal jsem z krabice jeden skicák a náhodně jsem ho otevřel na jedné stránce. Téměř se mi

podlomila kolena. Prolistoval jsem celý sešit. Pak jsem ho odložil a prošel další, a další, a další, a ještě další. Stránky se mi míhaly před očima, každá z nich mi s povzdechem ovanula tvář a na každé byl stejný objekt, nakreslený uhlem. Na jedné jsem z pohledu z hořejšího pokoje otíral nárazník auta.

Jinde jsem se opíral o lopatu na verandě. Na stránkách těch sešitů jsem byl vyobrazen, jak si zavazuji boty, sekám dříví, zalévám keře, nalévám čaj z konvice, modlím se, spím. Byl jsem tam v autě zaparkovaném na břehu jezera Ghargha, jak sedím za volantem se srolovaným okénkem a s rukou

svěšenou zboku přes dveře, vzadu na sedadle byla načrtnutá nejasná postava, nahoře kroužili ptáci.

Byls to ty, Nábí.

Vždycky jsi to byl ty.

Ty jsi to nevěděl?

Pohlédl jsem na pana Wahdatího. Ležel na boku a tvrdě spal. Opatrně jsem vložil skicáky zpět

do krabice, přiklopil jsem víko a zastrčil jsem ji zpátky do rohu pod zimníky. Pak jsem odešel

z pokoje a tiše jsem zavřel dveře, abych ho neprobudil. Prošel jsem pološerem v chodbě a sešel ze

schodů. Viděl jsem se, jak jdu pořád dál. Vyjdu ven do horkého letního dne a dál po příjezdové cestě, otevřu bránu, budu kráčet po ulici, zahnu za roh a půjdu pořád dál a ani se neohlédnu.

Jak tu mám dál zůstat? říkal jsem si. To zjištění, které jsem učinil, mne ani neznechutilo, ani mi

nelichotilo, pane Markosi, ale uvedlo mne do rozpaků. Zkoušel jsem si představit, jak bych mohl

zůstat po tom, co jsem teď věděl. Vrhalo to na všechno tísnivý příkrov, to, co jsem v té krabici našel.

Něčemu takovému nešlo uniknout, nedalo se to odsunout stranou. Jenže jak bych ho mohl opustit, když

je v tak bezmocném stavu? To jsem nemohl, aniž bych nejdřív našel někoho vhodného, kdo by převzal

mé povinnosti. Přinejmenším tohle jsem panu Wahdatímu dlužil, protože on byl ke mně vždycky

laskavý, kdežto já jsem intrikoval za jeho zády, abych si získal přízeň jeho ženy.

Šel jsem do obývacího pokoje, posadil jsem se u skleněného stolu a zavřel oči. Nedokážu Vám říct,

pane Markosi, jak dlouho jsem tam nehnutě seděl, jen to, že jsem nakonec zaslechl shora nějaký

pohyb, zamžikal jsem a uviděl, že se světlo venku mezitím změnilo, tak jsem vstal a dal vařit vodu

na čaj.

Jednoho dne jsem přišel do jeho pokoje a sdělil mu, že mám pro něho překvapení. Bylo to někdy

koncem padesátých let, dlouho předtím, než se do Kábulu dostala televize. Trávili jsme čas hraním

karet, poslední dobou i šachů, které mě naučil a docela mi to šlo. Hodně času jsme strávili i lekcemi čtení. Projevil se jako trpělivý učitel. Zavřel oči, poslouchal mě, jak čtu, a lehce zavrtěl hlavou, když jsem se spletl. Znovu, říkal vždycky. Jeho řeč se mezitím dost výrazně zlepšila. Přečti to znovu, Nábí. Když mě roku 1947 najal, byl jsem víceméně gramotný díky Mulláhu Šakíbovi, ale až díky Sulajmánově výuce mé čtení skutečně pokročilo a v důsledku toho i mé psaní. Udělal to samozřejmě proto, aby mi pomohl, ale ty lekce posloužily i jemu, protože teď jsem mu mohl číst knihy, které měl rád. Mohl si je přirozeně číst i sám, ale jen po chvilkách, protože se rychle unavil.

Pokud jsem měl zrovna něco na práci a nemohl jsem být u něho, neměl se moc čím zabavit.

Poslouchal desky. Často se musel spokojit s tím, že koukal z okna na ptáky sedící na stromě, na nebe, na mraky a poslouchal, jak si na ulici hrají děti a jak prodavači ovoce táhnou za sebou své osly a pokřikují Třešně! Čerstvé třešně!

Když jsem mu o tom překvapení řekl, zeptal se mě, co to je. Podebral jsem ho rukou pod zátylkem

a řekl jsem, že nejdřív půjdeme dolů. Tehdy pro mě nebylo nijak těžké ho unést, byl jsem ještě mladý a zdatný. Snadno jsem ho zvedl a donesl do obývacího pokoje, kde jsem ho jemně posadil na gauč.

„Takže?“ řekl.

Přivezl jsem z chodby kolečkové křeslo. Přemlouval jsem ho téměř rok a on tvrdošíjně odmítal.

Nyní jsem převzal iniciativu a stejně jsem jedno koupil. Okamžitě začal vrtět hlavou.

„Je to kvůli sousedům?“ zeptal jsem se. „Vadí ti, co řeknou lidé?“

Řekl, ať ho zase odnesu nahoru.

„No, mně je naprosto ukradené, co si sousedi pomyslí nebo co na to řeknou,“ odvětil jsem. „Takže

dneska se jde na procházku. Venku je krásně a my jdeme na procházku, ty a já, a tím to hasne. Protože jestli z tohohle domu nevypadneme, tak zešílím a co pak bude s tebou, když já přijdu o rozum?

A na rovinu, Sulajmáne, přestaň fňukat. Jsi jak stará ženská.“

Teď už plakal a zároveň se smál a pořád opakoval „Ne! Ne!“, ale to už jsem ho zvedl a posadil

do kolečkového křesla, přikryl dekou a vyjel s ním ze dveří.

Tady by stálo za to se zmínit, že jsem zpočátku za sebe skutečně hledal náhradu. Sulajmánovi jsem to neřekl; připadalo mi lepší nejdřív najít správného člověka a pak mu tu zprávu sdělit. Na tu práci se přišla zeptat spousta lidí. Sešel jsem se s nimi vždycky před domem, abych v Sulajmánovi nevzbudil podezření. Jenže se ukázalo, že to hledání je daleko problematičtější, než jsem očekával. Někteří

z kandidátů byli zjevně ze stejného těsta jako Zahid a ty jsem rychle zavrhl — poznal jsem je snadno, díky celoživotním zkušenostem s takovými lidmi. Další neměli potřebné kuchařské dovednosti, neboť, jak jsem se už dříve zmínil, Sulajmán byl v jídle dost vybíravý. Nebo neuměli řídit. Mnoho

z nich neumělo číst, což byla dost podstatná překážka, jelikož teď jsem už po odpoledních

Sulajmánovi obvykle čítával. Někteří mi připadali netrpěliví, jiní měli závažné nedostatky, když

došlo na péči o Sulajmána, který dokázal člověka dost rozčilovat a občas byl urážlivý jako malé dítě.

Dalším, jak jsem intuitivně usoudil, chyběl potřebný temperament, aby zvládli celý ten obtížný úkol.

Takže jsem o tři roky později byl stále ještě v domě a pořád jsem si říkal, že mám v úmyslu odejít,

jakmile budu mít jistotu, že Sulajmánův osud spočívá v rukou někoho, komu mohu věřit. Po třech

letech jsem to pořád ještě byl já, kdo mu každý druhý den myl tělo žínkou, holil ho, stříhal mu nehty a vlasy. Krmil jsem ho a pomáhal mu s jeho nočníkem, otíral jsem ho, jako se otírá miminko, a pral jsem špinavé pleny, do kterých jsem ho balil a připevňoval je špendlíkem. Tou dobou jsme si mezi

sebou vytvořili nevyřčenou řeč vzniklou z důvěrné znalosti a zaběhnuté každodennosti, a nevyhnutelně do našeho vztahu pronikla jistá míra neformálnosti, která byla předtím nemyslitelná.

Jakmile jsem ho přiměl odsouhlasit kolečkové křeslo, vrátili jsme se k našim ranním procházkám.

Vyjel jsem s ním z domu a vydali jsme se po ulici a zdravili sousedy, které jsme míjeli. Jedním z nich byl pan Bašírí, mladý muž, nedávný absolvent Kábulské univerzity, který pracoval na ministerstvu zahraničních věcí. On, jeho bratr a jejich ženy se nastěhovali do velkého dvoupatrového domu

na protější straně ulice, o tři domy vedle nás. Někdy jsme na něj natrefili, když ráno zahříval auto před cestou do práce, a pokaždé jsem se zastavil na kus řeči. Často jsem se Sulajmánem dojel do parku Šar-e-Nau, kde jsme se posadili ve stínu jilmů a pozorovali pouliční ruch — taxikáře, kteří bušili dlaněmi do klaksonů, cinkání jízdních kol, hýkání oslů, pěší, kteří sebevražedně vstupovali do cesty autobusům. Lidé si nás zvykli v parku vídat, Sulajmána a mě. Cestou domů jsme se často

zastavili na pár srdečných rozhovorů s prodavači časopisů, s řezníky, prohodili pár milých vět

s mladými policisty, kteří řídili dopravu. Povídali jsme si s řidiči opřenými o nárazníky, čekajícími na pasažéry.

Občas jsem ho usadil na zadní sedadlo starého Chevroletu, křeslo složil do kufru a odjel jsem

do Paghmánu, kde se vždycky dala najít nějaká hezká zelená louka a bublající potůček ve stínu

stromů. Když jsme se naobědvali, pokoušel se kreslit, ale vždycky s tím zápolil, protože mrtvice mu

postihla jeho šikovnější pravou ruku. I tak se mu ale levou rukou dařilo přenést na papír stromy,

kopce a trsy lučních květin s mnohem větší dovedností, než bych to dokázal já s oběma rukama

zdravýma. Nakonec se vždycky Sulajmán unavil a zdříml si. Tužka mu vyklouzla z ruky. Přikryl jsem

mu nohy dekou a lehl jsem si do trávy vedle jeho křesla. Naslouchal jsem vánku poletujícímu mezi

stromy, díval se na nebe a na cáry mraků plující nad mou hlavou.

Dříve či později mé myšlenky zalétly k Níle, která teď byla ode mě vzdálená celý kontinent.

Představoval jsem si hebký lesk jejích vlasů, to, jak pokyvovala nohou a sandál jí plácal o patu,

praskání její zapálené cigarety. Myslel jsem na křivku jejích zad a dmoucí se hruď. Toužil jsem být

zase v její blízkosti, být obklopen její vůní, cítit to dobře známé bušení svého srdce, když se dotkla mé ruky. Slíbila, že mi napíše, a i když uběhly celé roky a velmi pravděpodobně už na mě zapomněla, lhal bych, kdybych tvrdil, že jsem nepociťoval příval očekávání pokaždé, když nám do domu přišla

nějaká pošta.

Jednoho dne jsem seděl v Paghmánu na trávě a zkoumal šachovnici. Bylo to o mnoho let později,

v roce 1968. Sulajmánova matka mezitím zemřela a jak pan Bašírí, tak i jeho bratr už byli otci a svým synům dali jména Idrís a Tímúr. Často jsem ty dva malé bratránky vídal v kočárku, když je jejich matky vozily na procházky po okolí. Toho dne jsme se Sulajmánem rozehráli jednu šachovou partii

předtím, než usnul, a já jsem se teď snažil nalézt způsob, jak zlepšit svou pozici po jeho agresivním úvodním manévru. Najednou se zeptal: „Pověz mi, kolik ti je, Nábí?“

„No, něco po čtyřicítce,“ odvětil jsem. „Přesně nevím.“

„Říkal jsem si, že by ses měl oženit,“ řekl. „Než ztratíš svůj hezký vzhled. Už začínáš šedivět.“

Usmáli jsme se na sebe. Pověděl jsem mu, že má sestra Masúma mi říkávala to samé. Zeptal se,

jestli si pamatuji na den, kdy mě najal, o dvacet jedna let dříve, roku 1947.

Samozřejmě že jsem si na to pamatoval. Pracoval jsem předtím jako pomocník kuchaře v jednom

domě pár bloků od sídla Wahdatíových a byl jsem tam dost nešťastný. Když jsem se doslechl, že

potřebuje kuchaře — ten jeho se oženil a odstěhoval — nakráčel jsem jednou odpoledne přímo k jeho

domu a zazvonil na zvonek u brány.

„Byl jsi neskutečně špatný kuchař,“ řekl Sulajmán. „Teď děláš zázraky, Nábí, ale to první jídlo

tehdy? Bože můj. A když jsi poprvé řídil mé auto, myslel jsem, že mě trefí šlak.“ Odmlčel se a pak se zasmál, překvapen svým vlastním bezděčným vtipem.

Naprosto mě to zaskočilo, pane Markosi, byl to pro mě šok, protože Sulajmán si za celá ta léta

na mé vaření ani na to, jak řídím, ani jedinkrát nestěžoval. „Proč jsi mě tedy najal?“ zeptal jsem se.

Pohlédl na mě. „Protože když jsi přišel, pomyslel jsem si, že jsem ještě nikdy neviděl nikoho tak

krásného.“

Sklopil jsem pohled na šachovnici.

„Když jsem tě poznal, věděl jsem, že nejsi stejný jako já a že to, co chci, je nemožné. Ale přesto,

měli jsme naše ranní procházky a vyjížďky, a nebudu tvrdit, že mi to stačilo, ale bylo to lepší než

s tebou nebýt. Naučil jsem se spokojit se s tvou přítomností.“ Odmlčel se, a pak řekl. „A myslím, že to, co popisuji, trochu chápeš, Nábí. Vím, že ano.“

Nedokázal jsem se mu podívat do očí.

„Musím ti říct, i kdyby jen teď, jedinkrát, že tě miluji už hodně, hodně dlouho, Nábí. Nezlob se,

prosím.“

Zavrtěl jsem hlavou, že se nezlobím. Pár minut ani jeden z nás nepromluvil. To, co řekl, mezi nás

vdechlo bolest potlačovaného života, štěstí, které nikdy nenastane.

„A říkám ti to teď proto,“ dodal, „abys pochopil, proč chci, abys odešel. Najdi si ženu. Založ si

vlastní rodinu, Nábí, jako všichni ostatní. Pořád máš ještě čas.“

„No,“ řekl jsem nakonec a snažil se rozptýlit to napětí trochou uštěpačnosti, „možná to jednoho dne

udělám. A pak budeš litovat. A ten ubožák, co ti bude muset prát plenky, taky.“

„Vždycky vtipkuješ.“

Díval jsem se na brouka, jak zlehka přelézá šedozelený list.

„Kvůli mně nezůstávej. To je to, co ti říkám, Nábí. Nezůstávej kvůli mně.“

„Moc si nefandi.”

„Zase ty vtípky,“ odvětil unaveně.

Nic jsem neříkal, i když si to vykládal špatně. V tu chvíli jsem nežertoval. Už jsem nezůstával kvůli němu. Zpočátku ano. Původně jsem zůstal proto, že mě Sulajmán potřeboval, že byl na mně zcela závislý. Už předtím jsem jednou utekl od někoho, kdo mě potřeboval, a výčitky, které stále ještě

cítím, si s sebou vezmu i do hrobu. Nedokázal bych to udělat znovu. Ale pomalu, sotva

postřehnutelně, se mé důvody pro to, že jsem zůstal, změnily. Nedokážu Vám říct, pane Markosi, kdy

a jak se ta změna udála, jen to, že teď už jsem zůstával kvůli sobě. Sulajmán říkal, že bych se měl

oženit. Jenže skutečností je, že jsem se podíval na svůj život a uvědomil jsem si, že to, co lidé

od manželství chtějí, už mám. Měl jsem pohodlí a společnost a domov, kde jsem byl vždy vítán,

milován a potřebný. Fyzické touhy, které jsem jako muž měl — a měl jsem je stále, i když teď, když

jsem byl starší, už méně častěji a méně naléhavě — se daly zvládat způsobem, o němž už jsem se

dříve zmínil. A co se dětí týče, i když jsem je měl vždycky rád, nikdy jsem sám necítil nutkání stát se rodičem.

„Pokud hodláš být jako mezek a neoženit se,“ řekl Sulajmán, „tak bych tě chtěl o něco požádat, ale

s podmínkou, že přijmeš před tím, než ti řeknu, o co jde.“

Řekl jsem mu, že to po mně žádat nemůže.

„A přesto to činím.“

Pohlédl jsem na něho.

„Můžeš odmítnout,“ prohodil.

Znal mě dobře. Křivě se pousmál. Přislíbil jsem, a on vznesl svou žádost.

Mám Vám, pane Markosi, vyprávět o těch letech, která následovala? Nedávné dějiny této ztrápené

země znáte dobře. Nemusím Vám omílat, jak ty temné dny vypadaly. Už jen to pomyšlení mě unavuje

a navíc utrpení této země bylo už dostatečně zaznamenáno lidmi mnohem vzdělanějšími

a výřečnějšími než já.

Mohu to shrnout jedním slovem: válka. Či spíše války. Ne jedna, ani dvě, ale spousta válek,

velkých i malých, spravedlivých i nespravedlivých, válek, kde se střídaly role domnělých hrdinů

a padouchů a s každým novým hrdinou člověk nostalgicky toužil po tom starém padouchovi. Měnila

se jména i tváře, a pliju na ně všechny stejně za jejich nicotné sváry, za ostřelovače, nášlapné miny, bombové útoky, rakety, za rabování a znásilňování a vraždění. Ach, dost už o tom! To břímě je příliš velké a příliš nepříjemné. Ty dny jsem už prožil a mám v úmyslu je na těchto stránkách prožít znovu jen co nejstručněji. Jediné, co mi na té době připadalo dobré, byla jistá míra ospravedlnění ohledně malé Parí, ze které tou dobou už musela být dospělá mladá žena. Ulevilo mému svědomí, že je v bezpečí, daleko od všeho toho zabíjení.

Osmdesátá léta, jak víte, pane Markosi, v Kábulu ve skutečnosti tak hrozná nebyla, jelikož se

většina bojů odehrávala na venkově. Přesto to ale byla doba velkého exodu a mnoho rodin z naší

čtvrti si sbalilo věci a odjelo buď do Pákistánu, nebo Íránu s nadějí, že se usadí znovu někde

na Západě. Živě si vybavuji den, kdy se přišel rozloučit pan Bašírí. Potřásli jsme si rukou a já jsem mu popřál hodně štěstí. Rozloučil jsem se i s jeho synem Idrísem, ze kterého vyrostl vysoký štíhlý čtrnáctiletý chlapec s dlouhými vlasy a světlým chmýřím nad horním rtem. Řekl jsem mu, že se mi

bude moc stýskat po tom, jak se svým bratrancem Tímúrem pouštěli draky a hráli fotbal u nás v ulici.

Možná si vzpomenete, že jsme ty dva bratrance, když už byli dospělí, potkali o mnoho let později, Vy a já, pane Markosi, na jednom večírku, který jste v domě pořádal na jaře roku 2003.

V devadesátých letech už boje propukly i uvnitř města. Kábul padl za oběť mužům, kteří se snad už

narodili s kalašnikovy v rukou, pane Markosi. Byli to samí vandalové, zloději ohánějící se puškami,

s velkolepými tituly, které si sami udělili. Když začaly létat rakety, Sulajmán zůstal v domě a odmítal odejít. Nekompromisně odmítal informace o tom, co se děje za zdmi jeho domu. Televizi vytáhl ze zásuvky. Rádio odvrhnul. Noviny ho nezajímaly. Požádal mě, abych nenosil domů žádné informace

o bojích. Ani pořádně nevěděl, kdo s kým bojuje, kdo zrovna vyhrává, kdo prohrává, jako by doufal,

že když bude válku tvrdošíjně ignorovat, ona mu oplatí stejně.

Tak to samozřejmě nebylo. Z ulice, v níž jsme žili, kdysi tak poklidné a nedotčené, se stala válečná zóna. Kulky dopadaly na každý dům. Nad hlavami nám hvízdaly rakety. Na všech stranách dopadaly granáty a trhaly v asfaltu hluboké krátery. Celou noc až do svítání lítaly všemi směry červené a bílé světlice. Některé dny byl na pár hodin klid a trochu jsme si oddechli, a pak se znovu ozvala střelba, třaskání odevšad a výkřiky lidí na ulici.

V těch letech, pane Markosi, utrpěl dům většinu škod, které jste viděl, když jste roku 2002 poprvé

přišel. Připouštím, že část z toho byla způsobená zanedbaností a tím, kolik uběhlo času — v té době

už jsem zestárl a neměl jsem už prostředky na to, abych se o dům staral tak, jako jsem to dělával.

Stromy už byly uschlé — celá léta už nerodily ovoce — trávník zežloutl, květiny zahynuly. Válka byla k tomu kdysi krásnému domu nemilosrdná. Okna roztříštily blízké výbuchy granátů. Jedna raketa zdemolovala východní část zahrady a půlku verandy, kde jsme si s Nílou tolikrát povídali. Střechu

poškodil granát. Zdi proděravěly náboje.

A pak to rabování, pane Markosi. Ozbrojení muži vtrhli do domu, kdy se jim zlíbilo, a odnášeli si,

co je napadlo. Pobrali většinu nábytku, obrazy, turkmenské koberce, sochy, stříbrné svícny,

křišťálové vázy. Vysekali z koupelny ty lazuritové dlaždice. Jednoho rána jsem se probudil a uslyšel na chodbě nějaké muže. Našel jsem bandu uzbeckých ozbrojenců, kteří se zahnutými noži odřezávali ze schodiště koberec. Stál jsem a pozoroval je. Co jsem mohl dělat? Co by jim sešlo na dalším starci s kulkou v hlavě?

Stejně jako dům, i Sulajmán a já jsme začínali scházet. Opouštěl mě zrak a většinu dní mě

pobolívala kolena. Odpusťte mi tu nevkusnou poznámku, pane Markosi, ale samotný akt močení se

pro mne stal utrpením. Jak se dalo předvídat, stárnutí postihlo Sulajmána víc než mě. Scvrkl se a byl slabý a překvapivě křehký. Dvakrát téměř zemřel, během těch nejtužších bojů mezi skupinou Ahmada Šáha Masúda a Gulbuddína Hekmatjára, kdy na ulicích celé dny ležela nepohřbená těla. Sulajmán

tehdy dostal zápal plic, což, jak říkal doktor, bylo z toho, že vdechnul vlastní sliny. I když bylo málo jak doktorů, tak i léků, které předepisovali, podařilo se mi Sulajmána vyléčit, ačkoliv byl nepochybně na pokraji smrti.

Protože jsme byli denně uvězněni v domě a byli jsme neustále spolu, hodně jsme se v té době

hádali, Sulajmán a já. Hádali jsme se, jako to dělávají manželské páry, umíněně, vášnivě a kvůli

hloupostem.

Fazole už jsi tenhle týden vařil.

Ne, nevařil.

Ale jo. V pondělí!

Neshody ohledně toho, kolikrát jsme předchozího dne hráli šachy. Proč mu vždycky stavím vodu

na okno, když vím, že ji slunce ohřívá?

Proč sis neřekl o nočník, Sulajmáne?

Ale řekl, alespoň stokrát!

Říkáš, že jsem hluchý, nebo líný?

Nemusíš vybírat, jsi obojí!

Od někoho, kdo celý den leží v posteli, je teda pěkná drzost tvrdit, že jsem líný.

A tak dále.

Uhýbal hlavou do strany, když jsem se ho pokoušel nakrmit. Odcházel jsem od něj a bouchal

za sebou dveřmi. Občas, to připouštím, jsem mu úmyslně působil obavy. Odešel jsem z domu. On

volal: Kam to jdeš? a já jsem neodpovídal. Předstíral jsem, že odcházím nadobro. Samozřejmě že jsem jen popošel kousek po ulici a zapálil si — to byl nový návyk, který jsem si vytvořil až na stará kolena — i když jsem to dělal, jen když jsem byl rozzlobený. Někdy jsem zůstal venku celé hodiny.

A když mě naštval, tak až do tmy. Ale pokaždé jsem se vrátil. Vešel jsem beze slova do jeho pokoje,

obrátil jsem ho a natřepal mu polštář. Nedívali jsme se na sebe a oba jsme se sevřenými rty čekali, až ten druhý navrhne smír.

Boje nakonec skončily s příchodem Tálibánu, s těmi mladými muži s ostře řezanými obličeji

a tmavými plnovousy, s černě olemovanýma očima a s biči. Jejich krutost a excesy byly také dobře

zdokumentovány a já opět nevidím žádný důvod Vám je tu znovu uvádět, pane Markosi. Měl bych

říct, že jejich léta v Kábulu byla pro mě osobně, ironií osudu, dobou dočasné úlevy. Větší část svého pohrdání a slepého fanatismu si schovávali pro mladé, zejména pro ubohé ženy. Já jsem byl jen starý muž. Mým hlavním ústupkem jejich režimu bylo, že jsem si nechal narůst vousy, což mne, upřímně

řečeno, ušetřilo každodenního pečlivého holení.

„A už je to definitivní, Nábí,“ zašeptal z postele Sulajmán, „přišel jsi o svou krásu. Vypadáš jako

nějaký prorok.“

Na ulicích mě členové Tálibánu míjeli, jako bych byl pasoucí se kráva. Pomáhal jsem jim k tomu

tím, že jsem schválně nasadil tupý němý výraz, abych se vyhnul zbytečné pozornosti. Jímá mě hrůza,

když si představím, co by asi soudili o Níle — a co by s ní provedli. Když jsem si ji někdy v duchu

vybavil, jak se smála na večírku se sklenkou šampaňského v ruce, s holými pažemi a štíhlýma

nohama, tak mi to připadalo, jako bych si ji vymyslel. Jako by ve skutečnosti nikdy neexistovala. Jako by nic z toho nebylo skutečné — nejen ona, ale ani já a Parí a mladý zdravý Sulajmán a ani celá ta doba a dům, ve kterém jsme společně bydleli.

Jednoho rána v létě roku 2000 jsem přišel do Sulajmánova pokoje, nesl jsem na podnose čaj

a čerstvě upečený chléb. Okamžitě jsem věděl, že se něco děje. Jeho dech byl nepravidelný. Jeho

pokleslá polovina obličeje ještě mnohem výraznější, a když se pokoušel promluvit, vydával jen

skřehotavé zvuky sotva slyšitelnější než šepot. Odložil jsem tác a pospíchal k němu.

„Dojdu pro doktora, Sulajmáne,“ řekl jsem. „Jen počkej. Bude ti zase líp, jako vždycky.“

Obrátil jsem se, že půjdu, ale on divoce vrtěl hlavou. Kýval na mě prsty levé ruky.

Naklonil jsem se a přiložil ucho těsně k jeho ústům.

Několikrát se pokusil něco říct, ale nedokázal jsem rozpoznat co.

„Je mi líto, Sulajmáne,“ řekl jsem, „musíš mě nechat dojít pro doktora. Nebude to trvat dlouho.“

Znovu zavrtěl hlavou, tentokrát pomalu, a z jeho očí zamlžených šedým zákalem tekly slzy. Otvíral

a zavíral ústa. Ukazoval hlavou k nočnímu stolku. Zeptal jsem se, jestli odtud něco potřebuje. Zavřel oči a přikývl.

Otevřel jsem horní šuplík. Neviděl jsem tam nic než prášky, jeho brýle na čtení, starou lahvičku

kolínské, sešit a kreslířské uhly, které přestal používat už před lety. Chtěl jsem se ho zeptat, co tam mám hledat, když jsem to objevil, zastrčené pod sešitem. Obálku s mým jménem, naškrabaným Sulajmánovým nemotorným rukopisem. Uvnitř byl list papíru, na který napsal jediný odstavec.

Přečetl jsem si ho.

Podíval jsem se na něj, jeho propadlé spánky, jeho hrbolaté tváře a vpadlé oči.

Znovu mi pokynul a já se k němu naklonil. Cítil jsem na tváři jeho chladný, namáhavý, nepravidelný

dech. Slyšel jsem, jak se jeho jazyk lopotí ve vyschlých ústech, zatímco se snažil sebrat síly. Nějak, možná jen pouhou silou vůle — jeho poslední — se mu podařilo mi něco zašeptat do ucha.

Zalapal jsem po dechu. Stěží jsem dokázal promluvit a procpat slova ven kolem knedlíku, který se

mi usadil v krku.

„Ne. Prosím, Sulajmáne.“

Slíbils mi to.

„Ještě ne. Já tě uzdravím. Uvidíš. Zvládneme to, jako vždycky.“

Slíbils mi to.

Jak dlouho jsem tam u něj seděl? Jak dlouho jsem se ho snažil přemluvit? To Vám nepovím, pane

Markosi. Pamatuji si jen, že jsem nakonec vstal, obešel postel a lehl si vedle něho. Obrátil jsem ho čelem k sobě. Připadal mi lehoučký jako ve snu. Políbil jsem ho na suché rozpraskané rty. Položil jsem polštář mezi jeho obličej a svou hruď a natáhl jsem se a vzal ho za zátylek. Přitiskl jsem ho

k sobě v dlouhém těsném objetí.

Pak už si pamatuji jen to, jak měl rozšířené oční zorničky.

Došel jsem k oknu a usedl. Na tácu u nohou jsem měl ještě čaj pro Sulajmána. Pamatuji si, že bylo

slunečné ráno. Brzy otevřou obchody, pokud už neotevřely. Malí chlapci pospíchali do školy. Začínal

se už zvedat prach. Kousek dál v ulici líně pobíhal pes a kolem hlavy mu kroužilo tmavé hejno

komárů. Díval jsem se na dva mladíky, kteří projeli kolem na motocyklu. Ten, co seděl vzadu

obkročmo na nosiči, měl na jednom rameni monitor počítače a na druhém meloun.

Opřel jsem hlavu o teplé okenní sklo.

Ten dopis v Sulajmánově zásuvce byla poslední vůle, v níž odkázal všechno mně. Dům, své peníze,

své osobní věci, dokonce i auto, i když už bylo dávno rozpadlé. Jeho vrak trčel na zahradě

na vyfouklých gumách, jako zplihlá hromada rezivějícího plechu.

Nějaký čas jsem nevěděl, co si sám počít. Víc než půl století jsem se staral o Sulajmána. Můj

každodenní život utvářely jeho potřeby, jeho společnost. Teď jsem měl svobodu dělat si, co jsem

chtěl, ale tato svoboda mi připadala iluzorní, protože o to, co jsem chtěl nejvíc, jsem přišel. Říká se: Najdi si v životě nějaký smysl a žij pro něj. Ale někdy, až poté, co život prožijete, zjistíte, že nějaký smysl měl, pravděpodobně takový, jaký by vás nikdy nenapadl. A teď, když jsem smysl svého života naplnil, připadal jsem si bez cíle a osamocený.

Nemohl jsem už dál spát v domě; nedokázal jsem v něm ani vydržet. Když byl Sulajmán pryč,

připadal mi příliš veliký. A z každého koutu, každé škvíry a skuliny na mě vykukovaly pronikavé

vzpomínky. Tak jsem se nastěhoval zpátky do své staré boudy v zadní části dvorku. Zaplatil jsem

nějaké dělníky, aby mi tam nainstalovali elektřinu, abych měl světlo na čtení a mohl se v létě ochladit větrákem. Co se místa týče, moc jsem nepotřeboval. Můj majetek zahrnoval jen postel, nějaké oblečení a krabici se Sulajmánovými kresbami. Vím, že Vám to možná bude připadat zvláštní, pane

Markosi. Ano, z právního hlediska mi teď patřilo všechno v domě, ale necítil jsem, že bych to

skutečně vlastnil, a věděl jsem, že nikdy nebudu.

Hodně jsem toho přečetl, knihy, které jsem si bral ze Sulajmánovy staré pracovny. Každou z nich

jsem vrátil, když jsem ji dočetl. Zasadil jsem pár rajčat, pár snítek máty. Chodil jsem na procházky po okolí, ale často mne rozbolela kolena, sotva jsem ušel dva bloky, a byl jsem nucen se vrátit.

Někdy jsem si do zahrady postavil židli a jen jsem tam seděl. Nebyl jsem jako Sulajmán: samota mi

nesvědčila.

A pak jste jednoho dne roku 2002 u brány zazvonil Vy.

Tou dobou už Tálibán vyhnala Severní Aliance, a do Afghánistánu přišli Američané. Z celého světa

proudily do Kábulu tisíce humanitárních pracovníků, aby postavili nemocnice a školy a opravili

silnice a zavodňovací kanály, aby přivezli jídlo a přístřeší a dali lidem práci.

Překladatel, který Vás doprovázel, byl mladý místní Afghánec v jasně červené bundě a slunečních

brýlích. Ptal se po majiteli domu. Vyměnili jste si spolu rychlé pohledy, když jsem překladateli řekl, že mluví s majitelem. Uchechtl se a řekl: „Ne Kaka, potřebujeme majitele.“ Pozval jsem vás oba na čaj.

Hovor, který následoval na zachované části verandy nad šálky zeleného čaje, probíhal v perštině.

Za těch sedm let, co od té doby uplynulo, jsem se, jak víte, pane Markosi, naučil trochu anglicky,

z velké částí díky Vašemu vedení a šlechetnosti. Prostřednictvím překladatele jste mi sdělil, že

pocházíte z Tinosu, což je ostrov v Řecku. Že jste chirurg a patříte ke skupině lékařů, která přijela do Kábulu operovat děti, které utrpěly zranění obličeje. Říkal jste, že Vy a Vaši kolegové potřebujete nějaké sídlo, ubytovnu, jak se tomu dnes říká.

Zeptal jste se, kolik bych Vám účtoval za nájem.

Řekl jsem, že nic.

Vzpomínám si, jak jste zamrkal, když Vám to ten mladík v červené bundě přeložil. Zopakoval jste

otázku, asi jste si myslel, že jsem špatně rozuměl.

Překladatel si poposedl na kraj židle a naklonil se ke mně. Mluvil důvěrným tónem. Zeptal se mě,

jestli mi úplně vyměkl mozek a jestli mám vůbec představu, kolik by Vaše skupina byla ochotná

zaplatit, jestli vím, co dnes v Kábulu stojí nájem? Říkal, že sedím na pěkném jmění.

Odvětil jsem, aby si sundal brýle, když mluví se starším. Pak jsem ho poučil, aby dělal svou práci,

což je překládat, a ne udílet rady, obrátil jsem se k Vám a ze všech svých důvodů jsem Vám sdělil

ten, který nebyl důvěrný. „Opustil jste svou zemi,“ řekl jsem, „své přátele, svou rodinu a přijel jste sem do tohoto bohem zapomenutého města, abyste pomohl mé zemi a mým krajanům. Jak bych na Vás mohl chtít vydělat?“

Ten mladý překladatel, kterého jsem pak už nikdy neviděl, rozhodil rukama a konsternovaně se

uchichtl. Tato země se změnila. Nebývala vždycky taková, pane Markosi.

Občas ležím v noci v soukromí a tmě svého obydlí a vídám, jak v domě svítí světla. Dívám se

na Vás a Vaše přátele, zejména na tu odvážnou slečnu Amru Ademovicovou, jejíž veliké srdce

nesmírně obdivuji — na verandě nebo v zahradě, jak jíte z talířů, kouříte cigarety, pijete víno.

Slýchám i hudbu, někdy je to jazz, což mi připomíná Nílu.

Je už mrtvá, to vím. Dozvěděl jsem se to od slečny Amry. Říkal jsem jí o Wahdatíových a zmínil

jsem se o tom, že Níla byla básnířka. Našla v počítači jednu francouzskou publikaci. Vydali online

antologii jejich nejlepších děl za posledních čtyřicet let. Jeden článek byl o Níle. Psali tam, že

zemřela roku 1974. Myslel jsem na všechny ty roky, kdy jsem marně doufal v dopis od ženy, která už

byla dávno mrtvá. Ani mě nepřekvapilo, že si sama vzala život. Vím, že někteří lidé cítí zármutek

stejným způsobem, jako jiní cítí lásku: hluboko uvnitř, intenzivně a bezvýchodně.

Dovolte mi to dokončit, pane Markosi.

Můj čas už téměř vypršel. Slábnu každým dnem. Už to nebude dlouho trvat. A díky Bohu za to.

Děkuji i Vám, pane Markosi, nejen za Vaše přátelství, za to, že jste si každý den udělal čas mě

navštívit, posedět u čaje a podělit se se mnou o zprávy o Vaší matce na Tinosu a o Vaší přítelkyni

z dětství, Thalii, ale také za Váš soucit s mým lidem a za neocenitelné služby, které poskytujete

místním dětem.

Děkuji Vám také za opravy, které děláte na domě. Strávil jsem tu většinu svého života, představuje

pro mě domov, a jsem si také jist, že brzy naposledy vydechnu pod jeho střechou. Sledoval jsem, jak

chátrá, s hlubokým zármutkem a zdrcením. Ale přineslo mi velkou radost vidět ho znovu natřený,

vidět spravenou zeď v zahradě, vyměněná okna a znovu postavenou verandu, kde jsem strávil

bezpočet šťastných hodin. Děkuji Vám, milý příteli, za stromy, které jste vysázel, a za květiny, které opět kvetou v zahradě. Pokud jsem Vám nějak pomohl v té službě, kterou poskytujete lidem v tomto městě, pak to, co jste tak laskavě udělal pro tento dům, je pro mne víc než dostatečnou odměnou.

Ale, s rizikem, že budu působit příliš náročně, dovolím si Vás požádat ještě o dvě věci, jednu pro

sebe a jednu pro někoho jiného. Tou první je, abyste mne nechal pohřbít na hřbitově Ashuqana

a Arefana, tady v Kábulu. Jsem si jist, že ho znáte. Dojděte od hlavní brány na severní konec, a když budete chvilku hledat, najdete hrob Sulajmána Wahdatího. Najděte mi místo někde poblíž a pohřběte mě tam. To žádám pro sebe.

Tou druhou věcí je, abyste našel mou neteř Parí, až už tu nebudu. Jestli je ještě naživu, možná to

nebude tak těžké — tenhle internet je zázračný nástroj. Jak vidíte, v této obálce je přiložena i má

poslední vůle, v níž dům, peníze a svých pár věcí odkazuji jí. Prosím Vás, abyste jí předal jak tento dopis, tak závěť. A prosím, povězte jí, povězte jí, že nemohu znát tu nesčetnou spoustu následků, které jsem uvedl do pohybu. Řekněte jí, že nacházím útěchu jen v naději. V naději, že možná, ať už je teď kdekoli, nalezla takový pokoj, požehnání, lásku a štěstí, jaké jen tento svět poskytuje.

Děkuji Vám, pane Markosi. Bůh Vás opatruj.

Navždy Váš přítel,

Nábí

Část pátá: Jaro 2003

Zdravotní sestřička jménem Amra Ademovicová předem Idríse a Tímúra varovala. Vzala si je

stranou a řekla: „Pokud projevíte sebemenší reakci, rozruší ji to a já vás odsud vyhodím.“

Stojí na konci dlouhé, špatně osvětlené chodby v mužském křídle nemocnice Vezíra Akbara Chána.

Amra říká, že jediný příbuzný, který dívce zbyl — nebo jediný, kdo ji navštívil — je její strýc,

a kdyby byla v ženském křídle, nesměl by ji navštěvovat. Takže ji personál nemocnice dal

do mužského křídla, ne na pokoj — bylo by neslušné, aby dívka sdílela pokoj s muži, kteří nejsou její příbuzní — ale sem na konec chodby, na území, které není vyhrazeno ani ženám ani mužům.

„A to jsem si myslel, že už Tálibán z města odešel,“ Tímúr na to.

„Šílené, že jo?“ dodá Amra a rozpačitě se zasměje. Za ten týden, co je Idrís zpátky v Kábulu, už

zjistil, že tenhle tón lehkého zoufalství je mezi zahraničními humanitárními pracovníky, kteří se

musejí potýkat s nesnázemi a výstřednostmi afghánské kultury, běžný. Tak nějak neurčitě ho uráží, že si dělají nárok na ten dobrosrdečný posměch, jisté oprávnění chovat se blahosklonně, i když se zdá, že místní si toho nevšímají nebo to nepokládají za urážlivé, takže ani on by neměl.

„ Vás sem ale pustili. Chodíte si sem, jak chcete,“ namítne Tímúr.

Amra povytáhne obočí. „Já se nepočítám. Nejsem Afghánka. Takže vlastně nejsem doopravdy žena.

To jste nevěděl?“

Tímúr si té výtky nevšímá a zazubí se. „Amra. To je polské jméno?“

„Bosenské. Takže — bez reakcí. Tohle je nemocnice, žádné zoo. Slibujte to.“

Tímúr na to: „Slibovám.“

Idrís se na sestřičku podívá s obavou, že ji možná tohle trochu lehkomyslné a zbytečné škádlení

mohlo urazit, ale zdá se, že to Tímúrovi prošlo. Idrís svému bratranci tuhle schopnost zazlívá

a současně mu ji závidí. Vždycky mu připadalo, že je Tímúr nezdvořilý, že mu chybí duchapřítomnost

a schopnost odlišit nuance. Ví, že Tímúr podvádí svou ženu i daňový úřad. Ví, že Tímúr ve Státech

vlastní realitní a hypotéční společnost, a Idrís si je téměř jist, že je namočený do nějakého podvodu s hypotékami. Jenže Tímúr je nevázaný a společenský, jeho chyby pokaždé vyváží jeho dobrá nálada, odhodlaný přátelský postoj a okouzlující zdání bezelstnosti, kterým si získává lidi, s nimiž se setká.

To, že je pohledný, přijde také vhod — svalnaté tělo, zelené oči, dolíčky ve tváři při úsměvu. Tímúr, pomyslí si Idrís, je dospělý muž, který si užívá výsad dítěte.

„Dobrá,“ pronese Amra. „Fajn.“ Odhrne prostěradlo přibité ke stropu jako provizorní zástěna

a pustí je dál.

Ta dívka — Roši, jak jí Amra říká, což je zkráceně „Rošana“ — vypadá na devět, možná deset let.

Sedí na posteli z ocelových trubek, opřená zády o zeď, s koleny skrčenými pod bradou. Idrís

okamžitě sklopí oči. Polkne, aby hlasitě nezalapal po dechu. Jak se dalo předpokládat, Tímúr takové sebekázně schopen není. Sykne a ztrápeně hlasitým šeptem opakuje: „Ach! Ach! Ach!“ Idrís se na Tímúra podívá a nijak ho nepřekvapí, že se mu oči teatrálně lesknou slzami.

Dívka sebou trhne a zamručí.

„Dobrá, konec, jdeme pryč,“ řekne ostře Amra.

Venku, na drolících se schodech před nemocnicí, sestřička vytáhne z náprsní kapsy svého

světlemodrého pláště balíček červených marlborek. Tímúr, jehož slzy zmizely stejně pohotově, jako

se zhmotnily, si vezme cigaretu a připálí jí i sobě. Idrísovi se dělá nevolno, točí se mu hlava.

V ústech mu vyschlo. Bojí se, že by se mohl pozvracet a znemožnit se, potvrdit Amře obrázek, který

o nich má — bohatí vyjukaní exulanti se přijeli domů podívat na masakr, když už hrozba pominula.

Idrís čeká, že jim Amra vyčiní, nebo alespoň Tímúrovi, ale spíš to vypadá, jako by flirtovala, než

že by se jim chystala vynadat. Tímúr většinou na ženy takhle působí.

„Takže,“ prohodí Amra koketně, „co vy na to, Tímúre?“

Ve Státech se Tímúrovi říká „Tim“. Upravil si jméno po jedenáctém září a tvrdí, že mu od té doby

vzrostly obchody na téměř dvojnásobek. To, že odložil ta dvě písmenka, řekl Idrísovi, udělalo pro

jeho kariéru víc, než kdyby získal univerzitní diplom — kdyby byl vůbec na univerzitu chodil, což se nestalo; v rodině Bašíríových byl vysokoškolákem Idrís. Po návratu do Kábulu ho Idrís slyšel představovat se jen jako Tímúr. Je to celkem neškodné pokrytectví, vlastně i nezbytné. Jenže z toho

člověk nemá dobrý pocit.

„Je mi líto, co se tam stalo,“ říká Tímúr.

„Možná vás potrestám.“

„Klídek, kotě.“

Amra se obrátí k Idrísovi. „Takže on je tu za kovboje. A vy, vy jste ten tichý a citlivý. Vy jste —

jak se tomu říká? — introvert.“

„On je doktor,“ poznamená Tímúr.

„Aha. Tak to je to tu pro vás asi dost šokující. Taková nemocnice.“

„Co se jí stalo?“ zeptá se Idrís. „Co se Roši stalo. Kdo jí to udělal?“

Amřin obličej se zachmuří. Když promluví, z jejího hlasu pronikavě zaznívá mateřské odhodlání.

„Bojuju za ni. Bojuju s vládou, s nemocniční byrokracií, s tím šmejdem neurochirurgem. Krok

za krokem za ni bojuju. A nepřestanu. Nemá nikoho.“

Idrís na to: „Myslel jsem, že má nějakého strýce.“

„Taky šmejd.“ Odklepne popel z cigarety. „Takže. Proč jste sem přijeli, kluci?“

Tímúr se vrhne do vysvětlování. To, co říká, je v hlavních rysech víceméně pravdivé. Že jsou

bratranci, že jejich rodiny uprchly poté, co se sem přihrnuli Sověti, že strávili rok v Pákistánu

a nakonec se začátkem osmdesátých let usadili v Kalifornii. Že se sem oba vrací po dvaceti letech.

Ale pak dodá, že se vrátili proto, aby „se zapojili“, aby se „poučili“, aby „přinesli svědectví“ o tom, jaké jsou následky všech těch let válek a zkázy. Chtějí se vrátit do Států, říká, a zvýšit povědomí, sehnat finance a něco zemi „vrátit“.

„Chceme něco vrátit,“ říká, a pronese to tak vroucně, že Idríse uvede do rozpaků.

Tímúr se samozřejmě nezmíní o skutečném důvodu toho, proč do Kábulu přijeli: aby vznesli nárok

na vrácení majetku, který patřil jejich otcům, domu, kde on a Idrís prožili prvních čtrnáct let svého života. Cena té nemovitosti nyní prudce stoupá, to když se do Kábulu sjely tisíce zahraničních pracovníků, kteří potřebují někde bydlet. Už se dnes na dům, kde momentálně sídlí skupinka

vyčerpaných vojáků Severní Aliance, byli podívat. Když odcházeli, potkali muže ve středních letech,

který bydlí o tři domy dál na protější straně ulice, řeckého plastického chirurga jménem Markos

Varvaris. Pozval je na oběd a nabídl se, že je provede po nemocnici Vezíra Akbara Chána, kde sídlí

nevládní organizace, pro kterou pracuje. Pozval je také na párty, která bude ten večer. O tom děvčeti se dozvěděli, až když dorazili do nemocnice — zaslechli, jak se o ní na schodech před nemocnicí baví dva ošetřovatelé — a Tímúr pak do Idríse šťouchl loktem a povídá: Měli bysme se na to

mrknout, brácho.

Vypadá to, že Amru Tímúrův příběh nudí. Odhodí cigaretu a utáhne si gumičku, která jí drží vlnité

blond vlasy sepnuté do drdolu. „Takže se uvidíme dneska na večírku, kluci?“

Do Kábulu je poslal Tímúrův otec, Idrísův strýc. Dům rodiny Bašíríových během uplynulých dvou

desetiletí válek změnil majitele mockrát. Prokázat vlastnictví si vyžádá čas a peníze. Soudy v zemi

jsou už zahlcené majetkovými spory. Tímúrův otec jim řekl, že budou muset „manévrovat“

s afghánskou byrokracií, která je nechvalně proslulá svou liknavostí a zdlouhavostí — eufemismus,

jímž chtěl jemně naznačit, že mají zjistit, koho je potřeba „podmáznout“.

„To si vezmu na starost já,“ prohlásil Tímúr, jako by to bylo potřeba říkat.

Idrísův otec zemřel před devíti lety po dlouhém boji s rakovinou. Zemřel doma a byla u něho jeho

žena, jejich dvě dcery a Idrís. Toho dne, kdy zemřel, se na dům sesypaly davy lidí — strýčkové,

tetičky, bratránci a sestřenky, přátelé a známí — posedávali na gaučích, na židlích z kuchyně, a když ty byly rozebrané, tak i na zemi a na schodech. Ženy se shlukly v kuchyni a jídelně. Vařily čaj, jednu termosku za druhou. Idrís, jako jediný syn, musel podepsat všechny papíry — listiny pro soudního lékaře, který dorazil, aby jejich otce prohlásil za mrtvého; doklady pro zdvořilé mladíky z pohřební služby, kteří přišli s nosítky, aby si odnesli otcovo tělo.

Tímúr byl po celou tu dobu s ním. Pomáhal Idrísovi brát telefonní hovory. Vítal spousty lidí, kteří

přišli vyjádřit svou úctu. Objednal rýži a jehněčí z místní afghánské restaurace, Abe’s Kabob House, kterou vlastnil Tímúrův přítel Abdulláh, jemuž Tímúr z legrace říkával Strýček Abe. Tímúr parkoval starším hostům auta, když začalo pršet. Zavolal nějakému kamarádovi do jedné z místních afghánských televizních stanic. Na rozdíl od Idríse byl Tímúr dost zapojený do místní afghánské

komunity; jednou Idrísovi řekl, že má v mobilu jména a telefonní čísla více než tří set lidí. Zařídil oznámení v afghánské televizi ještě ten večer.

Odpoledne Tímúr odvezl Idríse do pohřební služby v Haywardu. Tou dobou už lilo jako z konve

a doprava na šestsetosmdesátce směrem na sever se pohybovala dost pomalu.

„Tvůj táta byl třída, brácho. Byl ze staré školy,“ skřehotal Tímúr, když sjížděl z dálničního sjezdu na Mission. Co chvíli si otíral oči hřbetem volné ruky.

Idrís zasmušile přikývl. Za celý život nebyl schopen plakat v přítomnosti jiných lidí, při událostech, kde se to očekávalo, jako třeba na pohřbech. Vnímal to jako své určité znevýhodnění, jako barvoslepost. Přesto ale cítil jistou — a věděl, že iracionální — zášť vůči Tímúrovi za to, že doma

strhl veškerou pozornost na sebe vším tím svým pobíháním a dramatickým vzlykotem. Jako by to byl

jeho otec, kdo zemřel.

Doprovodili je do spoře osvětlené tiché místnosti, zařízené těžkým tmavým nábytkem. Uvítal je muž

v černém saku, s pěšinkou uprostřed hlavy. Byl cítit jako drahá káva. Profesionálním tónem vyjádřil

Idrísovi svou soustrast a nechal ho podepsat objednávku k umístění i zplnomocňující formulář. Zeptal se, kolik kopií úmrtního listu bude rodina chtít. Když byly všechny dokumenty podepsány, diskrétně před Idríse položil brožurku s nápisem „Všeobecný ceník“.

Ředitel pohřebního ústavu si odkašlal. „Ty ceny se vás samozřejmě netýkají, jestliže byl váš otec

členem v afghánské mešitě na Mission Street. Máme s nimi uzavřené partnerství. Celé to hradí,

veškeré služby. Neplatili byste nic.“

„Nemám ponětí, jestli byl členem,“ řekl Idrís a prolétl pohledem brožuru. Jeho otec sice zbožný

byl, to věděl, ale v soukromí. Na páteční bohoslužby chodíval zřídka.

„Chcete, abych vám dal chvilku času? Můžete si do mešity zavolat.“

„Není třeba,“ vložil se do toho Tímúr. „Nebyl členem.“

„Jste si jistý?“

„Jo. Pamatuju si na jeden hovor.“

„Chápu,“ odvětil muž.

Venku u sportovního auta si dali společně cigaretu. Mezitím přestalo pršet.

„Naprostá zlodějina,“ prohlásil Idrís.

Tímúr si odplivl do tmavé louže plné dešťové vody. „Smrt je ale celkem slušnej byznys — to musíš

připustit. Pořád je to potřeba. K čertu, je to ještě lepší než prodávat auta.“

Tímúr v té době spoluvlastnil jeden autobazar. Dřív dost prodělával, než se do toho vložil Tímúr

s jedním svým kamarádem. Za necelé dva roky z toho udělali výdělečný podnik. Muž, který se

vypracoval, říkával rád o svém synovci Idrísův otec. Idrís mezitím dostával ubohou almužnu, když si

dodělával druhý rok interní medicíny na stáži na Kalifornské univerzitě. Jeho manželka Nahíl, kterou si vzal rok předtím, pracovala třicet hodin týdně jako sekretářka v právnické firmě a připravovala se na přijímací zkoušky na práva.

„Tohle beru jako půjčku,“ řekl Idrís. „Rozumíš, Tímúre. Splatím ti to.“

„Bez starosti, brácho. Jak myslíš.“

Nebylo to poprvé, co Tímúr Idrísovi vypomohl. Když se Idrís oženil, Tímúr mu dal jako svatební

dar úplně nový Ford Explorer. Tímúr také ručil za půjčku, když si Idrís s Nahíl koupili v Davisu

malý byt. V celé rodině byl mezi dětmi ze všech strýčků ten zdaleka nejoblíbenější. Kdyby Idrís

někdy musel volat příteli na telefonu, téměř s jistotou by zavolal Tímúrovi.

Ale přesto.

Idrís například zjistil, že všichni v rodině vědí o tom, že se za tu půjčku zaručil. Tímúr jim to řekl.

A na svatbě Tímúr přerušil zpěváka, aby to oznámil, a Idrís a Nahíl dostali klíčky od Exploreru

s velkou obřadností — dokonce na podnosu — před pozorně naslouchajícím obecenstvem. Cvakaly

fotoaparáty. Tohle na tom Idrísovi vadilo, fanfáry, okázalost, nestoudné předvádění se, chvástání.

Nebyl rád, že si o svém bratranci tohle myslí, byl pro něho téměř jako bratr, ale zdálo se, že Tímúr je muž, který si hlídá sebepropagaci, a Idrís měl pocit, že Tímúrova velkorysost je jen vykalkulovaná součást jeho pečlivě budované osobnosti.

Idrís a Nahíl měli ohledně Tímúra jednou večer menší neshodu, když povlékali postel.

Každý chce, aby ho měli lidi rádi, řekla. Ty ne?

Oukej, ale nebudu za tu výsadu platit.

Řekla mu, že to od něho není fér, že je nevděčný, po tom všem, co pro ně Tímúr udělal.

Tobě nedocházejí souvislosti, Nahíl. Já jen říkám, že je necitlivé inzerovat své dobré skutky

na vývěsním štítě. Má to něco do sebe, když se to dělá v tichosti, důstojně. Laskavost chce víc než jen vypisovat šeky na veřejnosti.

No, prohlásila Nahíl a škubla prostěradlem, dost to ale pomůže, miláčku.

„Páni, tady si to pamatuju,“ říká Tímúr a dívá se na dům. „Jak že se jmenuje ten majitel?“

„Něco Wahdatí, myslím,“ Idrís na to. „Jeho první jméno si už nepamatuju.“ Myslí na to, jak si tady,

na ulici před vraty, nesčetněkrát hráli jako děti a až teď, po desítkách let, poprvé vcházejí dovnitř.

„Pán a Jeho cesty,“ zamumlá si pro sebe Tímúr.

Je to obyčejný dvouposchoďový dům, jaký by ve čtvrti v San José, kde Idrís bydlí, nikoho moc

nezaujal. Ale na kábulský standard je to okázalá nemovitost, s vysokou zdí, kovovou branou a širokou příjezdovou cestou. Když je ozbrojená stráž uvede s Tímúrem dovnitř, Idrís zjistí, že stejně jako spousta jiných věcí, které v Kábulu viděl, je z domu cítit náznak bývalé honosnosti pod rozvalinami, které z něho zbyly — dílo zkázy je vidět všude: díry po kulkách a klikatící se praskliny v začouzených zdech, odhalené cihly v místech, kde chybí velké kusy omítky, uschlé keře na příjezdové cestě, v zahradě stromy bez listí a zažloutlý trávník. Víc než polovina verandy v zadní části domu je pryč.

Ale stejně jako na spoustě míst v Kábulu je i tady vidět pomalá, váhavá obnova. Někdo začal dům

natírat, zasadil v zahradě růžové keře, chybějící kus ve východní zdi zahrady je opravený, byť trochu neobratně. Ze strany od ulice byl o dům opřený žebřík, což vedlo Idríse k domněnce, že se opravuje střecha. I chybějící polovina verandy už se zjevně začala opravovat.

Markose potkají v chodbě. Má řídnoucí šedivé vlasy a modré oči. Na sobě má afghánské oblečení

a kolem krku elegantně omotaný černobílý kostkovaný arabský šátek. Uvede je do hlučné a zakouřené

místnosti.

„Mám čaj, víno a pivo. Nebo si možná dáte něco silnějšího?“

„Ukažte kde a já si naleju,“ Tímúr na to.

„Teda, vy se mi líbíte. Támhle vedle sterea. Mimochodem, led je v pořádku. Je z kupované balené

vody.“

„Sláva.“

Tímúr je na takových setkáních ve svém živlu a Idrís chtěj nechtěj musí obdivovat jeho nenucené

vystupování, spontánní vtípky a sebevědomý šarm. Následuje Tímúra k baru, kde jim Tímúr oběma

nalije z rubínově zbarvené lahve.

Na polštářích po celé místnosti sedí asi tak dvacet hostů. Podlahu pokrývá temně červený afghánský

koberec. Výzdoba je zdrženlivá, vkusná, ve stylu, který Idrís začal vnímat jako „exulantskou

eleganci“. Je slyšet potichu puštěné CD Niny Simone. Všichni popíjejí, téměř všichni kouří, baví se

o nedávno zahájené válce v Iráku, o tom, co bude znamenat pro Afghánistán. V televizi v rohu

místnosti běží CNN International, zvuk je ztlumený. Noční Bagdád, v agónii uprostřed bleskového

útoku stylem Shock and Awe, osvětlují zelené záblesky.

Markos, v ruce vodku s ledem, se k nim připojí, a s ním dva mladí Němci s vážným výrazem

v tváři, kteří pracují pro Světový potravinový program. Jako spousta humanitárních pracovníků,

s nimiž se v Kábulu setkal, připadají Idrísovi dost světaznalí a není možné na ně udělat dojem.

Řekne Markosovi: „To je hezký dům.“

„Tak to řekni majiteli.“ Markos odejde na druhý konec místnosti a vrátí se s hubeným postarším

mužem. Muž má husté, stříbrem prokvetlé vlasy, sčesané z čela. Má krátce zastřižené vousy a vpadlé

tváře, jako mívá téměř bezzubý člověk. Má na sobě omšelý olivově zelený oblek, který je mu trochu

velký. Něco takového se asi nosilo někdy ve čtyřicátých letech. Markos se na staříka láskyplně

usmívá.

„Nábí džán?“ vykřikne Tímúr a náhle si i Idrís vzpomene.

Starý muž se plaše usmívá. „Promiňte, my už jsme se setkali?“

„Já jsem Tímúr Bašírí,“ představí se Tímúr v perštině. „Má rodina bydlívala kousek od vás vedle

tady v ulici!“

„Dobrý Bože!“ vydechne stařík. „Tímúr džán? A tohle musí být Idrís džán?“

Idrís přikývne a také se usměje.

Nábí je oba obejme. Políbí je na tváře, pořád se usmívá a nevěřícně na ně hledí. Idrís si vzpomene,

jak Nábí vozíval svého zaměstnavatele, pana Wahdatího, v kolečkovém křesle sem a tam po ulici.

Občas se na chodníku zastavili a oba muži sledovali, jak Idrís s Tímúrem hrají s dětmi z okolí fotbal.

„Nábí džán bydlí v tomhle domě už od roku 1947,“ říká Markos s rukou kolem Nábího ramen.

„Takže vám to tu teď patří?“ zeptá se Tímúr.

Nabí se usměje, když vidí překvapení v Tímúrově tváři. „Sloužil jsem tu panu Wahdatímu od roku

1947 do roku 2000, kdy skonal. Ano, byl tak laskav, že mi dům odkázal.“

„On vám ho dal,“ říká nevěřícně Tímúr.

„Ano,“ přikývne Nábí.

„To jste musel bejt sakra dobrej kuchař!“

„A vy, pokud to mohu říct, jste byl pěkný výtržník, pokud se dobře pamatuji.“

Tímúr se chichotá. „Čestnost a poctivost mě nikdy moc nezajímaly, Nábí džán. To přenechávám

tady svému bratranci.“

Markos zakroužil vínem ve sklence a řekl Idrísovi: „Níla Wahdatíová, manželka předchozího

majitele, byla básnířka. Docela známá, jak se zdá. Neslyšel jste o ní?“

Idrís zavrtí hlavou. „Já jen vím, že ze země odjela ještě předtím, než jsem se narodil.“

„Žila se svou dcerou v Paříži,“ ozve se Thomas, jeden z Němců. „Zemřela roku 1974. Sebevražda,

myslím. Měla problémy s alkoholem, nebo jsem to o ní přinejmenším četl. Někdo mi dal zhruba před

rokem nebo dvěma německý překlad jedné z jejích raných sbírek a připadala mi vlastně dost dobrá.

Pamatuju si, že to bylo překvapivě sexuální.“

Idrís přikývne a znovu si připadá trochu neschopně, protože ho cizinec musel poučit o afghánské

umělkyni. Kousek vedle slyší, jak je Tímúr zabraný do vzrušeného rozhovoru s Nábím ohledně cen

nájmů. Mluví spolu samozřejmě v perštině.

„Máte představu, kolik byste za takovéhle místo mohl účtovat, Nábí džán?“ říká starému muži.

„Ano,“ odvětí Nábí a se smíchem přikývne. „Znám ceny nájmů v tomhle městě.“

„Mohl byste tyhle lidi pořádně oškubat!“

„No…“

„A vy je tu necháváte zadarmo.“

„Přijeli pomoci naší zemi, Tímúr džán. Opustili svůj domov a přijeli sem. Nebylo by správné,

abych je, jak říkáte, ‚oškubal‘.“

Tímúr zaúpí a hodí do sebe zbytek obsahu své sklenky. „No, buďto nesnášíte peníze, starý příteli,

nebo jste mnohem lepší člověk než já.“

Do místnosti vejde Amra. Má na sobě safírovou afghánskou tuniku přes vybledlé džíny. „Nábí

džán!“ zvolá. Nábí vypadá trochu zaskočeně, když ho políbí na tvář a ovine jednu ruku kolem něj.

„Tohohle muže miluju,“ sdělí celé skupině. „A hrozně ráda ho uvádím do rozpaků.“ Pak to Nábímu

zopakuje v perštině. Ten přikyvuje, směje se a trochu se červená.

„Co kdybyste mě taky trochu uvedla do rozpaků,“ ozve se Tímúr.

Amra mu poklepe na hruď. „Tenhle je pěkný potížista.“ Políbí se s Markosem po afghánsku, třikrát

na tvář, a totéž s Němci.

Markos jí dá ruku kolem pasu. „Amra Ademovicová. Nejpracovitější žena v Kábulu. Neradím vám

tohle děvče naštvat. A kromě toho by vás dokázala opít do němoty.“

„Co kdybychom to vyzkoušeli,“ Tímúr na to a natáhne se pro sklenku na baru za ním.

Starý Nábí se omluví a odejde.

Další zhruba hodinu se Idrís pohybuje mezi lidmi a druží se, nebo se o to aspoň snaží. Jak hladiny

alkoholu v lahvích klesají, rozhovory nabývají na intenzitě. Idrís zaslechne němčinu, francouzštinu, a pravděpodobně řečtinu. Dá si další vodku a poté zteplalé pivo. V jedné skupince se pokusí sebrat odvahu a vsunout do hovoru vtip o Mulláhu Omarovi, který se naučil v perštině v Kalifornii. Jenomže

v angličtině ten vtip moc nevyzní a podá ho trochu utrápeně. Působí to nudně. Posune se jinam

a poslouchá hovor o tom, že se má v Kábulu otevřít irská hospoda. Všichni se shodnou, že nevydrží.

Popochází po místnosti s teplým pivem v ruce. Na takových setkáních se nikdy nedokázal cítit

uvolněně. Zkouší se zabavit zkoumáním výzdoby. Jsou tu plakáty Buddhů z Bamjánu, utkání buzkaši

a na jednom je řecký ostrov jménem Tinos. O Tinosu nikdy neslyšel. Všimne si zarámované

fotografie, černobílé, trochu rozostřené, jako by ji někdo vyfotil podomácku vyrobeným fotoaparátem.

Je na ní mladá dívka s dlouhými černými vlasy, zády k objektivu. Sedí na kameni na pláži a hledí

na moře. Levý dolní roh fotografie vypadá ohořele.

K večeři je jehněčí kýta na rozmarýnu, špikovaná kousky česneku. Salát s kozím sýrem a těstoviny

s pestem. Idrís si nandá trochu salátu a vrtá se v něm v rohu místnosti. Všimne si Tímúra, který sedí se dvěma přitažlivými Holanďankami. V centru pozornosti, pomyslí si Idrís. Ozve se smích a jedna z žen se dotkne Tímúrova kolena.

Idrís si odnese víno ven na verandu a posadí se na dřevěnou lavičku. Je už tma a verandu osvěcují

jen dvě žárovky zavěšené u stropu. Vidí odsud obrysy nějakého obydlí na zadním konci zahrady

a vpravo na zahradě siluetu auta — velkého, dlouhého, starého — nejspíš amerického, soudě podle

křivek. Model někdy ze čtyřicátých let, možná začátku padesátých — Idrís ho tak dobře nevidí —

a navíc, on přes auta nikdy nebyl. Je si jistý, že Tímúr by to věděl. Vysypal by ze sebe model, rok, objem motoru, všechno. Vypadá to, jako by to auto sedělo na prázdných pneumatikách. Nějaký pes v okolí se krátce přerušovaně rozštěká. V domě někdo pustí CD Leonarda Cohena.

„Tichý a citlivý.“

Amra se usadí vedle něj a led v její skleničce zacinká. Je bosá.

„Tvůj bratranec kovboj je středem večírku.“

„To mě nijak nepřekvapuje.“

„Je dost pohledný. Je ženatý?“

„A má tři děti.“

„Škoda. Tak se budu chovat slušně.“

„Jistě by ho zklamalo, kdyby to slyšel.“

„Mám svá pravidla,“ ona na to. „Ty ho moc rád nemáš.“

Idrís jí popravdě řekne, že Tímúr je téměř jako jeho bratr.

„Ale uvádí tě do rozpaků.“

To je pravda. Tímúr ho opravdu uvedl do rozpaků. Celou dobu se chová jako typický otravný

afghánský Američan, myslí si Idrís. Vtrhne si do města zničeného válkou, jako by sem patřil,

poplácává místní dobrosrdečně po zádech a každému říká bratře, sestro, strýčku, okázale rozdává peníze žebrákům z balíčku, kterému říká bakšiš, vtipkuje se stařenkami, kterým říká matko a přemlouvá je, aby mu odvyprávěly svůj příběh do videokamery, zatímco on nasadí sklíčený výraz a předstírá, jako by byl jedním z nich, jako by byl celou tu dobu tady, jako by neposiloval v Gold’s v San José, aby měl vypracované svaly, zatímco ty lidi tady ostřelovali, zabíjeli a znásilňovali. Je to pokrytecké a nechutné. A Idríse zaráží, že se zdá, že to divadýlko nikdo neprohlédl.

„Není pravda, co vám říkal,“ odvětí Idrís. „Přijeli jsme sem, abychom vznesli nárok na dům, který

patřil našim otcům. To je celé. Nic dalšího.“

Amra se pro sebe zasměje. „To je mi samozřejmě jasné. Myslíte, že jsem se nechala napálit? Měla

jsem v téhle zemi co do činění s vojenskými diktátory a s Tálibánem. Už jsem viděla všechno. Nic mě

nemůže šokovat. Nic a nikdo mě neoklame.“

„To nejspíš ne.“

„Jste upřímný,“ ona na to. „Alespoň že jste upřímný.“

„Já si jen myslím, že tihle lidé, všechno, čím si prošli, že bychom si jich měli vážit. Tím ,my‘

myslím lidi, jako jsme Tímúr a já. Ti, kdo měli štěstí, ti, kdo tady nebyli, když tu všude dopadaly

bomby. Nejsme jako tihle lidé. Neměli bychom předstírat, že ano. Ty příběhy, které by tihle lidé

mohli vyprávět — nemáme na ně nárok… asi odbíhám.“

„Odbíháte?“

„Mluvím nesouvisle.“

„Ne, já rozumím,“ ona na to. „Říkáte, že jejich příběhy, že je to dar, který vám dávají.“

„Dar. Ano.“

Upíjejí víno. Nějakou chvíli si povídají. Pro Idríse je to od chvíle, co dorazil do Kábulu, první

skutečný rozhovor, v němž není žádný nenápadný posměch, neurčitá výtka, které cítil od místních,

od vládních úředníků, lidí v humanitárních organizacích. Ptá se na její práci a ona mu říká, že sloužila v Kosovu při OSN, ve Rwandě po genocidě, v Kolumbii a také v Burundi. Pracovala s dětskými prostitutkami v Kambodži. V Kábulu je už rok, její třetí pobyt, tentokrát u malé nevládní organizace.

Pracuje v nemocnici a v pondělí vede mobilní kliniku. Dvakrát provdaná, dvakrát rozvedená, žádné

děti. Idrís zjišťuje, že je těžké odhadnout Amřin věk, i když je nejspíš mladší, než vypadá. Za těmi žloutnoucími zuby a unavenými váčky pod očima se skrývá záblesk krásy, bouřlivého sexuálního života. Za čtyři, možná pět let, říká si Idrís, zmizí i to.

Pak se ho zeptá: „Chcete vědět, co se stalo Roši?“

„Nemusíte mi to říkat,“ odpoví jí.

„Myslíte, že jsem opilá?“

„A jste?“

„Trochu,“ odvětí. „Ale vy jste upřímný chlap.“ Zlehka mu poklepe na rameno, trochu hravě. „Ptáte

se z těch pravých důvodů. Pro ostatní Afghánce jako vy, Afghánce, kteří přicházejí ze Západu, je to

jako — jak se to říká? — vlezlost.“

„Zevlování.“

„Ano.“

„Jako pornografie.“

„Ale možná že vy jste dobrý chlap.“

„Když mi to řeknete,“ poví jí, „budu to brát jako dar.“

A tak mu to řekne.

Roši bydlela se svými rodiči, dvěma sestrami a malým bratříčkem ve vesnici vzdálené asi třetinu

cesty mezi Kábulem a Bagramem. Jednou v pátek minulý měsíc přijel na návštěvu její strýc, starší

bratr jejího otce. Už téměř rok byla mezi Rošiným otcem a jejím strýcem rozepře kvůli domu, kde

Roši a její rodina bydleli, domu, který podle strýce měl náležet jemu, jelikož byl starší bratr, ale jejich otec ho odkázal mladšímu, oblíbenějšímu z bratrů. Toho dne, kdy přijel, ale bylo všechno v pořádku.

„Říkal, že chce jejich spor ukončit.“

Rošina matka zabila dvě kuřata, připravila velký hrnec rýže s rozinkami a koupila na trhu čerstvá

granátová jablka. Když strýc dorazil, on a Rošin otec se políbili a objali. Rošin otec svého bratra

objal tak pevně, až ho nadzvedl z koberce. Rošina matka se rozplakala úlevou. Rodina se posadila

k jídlu. Všichni si přidávali. Dali si granátová jablka. A potom byl zelený čaj a malé karamelové

cukroví. Strýc se omluvil, že si musí odskočit.

Když se vrátil, držel v ruce sekyru.

„Takovou, jakou se štípá dříví,“ řekne Amra.

První to schytal Rošin otec. „Roši mi řekla, že její otec ani nevěděl, co se děje. Nic neviděl.“

Udeřil ho zezadu do krku. Téměř mu setnul hlavu. Další byla na řadě Rošina matka. Roši viděla, že

se její matka snaží bránit, ale pár ran do obličeje a do hrudi ji umlčelo. V tu chvíli už děti ječely strachy a utíkaly. Strýc se pustil za nimi. Roši viděla, jak jedna její sestra utíkala na chodbu, ale strýc ji popadl za vlasy a svalil ji na zem. Druhá sestra na chodbu doběhla. Strýc běžel za ní a Roši ho slyšela, jak vykopl dveře do pokoje, výkřiky, a pak ticho.

„Tak se Roši rozhodla utéct se svým bratříčkem. Vyběhnou z domu, k vrátkům, ale ta jsou zamčená.

To udělal jejich strýc, samozřejmě.“

Utíkají na dvůr, asi v panice a zoufalství zapomenou, že na dvoře není žádná branka, žádná cesta

ven, zdi jsou příliš vysoké. Když strýc vyrazil z domu za nimi, Roši viděla, jak se její bratříček,

kterému bylo pět let, vrhl do tandúru, kde jen hodinu předtím matka pekla chléb. Roši ho slyší křičet v plamenech, pak zakopne a upadne. Obrátí se na záda, spatří modré nebe a dopadající sekyru. A pak už nic.

Amra se odmlčí. Zevnitř je slyšet Leonarda Cohena, který zpívá koncertní verzi písně „Who by

fire“.

I kdyby mohl mluvit, což by v tu chvíli nedokázal, nevěděl by Idrís, co říct. Možná by řekl něco, co by vyjádřilo bezmocné rozhořčení, kdyby to byla bývala práce Tálibánu, nebo al-Káidy, nebo nějakého megalomanského mudžáhidského velitele. Jenomže tohle se nedá svést na Hekmatjára, nebo

Mulláha Omara, nebo Bin Ládina, nebo Bushe a jeho Válku s terorismem. Kvůli tomu obyčejnému,

naprosto všednímu důvodu působí tento masakr ještě hrozivěji a mnohem tíživěji. Napadá ho slovo

nesmyslný, ale Idrís ho zavrhne. Tak to lidé vždycky říkávají. Nesmyslný násilný čin. Nesmyslná vražda. Jako by bylo možné spáchat nějakou smysluplnou.

Myslí na tu dívku, na Roši, tam v nemocnici, schoulenou u zdi, se zkroucenými prsty na nohou,

s dětským výrazem ve tváři. Prasklina na její oholené hlavě, lesknoucí se kus mozkové tkáně

o velikosti pěsti, který z ní vykukuje a sedí jí na hlavě jako nějaký turban.

„To vám vyprávěla sama?“ zeptá se nakonec.

Amra ztěžka přikývne. „Pamatuje si to velmi jasně. Každičký detail. Popíše vám to až

do podrobností. Přála bych si, aby mohla zapomenout, kvůli těm zlým snům.“

„A její bratr, co se s ním stalo?“

„Příliš mnoho popálenin.“

„A ten strýc?“

Amra pokrčí rameny.

„Říkají, že člověk má být opatrný,“ odvětí. „Při mé práci prý je potřeba být opatrný, profesionální.

Není dobré se příliš sblížit. Jenže Roši a já…“

Náhle přestane hrát hudba. Další výpadek proudu. Na pár chvil je všechno ve tmě, svítí jen měsíc.

Idrís slyší, jak lidé v domě brblají. Pohotově se rozsvítí halogenové baterky.

„Bojuju za ni,“ říká Amra. Nezvedne oči. „Nepřestanu.“

Následujícího dne jede Tímúr společně s Němci do města Istalif, které je známé svou keramikou.

„Měl bys jet taky.“

„Zůstanu tady a budu si číst,“ odpoví Idrís.

„Číst si můžeš v San José, brácho.“

„Potřebuju si odpočinout. Asi jsem toho včera moc vypil.“

Když Němci Tímúra vyzvednou, Idrís chvíli leží v posteli a zírá na vybledlý reklamní plakát ze

šedesátých let, který visí na zdi, čtyři usmívající se blonďatí turisté na túře kolem jezera Band-e—

Amír, vzpomínka na jeho vlastní dětství tady v Kábulu ještě před válkou, před rozpadem. Brzy

odpoledne se jde projít. V malé restauraci si dá k obědu kebab. Je těžké si jídlo vychutnat, když

na něj skrz okno koukají všechny ty umouněné dětské tváře a sledují ho, jak jí. Je to zdrcující. Idrís si připustí, že Tímúr tohle zvládá lépe než on. Tímúr z toho udělá hru. Jako četař při výcviku pískne a přiměje žebrající děti postavit se do fronty, a vytáhne pár bankovek ze svého balíčku bakšiše. Když je dětem po jedné podá, scvakne podpatky a zasalutuje. Děcka to zbožňují. Také zasalutují. Říkají mu Kaka. Občas mu vylezou na klín.

Po obědě Idrís chytí taxíka a požádá, aby ho zavezl do nemocnice.

„Ale zastavte nejdřív někde na trhu,“ řekne.

S krabicí v ruce prochází chodbou, kolem posprejovaných zdí, místností, které mají místo dveří jen

plastové závěsy, míjí staříka, který se belhá bosý, s páskou přes oko, pacienty, kteří leží v dusných, horkých pokojích, kde chybí žárovky. Všude je nepříjemný nakyslý tělesný zápach. Na konci chodby se na chvíli zastaví před závěsem, než ho odhrne. Srdce se mu na chvilku zastaví, když spatří

děvčátko sedět na kraji postele. Amra klečí u ní a čistí jí zoubky.

Na druhé straně postele sedí nějaký muž, vychrtlý, opálený od slunce, s vousy jako krysí hnízdo

a se změtí tmavých vlasů. Když Idrís vstoupí, muž rychle vstane, položí si ruku na hruď a ukloní se.

Idrís si znovu uvědomil, jak snadno místní poznají, že je Afghánec ze západu, jak mu závan peněz

a moci v tomhle městě propůjčuje bezdůvodná privilegia. Muž Idrísovi řekne, že je Rošin strýc

z matčiny strany.

„Vrátil jste se,“ řekne Amra a opláchne kartáček v misce s vodou.

„Doufám, že to nevadí.“

„Proč by mělo,“ odpoví mu.

Idrís si odkašle. „ Salám, Roši.“

Děvče pohlédne na Amru, jestli smí. Její hlas zní váhavě, pronikavý šepot. „ Salám.“

„Přinesl jsem ti dárek.“ Idrís položí krabici a otevře ji. Rošin výraz ožije, když Idrís vyndá malou televizi a videopřehrávač. Ukáže jí čtyři filmy, které koupil. Většina kazet byly indické filmy nebo akční snímky s bojovým uměním, s Jetem Li, Jeanem-Claudem Van Dammem, všechny filmy se Stevenem Seagalem. Ale podařilo se mu najít E. T. , Babe — galantní prasátko, Příběh hraček a Železného obra. Na všechny tyhle věci koukal doma se svými chlapci.

Amra se Roši v perštině zeptá, na co by se chtěla podívat. Roši si vybere Železného obra.

„To se ti bude moc líbit,“ řekne Idrís. Je pro něho těžké dívat se na ni přímo. Pořád pohledem sjíždí k té hrůze, co má na hlavě, k té lesklé hromádce mozkové tkáně protkané žílami a vlásečnicemi.

Na tomhle konci chodby není elektrická zásuvka a Amře chvíli trvá, než najde prodlužovačku, ale

když Idrís zapojí šňůru do elektřiny a objeví se obraz, Rošina ústa se roztáhnou do širokého úsměvu.

Z toho úsměvu Idrís pozná, jak málo toho ví o světě, i když mu je pětatřicet, o jeho surovosti, jeho krutosti, nesmírné brutalitě.

Když se Amra omluví, aby navštívila další pacienty, Idrís se usadí vedle Rošiny postele a dívá se

na film s ní. Její strýc sedí v místnosti, tichý a nevyzpytatelný. V polovině filmu vypadne elektřina.

Roši se rozpláče, strýc se k ní nakloní ze své židle a drsně jí sevře ruku. Zašeptá pár rychlých

strohých slov v paštštině, které Idrís nerozumí. Roši sebou cukne a snaží se mu vytrhnout. Idrís se

dívá na její malou ručku ztracenou ve strýcově silné ruce s vystouplými bělavými klouby.

Idrís si oblékne kabát. „Vrátím se zítra, Roši, a můžeme se spolu podívat na nějakou jinou kazetu,

jestli chceš. Chtěla bys?“

Roši se schoulí do klubíčka pod přikrývkou. Idrís se dívá na jejího strýce, představuje si, co by

s tímhle mužem udělal Tímúr — Tímúr, který na rozdíl od něho nedokáže odolat bezprostředním

emocím. Dej mi s ním deset minut o samotě, řekl by.

Strýc jde ven s ním. Na schodech Idríse šokuje prohlášením: „Já jsem tady ta skutečná oběť,

sáhibe.“ Nejspíš si všimne výrazu v Idrísově obličej, protože se opraví a dodá: „Samozřejmě že ona

je oběť. Ale chci jen říct, že já taky. To samozřejmě chápete, jste taky Afghánec. Ale tihle cizinci, ti to nechápou.“

„Už musím jít,“ odvětí Idrís.

„Jsem jen mazdúr, prostý dělník. Vydělávám tak dolar, někdy dva, když je dobrý den, sáhibe.

A mám už pět vlastních dětí. Jedno z nich je slepé. A teď tohle.“ Vzdychne si. „Někdy si říkám —

Bůh mi to odpusť — říkám si, že Alláh měl možná nechat Roši… no, však to chápete. Možná by to

bylo bývalo lepší. Protože, ptám se vás, sáhibe, který chlapec by si ji teď vzal? Nikdy nenajde

manžela. A kdo se o ni postará? To budu muset já. Budu se o ni muset starat pořád.“

Idrís ví, že byl zahnán do rohu. Sáhne pro peněženku.

„Cokoli můžete postrádat, sáhibe. Ne pro mě, samozřejmě. Pro Roši.“

Idrís mu podá dvě bankovky. Strýc zamrká na peníze a zvedne k němu oči. Už se chystá říct: „Celé

dvě…“ pak zase ústa sklapne, jako by se bál, že by mohl Idríse upozornit, že se spletl.

„Kupte jí pořádné boty,“ řekne Idrís a schází ze schodů.

„Alláh vám žehnej, sáhibe,“ volá za ním strýc. „Jste dobrý muž. Jste laskavý a dobrý muž.“

Idrís přijde na návštěvu i další den, a den poté taky. Brzy je z toho zvyk a on je u Roši každý den.

Pomalu už zná nemocniční zřízence jménem, ošetřovatele, kteří pracují v přízemí, údržbáře,

podvyživené, unaveně vypadající stráže u vrat do nemocnice. Snaží se držet své návštěvy v co

největší tajnosti. Během svých telefonátů domů zatím Nahíl o Roši nic neřekl. Ani Tímúrovi neříká,

kam chodí, proč s ním nejede na výlet do Paghmánu nebo na setkání s úředníkem ministerstva vnitra.

Ale Tímúr to stejně zjistí.

„Bravo,“ řekne. „Děláš dobrou věc.“ Na chvíli se odmlčí, než dodá: „Ale počínej si obezřetně.“

„Chceš říct, že mám přestat chodit na návštěvy.“

„Za týden odjíždíme, brácho. Neměla by si na tebe moc zvyknout.“

Idrís přikývne. Přemítá, jestli Tímúr trošku nežárlí na jeho vztah s Roši, jestli dokonce není trochu naštvaný, že ho Idrís připravil o velkolepou možnost zahrát si na hrdinu. Tímúr, vynořující se na zpomaleném záběru zpoza plápolající budovy, s nemluvnětem v náručí. Davy jásají. Idrís je

odhodlaný nenechat Tímúra takhle se předvádět s Roši.

Nicméně Tímúr má pravdu. Za týden pojedou domů a Roši už mu začala říkat Kaka Idrís. Když se

opozdí, je znepokojená. Obejme ho kolem pasu a viditelně se jí uleví. Na jeho návštěvy se těší ze

všeho nejvíc, řekla mu. Občas svírá jeho ruku oběma rukama, když se dívají na film. Když u ní není,

často myslí na jemné světlé chloupky na jejích pažích, její oříškově hnědé oči, její hezké nožky,

kulaté tváře, na to, jak si zaboří bradu do dlaní, když jí čte dětskou knížku, kterou koupil

v knihkupectví vedle francouzského lycea. Párkrát si dokonce zkusil krátce představit, jaké by to bylo přivézt ji do Států, jak by se hodila k jeho chlapcům doma, Zabimu a Lemarovi. Letos s Nahíl mluvili o tom, že by měli třetí dítě.

„A co teď?“ zeptá se Amra den předtím, než má Idrís odjet.

Toho dne dala Roši Idrísovi obrázek nakreslený tužkou na prázdném chorobopisu. Byly na něm dvě

postavy, jak se dívají na televizi. Ukázal na tu s dlouhými vlasy. Tohle jsi ty?

A tohle jsi ty, Kaka Idrísi.

Tak ty jsi měla dlouhé vlasy? Předtím?

Sestra mi je každý večer česávala. Uměla to tak, aby to netahalo.

To asi byla hodná sestřička.

Až mi zase narostou, můžeš mi je česat ty.

To by se mi asi líbilo.

Nechoď nikam, Kaka. Neodjížděj.

„Je to milá holčička,“ řekne Amře. A taky že je. Hezky vychovaná a skromná. S jistým pocitem

provinilosti si vzpomene na Zabiho a Lemara doma v San José, kteří už dlouho prohlašují, že se jim

nelíbí jejich afghánská jména, a kteří se rychle mění v malé despoty, takové ty panovačné americké

děti, o nichž s Nahíl tvrdívali, že z jejich dětí nikdy nevyrostou.

„Je to bojovnice,“ řekne Amra.

„Ano.“

Amra se opře o zeď. Kolem proběhnou dva zřízenci, kteří tlačí nemocniční vozík. Leží na něm

chlapec s hlavou omotanou obvazem nasáklým krví a nějakou otevřenou ránou na stehně.

„Ostatní Afghánci z Ameriky nebo z Evropy si ji chodí fotit,“ řekne Amra. „Natáčejí si ji na video.

Slibují. Pak odjedou domů a ukážou to svým rodinám. Je jako zvířátko v zoo. Nechám je, protože si

říkám, že možná pomůžou. Ale oni zapomenou. Už se mi nikdy neozvou. Takže se znovu ptám, co

teď?“

„Ta operace, kterou potřebuje,“ řekne. „Chtěl bych ji zařídit.“

Váhavě na něj pohlédne.

„V naší skupině je neurochirurgická klinika. Promluvím se svou ředitelkou. Zařídíme, aby mohla

přiletět do Kalifornie a podstoupit tu operaci.“

„Ano, ale peníze?“

„Peníze seženeme. Když dojde na nejhorší, zaplatím to já.“

„Z peněženky.“

Zasměje se. „Říká se ‚z vlastní kapsy‘, ale ano.“

„Musíme získat svolení strýce.“

„Pokud se ještě někdy ukáže.“ Dívčina strýce nikdo neviděl ani o něm neslyšel od toho dne, kdy mu

Idrís dal těch dvě stě dolarů.

Amra se na něj usměje. Nic takového ještě nikdy neudělal. Na tom, že se takhle po hlavě vrhl

do tohoto závazku, je něco rozjařujícího, snad dokonce euforického. Připadá si plný energie. Skoro se mu zastaví dech. Je zaskočen, když mu do očí vstoupí slzy.

„ Chvala,“ řekne mu. „Děkuju.“ Stoupne si na špičky a políbí ho na tvář.

„Přefiknul jsem jednu tu Holanďanku,“ pronese Tímúr. „Z toho večírku.“

Idrís vzhlédne od okénka. Obdivoval zrovna měkce hnědé vrcholky pohoří Hindúkuš natěsnané

jeden vedle druhého v dáli pod nimi. Obrátí se k Tímúrovi, který sedí u uličky.

„Tu brunetku. Dal jsem si půlku vitamínu V a neslezl jsem z ní až do ranního svolávání k modlitbě.“

„Ježíšmarjá. Vyrosteš ty vůbec někdy?“ odvětí Idrís podrážděně, protože ho Tímúr opět zatížil

informací o svém cizoložství, své nevěře, své groteskní šaškárně jak z nějakého študáckého bratrstva.

Tímúr se uculuje. „Pamatuj, bratranče, co se stane v Kábulu…“

„Tu větu, prosím tě, nedokončuj.“

Tímúr se rozesměje.

Někde vzadu v letadle probíhá menší oslava. Kdosi zpívá v paštštině a někdo bubnuje

na polystyrenový tácek jako na tambúr.

„Nemůžu uvěřit, že jsme narazili na starého Nábího,“ zamumlá Tímúr. „Ježíši.“

Idrís vyloví z náprsní kapsy prášek na spaní, který si šetřil, a nasucho ho spolkne.

„Takže já sem příští měsíc pojedu zas,“ řekne Tímúr, založí si ruce a zavře oči. „Nejspíš to ještě

pár dalších návštěv zabere, ale měli bychom být v pohodě.“

„Ty tomu Fárúkovi věříš?“

„Ne, k sakru. Proto tam zas pojedu.“

Fárúk je právník, kterého Tímúr najal. Jeho specialitou je pomáhat Afgháncům, kteří žijí v exilu,

přihlásit se o své ztracené majetky v Kábulu. Tímúr vykládá o lejstrech, která Fárúk podá, o soudci, který, jak doufá, bude řízení předsedat, protože je to vzdálený bratranec Fárúkovy manželky. Idrís se znovu opře spánkem o okénko a čeká, až prášek zabere.

„Idrísi?“ řekne Tímúr tiše.

„Jo.“

„To byl pěkně smutnej průser, co jsme tam viděli, co?“

Teď jsi to teda vystih, brácho. „Jo,“ odvětí Idrís.

„Tisíc tragédií na čtvereční míli, člověče.“

Brzy začne Idrísovi hučet v hlavě a rozmlží se mu vidění. Jak usíná, myslí na své rozloučení s Roši, na to, jak držel její prsty, říkal, že se spolu zase uvidí, jak tiše plakala, téměř neslyšně, s hlavou zabořenou do jeho břicha.

Cestou domů z letiště v San Francisku Idrís s láskou vzpomíná na šílený chaos kábulské dopravy. Je

najednou divné jet s Lexusem ve spořádaných pruzích po stojedničce směrem na jih, bez děr

ve vozovce, s tou spoustou užitečných dálničních značek. Všichni jsou tak zdvořilí, ukazují, pouštějí ostatní. Usměje se při vzpomínce na odvážné mladistvé taxikáře, jimž s Tímúrem v Kábulu svěřovali své životy.

Nahíl na sedadle spolujezdce je samá otázka. Bylo v Kábulu bezpečno? Jaké bylo jídlo? Nebylo mu

špatně? Fotil a natáčel všechno? Snaží se, jak nejlépe může. Popíše jí školy rozstřílené dělostřelbou, squattery, kteří žijí v budovách beze střechy, žebráky, bláto, vrtkavé dodávky elektřiny, ale je to, jako by popisoval hudbu. Nedokáže to zpestřit živými detaily z Kábulu — jako třeba posilovnu uprostřed rozvalin s namalovaným obrázkem Schwarzeneggera, pověšeným v okně. Takové detaily si teď

nedokáže vybavit, jeho popis mu zní povšechně, nevýrazně, jako běžná zpráva z tisku.

Chlapci na zadním sedadle ho na chvilku poslouchají, nebo to alespoň kvůli němu předstírají. Idrís

cítí, jak se oba nudí. Pak Zabi, kterému je osm, požádá Nahíl, aby mu pustila film. Lemar, který je

o dva roky starší, poslouchá o něco déle, ale brzy Idrís zaslechne hučení závodního auta z jeho

Nintenda DS.

„Co to s vámi, kluci, je?“ vyčiní jim Nahíl. „Váš otec se právě vrátil z Kábulu. Copak nejste

zvědaví? Nechcete se ho na něco zeptat?“

„To nic,“ přeruší ji Idrís. „Nech je.“ Ale přeci jen je naštvaný kvůli jejich nezájmu, jejich rozmarné nevědomosti o náhodné genetické loterii, která jim poskytla jejich privilegované životy. Cítí náhlý rozpor mezi sebou a svou rodinou, dokonce i Nahíl, jejíž otázky ohledně jeho cesty se točí kolem

restaurací a nedostatku potrubí v budovách. Dívá se teď na ně vyčítavě, jako se nejspíš zpočátku

místní dívali na něj, když dorazil do Kábulu.

„Jsem hrozně hladový,“ řekne.

„A co by sis dal?“ zeptá se Nahíl. „Suši, italské jídlo? U Oakridge mají nové lahůdkářství.“

„Pojďme si dát něco afghánského,“ odpoví jí.

Zajdou do Abe’s Kabob House na východním okraji San José, poblíž Berryessa Flea Market.

Majitel restaurace, Abdulláh, je šedovlasý muž kolem šedesátky, s knírem jako řídítka a s rukama,

které působí silně. On a jeho žena jsou jedni z Idrísových pacientů. Abdulláh na Idríse zamává zpoza pokladny, když s rodinou vejde do jeho restaurace. Abe’s Kabob House je malý rodinný podnik. Má jen osm stolů — přikrytých jen vinylovými, často ulepenými ubrusy — laminované jídelní lístky,

na zdech plakáty z Afghánistánu, v rohu starý automat na limonádu. Abdulláh hosty přivítá, má

na starosti pokladnu, sklízí. Veškeré kouzlo je zásluhou jeho ženy. Idrís už ji vidí vzadu v kuchyni, je nad něčím sehnutá, vlasy schované pod síťkou, oči přivřené kvůli páře kolem. Řekli Idrísovi, že se vzali s Abdulláhem v Pákistánu koncem sedmdesátých let, poté, co doma převzali vládu komunisté.

V roce 1982 dostali azyl v USA. Toho roku se jim také narodila jejich dcera, Parí.

To ona si teď zapisuje objednávky. Parí je přátelská a zdvořilá, má světlou pleť jako její matka

a z očí jí svítí stejná pevnost citů. I ona má podivně disproporční tělo, v horní polovině štíhlé

a elegantní, ale pod linií pasu zatížené širokými boky, silnými stehny a velkými kotníky. Má na sobě jednu ze svých obvyklých volných sukní.

Idrís a Nahíl si objednají hnědou rýži a bolani. Chlapci se rozhodnou pro chapli kebaby, což se z věcí na jídelním lístku nejblíže podobá hamburgeru. Zatímco čekají na jídlo, Zabi řekne Idrísovi, že se jeho fotbalový tým dostal do finále. Hraje na pravém křídle. Zápas je v neděli. Lemar řekne, že má v sobotu kytarový recitál.

„A co budeš hrát?“ zeptá se Idrís pomalu, jak na něj doléhá pásmová nemoc.

„‚Paint it black.‘“

„Paráda.“

„Nejsem si jistá, jestli jsi dost cvičil,“ opatrně ho pokárá Nahíl.

Lemar odhodí papírový ubrousek, který stáčel do ruličky. „Mami! Vážně? Víš, čím musím každý

den procházet? Mám tolik práce!“

Uprostřed jídla je přijde pozdravit Abdulláh a otírá si ruce o zástěru, kterou má zavázanou kolem

pasu. Zeptá se, jak jim chutná jídlo, jestli jim může ještě něco donést.

Idrís mu řekne, že se s Tímúrem právě vrátili z Kábulu.

„A co pořád dělá Tímúr džán?“ zeptá se Abdulláh.

„Samou neplechu, jako vždycky.“

Abdulláh se zazubí. Idrís ví, že má Tímúra rád.

„A jak se daří obchodu s kebaby?“

Abdulláh si povzdychne. „Doktore Bašírí, kdybych chtěl někdy někoho proklít, řekl bych: ‚Kéž ti

Bůh dá restauraci.‘“

Krátce se s Abdulláhem zasmějí.

Později, když odcházejí z restaurace a nastupují do auta, zeptá se Lemar: „Tati, a to dává jídlo

zadarmo všem?“

„Jistěže ne,“ odpoví Idrís.

„Tak proč si od nás nevezme peníze?“

„Protože jsme Afghánci a protože jsem jeho doktor,“ odvětí Idrís, což je pravda jen zčásti. Má

pocit, že hlavním důvodem je to, že je Tímúrův bratranec a že Tímúr byl ten, kdo před lety

Abdulláhovi půjčil peníze na otevření restaurace.

Doma je Idrís nejdřív překvapený, když vidí, že jsou v obývacím pokoji a v chodbě strhané

koberce, na schodišti koukají odhalená prkna a hřebíky. Pak si vzpomene, že předělávají interiér,

nahrazují koberce masivním dřevem — širokými třešňovými prkny v barvě, které podlahář říkal

měděný kotlík. Dvířka skříněk v kuchyni jsou osmirkovaná a tam, kde bývala mikrovlnka, zeje velká díra. Nahíl mu řekne, že v pondělí pracuje jen půl dne, aby se mohla dopoledne sejít s podlaháři a pak s Jasonem.

„Jasonem?“ Pak si vzpomene. Jason Speer, ten chlápek přes domácí kino.

„Přijde si to zaměřit. Už nám sehnal se slevou subwoofer a projektor. Posílá sem ve středu tři

chlapy, aby začali s prací.“

Idrís přikývne. To domácí kino byl jeho nápad, něco, co vždycky chtěl. Jenže teď se cítí rozpačitě.

Má pocit, že se ho to všechno netýká, Jason Speer, nové skříňky a podlahy v barvě měděného kotlíku,

kotníčkové boty jeho dětí za 160 dolarů, žinylkové přehozy v jeho pokoji, ta energie, s jakou se

s Nahíl za těmi věcmi hnali. Plody jeho ctižádosti mu teď připadají lehkomyslné a zbytečné. Jen mu

připomínají tu strašlivou nerovnost mezi jeho životem a tím, co nalezl v Kábulu.

„Co se děje, lásko?“

„Pásmová nemoc,“ řekne Idrís. „Potřebuju se prospat.“

V sobotu zvládne ten kytarový recitál a v neděli skoro celý Zabiho fotbalový zápas. Během druhé

půlky se vytratí, aby si na půl hodinky zdřímnul na parkovišti. Zabi si toho k jeho úlevě nevšimne.

V neděli večer k nim přijde na večeři pár sousedů. Nechají kolovat fotky z Idrísovy cesty a zdvořile zhlédnou hodinové video z Kábulu, které jim Nahíl pustila, i když Idrís nechtěl. U večeře se Idríse ptají na jeho cestu a na situaci v Afghánistánu. Upíjí mojito a krátce odpovídá.

„Nedovedu si představit, jaké to tam je,“ říká Cynthia. Cynthia je instruktorka pilates z fitness

centra, kam Nahíl chodí cvičit.

„Kábul, to je…,“ Idrís hledá ta správná slova. „Tisíc tragédií na čtvereční míli.“

„Jet tam musel být docela kulturní šok.“

„Ano, to byl.“ Idrís neřekne, že tím skutečným kulturním šokem byl pro něj návrat.

Nakonec se hovor stočí k poštovním loupežím, které se poslední dobou v okolí nebývale rozmohly.

Večer, když už leží v posteli, řekne Idrís: „Myslíš, že je nutné mít tohle všechno?“

„‚Tohle všechno‘?“ ptá se Nahíl. Vidí ji v zrcadle, jak si u umyvadla čistí zuby.

„Tohle. Všechny ty věci.“

„Ne, nepotřebujeme to, jestli to myslíš takhle,“ řekne. Vyplivne pastu do umyvadla a vykloktá si.

„Nemyslíš si, že je toho moc, toho všeho?“

„Tvrdě jsme pracovali, Idrísi. Nezapomínej na ty přijímací zkoušky, ty roky na medicíně

a na právech, a na praxi. Nikdo nám nedal nic zadarmo. Nemusíme se za nic omlouvat.“

„Za cenu toho domácího kina jsme mohli v Afghánistánu postavit školu.“

Přijde za ním do ložnice, posadí se na postel a vyndá si kontaktní čočky. Má nádherný profil.

Hrozně se mu líbí, jak mezi čelem a kořenem nosu nemá skoro nejmenší prohlubeň, její silné lícní

kosti a štíhlý krk.

„Tak udělej obojí,“ řekne, obrátí se k němu a zamrká, aby si rozptýlila kapky do očí. „Nevidím

důvod, proč bys nemohl.“

Idrís před několika lety přišel na to, že Nahíl finančně podporuje kolumbijského chlapce jménem

Miguel. Nic mu o tom neřekla a vzhledem k tomu, že poštu a jejich finance měla na starosti ona, Idrís o tom léta nevěděl, dokud ji jednoho dne nezahlédl, jak čte dopis od Miguela. Jedna jeptiška ho přeložila ze španělštiny. Byla u toho i fotka, vysoký šlachovitý chlapec před slaměnou chýší,

s fotbalovým míčem v ruce, a za ním nic, jen vychrtlé krávy a zelené kopce. Nahíl začala Miguela

podporovat, když byla na právech. Už jedenáct let se tiše střídají Nahíliny šeky s Miguelovými

fotkami a jeho vděčnými dopisy, přeloženými jeptiškou.

Sundá si prsteny a zeptá se ho: „Takže co má tohle být? Chytil jsi tam nějakou provinilost

přeživšího?“

„Jen se teď na věci dívám trochu jinak.“

„Dobře. Tak toho využij. Ale přestaň se tak zkoumat a nerozmýšlej se tak dlouho.“

Té noci kvůli časovému posunu nemůže Idrís spát. Chvíli si čte, dívá se dole na opakování části

Západního křídla a skončí u počítače v pokoji pro hosty, ze kterého Nahíl udělala pracovnu. Najde e-mail od Amry. Doufá, že se v pořádku vrátil domů a že se jeho rodině daří dobře. V Kábulu už dlouho „rozhněvaně“ prší, píše mu, a v ulicích je po kotníky bláta. Déšť způsobil záplavy a asi dvě

stě rodin musel v Šomalí, severně od Kábulu, evakuovat vrtulník. V Kábulu se zpřísňují bezpečnostní

opatření kvůli tomu, že Kábul podporuje Bushovu válku v Iráku a očekává se odveta al-Káidy.

Na poslední řádce píše Mluvil jsi už s vaší ředitelkou?

Pod Amřiným emailem je připojený krátký odstavec od Roši, který Amra přepsala. Píše se tam:

Salám, Kaka Idrísi,

inšalláh, doufám, že jsi v pořádku dorazil do Ameriky. Jsem si jistá, že tě tvá rodina moc ráda

zase viděla. Každý den na tebe myslím. Každý den se dívám na ty filmy, které jsi mi koupil. Líbí se mi všechny. Je mi smutno, že tady nejsi a nedíváš se se mnou. Cítím se dobře a Amra džán se o mě dobře stará. Prosím, pozdravuj ode mě svou rodinu. Inšalláh, snad se brzy uvidíme

v Kalifornii.

S úctou,

Rošana

Odpoví Amře, poděkuje jí, napíše, že je mu líto to s tou povodní. Doufá, že deště ustanou. Řekne jí, že si o Roši promluví se svou šéfovou tenhle týden. Pod to napíše:

Salám, Roši džán,

děkuji ti za tvůj milý vzkaz. Jsem moc rád, že jsi mi napsala. Také na tebe hodně myslím. Řekl

jsem o tobě své rodině a nemohou se dočkat, až tě poznají, hlavně mí synové, Zabi džán

a Lemar džán, kteří se na tebe hodně vyptávají. Všichni se těšíme na tvůj příjezd. Posílám ti

pozdravy.

Kaka Idrís

Odhlásí se a jde si lehnout.

Když v pondělí vejde do své ordinace, přivítá ho spousta vzkazů na záznamníku. Košík je přeplněný

žádostmi o další předpisy na léky, které čekají na jeho souhlas. Musí se probrat více než sto šedesáti emaily a hlasovou schránku má úplně plnou. Prolétne v počítači svůj rozvrh a s hrůzou zjistí, že má celý týden v rozpisu naobjednáno hodně lidí navíc — vsuvky, jak jim doktoři říkají. Co je horší,

uvidí se odpoledne s obávanou paní Rasmussenovou, obzvláště nepříjemnou konfliktní ženou. Už léta

má nejasné symptomy, které nereagují na žádnou léčbu. Už z pomyšlení na její nepřátelskou

naléhavost se zpotí. A jeden ze vzkazů na záznamníku je od jeho ředitelky, Joan Schaefferové.

Oznamuje mu, že jeden pacient, jemuž těsně před odjezdem do Kábulu stanovil diagnózu zápalu plic,

měl místo toho, jak se ukázalo, městnavé srdeční selhání. Příští týden bude ten případ použit při

kazuistickém semináři, což je každoměsíční video konference, na kterou se dívají všechna zařízení.

Chyby lékařů, kteří zůstanou v anonymitě, se tam používají, aby se na příkladech ostatní poučili.

Tahle anonymita moc nefunguje, jak Idrís ví. Nejméně polovina lidí v místnosti bude znát pachatele.

Cítí, jak ho rozbolela hlava.

Celé dopoledne zoufale nestíhá. Přijde tam bez objednání pacient s astmatem, který potřebuje

respirační léčbu a kontinuální monitorování peak flow a sycení krve kyslíkem. Jeden manažer

ve středních letech, kterého Idrís viděl před třemi roky, přijde s rozvíjejícím se infarktem přední

stěny. Idrís se dostane na oběd až v půl jedné. V konferenční místnosti, kde doktoři jedí, si párkrát otráveně kousne do suchého krůtího sendviče a snaží se dočíst si poznámky. Odpovídá na pořád stejné otázky kolegů. Bylo v Kábulu bezpečno? Co si Afghánci myslí o americké přítomnosti?

Odpovídá krátce a úsporně, myslí na paní Rasmussenovou, na vzkazy, na které je potřeba odpovědět,

na recepty, které ještě musí schválit, na tři vsuvky ještě ten den odpoledne, na nadcházející

kazuistický seminář, na řemeslníky, kteří u něj doma řežou a vrtají a zatloukají hřebíky. Když mluví o Afghánistánu — a překvapuje ho, jak brzy a nepostřehnutelně se to přihodilo — má náhle podobný pocit, jako když se člověk baví o emocionálně vysilujícím filmu, na který se nedávno díval, ale jehož účinek už začíná vyprchávat.

Ukazuje se, že tenhle týden bude jeden z nejtěžších v jeho profesní kariéře. I když to měl v úmyslu, nakonec nenajde čas promluvit si s Joan Schaefferovou o Roši. Po celý týden se ho drží mizerná nálada. Doma je odměřený na chlapce, jdou mu na nervy řemeslníci, kteří pořád courají tam a zpátky,

a všechen ten rámus. Jeho spánkový režim se teprve musí vrátit do normálu. Dostane další dva maily

od Amry, další doplnění nejnovějších informací o situaci v Kábulu. Rabía Balchí, ženská nemocnice,

už zase otevřela. Karzajův kabinet umožní kabelovým televizím vysílat pořady, jako výzvu

islámským konzervativcům, kteří se stavěli proti tomu. V dodatku na konci druhého mailu píše, že

Roši se uzavřela do sebe, od té doby, co odjel, a znovu ho žádá, aby promluvil se svou šéfovou.

Odejde od klávesnice. Vrátí se k ní později, stydí se za to, jak ho Amřin vzkaz podráždil, v jak

velkém pokušení byl, byť jen na chvilku, napsat jí velkými písmeny: PROMLUVÍM. AŽ PŘIJDE

ČAS.

„Doufám, že to proběhlo v pořádku.“

Joan Schaefferová sedí za svým stolem s rukama sepjatýma v klíně. Je to radostná energická žena,

s kulatým obličejem a hrubými bílými vlasy. Zírá na něj přes úzké brýle na čtení, posazené na kořeni nosu. „Chápete, že nešlo o to vás nějak napadat.“

„Ano, samozřejmě,“ řekne Idrís. „Chápu.“

„A nemusíte se cítit špatně. Mohlo se to stát komukoli z nás. SS a zápal plic se na rentgenu špatně

odliší.“

„Díky, Joan.“ Vstane, že už půjde, a u dveří se zastaví. „Ehm, ještě něco jsem s vámi chtěl probrat.“

„Jistě. Jistě. Posaďte se.“

Znovu se posadí. Řekne jí o Roši, popíše zranění, nedostatek prostředků v nemocnici Vezíra

Akbara Chána. Svěří se jí s tím, co slíbil Amře a Roši. Když o tom mluví nahlas, cítí tíhu svého slibu, kterou v Kábulu necítil, když stál s Amrou na chodbě a ona ho políbila na tvář. Je nešťastný z toho, že je to podobný pocit, jako by koupil něco, co nechtěl.

„Bože můj, Idrísi,“ řekne Joan a zavrtí hlavou, „to vám chválím. Ale je to tak hrozné. Chudák dítě.

Nedovedu si to vůbec představit.“

„Já vím,“ říká. Ptá se, jestli by byla skupina ochotná její proceduru zaplatit. „Nebo procedury.

Odhaduju, že bude potřebovat víc než jednu.“

Joan vzdychne. „To bych si přála. Ale upřímně řečeno pochybuju o tom, že by to správní rada

schválila, Idrísi. Dost o tom pochybuju. Víte, že jsme posledních pět let v červených číslech. A že

s tím jsou spojené i složité právní otázky.“

Čeká na jeho reakci, možná je připravena na to, že její slova zpochybní nebo vznese nějakou

námitku, ale on to neudělá.

„Chápu,“ řekne.

„Měl byste být schopný najít humanitární organizaci, která takové věci dělá, ne? Bude to chtít dost

práce, ale…“

„Podívám se na to. Díky, Joan.“ Znovu vstane, překvapený, že se cítí uvolněnější, že se mu po její

odpovědi téměř ulevilo.

Dodělat domácí kino trvá ještě měsíc, ale je to zázrak. Obraz promítaný z projektoru upevněného

na stropě je ostrý, pohyby na 102-palcovém plátně jsou pozoruhodně plynulé. 7.1 kanálový surround

zvuk, grafický ekvalizér a basové absorpční pasti, které dali do všech čtyř rohů, udělaly s akustikou zázraky. Dívají se na Piráty z Karibiku, kluci, nadšení z technologie, sedí z obou stran vedle něho a společně jedí popcorn z kyblíku, který má na klíně. Usnou, ještě než dojde na vleklou bojovou scénu ve finále.

„Dám je spát,“ řekne Idrís Nahíl.

Odnese je jednoho po druhém. Chlapci rostou, jejich štíhlá těla se prodlužují s děsivou rychlostí.

Když je oba ukládá do postele, uvědomuje si, jaké ho kvůli nim čeká trápení. Za rok, maximálně

za dva, bude nahrazen. Kluky okouzlí jiné věci a jiní lidé a on s Nahíl jim budou překážet. Idrís

toužebně vzpomíná na to, když byli malí, bezmocní a úplně na něm závislí. Pamatuje si, jak se Zabi

vždycky bál různých děr v zemi, jak je obcházel v širokých, neohrabaných kruzích. Jednou, když se

s Lemarem dívali na starý film, zeptal se Idríse, jestli už žil v době, kdy byl svět ještě černobílý.

Usměje se při té vzpomínce. Políbí své syny na tvář.

Sedí ve tmě a dívá se, jak Lemar spí. Teď vidí, že své chlapce posuzoval příliš ukvapeně

a nespravedlivě. A že i sám sebe soudil příliš tvrdě. Není žádný zločinec. Všechno, co vlastní, si

zasloužil. V devadesátých letech, kdy polovina chlapů, které zná, běhala po klubech a za holkama, byl zabořený do knih, ploužil se po nemocničních chodbách ve dvě ráno, vzdal se svého volného času, pohodlí, spánku. Svá léta mezi dvacátým a třicátým rokem věnoval medicíně. Zaplatil za to. Proč by

se měl cítit špatně? Tohle je jeho rodina. Je to jeho život.

Během posledního měsíce se pro něj Roši stala někým abstraktním, jako postava v nějaké divadelní

hře. Spojení mezi nimi zesláblo. To nečekaně důvěrné přátelství, na které v nemocnici narazil, tak

naléhavé a neodkladné, vyprchalo do čehosi nevýrazného. Zážitek ztratil svou sílu. Poznává, že to

prudké odhodlání, které se ho zmocnilo, bylo ve skutečnosti jen iluzí, přeludem. Dostal se pod vliv

čehosi, co je jako droga. Vzdálenost mezi ním a dívkou mu teď připadá obrovská. Zdá se mu

nekonečná, nepřekonatelná, a slib, který jí dal, mu připadá jako chyba, lehkomyslný omyl, hrozné

nepochopení možností jeho vlastních sil, vůle a povahy. Něco, na co je nejlepší zapomenout. Není

toho schopen. Je to tak prosté. Během posledních dvou týdnů dostane od Amry další tři emaily. Jeden

si přečte a neodepíše. Další dva smaže bez přečtení.

Ve frontě v knihkupectví je asi dvanáct nebo třináct lidí. Sahá od provizorního pódia až k regálu

s časopisy. Vysoká žena se širokým obličejem rozdává lidem v řadě malé žluté lepicí papírky, aby

na ně napsali své jméno a případné osobní vzkazy, které chtějí vepsat do knihy. Prodavačka na konci

fronty pomáhá lidem nalistovat titulní stranu.

Idrís je skoro na konci fronty, v ruce jeden výtisk. Žena před ním, které je kolem padesátky a má

krátké blond vlasy, se k němu obrátí a zeptá se: „Četl jste to?“

„Ne,“ odpoví.

„My to budeme číst příští měsíc u nás v klubu. Jsem na řadě s výběrem knihy.“

„Aha.“

Zamračí se a položí si dlaň na hruď. „Doufám, že to lidé budou číst. Je to tak dojemný příběh. Tak

inspirující. Vsadím se, že to zfilmují.“

Co jí řekl, je pravda. Nečetl tu knihu a pochybuje, že někdy bude. Nemá pocit, že by měl odvahu

znovu sám sebe vidět na těch stránkách. Ale ostatní to číst budou. A až to udělají, bude odhalen. Lidé se to dozvědí. Nahíl, jeho synové, jeho kolegové. Při tom pomyšlení se mu dělá špatně.

Znovu knihu otevře, přelétne věnování, biografické údaje o spoluautorce, která knihu jako takovou

napsala. Znovu se podívá na fotku na záložce knihy. Zranění na ní není poznat. Jestli má nějakou

jizvu, což určitě má, je schovaná pod dlouhými vlnitými černými vlasy. Roši má na sobě blůzu

s malými zlatými korálky, náhrdelník s přívěškem vyjadřujícím slovo Alláh, lazuritové náušnice.

Opírá se o strom, dívá se přímo do kamery, usmívá se. Vzpomene si na ty postavičky s tyčkami místo

rukou a nohou, které mu nakreslila. Neodcházej. Neodjížděj, Kaka. V mladé ženě nepoznává ani kousíček toho roztřeseného stvoření, které před šesti lety nalezl za závěsem. Idrís se podívá na stránku s věnováním.

Dvěma andělům v mém životě: mé matce Amře a mému Kaka Tímúrovi. Vy jste mí zachránci.

Vděčím vám za všechno.

Fronta se pohne. Žena s krátkými blond vlasy už má knihu podepsanou. Odejde a Idrís s bušícím

srdcem postoupí vpřed. Roši zvedne oči. Přes oranžovou blůzu s dlouhými rukávy má na sobě

afghánský šál a malé oválné stříbrné náušnice. Oči má tmavší, než si je pamatuje, a její tělo zaoblily ženské křivky. Ani nemrkne, když se na něj dívá, a ačkoli nijak zjevně nenaznačí, že ho poznala, i přes to, že její úsměv je zdvořilý, je v jejím výrazu cosi pobaveného a vzdáleného, něco

rozpustilého, potutelného, nebojácného. Odzbrojí ho to a najednou všechna ta slova, co si

poskládal — dokonce i sepsal a cestou sem v duchu nazkoušel — zmizí a dojde mu řeč. Nedokáže se

přimět nic říct. Jen tam tak stojí a vypadá trochu přihlouple.

Prodavačka si odkašle. „Pane, když mi dáte svou knihu, nalistuji vám titulní stránku a Roši vám ji

podepíše.“

Ta kniha. Idrís se podívá dolů a všimne si, že ji svírá v rukou. Samozřejmě že sem nepřišel proto,

aby si ji nechal podepsat. To by bylo bolestné — absurdně bolestné — po tom všem. Přesto se ale

vidí, jak jí knihu podává, prodavačka nalistuje správnou stránku a Rošina ruka pod název knihy něco

načmárá. Už mu zbývají jen vteřiny, aby něco řekl. Ne že by to zmírnilo tu neospravedlnitelnou věc,

ale protože má pocit, že jí to dluží. Ale když mu prodavačka knihu podá, nedokáže najít slova. Přeje si, aby měl alespoň špetku Tímúrovy odvahy. Znovu se na Roši podívá. Ona už se dívá za něj, na dalšího ve frontě.

„Já…,“ začne.

„Fronta musí postupovat, pane,“ přeruší ho prodavačka.

Svěsí hlavu a odejde.

Nechal auto na parkovišti za knihkupectvím. Cesta k němu mu připadá jako ta nejdelší v jeho životě.

Otevře dveře od auta a zastaví se, než do něj nastoupí. Rukama, které se ještě pořád třesou, knihu

znovu prolistuje. Načmáraná slova nejsou podpis. Napsala mu tam anglicky dvě věty.

Sklapne knihu a zavře oči. Nejspíš by měl cítit úlevu. Ale část něho si přeje něco jiného. Možná,

kdyby se na něho zašklebila, pronesla něco dětinského, plného odporu a zášti. Výbuch zloby. Možná

by to bylo lepší. Místo toho jen čisté a diplomatické propuštění. A tahle poznámka. Neboj. Ty tam nejsi. Projev laskavosti. Možná, přesněji řečeno, spíš projev shovívavosti. Mělo by se mu ulevit. Ale bolí to. Cítí tu ránu, jako by ho někdo vzal sekyrou po hlavě.

Poblíž je pod jilmem lavička. Dojde k ní a nechá tam knihu ležet. Vrátí se k autu a posadí se

za volant. A teprve po hodné chvíli si věří natolik, aby mohl otočit klíčkem v zapalování a odjet pryč.

Část šestá: Únor 1974

Redakční poznámka,

Parallaxe č. 84 (zima 1974), s. 5

Vážení čtenáři:

Před pěti lety, když jsme začali vydávat v každém čtvrtletí rozhovory s málo

známými básníky, jsme nemohli předvídat, jak začnou být populární. Mnozí z vás se

dožadovali dalších a vaše nadšené dopisy připravily cestu tomu, aby se z těchto vydání

stala tady v Parallaxi každoroční tradice. Profily se už staly oblíbenými i mezi našimi kmenovými zaměstnanci. Tyto články vedly k objevení, nebo znovuobjevení některých výrazných básníků a k opožděnému ocenění jejich práce.

Nad tímto současným číslem se bohužel vznáší stín. Umělkyní, představenou v tomto

čtvrtletí, je Níla Wahdatíová, afghánská básnířka, s níž minulou zimu udělal rozhovor

Étienne Boustouler ve městě Courbevoie nedaleko Paříže. Budete se mnou jistě

souhlasit, že madame Wahdatíová poskytla panu Boustoulerovi jeden z nejobjevnějších

a nejupřímnějších rozhovorů, které jsme kdy uveřejnili. S velkým zármutkem jsme se

dozvěděli o jejím předčasném skonu krátce po tomto interview. Básnická komunita ji

bude velmi postrádat. Zůstala po ní její dcera.

To načasování je podivné. Dveře výtahu se otevřou v tu chvíli — ale přesně v tu chvíli — kdy se

rozdrnčí telefon.

Parí to zvonění slyší, protože přichází z Julienova bytu, který je na konci úzké, slabě osvětlené

chodby, a tudíž nejblíž k výtahu. Instinktivně vytuší, kdo to volá, a soudě podle výrazu v Julienově obličeji on to ví také.

Julien už nastoupil do výtahu a říká: „Nech to zvonit.“

Za ní je ta odměřená žena odshora. Netrpělivě na Parí civí. Julien jí říká La chévre, kvůli chlupům na bradě, díky nimž připomíná kozu.

„Pojďme, Parí. Už máme zpoždění,“ řekne Julien.

Zarezervoval na sedmou hodinu stůl v té nové restauraci v šestnáctém obvodu, která vzbudila

rozruch svým poulet braisé, sole cardinale a telecími játry se šery octem. Mají sraz s Christianem a Aurelií, což jsou Julienovi staří přátelé z univerzity — z jeho studentských let, když ještě neučil.

Mají se setkat v šest třicet a už je šest patnáct. Musejí dojít na Métro, dojet na Muette a pak přejít šest bloků k restauraci.

Telefon pořád zvoní.

Kozí žena zakašle.

Julien řekne teď už pevnějším tónem: „Parí?“

„To nejspíš volá Maman,“ Parí na to.

„Ano, to je mi jasné.“

Parí se nějakým iracionálním způsobem domnívá, že si její matka — se svým nezměrným talentem

pro drama — zvolila právě tento konkrétní okamžik, aby jí zavolala a donutila ji rozhodnout se: buď

nastoupit s Julienem do výtahu, nebo zvednout telefon.

„Mohlo by to být důležité,“ řekne.

Julien vzdychne.

Když se za ním zavřou dveře výtahu, opře se o zeď na chodbě. Zaboří ruce hluboko do kapes

baloňáku a na chvilku vypadá jako nějaký policista z Melvillova filmu.

„Budu tu za minutku,“ slíbí Parí.

Julien na ni vrhne skeptický pohled.

Jeho byt je malý. Šest rychlých kroků přes chodbu, mine kuchyň a už sedí na kraji postele a natahuje se pro telefon na jediném nočním stolku, který se jim tam vejde. Výhled je odsud ale nádherný. Teď prší, ale když je jasno, je z okna obráceného na východ vidět skoro celý devatenáctý a dvacátý

obvod.

„ Oui, allo? “ řekne do sluchátka.

Ozve se mužský hlas. „ Bonsoir. Mluvím s mademoiselle Parí Wahdatíovou?“

„Kdo volá?“

„Vy jste dcera madame Níly Wahdatíové?“

„Ano.“

„Jsem doktor Delaunay. Volám kvůli vaší matce.“

Parí zavře oči. Krátký provinilý pocit vystřídá obvyklá obava. Takových telefonátů už vzala tolik,

že by se nedaly spočítat, přicházejí čas od času už od doby dospívání, a vlastně ještě dříve — jednou, v páté třídě, byla právě uprostřed zkoušky ze zeměpisu a učitel ji musel přerušit, doprovodit ji na chodbu a tiše jí vysvětlit, co se stalo. Tyhle hovory jsou pro Parí dobře známé, ale ani jejich

mnohost u ní nikdy nevedla ke lhostejnosti. Při každém z nich si říká: Tentokrát, tentokrát je to ono, a pokaždé zavěsí a pospíchá za Maman. Julien říká Parí mluvou ekonomů, že když omezí poskytovanou pozornost, možná poptávka po ní také ustane.

„Měla nehodu,“ řekne doktor Delaunay.

Parí stojí u okna a poslouchá, zatímco jí to doktor vykládá. Omotává si kolem prstu telefonní šňůru

a zase ji rozmotává, zatímco doktor popisuje návštěvu její matky v nemocnici, tržnou ránu na čele,

stehy, preventivní injekci tetanu, dočištění peroxidem, lokální antibiotika, obvazy. Paríiny vzpomínky zalétnou k tomu, jak jí bylo deset let a jednoho dne přišla ze školy a našla na kuchyňském stole pětadvacet franků a napsaný vzkaz: Odjela jsem s Marcem do Alsaska. Pamatuješ si ho. Vrátím se

za pár dní. Nezlob tady. (Neponocuj!) Je t’aime. Maman. Roztřesená Parí stála v kuchyni s očima zalitýma slzami a říkala si, že dva dny přeci nejsou tak hrozné, že to není tak dlouho.

Doktor se jí na něco ptá.

„Promiňte?“

„Říkal jsem, jestli si pro ni, mademoiselle, přijedete a vezmete ji domů? To zranění není tak vážné, víte, ale pravděpodobně bude lepší, když nepojede domů sama. Nebo bychom jí mohli zavolat taxi.“

„Ne. To není potřeba. Měla bych tam být během půl hodiny.“

Sedí na posteli. Julien bude naštvaný, nejspíš se bude cítit trapně před Christianem a Aurelií,

na jejichž názoru mu, zdá se, hodně záleží. Parí nechce jít na chodbu a mluvit s Julienem. Ani nechce jet do Courbevoie a mluvit s matkou. Místo toho by si raději lehla a poslouchala, jak vítr žene kapky deště do okna, dokud by neusnula.

Zapálí si cigaretu a neodpoví, když Julien vstoupí za ní do místnosti a řekne: „Ty nejdeš, viď?“

Úryvek z článku „Afghánský slavík“,

rozhovoru s Nílou Wahdatíovou,

který udělal Étienne Boustouler,

Parallaxe č. 84 (zima 1974), s. 33

eb: Takže, jestli to chápu správně, vy jste napůl Afghánka a napůl Francouzka?

nw: Má matka byla Francouzka, ano. Byla z Paříže.

eb: Ale vašeho otce poznala v Kábulu. Tam jste se narodila.

nw: Ano. Poznali se tam, roku 1927. Na jedné formální večeři v Královském paláci. Má

matka doprovázela svého otce — mého dědečka — kterého poslali do Kábulu, aby radil

králi Amánulláhovi s jeho reformami. Znáte krále Amánulláha?

Sedíme v obývacím pokoji Níly Wahdatíové na třicátém podlaží jedné obytné budovy

ve městě Courbevoie, kousek severozápadně od Paříže. Místnost je malá, ne moc

dobře osvětlená a není v ní mnoho nábytku: šafránově žlutý gauč, kávový stolek, dvě

vysoké knihovny. Sedí zády k oknu. Otevřela ho, aby vyvětrala kouř z cigaret, které

kouří jednu za druhou.

Níla Wahdatíová uvádí, že je jí čtyřiačtyřicet. Je to mimořádně přitažlivá žena,

možná už za vrcholem své krásy, ale ne daleko. Má nádherné lícní kosti, pěknou pleť,

štíhlý pas. Bystré koketní oči a pronikavý pohled, při němž má člověk pocit, jako by ho

zároveň zkoumala, testovala, okouzlovala a hrála si s ním. Mám ten dojem, že jsou

stále ještě obávaným nástrojem svádění. Nemá žádný makeup, jen rtěnku, malinko

rozmazanou v koutku úst. Přes čelo má šátek, na sobě džíny a přes ně vybledlou

fialovou blůzu, žádné ponožky ani boty. Ačkoli je teprve jedenáct hodin dopoledne,

nalívá si nevychlazené Chardonnay. Žoviálně mi také sklenku nabídne a já odmítnu.

nw: Byl to nejlepší král, jakého kdy měli.

Ta poznámka mi připadá zajímavá kvůli volbě osoby.

eb: „Měli“? Vy se nepovažujete za Afghánku?

nw: Řekněme, že jsem se rozešla se svou komplikovanější polovinou.

Zajímá mě, o co jde.

nw: Kdyby uspěl, tím myslím krále Amánulláha, možná bych na vaši otázku odpověděla

jinak.

Požádám ji, aby mi to vysvětlila.

nw: Víte, on se jednoho rána vzbudil, myslím krále, a vyhlásil svůj plán zemi

přetvořit — i kdyby se bránila zuby nehty — aby vznikl nový, osvícenější národ. Můj

Bože! prohlásil. Už žádné závoje, především. Představte si, pane Boustoulere, ženu

v Afghánistánu zatčenou za to, že nosí burku! Když se jeho žena, královna Surajja,

objevila na veřejnosti s odhalenou tváří? Oh là là. Plíce mulláhů v ten moment zadržely tolik dechu, že by to naplnilo tisíc Hindenburgů. A už žádná polygamie, prohlásil!

A tohle, chápejte, v zemi, kde králové mívali zástupy konkubín a nikdy ani nespatřili

většinu dětí, které tak lehkovážně zplodili. A odteď, tvrdil, vás nikdo nemůže nutit

k sňatku. A už žádné ceny za nevěsty, ušlechtilé afghánské ženy, a žádné sňatky dětí.

A ještě něco: Všichni budete chodit do školy.

eb: Takže to tedy byl vizionář.

nw: Nebo blázen. Vždycky mi připadalo, že je mezi nimi jen nebezpečně tenká hranice.

eb: A co se s ním stalo?

nw: Odpověď je stejně složitá, jako předvídatelná, monsieur Boustoulere. Džihád,

samozřejmě. Mulláhové a kmenoví vůdci proti němu vyhlásili džihád. Představte si

tisíce pěstí zdvižených k nebi! Král pohnul zemí, víte, ale byl obklopen mořem fanatiků,

a vy dobře víte, co se stane, když se zachvěje dno oceánu, pane Boustoulere.

Na ubohého krále se snesla obrovská vlna vousaté rebelie a bezmocně mávajícího

rukama ho odnesla a vyvrhla na indické pobřeží, pak do Itálie a nakonec do Švýcarska,

kde se vyplazil z bláta a zemřel v exilu jako rozčarovaný starý muž.

eb: A země, jak ta vypadala pak? Soudím, že vám moc nevyhovovala.

nw: To bylo vzájemné.

eb: A proto jste se v roce 1955 odstěhovala do Francie.

nw: Do Francie jsem se přestěhovala, protože jsem chtěla svou dceru uchránit před

určitým způsobem života.

eb: A jaký život by to byl?

nw: Nechtěla jsem, aby se proti své vůli a povaze stala jednou z těch přičinlivých

smutných žen, připravených na celoživotní tichou službu, v neustálé obavě, že ukážou,

řeknou nebo udělají něco špatně. Ženy, ze kterých na Západě — třeba tady

ve Francii — udělali hrdinky za jejich těžký život, které na dálku obdivují lidé, kteří by

nevydrželi být na jejich místě ani jediný den. Ženy, které vidí, jak jsou jejich přání

potlačována a jak se vzdávají svých snů, a přesto — a to je na tom to nejhorší, pane

Boustoulere — když je člověk potká, usmívají se a předstírají, že vůbec žádné

pochybnosti nemají. Jako by vedly záviděníhodné životy. Ale když se podíváte zblízka,

uvidíte bezmocný výraz, zoufalství, a to, v jakém rozporu je s jejich projevovanou

dobrou náladou. Je to opravdu žalostné, pane Boustoulere. Tohle jsem pro svou dceru

nechtěla.

eb: Soudím, že ona tohle všechno chápe?

Zapálí si další cigaretu.

nw: No, děti nikdy nejsou vším, v co člověk doufal, pane Boustoulere.

Na pohotovosti řekne Parí mrzutá sestřička, ať si počká u příjmu vedle regálu na kolečkách plného

psacích podložek a chorobopisů. Parí udivuje, že existují lidé, kteří dobrovolně stráví mládí studiem profesí, které je pak zanechají na takovémhle místě. Vůbec to nechápe. Nemocnice nesnáší. Nesnáší pohled na lidi v žalostném stavu, ten odporný pach, záludně projíždějící nemocniční vozíky, chodby

s monotónními obrazy na zdech a ty věčné pagery.

Ukáže se, že doktor Delaunay je mladší, než Parí čekala. Má štíhlý nos, tenká ústa a husté blond

kadeře. Vyvede ji dvoukřídlými létacími dveřmi na hlavní chodbu pohotovosti.

„Když vaše matka dorazila,“ řekne důvěrným tónem, „byla poněkud podroušená…Vás to, zdá se,

nepřekvapuje.“

„Ne.“

„Nepřekvapilo to ani většinu ošetřujícího personálu. Říkají, že tu má otevřený účet. Já jsem tu

nový, takže jsem samozřejmě ještě neměl to potěšení.“

„Jak zlé to bylo?“

„Byla dost popudlivá,“ řekne doktor. „A celkem teatrální, měl bych dodat.“

Chápavě se na sebe pousmějí.

„Bude v pořádku?“

„Ano, z krátkodobého hlediska,“ odvětí doktor Delaunay. „Ale musím doporučit, celkem důrazně,

aby omezila své pití. Tentokrát měla štěstí, ale kdo dokáže odhadnout, jak to dopadne příště…“

Parí přikývne. „Kde je?“

Doktor ji odvede zpátky na pohotovost a kousek za roh. „Lůžko číslo tři. Za chvíli tam dorazím

s příkazem k propuštění.“

Parí mu poděkuje a vydá se k matčině posteli.

„ Salut, Maman.“

Její matka se unaveně usměje. Vlasy má rozcuchané a ponožky každou jinou. Čelo jí omotali

obvazem a do levé ruky má zavedenou bezbarvou nitrožilní výživu. Má na sobě nemocniční košili

oblečenou obráceně a ani si ji pořádně nezavázala. Vpředu je trochu rozevřená a Parí zahlédne

kousek tlusté vertikální jizvy, kterou má matka po císařském řezu. Parí se jí před pár lety ptala, proč nemá horizontální jizvu, jak bývá obvyklé, a Maman jí řekla, že to doktoři tehdy vysvětlovali nějakým technickým důvodem, a že už si ho nepamatuje. Hlavní je, řekla, že tě dostali ven.

„Zkazila jsem ti večer,“ zamumlá Maman.

„Nehody se stávají. Přijela jsem, abych tě odvezla domů.“

„Byla bych schopná spát klidně celý týden.“

Oči se jí zavírají, i když pořád mluví, pomalu a protahovaně. „Jen jsem seděla a dívala se

na televizi. Dostala jsem hlad. Šla jsem si do kuchyně pro chleba a marmeládu. Uklouzla jsem.

Nevím přesně jak nebo po čem, ale cestou dolů jsem to vzala hlavou o madlo u trouby. Nejspíš jsem

na minutku nebo dvě ztratila vědomí. Posaď se, Parí. Působíš hrozivě, jak tu tak nade mnou stojíš.“

Parí se posadí. „Doktor říkal, že jsi měla upito.“

Maman pootevře jedno oko. Intenzitu jejích návštěv u doktorů převyšuje jen její odpor k nim. „Ten

mladíček? Tohle že řekl? Le petit salaud. Co ten ví? Ještě mu teče mateřské mléko po bradě.“

„Pořád jen vtipkuješ. Pokaždé, když o tom mluvím.“

„Jsem unavená, Parí. Můžeš mi spílat někdy jindy. Ten pranýř nikam nezmizí.“

Teď už doopravdy usne. Chrápe, nepřitažlivě, jak to dělává jen po flámu.

Parí sedí na sedátku vedle postele a čeká na doktora Delaunayho, představuje si Juliena u tlumeně

osvětleného stolu, s jídelním lístkem v ruce, jak Christianovi a Aurelii vysvětluje tu krizovou situaci nad vysokými číšemi bordeaux. Nabídl se, že ji doprovodí do nemocnice, ale jen aby se neřeklo.

Byla to pouhá formalita. Stejně by to byl špatný nápad sem chodit. Jestliže doktorovi Delaunaymu

takhle připadala teatrální… Ale i když nemohl jít s ní, tak by si Parí přála, aby nešel bez ní ani na tu večeři. Pořád je ještě trochu překvapená, že šel. Mohl to Christianovi a Aurelii vysvětlit. Mohli se domluvit na jindy a přehodit rezervaci. Jenže Julien šel. Nebyl v tom jen nedostatek taktu. Ne. Na tom rozhodnutí bylo něco zlomyslného, cíleného, rozhodného. Parí už nějakou dobu věděla, že je toho schopný. Poslední dobou přemítala, jestli si v tom libuje.

Maman se vlastně s Julienem také seznámila v jedné podobné místnosti na pohotovosti. Bylo to

před deseti lety, v roce 1963, když bylo Parí čtrnáct. On tam dovezl jednoho kolegu s migrénou.

Maman tam přivezla Parí, která tam tehdy byla jako pacientka, protože si ve škole během tělocviku

ošklivě vymkla kotník. Parí ležela na nemocničním vozíku, když si k nim Julien přinesl židli a dal se do hovoru s Maman. Parí už si nepamatuje, co si říkali. Jen si pamatuje, jak se Julien zeptal: „Paris — jako to město?“ A Maman jako vždycky odpověděla: „Ne, bez s. V perštině to znamená

‚víla‘.“

Sešly se s ním asi týden poté na večeři v jednom malém bistru poblíž bulváru Saint-Germain.

Předtím doma Maman dlouze předváděla, jak se nemůže rozhodnout, co si vzít na sebe, a nakonec si

vybrala pastelově modré přiléhavé šaty a špičaté boty na jehlovém podpatku. A přesto se ještě

ve výtahu zeptala Parí: „Není to moc a là Jackie, že ne? Co myslíš?“

Před jídlem si všichni tři zakouřili a Maman a Julien si dali pivo v ojíněných, nadměrně velkých

sklenicích. Dopili jednu rundu, Julien objednal druhou, a pak byla ještě třetí. Julien, v bílé košili, kravatě a kostkovaném večerním blejzru, měl zdrženlivé, dvorné vystupování dobře vychovaného muže. Uvolněně se usmíval a snadno se rozesmál. Na spáncích měl trochu šedivých vlasů, jichž si

Parí v přítmí na pohotovosti nevšimla, a tak odhadovala, že mu bude zhruba tolik, jako Maman. Byl

dobře obeznámen se současným děním a strávil chvíli tím, že vykládal o De Gaullově vetu britského

vstupu na společný trh, což se mu, k velkému překvapení Parí, téměř podařilo podat tak, aby to znělo zajímavě. Až poté, co se Maman zeptala, prozradil, že začal učit ekonomiku na Sorboně.

„Takže profesor? Jak okouzlující.“

„Ani moc ne,“ odvětil. „Měla byste se přijít podívat. To by vás z té představy rychle vyléčilo.“

„Možná přijdu.“

Parí viděla, že je Maman trochu přiopilá.

„Třeba se tam jednoho dne vplížím. Abych vás viděla v akci.“

„‚Akci‘? Nezapomínejte na to, že učím ekonomickou teorii, Nílo. Pokud přijdete, zjistíte jen to, že

mě mí studenti považují za pitomce.“

„O tom tedy pochybuji.“

I Parí o tom pochybovala. Odhadovala, že hezkých pár studentek by se s Julienem chtělo vyspat.

Během celé večeře si dávala pozor, aby se na něj nepodívala. Měl obličej jako z nějakého film noir,

obličej stavěný na to, aby ho snímali černobíle, aby na něj dopadal pruhovaný stín skrze žaluzie

a vedle stoupal cigaretový dým. Do čela mu spadával pramen vlasů ve tvaru kulaté závorky,

s takovou snad až přílišnou grácií. Parí si všimla, že se nikdy nezatěžoval tím, aby si ho upravil,

pokud tam visel bez jakékoli promyšlenosti.

Ptal se Maman na malé knihkupectví, které vlastnila a provozovala. Bylo na druhé straně Seiny,

za mostem Pont d’Arcole.

„Máte nějaké knihy o jazzu?“

„ Bah oui,“ odvětila Maman.

Déšť venku zesílil a v bistru začalo být divočeji. Zatímco jim číšník nosil sýrové bochánky

a šunkové špízy, Maman a Julien dlouze diskutovali o Budu Powellovi, Sonnym Stittovi, Dizzy

Gillespieovi a Julienově oblíbeném Charliem Parkerovi. Maman řekla Julienovi, že má raději styly

ze Západního pobřeží, Cheta Bakera a Milese Davise, a zeptala se ho, jestli někdy slyšel Kind of blue? Pro Parí bylo překvapením, že má Maman jazz tolik ráda a že se tak dobře vyzná v takové spoustě hudebníků. Přepadl ji, nikoli poprvé, jednak dětský obdiv vůči matce, a také zneklidňující pocit, že ji vlastně pořádně nezná. Nijak ji ovšem nepřekvapilo, s jakým přehledem a jak důkladně

Juliena sváděla. V tom byla Maman ve svém živlu. Nikdy neměla problém s tím přitáhnout mužskou

pozornost. Ona muže uchvacovala.

Parí sledovala Maman, jak hravě cosi špitá, chichotá se Julienovým vtipům, naklání hlavu

a zamyšleně si kroutí pramínek vlasů. Znovu žasla nad tím, jak mladá a jak krásná její matka je —

Maman, která byla jen o dvacet let starší než ona. Její dlouhé tmavé vlasy, plný hrudník, znepokojivý pohled a obličej, který zářil zastrašujícím leskem rysů klasické krásy. Parí se také podivovala, jak málo se své matce podobá, svýma vážnýma bleděmodrýma očima, dlouhým nosem, úsměvem s mezírkou mezi zuby, malými ňadry. Měla-li nějakou krásu, byla spíše skromnější přízemnější

povahy. Být někde s matkou Parí vždycky připomínalo, že její vlastní vzhled je utkaný z obyčejné

látky. Občas jí to Maman sama připomněla, i když jen skrytě, v Trojském koni komplimentů.

Řekla třeba: Ty máš štěstí, Parí. Nebudeš se muset tolik snažit, aby tě muži brali vážně. Tobě

budou věnovat pozornost, sledovat, co říkáš. Příliš mnoho krásy, to věci kazí. Zasmála se. Ach, slyšíš, co říkám. Netvrdím, že mluvím z vlastní zkušenosti. Samozřejmě že ne. Je to jen vypozorované.

Říkáš Nejsem krásná.

Já říkám, že bys ani neměla chtít být. Krom toho jsi hezká, a to úplně stačí. Je t’assure, ma cherie.

To je ještě lepší.

Ani otci se moc nepodobám, říkala si Parí. On byl vysoký, s vážnou tváří, vysokým čelem, úzkou

bradou a tenkými rty. Parí měla v pokoji jeho fotky z domova v Kábulu, kde žili, když byla malá.

Roku 1955 onemocněl — tehdy se s Maman odstěhovaly do Paříže — a on krátce potom zemřel.

Občas si Parí prohlížela jeho staré, hlavně černobílé fotky, na kterých byli spolu, ona a její otec, jak stáli před starým americkým autem. Opíral se o nárazník a ji držel v náručí a oba se usmívali.

Pamatovala si, jak spolu jednou seděli a on maloval žirafy a opice s dlouhými ocasy na bok její šatní skříně. Nechal ji jednu opici vymalovat, držel ji za ruku a trpělivě vedl její tahy štětcem.

Když se dívala na otcův obličej na těch fotografiích, probudilo to v Parí starý pocit, který mívala, co se pamatuje. Že v jejím životě něco nebo někdo chybí, kdo je pro její existenci zásadní. Občas to bylo zastřené, jako vzkaz poslaný přes tajemné postranní cesty a na velkou vzdálenost, slabý signál na vlnách rádia, vzdálený, šumící. Jindy jí zas připadala tak jasná, ta nepřítomnost, tak důvěrně

blízká, až se jí sevřelo srdce. Například před dvěma lety v Provence, když Parí před jedním

venkovským stavením uviděla obrovský dub. A jindy, v Tuilerijských zahradách, když se dívala

na mladou matku, která své dítě táhla v malém červeném vozíku. Parí to nechápala. Jednou četla

příběh o muži z Turecka ve středním věku, který náhle upadl do hluboké deprese, když jeho bratr,

dvojče, o kterém nevěděl, že existuje, zemřel na infarkt, který utrpěl při výletě na kánoi

v amazonském deštném pralese. Tohle bylo nejbližší možné vysvětlení toho, jak se cítila ona.

Jednou o tom mluvila s Maman.

No, to není žádná záhada, mon amour, prohlásila Maman. Stýská se ti po otci. Zmizel z tvého života. Je přirozené, že se tak cítíš. Samozřejmě že to je ono. Pojď sem. Dej mamince pusu.

Matčina odpověď byla naprosto logická, ale také neuspokojivá. Parí si také myslela, že by se cítila

víc úplná, kdyby její otec ještě žil, kdyby byl ještě s ní. Jenže si také pamatovala, že se takhle cítila i jako dítě, když ještě žila s oběma rodiči v tom velkém domě v Kábulu.

Krátce poté, co dojedli, se Maman omluvila, aby si došla na toaletu, a Parí byla s Julienem pár

minut o samotě. Povídali si o jednom filmu, který Parí viděla týden předtím, s Jeanne Moreauovou

v roli gamblerky, a bavili se i o škole a o hudbě. Když mluvil, opřel si lokty o stůl a trochu se k ní naklonil, poslouchal s velkým zájmem, usmíval se a mračil zároveň, a ani na chvíli z ní nespustil oči.

Je to jen divadlo, říkala si Parí, jen se přetvařuje. Vybroušený výstup, něco, co se ženami nacvičuje pořád dokola, něco, co se teď na místě impulzivně rozhodl udělat, chvíli si s ní pohrát, pobavit se na její účet. A přesto, pod jeho neustálým upřeným pohledem se nedokázala ubránit tomu, aby se jí

zrychlil puls a sevřely útroby. Slyšela se, jak mluví uměle vytříbeným, směšným tónem, který se nijak nepodobal tomu, jak mluvila normálně. Uvědomovala si, že to dělá, a nedokázala přestat.

Řekl jí, že už byl jednou ženat, jen krátce.

„Opravdu?“

„Před pár lety. Když mi bylo třicet. Tehdy jsem žil v Lyonu.“

Oženil se se starší ženou. Dlouho to nevydrželo, protože byla vůči němu velmi majetnická. Julien se

o tom předtím nezmínil, když byla Maman ještě u stolu. „Byl to vlastně fyzický vztah,“ řekl. „ C’était complétement sexuelle. Chtěla mě vlastnit.“ Když to říkal, díval se na ni a trošku podvratně se usmíval. Opatrně odhadoval její reakci. Parí si zapálila cigaretu a předstírala nezájem jako Bardotka, jako by jí muži takové věci vykládali každou chvíli. Uvnitř se ale celá třásla. Věděla, že se tady u stolu odehrála malá zrada. Něco tak trochu pokoutního, ne tak docela neškodného, ale nepopiratelně vzrušujícího. Když se Maman vrátila, s čerstvě rozčesanými vlasy a novou vrstvou rtěnky, jejich kradmá chvilka se přerušila a Parí na okamžik zazlívala Maman, že se mezi ně vetřela, za což ji

okamžitě začaly trápit výčitky svědomí.

Pak ho viděla asi týden poté. Bylo ráno a ona šla do matčina pokoje se šálkem kávy. Našla ho, jak

sedí na kraji matčiny postele a natahuje si hodinky. Nevěděla, že tam strávil noc. Zahlédla ho

z chodby, škvírou ve dveřích. Stála tam jako přikovaná, se šálkem v ruce, a v ústech měla pocit, jako by cucala vyschlý kus bláta. Dívala se na něj, na bezchybnou pleť na jeho zádech, jeho malé bříško, tmavé místo mezi jeho nohama zčásti zakryté zmuchlaným prostěradlem. Zacvakl si hodinky, natáhl se

pro cigaretu na nočním stolku, zapálil si ji, a pak nenuceně zalétl pohledem k ní, jako by celou dobu věděl, že tam je. Usmál se na ni se zavřenými ústy. Pak Maman něco řekla ze sprchy a Parí se hned obrátila. Div že se neopařila tou kávou.

Maman a Julien byli milenci asi tak šest měsíců. Chodili hodně do kina, do muzeí a do malých

galerií, kde vystavovali díla téměř neznámých malířů cizích jmen. Jednou o víkendu jeli na pláž

v Arcachonu, poblíž Bordeaux, a vrátili se opálení, s bednami červeného vína. Julien ji bral na akce fakulty na univerzitě a Maman ho zvala na čtení autorů v knihkupectví. Parí se zpočátku účastnila také — Julien ji o to požádal, což Maman zjevně udělalo radost — ale brzy se začala vymlouvat, aby

mohla zůstat doma. Nechodila s nimi, nemohla. Nedalo se to snést. Říkala, že je příliš unavená, nebo že se necítí dobře. Říkala, že se chodí učit ke své kamarádce Collette. Byla to její kamarádka už od druhé třídy. Collette byla šlachovitá bystrá dívka s dlouhými zplihlými vlasy a nosem jako havraní zobák. Ráda lidi šokovala a říkala pobuřující skandální věci.

„Vsadím se, že bude zklamaný,“ řekla Collette. „Že nejdeš s nimi.“

„No, pokud je, tak to nedává najevo.“

„To by přece nedal najevo. Co by si pomyslela tvá matka?“

„O čem?“ odvětila Parí, i když to samozřejmě věděla. Věděla to a chtěla slyšet, jak to někdo

vysloví.

„O čem?“ opáčila Collette potutelným vzrušeným tónem. „O tom, že je s ní, aby se dostal k tobě. To

je to, co chce.“

„To je nechutný,“ řekla Parí nervózně.

„Nebo vás možná chce obě. Možná má rád v posteli hodně lidí. V tom případě tě asi požádám, aby

ses za mě přimluvila.“

„Ty jsi odporná, Collette.“

Občas, když byli Maman a Julien pryč, se Parí na chodbě svlékla a dívala se na sebe v dlouhém

zrcadle. Viděla na svém těle chyby. Bylo příliš vysoké, myslívala si, příliš beztvaré, příliš…

úsporné. Nezdědila nic z matčiných okouzlujících křivek. Někdy takhle svlečená došla až do matčina

pokoje a lehla si na postel, kde věděla, že se Maman a Julien milovali. Parí tam ležela úplně nahá, se zavřenýma očima a bušícím srdcem, a užívala si pocit neřízenosti, jako by se jí něco jako jemný šum rozlévalo celou hrudí, břichem, a ještě níže.

Skončilo to, samozřejmě. Mezi nimi, Maman a Julienem. Parí se ulevilo, ale nepřekvapilo ji to.

Muži Maman vždycky nakonec zklamali. Vždycky zoufale selhávali v konfrontaci s nějakým ideálem,

se kterým je srovnávala. To, co začalo nevázaností a vášní, pokaždé skončilo úsečným obviňováním

a slovy plnými nenávisti, hněvem a záchvaty pláče, házením nádobí a zhroucením. Vrcholné drama.

Maman nebyla schopna žádný vztah začít ani ukončit bez excesů.

Pak přišlo předvídatelné období, kdy si Maman náhle začala libovat v samotě. Zůstávala dlouho

v posteli, nosila starý zimník přes pyžamo, unavená zasmušilá postava bez úsměvu. Parí věděla, že ji má nechat být. Její pokusy ji utěšit a dělat jí společnost nebyly vítány. Tahle rozmrzelá nálada trvala týdny. V případě Juliena to bylo o hodně déle.

„ Ah, merde! “ říká teď Maman.

Sedí na posteli, pořád ještě v nemocničním úboru. Doktor Delaunay dal Parí papíry k propuštění

a sestřička sundává z háčku matčinu kapačku.

„Co se děje?“

„Zrovna jsem si vzpomněla. Za pár dní mám interview.“

„Interview?“

„Článek pro jeden časopis o poezii.“

„To je fantastické, Maman.“

„Dají tam k tomu i fotku.“ Ukáže na stehy na svém čele.

„Jsem si jistá, že ty najdeš nějaký elegantní způsob, jak to zakrýt,“ Parí na to.

Maman vzdychne a odvrátí pohled jinam. Když sestřička vytrhne jehlu, Maman sebou cukne

a vyštěkne na ni něco nevlídného a nezaslouženého.

Ze článku „Afghánský slavík“, rozhovoru s Nílou Wahdatíovou, který

udělal Étienne Boustouler,

Parallaxe č. 84 (zima 1974), s. 36

Rozhlížím se znovu po bytě a zaujme mě zarámovaná fotografie na jedné z knihoven.

Je na ní malá holčička, přidřepnutá na poli zarostlém divokým křovím, zcela zabraná

do obírání nějakých bobulí. Má na sobě jasně žlutý kabát zapnutý až ke krku, který

kontrastuje s temně šedým zataženým nebem nad ní. V pozadí je kamenné vesnické

stavení se zavřenými okenicemi a otlučenou šindelovou střechou. Zeptám se na tu

fotografii.

nw: Má dcera Parí. Jako to město, ale bez s. Znamená to „víla“. Ta fotka je z našeho

výletu do Normandie, kde jsme byly samy dvě. Tuším, že někdy v roce 1957. Bylo jí asi

tak osm.

eb: A ona žije v Paříži?

nw: Studuje matematiku na Sorboně.

eb: Nejspíš jste na ni pyšná.

Usměje se a pokrčí rameny.

eb: Trochu mě zaráží její profesní volba, vzhledem k tomu, že vy se věnujete umění.

nw: Já nevím, kde se v ní ta schopnost bere. Všechny ty nepochopitelné vzorce a teorie.

Jí nejspíš nepochopitelné nepřipadají. Já sama umím sotva násobit.

eb: Možná je to její způsob vzpoury. Vy, myslím, o vzpouře něco víte.

nw: To ano, jenže já jsem to dělala tím správným způsobem. Pila jsem, kouřila a měla

milence. Ale kdo se proboha bouří matematikou?

Zasměje se.

nw: Krom toho, ona by byla tím příslovečným rebelem bez příčiny. Dala jsem jí

veškerou myslitelnou svobodu, kterou si člověk dokáže představit. Mé dceři nic

nechybí. Ničím nestrádá. S někým žije. On je o dost starší. Nadmíru okouzlující,

sečtělý, zábavný. Nesnesitelný narcis, samozřejmě. Ego o velikosti Polska.

eb: A vy to neschvalujete.

nw: Jestli s tím souhlasím nebo ne, je nepodstatné. Tohle je Francie, monsieur

Boustoulere, ne Afghánistán. Mladí nežijí a neumírají podle toho, co schvalují jejich

rodiče.

eb: Takže vaše dcera nemá k Afghánistánu žádné vazby?

nw: Odjely jsme, když jí bylo šest. Na dobu strávenou tam si už moc nepamatuje.

eb: Ale vy samozřejmě ano.

Požádám ji, aby mi vyprávěla o svém dřívějším životě.

Omluví se a na chvíli odejde z místnosti. Když se vrátí, podá mi starou, zkrabacenou

černobílou fotku. Přísně vypadající silnější muž, s brýlemi, s lesklými vlasy učesanými

na bezchybnou pěšinku. Sedí za psacím stolem a čte knihu. Má na sobě oblek se

špičatými klopami, dvouřadovou vestu, bílou košili s vysokým límečkem a vázanku.

nw: Můj otec. Devatenáct set dvacet devět. Toho roku, kdy jsem se narodila.

eb: Vypadá dost distingovaně.

nw: Patřil v Kábulu mezi paštunskou aristokracii. Velmi vzdělaný, dokonalé

vystupování, náležitě společenský. A také dobrý vypravěč. Alespoň na veřejnosti.

eb: A v soukromí?

nw: Zkuste hádat, pane Boustoulere?

Zvednu fotografii a znovu si ji prohlédnu.

eb: Rezervovaný, řekl bych. Vážný. Záhadný. Nesmlouvavý.

nw: Opravdu trvám na tom, abyste si se mnou dal sklenku. Nerada piju sama — ano,

přímo to nesnáším.

Nalije mi sklenku chardonnay. Ze zdvořilosti trochu upiji.

nw: Můj otec měl studené ruce. Bez ohledu na počasí. Ruce měl neustále studené.

A pořád nosil oblek, opět za každého počasí. Perfektně padnoucí, dokonalé puky.

Plstěný klobouk. A lakýrky, samozřejmě. Byl pohledný, řekla bych, svým vážným

způsobem. A také — což jsem pochopila až mnohem později — takovým strojeným,

trochu komickým, pseudo-evropským způsobem — který samozřejmě doplňoval

bowling a pólo každý týden a kýžená francouzská manželka, což všechno pokrokový

mladý král velmi schvaloval.

Chvíli si čistí nehet a nic neříká. Obrátím kazetu v diktafonu.

nw: Můj otec spal ve svém pokoji a matka a já v našem. Po většinu dní obědval

s ministry a poradci krále. Nebo jezdíval venku na koni, hrál pólo, jezdil na lov. Velmi

rád lovil.

eb: Takže jste ho moc nevídala. Byl takovou nepřítomnou postavou.

nw: Ne tak docela. Jednou za pár dní si zakládal na tom, že strávil pár minut se mnou.

Přišel do mého pokoje, posadil se na postel, což byl signál pro mě, abych si vylezla

k němu na klín. Chvíli mě houpal na kolenou, ani jeden z nás toho moc neříkal, a pak se

nakonec zeptal: „No, tak co budeme dělat, Nílo?“ Občas mě nechal vzít si z jeho

náprsní kapsy kapesník a složit ho. Já jsem ho samozřejmě jen zmuchlala do klubíčka

a nacpala jsem mu ho zpátky do kapsy, a on předstíral překvapený výraz, což mi

připadalo hodně legrační. Tohle jsme dělali, dokud ho to nepřestalo bavit, což bylo

poměrně brzy. Potom mě pohladil po vlasech svou studenou rukou a řekl: „Papa už

musí jít, koloušku můj. Běž si hrát.“

Odnese zase fotografii do vedlejší místnosti a vrátí se, vezme si ze zásuvky novou

krabičku cigaret a jednu si zapálí.

nw: Takhle mi říkával. Hrozně se mi to líbilo. Poskakovala jsem po zahradě — měli

jsme hodně rozlehlou zahradu — a prozpěvovala jsem si: „Já jsem tátův koloušek! Já

jsem tátův koloušek!“ Až o hodně později jsem si uvědomila, že tahle přezdívka

nevěstila nic dobrého.

eb: Promiňte?

Usměje se.

nw: Můj otec střílel jeleny, monsieur Boustoulere.

Mohly těch pár bloků do matčina bytu dojít, ale dost se rozpršelo. Maman se v taxíku posadí dozadu,

zabalená do Paríina nepromokavého pláště, a beze slova zírá z okna. Parí v tu chvíli připadá stará,

starší než na jejích čtyřiačtyřicet. Stará a křehká a pohublá.

Parí už v matčině bytě nějakou dobu nebyla. Když otočí klíčem a otevře jim, najde v kuchyni

na pultu spoustu špinavých sklenek od vína, otevřené pytlíky brambůrků a neuvařené těstoviny, talíře s přilepenými zbytky neidentifikovatelného jídla, které na nich ztvrdlo. Na stole je papírová taška plná prázdných lahví od vína, která vypadá, že může každou chvíli spadnout. Parí vidí na zemi nějaké noviny, jedny z nich nasákly krev, která se tam toho dne vylila, a na nich leží jediná růžová vlněná ponožka. Parí to vyděsí, když najde matčin byt v tomto stavu. A také se cítí provinile. Což, jak zná Maman, byl možná zamýšlený účinek. A pak je velmi nerada, že ji ta poslední myšlenka napadla.

Něco takového by si myslel Julien. Ona chce, aby ses cítila špatně. Během uplynulého roku jí to už řekl několikrát. Ona chce, aby ses cítila špatně. Když to řekl poprvé, Parí cítila úlevu, cítila se pochopená. Byla mu vděčná za to, že vyjádřil něco, co ona nedokázala, nebo co by neřekla. Myslela si, že našla spojence. Ale teď už si není tak jistá. Postřehne v jeho slovech náznak čehosi zlého.

Znepokojující nedostatek vlídnosti.

Na podlaze v ložnici je rozházené oblečení, desky, knihy a další časopisy. Na okně stojí sklenice

napůl plná vody, zežloutlé z cigaretových špačků, které v ní plavou. Smete z postele knihy a staré

časopisy a pomůže Maman vklouznout pod přikrývku.

Maman na ni pohlédne, hřbet jedné ruky má opřený o zafačované čelo. V téhle póze vypadá jako

nějaká herečka z němého filmu, která se chystá omdlít.

„Budeš v pořádku, Maman?“

„Myslím, že ne,“ odvětí. Nevyzní to jako žadonění o pozornost. Maman to pronese monotónním,

znuděným hlasem. Zní to unaveně, upřímně a konečně.

„Ty mě děsíš, Maman.“

„Už mě opouštíš?“

„Chceš, abych zůstala?“

„Ano.“

„Tak já zůstanu.“

„Zhasni.“

„Maman?“

„Ano.“

„Bereš své prášky? Nepřestala jsi? Já myslím, že jsi přestala, a dělám si starosti.“

„Nezačínej s tím. Zhasni už.“

Parí zhasne. Posadí se na kraj postele a dívá se, jak její matka usíná. Pak se vydá do kuchyně

a pustí se do úctyhodného úkolu, kterým je úklid. Najde gumové rukavice a dá se do nádobí. Umyje

sklenice, které smrdí dávno zkyslým mlékem, misky se zaschlými starými cereáliemi, talíře s jídlem

porostlým zelenými chomáčovitými fleky plísně. Vzpomíná si na to, jak poprvé myla nádobí u Juliena

v bytě, to ráno poté, co spolu poprvé spali. Julien jim oběma udělal omelety. Jakou radost měla z té prosté domácké činnosti, mytí talířů ve dřezu, zatímco z gramofonu hrála písnička Jane Birkinové.

Setkala se s ním znovu rok předtím, v roce 1973, téměř po deseti letech. Narazila na něj při

pouličním pochodu před kanadskou ambasádou, při studentském protestu proti lovu tuleňů. Parí tam

nechtěla jít, a také potřebovala dopsat esej o meromorfních funkcích, ale Collette na tom trvala.

Bydlely v té době spolu, což, jak vycházelo najevo, bylo uspořádání, které v obou budilo čím dál

větší nelibost. Collette teď kouřila trávu. Nosila čelenky a volné tuniky fuchsiové barvy s vyšitými ptáky a sedmikráskami. Vodila si domů dlouhovlasé rozcuchané kluky, kteří jedli Paríino jídlo a hráli špatně na kytaru. Collette byla pořád v ulicích, vykřikovala, odsuzovala násilí na zvířatech, rasismus, otroctví, francouzské nukleární testy v Pacifiku. V bytě byl pořád dotěrný šum, lidé, které Parí neznala, bloumali sem a tam. A když byly samy, Parí cítila mezi nimi dvěma nové napětí, povýšenost

ze strany Collette, nevyslovený nesouhlas s ní.

„Vždyť oni lžou,“ vykládala vzrušeně Collette. „Tvrdí, že jejich metody jsou humánní. Humánní!

Viděli jste, čím je to praští po hlavě? Ty jejich hakapiky? V polovině případů to zvíře ještě ani není mrtvé, a ty šmejdi do něj zaháknou ty svoje háky a vytáhnou ho do lodi. Stahujou z nich kůži zaživa, Parí. Zaživa!“ To, jakým způsobem Collette pronesla tuhle poslední věc, jak ji zdůraznila, málem přimělo Parí se omluvit. Nebyla si tak docela jistá za co, ale věděla, že poslední dobou se cítila

v blízkosti Collette neustále u konce s dechem, vzhledem ke všem těm jejím výčitkám a rozhořčení.

Přišlo jen nějakých třicet lidí. Šuškalo se, že dorazí i Brigitte Bardotová, ale ukázalo se, že to byly jen fámy. Collette byla zklamaná tím, jak málo lidí tam bylo. Rozčileně se hádala s vyzáblým bledým mladíkem s brýlemi, který se jmenoval Eric a, jak Parí pochopila, měl na starosti organizaci

pochodu. Chudák Eric. Parí ho bylo líto. Collette, pořád ještě nasupená, převzala vedení. Parí se

odšourala dozadu, vedle dívky s plochou hrudí, která vykřikovala slogany s jakýmsi nervózním

vytržením. Parí se dívala pod nohy na chodník a snažila se pokud možno nevyčnívat.

Na rohu jedné ulice jí zaklepal na rameno nějaký muž.

„Vypadáš, jako bys zoufale čekala, až tě někdo zachrání.“

Měl na sobě tvídové sako, pod ním svetr, džíny a vlněnou šálu. Vlasy měl delší a o něco zestárl, ale elegantně, způsobem, který by některým ženám v jeho věku mohl připadat nefér, nebo by je dokonce rozčílil. Pořád štíhlý, pár vrásek od smíchu kolem očí, trochu víc prošedivělý na spáncích, a jen

lehký dotek únavy ve tváři.

„To ano,“ připustila.

Políbili se na tvář, a když se zeptal, jestli by s ním zašla na kávu, souhlasila.

„Tvá kamarádka vypadá rozhněvaně. Jako by nejradši někoho zabila.“

Parí se ohlédla za sebe a uviděla Collette, jak stojí s Erikem, pořád ještě něco skanduje a zvedá

pěst, ale, dost absurdně, je dva probodává pohledem. Parí polkla, aby se nerozesmála — to by

způsobilo nenapravitelné škody. Omluvně pokrčila rameny a vytratila se.

Šli do malé kavárny a posadili se ke stolku u okna. On jim oběma objednal kávu a šáteček

z listového těsta s pudinkem. Parí se dívala, jak mluví s číšníkem tím žoviálně autoritativním tónem, který si dobře pamatovala, a cítila v břiše stejné třepotání, jako když byla malá a on k nim chodíval vyzvednout Maman. Najednou se cítila nesvá, rozpačitě si uvědomovala své okousané nehty, nenapudrovaný obličej, zplihle visící lokny — přála si, aby si byla vlasy po sprchování vyfénovala,

jenže pospíchaly a Collette přecházela po bytě tam a zpátky jako nějaké zvíře v kleci.

„Nehádal bych, že jsi typ na protestní akce,“ řekl Julien a zapálil jí cigaretu.

„To nejsem. Byl v tom spíš pocit viny než přesvědčení.“

„Viny? Kvůli lovu tuleňů?“

„Kvůli Collette.“

„Ach, ano. Víš, myslím, že se jí asi trochu bojím.“

„To my všichni.“

Zasmáli se. Natáhl se přes stůl a dotkl se jejího šátku. Stáhl ruku. „Bylo by banální říkat, že jsi

vyrostla, tak to neřeknu. Ale vypadáš naprosto úchvatně, Parí.“

Nadzdvihla klopu svého pláště. „Myslíš v tomhle úboru a là Clouseau?“

Collette ji upozorňovala, že je to hloupý zvyk, tohle sebepodceňující vtipkování, kterým se Parí

snažila zamaskovat svou nervozitu v blízkosti mužů, kteří ji přitahovali. Obzvláště, když jí složili kompliment. Nebylo to poprvé a zdaleka ani ne naposled, co své matce záviděla její přirozeně sebejistou povahu.

„Teď ještě začneš tvrdit, že jsem dostála svému jménu,“ poznamenala.

„ Ah, non. Prosím. Příliš okaté. Složit kompliment ženě je umění, víš.“

„Nevím. Ale jsem si jistá, že ty ano.“

Číšník jim donesl zákusky a kávu. Parí se soustředila na číšníkovy ruce, když rovnal šálky a talířky před ně na stůl, a na své vlastní zpocené dlaně. Měla v životě jen čtyři milence — věděla, že je to skromné číslo, rozhodně tedy ve srovnání s Maman v jejím věku, a dokonce i s Collette. Byla příliš

opatrná, příliš citlivá, příliš ochotná ustupovat a přizpůsobit se, a celkově mnohem stálejší a méně vyčerpávající než Maman nebo Collette. Jenže tohle nebyly vlastnosti, které by přitahovaly zrovna zástupy mužů. A navíc žádného z nich nemilovala — i když jednomu z nich zalhala a řekla, že ano — ale s každým z nich myslela na Juliena, na něj a jeho krásnou tvář, která jako by zářila svým vlastním světlem.

Během jídla mluvil o své práci. Říkal, že už nějakou dobu neučí. Pracoval pár let u MMF

na udržitelnosti zadlužení. Nejlepší na tom bylo to cestování, říkal.

„A kam?“

„Jordánsko, Irák. A pak jsem pár let věnoval psaní knihy o neformálních ekonomikách.“

„A vydali to?“

„Zvěsti tvrdí, že ano.“ Usmál se. „Teď pracuju pro soukromou poradenskou firmu tady v Paříži.“

„Taky chci cestovat,“ řekla Parí. „Collette pořád tvrdí, že bychom měly jet do Afghánistánu.“

„Řekl bych, že asi vím, proč chce jet ona.“

„No, já o tom uvažuju. O tom, že bych tam zajela. Nezajímá mě hašiš, ale chtěla bych se podívat

do země, kde jsem se narodila. Možná najít dům, kde jsme s rodiči žili.“

„Nevěděl jsem, že máš tohle nutkání.“

„Jsem zvědavá. Teda, pamatuju si toho tak málo.“

„Myslím, že jsi jednou říkala něco o vašem kuchaři.“

Parí se v skrytu cítila polichocena, že si zapamatoval něco, co mu řekla před tolika lety. Takže si

na ni určitě vzpomněl, během té doby. Nejspíš na ni myslel.

„Ano. Jmenoval se Nábí. Byl to i řidič. Jezdil otcovým autem, velkým americkým autem, modrým

se světlehnědou střechou. Pamatuju si, že mělo na kapotě hlavu orla.“

Později, když se jí zeptá, poví mu o tom, co studuje, o svém zaměření na komplexní proměnné.

Poslouchal ji, jak to Maman nikdy nedělala — Maman, která vypadala, že ji to téma nudí a je pro ni

nepochopitelné, že to Parí baví. Maman nedokázala zájem ani předstírat. Dělala lehkovážné vtípky,

které jako by si na první pohled dělaly legraci z její vlastní nevědomosti. Oh là là, říkala a zubila se, ta moje hlava! Moje hlava! Točí se mi jako totem! Uděláme dohodu, Parí. Já nám oběma naliju čaj a ty se vrátíš na tuhle planetu, d’accord? Pochichtávala se a Parí jí vyhověla, ale vytušila, že tyhle vtípky mají v sobě jistou břitkost, jakousi skrytou výtku, připomenutí toho, že její znalosti jsou považovány za těžko srozumitelné a její usilování o ně za frivolní. Frivolní. Celkem vtipné

od básnířky, pomyslela si Parí, i když by to matce nikdy neřekla.

Julien se zeptal, co na matematice vidí, a ona odpověděla, že jí připadá uklidňující.

„Já bych asi zvolil ‚skličující‘ jako výstižnější adjektivum,“ on na to.

„To taky.“

Řekla, že v trvalosti matematických pravd lze nalézt útěchu. V tom, jak postrádají nahodilost

a dvojsmyslnost. Ve vědomí, že odpovědi jsou možná těžko postižitelné, ale dají se nalézt. Jsou tam, čekají, někde po pár tazích křídou.

„Jinými slovy se vůbec nepodobá životu,“ odvětil. „Tam jsou to samé otázky a odpovědi žádné,

nebo komplikované.“

„To jsem tak průhledná?“ zasmála se a schovala tvář za ubrouskem. „Asi zním jako idiot.“

„Vůbec ne,“ řekl a ubrousek jí vyškubl. „Vůbec ne.“

„Jako jedna z tvých studentek. Nejspíš ti připomínám tvé studentky.“

Ptal se dál a Parí postupně zjistila, že má obstojnou znalost analytické teorie čísel a že alespoň

zběžně zná Carla Gausse a Bernharda Riemanna. Povídali si, dokud nebe nepotemnělo. Pili kávu,

potom pivo, což následně vedlo k vínu. A pak, když už se to nedalo oddalovat, se Julien trochu

naklonil k ní a zdvořilým, svědomitým tónem se zeptal: „A, řekni mi, jak se daří Níle?“

Parí nafoukla tváře a pomalu z nich vypustila vzduch.

Julien chápavě přikývl.

„Možná přijde o knihkupectví,“ řekla Parí.

„To je mi líto.“

„Obchod už léta upadá. Možná bude muset zavřít. Ona to nepřipustí, ale vím, že by to byla rána.

Těžce by ji to zasáhlo.“

„A píše?“

„Poslední dobou ne.“

Brzy změnil téma. Parí se ulevilo. Nechtělo se jí mluvit o Maman a jejím pití, o tom, kolik práce dá přimět ji, aby brala prášky. Parí vzpomínala na všechny ty rozpačité pohledy, na všechny chvíle, kdy byli sami, ona a Julien, Maman se převlékala ve vedlejší místnosti, Julien se díval na Parí a ona se snažila přijít na něco, co by mohla říct. Maman to určitě vycítila. Mohl to být důvod, proč to s Julienem ukončila? Pokud ano, Parí měla dojem, že to udělala spíš jakožto žárlivá milenka než jako starostlivá matka.

O pár týdnů později Julien Parí požádal, aby se k němu nastěhovala. Bydlel v malém bytě na Levém

břehu v sedmém obvodu. Parí souhlasila. Díky Collettině popudlivé nevraživosti byla nálada v bytě

už neudržitelná.

Parí si pamatuje svou první neděli s Julienem v jeho bytě. Seděli opřeni o sebe na gauči a tiskli se k sobě. Parí byla příjemně napůl v polospánku, Julien pil čaj s nohama opřenýma o kávový stolek.

Četl si nějaký rozbor veřejného mínění na zadní straně novin. Z gramofonu hrál Jacques Brel. Parí se chvílemi zavrtěla hlavou na jeho hrudi a Julien se sehnul a políbil ji na oční víčko, nebo na ucho, nebo na nos.

„Budeme to muset říct Maman.“

Ucítila, jak ztuhl. Složil noviny, sundal si brýle na čtení a odložil je na opěrku gauče.

„Musí to vědět.“

„Nejspíš ano,“ odvětil.

„‚Nejspíš‘?“

„Ne, samozřejmě. Máš pravdu. Měla bys jí zavolat. Ale buď opatrná. Nežádej o svolení ani

o požehnání, nedostaneš ani jedno. Prostě jí to jen oznam. A postarej se, aby věděla, že tohle není

žádné vyjednávání.“

„To se ti snadno řekne.“

„No, asi. Ale i tak, nezapomeň, že Níla je pomstychtivá ženská. Je mi líto, že to musím říct, ale

proto to také mezi námi skončilo. Je úžasně pomstychtivá. Já to vím. Nebudeš to mít snadné.“

Parí vzdychla a zavřela oči. Při tom pomyšlení se jí sevřel žaludek.

Julien ji pohladil. „Neber si to tak.“

Parí zavolala následující den. Maman už to věděla.

„Kdo ti to řekl?“

„Collette.“

Samozřejmě, pomyslela si Parí. „Chystala jsem se ti to říct.“

„Já vím, že ano. Říkáš mi to. To se nedá skrýt, taková věc.“

„Ty se zlobíš?“

„A záleží na tom?“

Parí stála u okna. Jedním prstem zamyšleně objela modrý okraj Julienova starého otlučeného

popelníku. Zavřela oči. „Ne, Maman. Nezáleží.“

„Ráda bych řekla, že tohle nebolelo.“

„Neměla jsem to v úmyslu.“

„Myslím, že tohle je diskutabilní.“

„Proč bych ti asi chtěla ublížit, Maman?“

Maman se zasmála. Prázdný, ošklivý zvuk.

„Někdy se na tebe dívám a nevidím se v tobě. Samozřejmě že ne. Nejspíš to není nijak

neočekávané, koneckonců. Nevím, co jsi za člověka, Parí. Nevím, kdo jsi a čeho jsi schopná, co máš

v krvi. Jsi pro mě cizí.“

„Nechápu, co tím myslíš,“ řekne Parí.

Ale její matka už zavěsila.

Ze článku „Afghánský slavík“, rozhovoru s Nílou Wahdatíovou, který

udělal Étienne Boustouler,

Parallaxe č. 84 (Zima 1974), s. 38

eb: Francouzsky jste se naučila tady?

nw: Má matka mě učila v Kábulu, když jsem byla malá. Mluvila na mě jen francouzsky.

Měly jsme hodiny každý den. Bylo to pro mě hodně těžké, když z Kábulu odjela.

eb: Do Francie?

nw: Ano. Mí rodiče se rozvedli v roce 1939, když mi bylo deset. Byla jsem otcovo jediné

dítě. Nepřicházelo v úvahu, že by mě nechal odejít s ní. Tak jsem zůstala a ona odjela

do Paříže se svou sestrou Agnes. Otec se mi snažil tu ztrátu zmírnit tím, že pro mě

zaměstnal soukromého učitele, dostávala jsem lekce jízdy na koni a hodiny výtvarného

umění. Jenže matku nic nenahradí.

eb: A co se s ní stalo?

nw: Zemřela. Když do Paříže dorazili nacisti. Nezabili ji. Zabili Agnes. Má matka

zemřela na zápal plic. Otec mi to neřekl, dokud Paříž neosvobodili spojenci, ale v té době už jsem to věděla. Prostě jsem to věděla.

eb: To bylo určitě hodně těžké.

nw: Bylo to zdrcující. Svou matku jsem milovala. Chystala jsem se s ní po válce žít

v Paříži.

eb: To asi znamená, že s otcem jste moc nevycházela.

nw: Bylo mezi námi napětí. Hádali jsme se. Docela dost, což pro něho bylo něco nového.

Nebyl zvyklý, aby mu někdo odmlouval, rozhodně ne ženy. Hádali jsme se o to, jaké

nosím oblečení, kam chodím, co říkám, jak to říkám, komu to říkám. Začala jsem být

drzá a podnikavá, zatímco on byl čím dál asketičtější a emočně odměřenější. Stali se

z nás přirození soupeři.

Uchichtne se a utáhne si uzel na šátku vzadu na hlavě.

nw: A pak jsem se začala zamilovávat. Často, zoufale, a ke zděšení svého otce

do nevhodných typů. Jednou to byl syn hospodyně, jindy nižší úředník, který pro otce

vyřizoval nějaké obchodní záležitosti. Ztřeštěné vzpurné vášně, všechny od začátku

odsouzené k nezdaru. Domlouvala jsem si tajná rendezvous, vyplížila jsem se z domova

a někdo samozřejmě vždycky informoval otce, že mě viděli někde v ulicích. Říkali mu,

že vyvádím — vždycky to formulovali takhle — že „vyvádím“. Případně říkali, že se

„promenuju“. Otec vyslal pátrací skupinu, aby mě přivedla zpátky. Zamykal mě.

Na celé dny. Říkal z druhé strany dveří: Ponižuješ mě. Proč mě takhle ponižuješ? Co

mám s tebou dělat? A někdy na tu otázku odpověděl svým páskem nebo sevřenou pěstí.

Honil mě po místnosti. Asi si myslel, že mě může zastrašit, abych se podvolila. V té době

jsem hodně psala, dlouhé, skandální básně, překypující pubertální vášní. Taky poměrně

melodramatické a teatrální, obávám se. Ptáci v klecích, milenci v okovech, takové ty

věci. Nejsem na ně moc hrdá.

Mám pocit, že falešná skromnost není její styl, a tudíž se mohu jen domnívat, že tohle

je její upřímné hodnocení raného díla. Pokud ano, tak je velmi nemilosrdné. Její básně

z tohoto období jsou ve skutečnosti ohromující, dokonce i v překladu, zvlášť vezmeme-

li v úvahu její nízký věk v době, kdy je psala. Jsou dojemné, plné obrazů, emocí,

proniknutí do podstaty věci a výmluvného nadhledu. Krásně vypovídají o samotě

a nezadržitelném smutku. Dokumentují její zklamání, vrcholy a pády mladé lásky

s veškerou její oslnivostí, přísliby i nástrahami. A často je v nich pocit mimořádné

klaustrofobie, snižujícího se obzoru, a pokaždé dojem zápasu s tyranií okolností —

často zpodobněných jako nikdy nepojmenovaná mužská postava, která se tyčí jako

hrozba někde poblíž. Člověk by si řekl, že to je ne zas tak nejasná narážka na jejího

otce. Řeknu jí to všechno.

eb: A v těchto básních se také odpoutáváte od rytmu, rýmu a metra, které, jak to

chápu, jsou nedílnou součástí klasické poezie v perštině. Používáte volně plynoucí

představy. Zdůrazňujete náhodné, každodenní detaily. To bylo dost průlomové, jak

jsem pochopil. Bylo by fér říci, že pokud byste se narodila v bohatším národě —

řekněme v Íránu — byla byste zcela jistě známá jako literární průkopnice?

Ušklíbne se.

nw: No to se podívejme.

eb: I tak mě dost zaráží to, co jste před chvílí řekla. Že na ty básně nejste hrdá. Jste

vůbec spokojená alespoň s některými svými díly?

nw: To je dost ožehavá otázka. Asi bych odpověděla kladně, kdybych je dokázala

odlišit od tvořivého procesu jako takového.

eb: Myslíte oddělit účel od prostředků.

nw: Já vnímám tvořivý proces jako nezbytně zlodějský podnik. Prostudujte podrobně

jakékoli krásné psané dílo, monsieur Boustoulere, a najdete nejrůznější formy

zneuctění. Tvořit znamená zpustošit životy jiných lidí, udělat z nich nedobrovolné

a nevědomé účastníky. Ukradnete jejich touhy, jejich sny, přivlastníte si jejich chyby,

jejich utrpení. Vezmete si něco, co vám nepatří. Děláte to vědomě.

eb: A vy jste v tom byla velmi dobrá.

nw: Nedělala jsem to kvůli nějakému vznešenému a povýšenému ponětí o umění, ale

proto, že jsem neměla na výběr. To nutkání bylo příliš silné. Kdybych se tomu

nepoddala, byla bych přišla o rozum. Ptáte se, jestli jsem hrdá. Je pro mě těžké

chvástat se něčím, čeho jsem dosáhla morálně spornými prostředky. Rozhodnutí, zda

vychvalovat či ne, nechám na druhých.

Vyprázdní sklenku vína a dolije si zbytek z lahve.

nw: Každopádně vám mohu říct, že v Kábulu mě nikdo nevychvaloval. Nikdo mě

nepovažoval za průkopnici ničeho jiného než špatného vkusu, zhýralosti a nemorální

povahy. V neposlední řadě i můj otec. Říkal, že mé psaní je nesouvislým blábolením

děvky. Přesně tohle slovo použil. Říkal, že jsem nenapravitelně poškodila jméno jeho rodiny. Tvrdil, že jsem ho zradila. Pořád se ptal, proč je pro mě tak těžké chovat se slušně.

eb: A jak jste mu odpověděla?

nw: Řekla jsem mu, že jeho představa slušnosti mě nezajímá. Řekla jsem mu, že

nestojím o to nasadit si sama vodítko na krk.

eb: Předpokládám, že to ho podráždilo ještě víc.

nw: Přirozeně.

Váhám s tím, zda se na tohle zeptat.

eb: Ale chápete jeho hněv.

Zvedne obočí.

eb: Byl to patriarcha, nebo ne? A vy jste byla přímou výzvou všemu, co mu bylo drahé.

Svým životem i svým psaním jste se přela o nové hranice pro ženy, o to, aby ženy mohly

rozhodovat o svém postavení, aby dospěly ke své legitimní individualitě. Vzpírala jste

se monopolu, který muži jako on drželi celé věky. Říkala jste, co se říkat nesmělo.

Vedla jste takříkajíc malou vzpouru jedné ženy.

nw: Vidíte, a já si celou dobu myslela, že píšu o sexu.

eb: Ale to s tím souvisí, ne? Prolistuji své poznámky a zmíním se o několika otevřeně

erotických básních — „Trny“, „Až na to čekání“, „Polštář“. Přiznám se také, že tyhle

nepatří k mým nejoblíbenějším. Podotknu, že jim chybí nuance a dvojznačnost. Čtou

se, jako by byly vytvořené pouze s cílem šokovat a udělat skandál. Působí na mě jako

polemické, jako rozhněvaná obžaloba genderových rolí v Afghánistánu.

nw: No, ale já jsem byla rozhněvaná. Byla jsem rozzlobená kvůli názoru, že musím být chráněna před sexem. Že musím být chráněna před svým vlastním tělem. Protože jsem žena. A ženy, copak to nevíte, jsou emočně, morálně a intelektuálně nezralé.

Postrádají sebekontrolu, chápete, jsou náchylné k fyzickému pokušení. Jsou to

hypersexuální bytosti, které je třeba držet na uzdě, jinak by skočily do postele

s každým Ahmadem a Mahmúdem.

eb: Jenže — odpusťte, že to říkám — přesně to jste ale dělala, ne?

nw: Jen na protest právě proti této představě.

Zasměje se, její smích je nádherný, nezbedný a plný mazaného důvtipu. Zeptá se,

jestli si dám něco k obědu. Řekne, že její dcera nedávno naplnila ledničku, a pustí se

do přípravy sendviče s uzenou šunkou, který, jak se ukáže, je výborný. Udělá jen

jeden. Pro sebe otevře další láhev vína a zapálí si další cigaretu. Posadí se.

nw: Souhlasíte s tím, že v zájmu tohoto hovoru bychom spolu měli dobře vycházet, pane

Boustoulere?

Řeknu jí, že ano.

nw: Pak mi prokažte dvě laskavosti. Snězte si sendvič a přestaňte pokukovat po mé

sklence.

Není třeba dodávat, že tohle předem utne jakékoli nutkání zeptat se jí na její pití.

eb: A co se dělo potom?

nw: Roku 1948 jsem onemocněla, když mi bylo téměř devatenáct. Bylo to vážné, víc

říkat nebudu. Otec mě vzal na léčení do Dillí. Zůstal se mnou šest týdnů, zatímco se

o mě doktoři starali. Řekli mi, že jsem mohla zemřít. Možná jsem měla. Umřít je pro

mladého básníka dobrá kariéra. Když jsem se vrátila, byla jsem slabá a uzavřená. Ani

mě nenapadlo, abych psala. Neměla jsem moc zájem o jídlo, o konverzaci ani o zábavu.

Měla jsem odpor k návštěvám. Chtěla jsem jen zatáhnout závěsy a celý den spát. Což

jsem většinou dělala. Nakonec jsem vstala z postele a pomalu se vrátila ke svému

každodennímu programu, čímž myslím strohé nezbytnosti, o které se musí každý člověk

postarat, aby zůstal provozuschopný a alespoň slušný. Ale cítila jsem se pokořená.

Cítila jsem, jako bych v Indii zanechala nějakou životně důležitou část sebe sama.

eb: Byl váš otec znepokojený?

nw: Naopak. Povzbudilo ho to. Myslel si, že mě mé setkání se smrtelností zbavilo

nezralosti a vzpurnosti. Nechápal, že se cítím ztracená. Četla jsem, pane Boustoulere,

že když člověka pohřbí lavina pod velkou spoustou sněhu, tak pak ani nepozná, kde je

nahoře a kde dole. Člověk se chce vyhrabat, ale zvolí si špatný směr a prohrabe se

k vlastní záhubě. Tak jsem se cítila, dezorientovaná, vznášející se kdesi ve zmatku,

bez kompasu a zbavená sil. A také nepopsatelně deprimovaná. A v takovém stavu je

člověk zranitelný. Což je pravděpodobně důvod, proč jsem řekla ano, když

následujícího roku, v roce 1949, Sulejmán Wahdatí požádal otce o mou ruku.

eb: Bylo vám dvacet.

nw: Jemu ne.

Nabídne mi další sendvič, který odmítnu, a šálek kávy, kterou přijmu. Když dává vařit

vodu, zeptá se, jestli jsem ženatý. Odpovím, že ne, a že pochybuju, že někdy budu.

Koukne na mě přes rameno, s upřeným pohledem, a zazubí se.

nw: Á. Většinou to poznám.

eb: Překvapení!

nw: Možná je to tím otřesem mozku.

Ukáže na šátek na své hlavě.

nw: Tohle není můj módní postoj. Před pár dny jsem uklouzla, spadla a rozrazila jsem

si čelo. Ale i tak, měla jsem to poznat. Na vás, myslím. Podle mých zkušeností, muži,

kteří ženám rozumí tak dobře jako vy, s nimi málokdy chtějí mít co do činění.

Dá mi kávu, zapálí si cigaretu a usadí se.

nw: Mám o manželství takovou teorii, pane Boustoulere. A tou je, že téměř pokaždé

víte už během dvou týdnů, jestli to bude fungovat. Je udivující, kolik lidí zůstane

v manželském poutu celé roky, nebo i desítky let, v prodlužovaném vzájemném

sebeklamu a s falešnou nadějí, když mohli mít svou odpověď už po těch prvních dvou

týdnech. Já jsem ani tak dlouho nepotřebovala. Můj manžel byl slušný muž. Jenže byl

příliš vážný, chladný a nezajímavý. A také byl zamilovaný do našeho šoféra.

eb: Aha. To musel být pořádný šok.

nw: No, zkomplikovalo to příslovečnou situaci.

Usměje se, poněkud smutně.

nw: Bylo mi ho líto, většinou. Nemohl si zvolit horší dobu a místo, kde se narodit

takový, jaký byl. Zemřel na mrtvici, když bylo naší dceři šest let. V té době jsem mohla

zůstat v Kábulu. Měla jsem dům a bohatství svého muže. Byl tam zahradník a zmíněný

šofér. Byl by to pohodlný život. Ale sbalila jsem kufry a přestěhovala jsem nás, Parí

a mě, do Francie.

eb: Což, jak jste už naznačila, jste udělala pro její dobro.

nw: Všechno, co jsem udělala, pane Boustoulere, jsem udělala pro svou dceru. Ne že by

chápala nebo oceňovala plný rozsah toho, co jsem pro ni udělala. Má dcera dokáže být

úžasně bezohledná. Kdyby znala život, jaký by musela snášet, nebýt mě…

eb: Je pro vás vaše dcera zklamáním?

nw: Pane Boustoulere, začínám věřit, že je mým trestem.

Jednoho dne v roce 1975 vejde Parí do svého nového bytu a najde na posteli malý balíček. Je tomu

rok, co vyzvedla svou matku na pohotovosti, a devět měsíců, co opustila Juliena. Parí teď bydlí

s mladou ženou z Alžírska, která se jmenuje Zahia, studuje na ošetřovatelku, má kudrnaté hnědé vlasy a zelené oči. Je to šikovná dívka, radostné povahy, a bydlí se jim spolu snadno, i když Zahia je teď zasnoubená se svým přítelem Samim a v příštím semestru se bude stěhovat k němu.

U balíčku je přiložený list papíru. Tohle ti přišlo. Přespím dneska u Samiho. Uvidíme se zítra. Je t’embrasse. Zahia.

Parí roztrhne balíček. Uvnitř je časopis a k němu je připnutý další vzkaz. Tenhle je napsaný dobře

známým písmem, téměř s ženskou grácií. Tohle poslali Níle, pak to přeposlali dvojici, která teď

bydlí v Collettině starém bytě, a nakonec to přišlo ke mně. Měla by sis aktualizovat adresu, kam se ti posílá pošta. Přečti si to na vlastní nebezpečí. Obávám se, že ani jeden z nás z toho nevychází moc dobře. Julien.

Parí hodí časopis na postel a udělá si špenátový salát a kuskus. Převlékne se do pyžama a jí u malé

černobílé televize z půjčovny. Nepřítomně sleduje záběry uprchlíků z jižního Vietnamu

přepravovaných vzdušným mostem na Guam. Myslí na Collette, která protestovala v ulicích proti

americké válce ve Vietnamu. Collette, která na vzpomínkový obřad donesla věneček z jiřin

a sedmikrásek, která Parí objala a políbila a na pódiu krásně zarecitovala jednu z matčiných básní.

Julien se obřadu nezúčastnil. Zavolal a mdle prohlásil, že pohřby nemá rád, že mu připadají

deprimující.

A komu ne? Parí na to.

Myslím, že bude nejlepší, když zůstanu mimo.

Jak chceš, řekla Parí do sluchátka a pomyslela si: Ale nijak tě to nezprostí viny, když nepřijdeš.

Stejně jako mě nezprostí viny, když přijdu. Že jsme byli tak lehkomyslní. Tak bezohlední. Bože můj.

Parí zavěsila s vědomím, že její útěk s Julienem byl pro Maman tou poslední kapkou. Zavěsila

a věděla, že po zbytek života to na ni v nestřežených okamžicích vyskočí, ten pocit viny, ty hrozné

výčitky svědomí, že ji zaskočí nepřipravenou a budou ji bolet až do morku kostí. Bude se s tím

potýkat, teď i po všechny dny, které přijdou. Bude to kapající kohoutek někde v hloubi její mysli.

Po večeři se vykoupe a pročte si poznámky ke zkoušce, která ji čeká. Ještě chvíli se dívá

na televizi, umyje a utře nádobí, zamete v kuchyni. Ale není to k ničemu. Nedokáže odvést svou

pozornost. Časopis leží na posteli a volá ji jako nějaký nízkofrekvenční šum.

Později si natáhne přes pyžamo plášť a vyjde ven na Boulevard de la Chapelle, ujde pár bloků

směrem na jih od bytu. Vzduch je chladný, na chodník a do výloh dopadají kapky deště, ale byt teď

nedokáže udržet její neklid. Potřebuje studený vlhký vzduch, otevřený prostor.

Parí si pamatuje, že když byla malá, mívala spoustu otázek. Mám v Kábulu nějaké bratrance nebo

sestřenice, Maman? Mám tetičky a strýčky? A prarodiče, dědečka a babičku? Jak to, že nikdy

nepřijedou na návštěvu? Můžeme jim napsat? Prosím, můžeme je navštívit?

Většina otázek se týkala jejího otce. Jaká byla jeho oblíbená barva, Maman? Řekni mi, Maman,

byl dobrý plavec? Znal hodně vtipů? Pamatuje si, jak ji jednou honil po pokoji. Svalil ji na koberec a lechtal ji na chodidlech a na bříšku. Pamatuje si vůni jeho levandulového mýdla a jeho lesklé čelo, jeho dlouhé prsty. Jeho oválné lazuritové manžetové knoflíčky, puky na kalhotách k jeho obleku. Vidí v duchu smítka prachu, která spolu sbírali z koberce.

To, co Parí od své matky pořád chtěla, byl nějaký tmel, který by její volné nesouvislé útržky

vzpomínek slepil dohromady, udělal z nich nějaké souvislé vyprávění. Jenže Maman toho nikdy moc

neřekla. Pořád jí odpírala detaily jejího dětství a jejich společného života v Kábulu. Držela Parí

stranou od jejich společné minulosti a nakonec se Parí přestala ptát.

A teď se ukazuje, že Maman řekla tomuhle časopiseckému reportérovi, tomuhle Étiennu

Boustoulerovi, o sobě a o svém životě víc, než řekla dokonce i své vlastní dceři.

Ale bylo tomu opravdu tak?

Parí si doma v bytě přečetla článek třikrát. A neví, co si má myslet, čemu má věřit. Tolik z těch věcí zní falešně. Část z toho působí jako parodie. Bulvárně vylíčené melodrama, o spoutaných kráskách a románcích odsouzených k nezdaru a o všudypřítomném útlaku, všechno podané vzrušeným,

rozverným tónem.

Parí se vydá na západ směrem k Pigalle, kráčí svižně, s rukama nacpanýma do kapes pláště. Nebe

rychle tmavne, liják, který ji šlehá do tváře, je čím dál prudší a vytrvalejší, rozvlňuje okna

a rozmazává světla aut. Parí si nepamatuje, že by se s tím mužem kdy setkala. Se svým dědečkem,

matčiným otcem. Viděla jen jednu jeho fotografii, jak si čte u svého psacího stolu. Ale pochybuje, že to byl takový padouch, jako ho Maman popsala. Parí má pocit, že tenhle příběh prohlédla. Má své vlastní představy. V její verzi je to muž, který si dělá oprávněné starosti o dobro své hluboce

nešťastné a sebedestruktivní dcery, která si ze svého života dělá neustálý zmatek. Je to muž, jehož

důstojnost byla ponížena a stala se terčem útoků, a přesto stojí při své dceři, vezme ji do Indie, když je nemocná, a zůstane tam s ní šest týdnů. A, pokud jde o to, co vlastně s Maman bylo? Co s ní v Indii udělali? Parí si nad tím láme hlavu a myslí na její vertikální jizvu v oblasti pánve — Parí se na to ptala Zahii a ta jí řekla, že císařský řez se vede horizontálně.

A pak to, co Maman tomu reportérovi řekla o svém manželovi, Paríinu otci. Byly to pomluvy? Byla

snad pravda, že miloval šoféra Nábího? A pokud ano, proč něco takového prozrazovat teď, po tak

dlouhé době, pokud cílem není zmást, ponížit, a možná způsobit bolest? A pokud ano, tak komu?

Co se jí samotné týče, Parí není překvapena nelichotivým zacházením, které si Maman schovala pro

ni — ne po Julienovi — a nepřekvapuje ji matčin selektivní, vylepšený popis jejího rodičovství.

Lži?

A přesto…

Maman byla talentovaná spisovatelka. Parí četla každé slovo, které Maman napsala

ve francouzštině, a také všechny básně, které přeložila z perštiny. Síla a krása jejího díla byla

nepopiratelná. Jenže pokud to, co Maman v tom rozhovoru o svém životě řekla, byla lež, tak kde se

vzaly ty metafory v jejím díle? Odkud pramenila ta slova, která byla upřímná a krásná a krutá

a smutná? Byla jen nadaná podvodnice? Kouzelnice s perem místo kouzelné hůlky, která dokázala

dojmout obecenstvo tím, že vyčarovala emoce, které sama neznala? Bylo to vůbec možné?

Parí to neví — tohle ona neví. A to byl možná matčin skutečný záměr, sebrat Parí půdu pod nohama.

Úmyslně jí rozkolísat a převrátit všechno naruby, aby byla sama sobě cizí, zatížit jí myšlenky

pochybnostmi, pochybnostmi o všem, co si Parí myslela, že o svém životě ví, aby se cítila tak

ztracená, jako by bloudila uprostřed noci pouští, obklopená temnotou a neznámem, s pravdou neustále

unikající jako jediný maličký záblesk světla v dálce, které se třepotá, objevuje se a mizí, neustále se pohybuje a vzdaluje se.

Možná, pomyslí si Parí, je to matčina odplata. Nejen za Juliena, ale i za to zklamání, kterým pro ni Parí vždycky byla. Parí, která možná měla přinést konec všeho toho pití, těch mužů, let promarněných zoufalými pokusy o štěstí. Všech těch slepých uliček, prozkoumaných a opuštěných. Každá další rána způsobená zklamáním Maman ještě více pošramotila, vykolejila a štěstí pak vypadalo ještě víc jako

iluze. Co jsem byla já, Maman? říká si Parí. Čím jsem měla být, když jsem rostla v tvém lůně —

za předpokladu, že to vůbec bylo tvé lůno, kde jsem byla počata? Semínkem naděje? Lístkem

na trajekt, který tě měl vyvézt z temnoty? Záplatou na díru v tvém srdci? Pokud ano, nestačila

jsem. Ani vzdáleně jsem nestačila. Nebyla jsem balzámem na tvou bolest, jen další slepou uličkou, dalším břemenem, a nejspíš jsi to viděla už velmi brzy. Nejspíš sis to uvědomovala. Ale cos mohla dělat? Nemohla jsi zajít do zastavárny a prodat mě.

Možná že ten rozhovor byl matčiným posledním posměškem, aby měla navrch.

Parí se ukryje před deštěm pod markýzou před jednou restaurací, pár bloků západně od nemocnice,

kam Zahia chodí na praxi. Zapálí si cigaretu. Měla bych zavolat Collette, říká si. Od pohřbu spolu

mluvily jen jednou nebo dvakrát. Když byly malé, nacpaly si plnou pusu žvýkaček a žvýkaly, až je

bolely čelisti, a sedávaly před matčiným zrcadlem na toaletním stolku, kartáčovaly jedna druhé vlasy a všelijak si je spínaly. Parí zahlédne přes ulici ženu, která má gumový čepec do deště a lopotí se po chodníku, za ní malý světlehnědý teriér. Od mlhavého shluku Paríiných vzpomínek se, nikoli

poprvé, oddělí malý obláček a pomalu nabude tvaru psa. Ne malé hračky, jako je ten, kterého má ta

stará žena, ale velkého zvířete, huňatého, špinavého, s useknutým ocasem a ušima. Parí si není jistá, jestli je tohle vzpomínka, stín vzpomínky, nebo ani jedno. Jednou se Maman zeptala, jestli někdy měly v Kábulu psa, a Maman řekla: Vždyť víš, že psy nemám ráda. Nemají žádnou sebeúctu. Člověk do nich kope a pořád ho milujou. Je to deprimující.

A ještě něco Maman řekla:

Nevidím se v tobě. Nevím, kdo jsi.

Parí odhodí cigaretu. Rozhodne se zavolat Collette. Domluví se, že se někde sejdou na čaj. Zjistí,

jak se má. S kým chodí. Půjdou se podívat po obchodech, jako to dělávaly.

Zjistí, jestli se její stará kamarádka pořád chystá jet podívat do Afghánistánu.

Parí se s Collette setká. Sejdou se v oblíbeném baru s marockou výzdobou, všude fialové závěsy

a oranžové polštáře, na malém pódiu je hráč na arabskou loutnu oud. Collette nedorazila sama.

Přivedla s sebou jednoho mladíka. Jmenuje se Eric Lacombe. Učí dramatické umění v sedmé a osmé

třídě jednoho lycea v osmnáctém obvodu. Řekne Parí, že už se s ní před několika lety setkal

na studentské protestní akci proti lovu tuleňů. Parí si nejdřív nemůže vzpomenout, a pak si vybaví, že to byl on, na koho se Collette tak zlobila, že přišlo málo lidí, a komu bušila pěstí do hrudi. Sednou si na zem, na nadýchané polštáře v barvě manga, a objednají pití. Parí má nejdřív dojem, že spolu Collette a Eric chodí, ale Collette Erika pořád vychvaluje a Parí brzy dojde, že ho přivedla kvůli ní.

Rozpaky, které by se jí za normálních okolností v takové situaci zmocnily, se zrcadlí i v Erikovi —

a zmírňuje je, že i on je dost nesvůj. Parí připadá legrační, dokonce milé, jak se pořád červená

a omluvně a rozpačitě vrtí hlavou. Nad chlebem s tapenádou z černých oliv po něm Parí chvilkami

pokukuje. Nedá se říct, že by byl kdovíjak hezký. Vlasy má zplihlé, stažené vzadu na krku

do gumičky. Má malé ruce a bledou pleť. Nos má příliš úzký, čelo moc vystouplé, téměř žádnou

bradu, ale když se zazubí, oči mu svítí a konec každé věty obvykle zdůrazní dychtivým úsměvem jako

nějakým radostným otazníkem. A i když jeho tvář Parí neokouzlí tolik, jako ji okouzlila ta Julienova, je to tvář laskavější a, jak Parí brzy zjistí, je vnějším vyjádřením pozornosti, tiché trpělivosti a trvalé slušnosti, která v Erikovi sídlí.

Vezmou se jednoho chladného dne na jaře roku 1977, pár měsíců poté, co Jimmy Carter nastoupí

do úřadu. Navzdory přání svých rodičů trvá Eric na malém civilním obřadu, kde nebude nikdo, jen

oni dva a Collette jako svědek. Říká, že formální svatba je výstřednost, kterou si nemohou dovolit.

Jeho otec, bohatý bankéř, se nabídne, že svatbu zaplatí. Eric je koneckonců jejich jediné dítě.

Nabídne to jako dar, pak jako půjčku. Ale Eric odmítne. A ačkoli to nikdy neřekne, Parí ví, že to bylo proto, aby ji uchránil rozpaků při obřadu, kde by byla sama, bez rodiny, která by seděla v uličkách, kde by ji nikdo nevedl k oltáři, nikdo by za ni neuronil slzu štěstí.

Když mu řekne o svém plánu jet do Afghánistánu, pochopí to způsobem, jakým Parí věří, že by to

Julien nikdy nepochopil. A také způsobem, jakým by to otevřeně nepřiznala ani sama sobě.

„Ty myslíš, že jsi adoptovaná,“ řekne.

„Pojedeš se mnou?“

Rozhodnou se jet toho léta, až Eric nebude muset do školy a Parí si bude moci udělat přestávku

od práce na svém doktorátu. Eric je oba přihlásí na kurz perštiny s lektorem, kterého našel přes matku jednoho svého žáka. Parí ho často najde na gauči, se sluchátky na hlavě a přehrávačem na prsou, s očima soustředěně zavřenýma, jak si mumlá Díky a Dobrý den a Jak se máte v perštině, se silným přízvukem.

Týden před příchodem léta, když Eric začíná shánět letenky a ubytování, Parí zjistí, že je těhotná.

„Můžeme jet i tak,“ řekne Eric. „Měli bychom jet.“

To Parí se rozhodne nejet. „Je to nezodpovědné,“ řekne. Bydlí spolu v malé garsonce

s porouchaným topením, prosakujícím potrubím, bez klimatizace, se spoustou nábytku posbíraného

všude možně.

„Tohle není místo pro malé dítě,“ prohlásí.

Eric si přibere další práci, učí hru na piano, kterému se chtěl po určitou krátkou dobu věnovat, než se zaměřil na divadlo, a když se narodí Isabelle — sladká Isabelle se světlou pletí a karamelkovýma očima — bydlí už v malém dvoupokojovém bytě nedaleko Lucemburské zahrady, s finanční pomocí

od Erikova otce, kterou tentokrát přijali za podmínky, že je to půjčka.

Parí si vezme tři měsíce volna. Tráví dny s Isabelle. Cítí se s ní úplně bez tíže. Jako by se všechno kolem ní rozzářilo, když k ní Isabelle obrátí oči. Když Eric přijde večer domů z lycea, nejdřív ze všeho shodí kabát a aktovku u dveří, pak žuchne do gauče, natáhne ruce a kývá prsty. „Dej mi ji, Parí.

Dej mi ji.“ Nadhazuje si Isabelle na hrudi a Parí mu vykládá o tom, co je za celý den nového — kolik mléka Isabelle vypila, kolikrát si zdřímla, na co se spolu dívaly v televizi, jaké hry spolu na oživení hrály, jaké vydává nové zvuky. Erika to nikdy nepřestane bavit poslouchat.

Cestu do Afghánistánu odložili. Pravdou je, že Parí už necítí tu sžíravou potřebu hledat odpovědi

na své otázky a pátrat po svých kořenech. Díky Erikovi a jeho uklidňující a stabilizující společnosti.

A díky Isabelle, která dala Parí pevnou půdu pod nohama — i když je v ní ještě plno děr a slepých

míst, všechny ty nezodpovězené otázky, všechny ty věci, které jí Maman nechtěla říct. Jsou tam pořád.

Jen už Parí tak neprahne po odpovědích, jak tomu bývalo.

A ten starý známý pocit, který má odjakživa — že v jejím životě chybí něco, někdo životně

důležitý — už zčásti ustoupil. Pořád se ještě občas vrací, někdy se silou, která ji zastihne

nepřipravenou, ale už méně často než dřív. Parí nikdy nebyla tak spokojená, nikdy se necítila tak

šťastně ukotvená.

V roce 1981, když jsou Isabelle tři roky a Parí je pár měsíců těhotná a čeká Alaina, musí odjet

na konferenci do Mnichova. Představí tam pojednání, jehož je spoluautorkou, o využití modulárních

forem mimo teorii čísel, konkrétně v topologii a teoretické fyzice. Přednáška je přijata dobře a Parí jde pak s několika dalšími vědci do jednoho hlučného baru na pivo, preclíky a Weisswurst. Před půlnocí se vrátí do svého hotelového pokoje a jde si lehnout, aniž by se převlékla nebo si umyla obličej. Ve 2.30 ráno ji vzbudí telefon. Volá Eric, z Paříže.

„Volám kvůli Isabelle,“ řekne. Má horečku. Zničehonic jí otekly a zčervenaly dásně. Hodně

krvácejí při sebemenším dotyku. „Skoro jí ani nevidím zoubky. Parí. Já nevím, co mám dělat. Někde

jsem četl, že by to mohlo být…“

Chce, aby přestal. Chce mu říct, aby zmlkl, že to nedokáže poslouchat, ale už je pozdě. Zaslechne

slova dětská leukémie, nebo možná řekl lymfom, co na tom vlastně záleží? Parí sedí na kraji postele, sedí tam jako zkamenělá, v hlavě jí hučí, je celá zpocená. Je rozlícená na Erika, že jí uprostřed noci nasadil do hlavy něco tak hrozného, když je sedm set kilometrů od nich a nemůže nic dělat. Je naštvaná sama na sebe, kvůli své vlastní hlouposti. Takhle se otevřít, dobrovolně, celoživotním

starostem a mukám. Bylo to bláznovství. Čiré šílenství. Kolosálně pošetilá a neopodstatněná víra, že, navzdory vší nepřízni mu svět, který člověk nemůže nijak ovládat, nevezme tu jedinou věc, jejíž ztrátu nedokáže snést. Víra, že svět člověka nezničí. Já na tohle nemám srdce. Dokonce si to potichu sama pro sebe řekne. Já na tohle nemám srdce. A v tu chvíli ji nenapadá žádná lehkomyslnější, iracionálnější věc, než rozhodnutí stát se rodičem.

A část Parí — Bůh mi odpusť, myslí si, Bůh mi to odpusť — se zlobí na Isabelle, že jí tohle udělala, že kvůli ní takhle trpí.

„Eriku. Eriku! Ecoute moi. Zavolám ti zpátky. Teď musím zavěsit.“

Vysype na postel svou kabelku, najde malý hnědý notýsek, kam si píše telefonní čísla. Zavolá

do Lyonu. Collette teď bydlí v Lyonu se svým manželem, Didierem, a založila tam malou cestovní

kancelář. Didier studuje na doktora. Telefon vezme on.

„Ty víš, že studuju psychiatrii, Parí, nebo ne?“ zeptá se Didier.

„Já vím. Já vím. Jen jsem si myslela…“

Položí jí pár otázek. Neubyla Isabelle na váze? Noční pocení, nezvyklé pohmožděniny, únava,

chronické horečky? Nakonec řekne, že by ji měl Eric vzít ráno k doktorovi. Ale jestli si to správně

pamatuje ze všeobecného školení na medicíně, zní to jako akutní gingivostomatitida.

Parí svírá sluchátko tak silně, až ji bolí zápěstí. „Prosím,“ řekne trpělivě. „Didiere.“

„Aha, promiň. To znamená, že to zní jako první projev oparu.“

„Oparu.“

Pak dodá ta nejšťastnější slova, jaká kdy Parí v životě slyšela. „Myslím, že bude v pořádku.“

Parí se s Didierem setkala jen dvakrát, jednou dříve a pak na jeho svatbě s Collette. Ale v tu chvíli ho doopravdy miluje. Řekne mu to s pláčem do telefonu. Řekne mu, že ho miluje — několikrát — on se zasměje a popřeje jí dobrou noc. Parí zavolá Erikovi a ten vezme ráno Isabelle k doktoru

Perrinovi. Parí zvoní v uších, leží na posteli a skrz mdlé zelené dřevěné okenice sem dopadá světlo

z ulice. Myslí na to, jak musela do nemocnice se zápalem plic, když jí bylo osm, Maman odmítala jít

domů, trvala na tom, že bude spát na židli vedle její postele. Pocítí novou, nečekanou a opožděnou

spřízněnost se svou matkou. Během těch posledních pár let jí tolikrát chyběla. Na její svatbě,

samozřejmě. Když se narodila Isabelle. A při bezpočtu další náhodných chvil. Ale nikdy ne tolik,

jako během téhle děsivé a úžasné noci v tomto hotelovém pokoji v Mnichově.

Následujícího dne, když se vrátí do Paříže, řekne Erikovi, že až se narodí Alain, už by žádné další

děti mít neměli. Jen to zvyšuje pravděpodobnost hlubokého zármutku.

V roce 1985, když je Isabelle sedm let, Alainovi čtyři a malému Thierrymu dva, přijme Parí

nabídku, aby učila na přední univerzitě v Paříži. Stane se na nějakou dobu předmětem

předvídatelných tahanic a přízemního dohadování mezi akademiky — což není nijak překvapivé

vzhledem k tomu, že je v šestatřiceti nejmladší profesorkou na katedře a jedna z pouhých dvou žen.

Ustojí to způsobem, jakým by to nejspíš Maman nikdy ustát nemohla nebo nechtěla. Nikomu nelichotí

ani nemaže med kolem pusy. Zdrží se hádek a stížností. Vždycky se najdou nějací skeptici. Ale

v době, kdy padne Berlínská zeď, padnou i zdi v jejím akademickém životě a ona si už pomalu

získala většinu kolegů svým uvážlivým vystupováním a odzbrojující družností. Udělá si přátele

na katedře — i na jiných katedrách —, chodí na univerzitní akce, benefiční akce, občas na koktajly

nebo na večeře. Eric na tyhle večírky chodí s ní. Jako takový interní vtip mezi nimi dvěma trvá

na tom, že bude mít pokaždé tu samou vlněnou kravatu a manšestrové sako se záplatami na loktech.

Prochází se po místnosti plné lidí, ochutnává předkrmy, upíjí víno, tváří se žoviálně zmateně, a občas ho Parí musí odtáhnout od skupiny matematiků, než začne pronášet soudy o 3-varietách a diofantských aproximacích.

Na těchto večírcích se vždycky nevyhnutelně někdo zeptá Parí na její názor na vývoj

v Afghánistánu. Jednou večer se jeden lehce přiopilý hostující profesor jménem Chatelard zeptá Parí, co si myslí, že se stane v Afghánistánu, až odejdou Sověti. „Naleznou vaši lidé klid, madame professeur?“

„To já nemůžu posoudit,“ odpoví mu. „Jsem Afghánka prakticky jen svým jménem.“

„ Non mais, quande-même,“ namítne. „I tak, jistě o tom něco víte.“

Usměje se a snaží se nepřipouštět si pocit neschopnosti, který se vždycky vloudí s těmi otázkami.

„Jen to, co se dočtu v Le Monde. Stejně jako vy.“

„Ale vyrostla jste tam, non?“

„Odjela jsem, když jsem byla hodně malá. Neviděl jste mého manžela? Toho s těmi záplatami

na loktech.“

Co říká, je pravda. Sice sleduje zprávy, čte v novinách o válce, o tom, jak Západ vyzbrojuje

mudžáhedíny, ale Afghánistán v její mysli ustoupil do pozadí. Je dost zaměstnaná doma, teď už

v hezkém domku se čtyřmi ložnicemi v Guyancourtu, zhruba dvacet kilometrů od centra Paříže. Bydlí

na malém kopci poblíž parku, kde jsou stezky na procházky a jezírka. Eric teď kromě učení ještě píše hry. Jednu z jeho her, lehkou politickou frašku, budou na podzim dávat v malém divadle v Paříži poblíž Hôtel de Ville, a už si u něj objednali další.

Z Isabelle vyrostla tichá, ale chytrá a přemýšlivá dospívající dívka. Píše si deník a čte každý týden jeden román. Má ráda Sinéad O’Connorovou. Má krásné dlouhé prsty a chodí na hodiny hry na cello.

Za pár týdnů bude hrát na recitálu Čajkovského Chanson triste. Ze začátku se jí nechtělo chodit na hodiny, tak Parí absolvovala pár lekcí s ní, jako projev solidarity. Ukázalo se, že je to jednak zbytečné a jednak neproveditelné. Zbytečné proto, že si Isabelle rychle vytvořila k nástroji vlastní vztah, a neproveditelné proto, že Parí ze hry na cello bolely ruce. Už rok se ráno Parí budí se ztuhlými prsty a zápěstím a nepolevuje to ještě půl hodiny, někdy hodinu. Eric ji přemlouval, aby

zašla k doktorovi, a teď už na tom trvá. „Je ti teprve čtyřicet tři, Parí,“ řekne. „Tohle není normální.“

Parí se objednala na vyšetření.

Alain, jejich prostřední dítě, má šibalský uličnický šarm. Je posedlý bojovým uměním. Narodil se

předčasně a je v jedenácti pořád ještě docela malý chlapec, ale co mu chybí ve vzrůstu, více než

dostatečně dožene odhodláním a důvtipem. Jeho protivníky mate jeho drobná postava a štíhlé nohy.

Pokaždé ho podcení. Parí a Eric často leží večer v posteli a žasnou nad jeho nesmírně silnou vůlí

a jeho urputnou vitalitou. O Isabelle ani o Alaina Parí obavy nemá.

Zato o Thierryho si dělá starosti. Thierryho, který možná na nějaké temné prvopočáteční úrovni cítí, že byl neočekávaný, nezamýšlený, nezvaný. Thierry tíhne ke zraňujícímu tichu a přimhouřeným pohledům, a kdykoli po něm Parí něco chce, vyvádí a otálí. Vzdoruje jí bez důvodu, zdá se Parí, čistě pro vzdor samý. Některé dny nad ním visí mrak. Parí to pozná. Téměř ho vidí. Vidí, jak roste a nadouvá se, až se nakonec protrhne a vylije se příval hněvu, při němž se mu třesou tváře a dupe

nohama. Parí je vyděšená a Eric pomrkává a nešťastně se usmívá. Parí instinktivně ví, že Thierry ji, stejně jako bolest v kloubech, bude trápit celý život.

Často přemítá o tom, jaká by z Maman byla babička. Zvlášť pokud jde o Thierryho. Parí si

instinktivně myslí, že Maman by s ním pomohla. Možná by v něm viděla něco ze sebe samotné —

i když ne biologicky, samozřejmě, tím už si je Parí nějakou dobu jistá. Děti o Maman vědí. Zvlášť

Isabelle se na ni vyptává. Četla mnoho jejích básní.

„Kéž bych se s ní byla setkala,“ říká.

„Zdá se, že byla okouzlující,“ říká.

„Myslím, že bychom byly dobré kamarádky, ona a já. Co myslíš? Četly bychom stejné knihy. Hrála

bych jí na cello.“

„No, to by se jí moc líbilo,“ odvětí Parí. „Alespoň tím jsem si jistá.“

Parí dětem neřekla o té sebevraždě. Možná to jednoho dne zjistí, nejspíš ano. Ale od ní se to

nedozvědí. Nezasadí jim do hlavy myšlenku, že nějaký rodič dokáže opustit své děti, říct jim: Nejste pro mě dost. Pro Parí byly děti a Eric vždycky dost. A vždycky budou.

V létě roku 1994 vezmou Parí s Erikem děti na Mallorku. Tu dovolenou jim zařídila Collette

prostřednictvím své cestovní kanceláře, která teď vzkvétá. Collette a Didier se s nimi sejdou

na Mallorce a zůstanou spolu dva týdny v pronajatém domě u pláže. Collette a Didier děti nemají, ne

že by to bylo kvůli nějaké biologické smůle, ale protože je nechtějí. Pro Parí je načasování dobré.

Její revmatismus je tou dobou pod kontrolou. Bere každý týden dávku metotrexátu, který dobře snáší.

Naštěstí poslední dobou nemusí brát žádné steroidy a trpět nespavostí, která je doprovází.

„Nemluvě o přibývání na váze,“ řekne Collette. „S vědomím, že bych se měla ve Španělsku dostat

do plavek?“ Zasměje se. „Ach, ta marnivost.“

Tráví dny cestováním po ostrově, jezdí na severozápadní pobřeží poblíž pohoří Serra de

Tramuntana, zastavují na procházky po olivových hájích a do borovicových lesů. Jedí porcellu

a skvělý pokrm z mořského vlka, který se jmenuje lubina, a dušenou směs lilku a cukiny, které se říká tumbet. Thierry to odmítá jíst, tak musí Parí v každé restauraci požádat kuchaře, aby mu uvařil talíř špaget se samotnou rajčatovou omáčkou, bez masa a bez sýra. A na žádost Isabelle — která nedávno objevila operu — zajdou jednou večer na představení Tosky od Giacoma Pucciniho. Aby ta muka

přežily, podávají si Collette s Parí tajně stříbrnou placatku s levnou vodkou. Uprostřed druhého

jednání jsou už tak nalité, že se při patetických výstupech herce, který hraje Scarpia, hihňají jako školačky.

Jednoho dne si Parí, Collette, Isabelle a Thierry sbalí oběd s sebou a vydají se na pláž; Didier,

Alain a Eric toho rána odešli na túru podél Sóller Bay. Cestou na pláž se staví v obchodě, aby

koupili Isabelle plavky, které jí padly do oka. Když vcházejí do obchodu, Parí zahlédne svůj odraz

v okenní tabuli. Za normálních okolností, zejména poslední dobou, když si stoupne před zrcadlo,

zapne se automatický mentální proces, který ji připraví na pohled na její starší já. To jí trochu uleví, zmírní to ten šok. Jenže v té výloze se zahlédla nepřipravená, zranitelná vůči realitě, kterou nezkresluje sebeklam. Vidí ženu ve středním věku v nudné zplihlé blůze a plážové sukni, která

dostatečně neschová povislé záhyby kůže nad jejími koleny. Slunce zvýrazňuje šediny v jejích

vlasech. A i když má oční linky a rtěnku, která vymezuje její rty, má teď obličej, na který kolemjdoucí jen krátce pohlédne a pak přeskočí pohledem jinam, jako by se podíval na nějakou dopravní značku nebo číslo poštovní schránky. Je to kratičký okamžik, sotva stačí na to, aby jí zrychlil puls, ale dost dlouhý na to, aby její iluzorní já dohnalo skutečnost ženy, která na ni hledí z výlohy. Je to trochu zničující. Tak tohle je stárnutí, pomyslí si, když vchází za Isabelle do obchodu, tyhle nahodilé nevlídné chvilky, které člověka zastihnou, když je nejmíň čeká.

Později, když se vrátí z pláže do pronajatého domku, zjistí, že muži už se vrátili.

„Papa už stárne,“ prohlásí Alain.

Eric za barem míchá karafu sangrie, obrátí oči v sloup a pokrčí rameny.

„Myslel jsem, že tě budu muset nést, Papa.“

„Dej mi jeden rok. Příští rok se sem vrátíme a já tě proženu po ostrově, mon pote.“

Na Mallorku už znovu nepřijedou. Týden po návratu do Paříže má Eric infarkt. Stane se to, když je

v práci a mluví s osvětlovačem. Přežije to, ale během následujících tří let má ještě dva, z nichž

poslední se mu stane osudným. Takže ve věku osmačtyřicet let je Parí vdova, stejně jako Maman.

Jednoho dne, začátkem jara roku 2010, má Parí mezistátní telefonní hovor. Není neočekávaný.

Vlastně se na něj Parí připravovala celé dopoledne. Před tím hovorem se Parí postará, aby měla byt

pro sebe. Což znamená požádat Isabelle, aby odešla dříve, než to obvykle dělává. Isabelle a jej

manžel Albert bydlí kousíček severně od Île Saint-Denis, jen pár bloků od Paríina jednopokojového

bytu. Isabelle chodí Parí navštívit každý druhý den dopoledne, když odvede děti do školy. Donese

Parí bagetu a čerstvé ovoce. Parí ještě není upoutána na vozík, ale připravuje se na tu možnost. I když ji nemoc před rokem přiměla odejít do předčasného důchodu, pořád je ještě schopná dojít si sama na trh, zajít každý den na procházku. To její ruce — ty ošklivé zkroucené ruce — jí selhávají nejvíc.

Ruce, na kterých, když má špatný den, jako by měla klouby obalené úlomky skla. Parí nosí, kdykoli

jde ven, rukavice, jednak aby měla ruce v teple, ale hlavně proto, že se za ně stydí, za ty sukovité klouby, za ty nevzhledné prsty, zkroucené tím, čemu její doktor říká deformita labutí šíje, za trvale ohnutý malíček.

Ach, ta marnivost, řekne Collette.

Toho rána jí Isabelle donesla fíky, pár kostek mýdla, zubní pastu a plastovou krabičku s kaštanovou

polévkou. Albert uvažuje o tom, že navrhne majitelům restaurace, kde pracuje jako asistent

šéfkuchaře, aby ji přidali na jídelní lístek. Když vyndává věci z tašek, vykládá Isabelle Parí o nové práci, kterou získala. Píše teď hudbu pro televizní pořady, reklamy, a doufá, že někdy brzy napíše hudbu i pro film. Říká, že začne psát hudbu k miniseriálu, který se zrovna natáčí v Madridu.

„A pojedeš tam?“ zeptá se Parí. „Do Madridu?“

„ Non. Rozpočet je příliš malý. Nezaplatili by mi cestovní náklady.“

„To je škoda. Mohla jsi bydlet u Alaina.“

„Ach, dovedla by sis to představit, Maman? Chudák Alain. Má doma tak málo místa, že si skoro ani

nemůže natáhnout nohy.“

Alain je finanční poradce. Bydlí v maličkém bytě v Madridu se svou ženou Anou a jejich čtyřmi

dětmi. Pravidelně Parí posílá emailem fotky a krátké videonahrávky dětí.

Parí se zeptá, jestli se Isabelle neozval Thierry, a Isabelle řekne, že ne. Thierry je v Africe,

ve východní části Čadu, kde pracuje v táboře s uprchlíky z Dárfúru. Parí to ví díky tomu, že se

Thierry sporadicky ozývá Isabelle. Ona je jediná, s kým Thierry mluví. Odtud má také Parí alespoň

povšechnou představu o životě svého syna — například o tom, že strávil nějaký čas ve Vietnamu.

Nebo že byl ženatý s jednou Vietnamkou, krátce, když mu bylo dvacet.

Isabelle dá vařit vodu a donese ze skříňky dva šálky.

„Dneska ne, Isabelle. Vlastně tě budu muset požádat, abys odešla.“

Isabelle se zatváří dotčeně a Parí si vyčítá, že to neformulovala nějak lépe. Isabelle byla vždycky

citlivé povahy.

„Chtěla jsem tím říct, že očekávám jeden telefonát a potřebuju trochu soukromí.“

„Telefonát? Od koho?“

„Řeknu ti to později,“ odpoví Parí.

Isabelle si založí ruce a zazubí se. „Ty sis našla milence, Maman?“

„Milence? Jsi snad slepá? Podívala ses na mě někdy v poslední době?“

„Není na tobě vůbec nic špatného.“

„Budeš už muset jít. Vysvětlím ti to později, slibuju.“

„ D’accord, d’accord.“ Isabelle si hodí kabelku přes rameno, popadne kabát a klíče. „Ale měla by sis uvědomit, že jsem pořádně zvědavá.“

Muž, který zavolá v 9.30 dopoledne, se jmenuje Markos Varvaris. Zkontaktoval Parí

prostřednictvím jejího účtu na Facebooku se vzkazem napsaným anglicky: Jste dcera básnířky Níly

Wahdatíové? Pokud ano, velmi rád bych s Vámi mluvil o něčem, co Vás bude zajímat. Parí si jeho jméno vyhledala na internetu a zjistila, že je plastický chirurg, který pracuje pro neziskovou organizaci v Kábulu. Teď do telefonu ji pozdraví v perštině a v perštině i dál pokračuje, ale Parí ho musí přerušit.

„Monsieur Varvaris, je mi líto, ale možná mluvme anglicky?“

„Ach, ano, samozřejmě. Omlouvám se. Domníval jsem se… I když, samozřejmě, to je logické,

odjela jste ještě jako velmi malá, že ano?“

„Ano, to je pravda.“

„Já sám jsem se persky naučil tady. Řekl bych, že jsem v tom víceméně provozuschopný. Bydlím tu

od roku 2002, krátce poté, co odešel Tálibán. Bývaly to tehdy dost optimistické dny. Ano, všichni

byli připravení na obnovu a demokracii a podobně. Teď je to něco jiného. Přirozeně, že se

připravujeme na prezidentské volby, ale už je to něco jiného. Obávám se, že opravdu ano.“

Parí trpělivě naslouchá, jak Markos Varvaris dlouze odbočuje a líčí logistickou výzvu, kterou

volby v Afghánistánu představují, říká, že je vyhraje Karzaj, a pak vypráví o znepokojujících

nájezdech Tálibánu na severu, o narůstajícím omezování zpravodajských médií islamisty, jednu či

dvě poznámky o přelidněnosti Kábulu, pak o cenách bydlení. Nakonec se vrátí zpátky a řekne:

„Bydlím v tomhle domě už řadu let. Vyrozuměl jsem, že jste tu bydlela také.“

„Nerozumím?“

„Tohle byl dům vašich rodičů. Tedy alespoň se domnívám.“

„Mohu se zeptat, kdo vám to řekl?“

„Můj domácí. Jmenuje se Nábí. Jmenoval se Nábí, měl bych říct. Bohužel nedávno zemřel.

Pamatujete se na něho?“

To jméno vyvolá vzpomínku na hezkou mladou tvář, kotlety, husté černé vlasy sčesané z čela.

„Ano. Víceméně, na jeho jméno. Byl to kuchař v našem domě. A také řidič.“

„Ano, to byl. Žil tady v tomto domě od roku 1947. Třiašedesát let. Je to dost neuvěřitelné, že ano?

Ale, jak jsem říkal, už zemřel. Minulý měsíc. Měl jsem ho velmi rád. Všichni ho měli rádi.“

„Chápu.“

„Nábí mi nechal vzkaz,“ řekne Markos Varvaris. „Měl jsem si ho přečíst až po jeho smrti. Když

zemřel, požádal jsem jednoho afghánského kolegu, aby ho přeložil do angličtiny. Je to víc než jen

vzkaz. Přesněji řečeno spíše dopis, a dost pozoruhodný. Nábí v něm píše nějaké věci. Vyhledal jsem

vás, protože se vás něco z toho týká, a také proto, že přímo požádal, abych vás našel a tento dopis

vám předal. Dalo to trochu práce, ale nakonec jsme vás našli. Díky internetu.“ Krátce se zasměje.

Jedna část Parí by chtěla zavěsit. Instinktivně nepochybuje o tom, že ať už ten starý muž odhaluje

cokoli — tenhle člověk z její vzdálené minulosti — to, co napsal na papír kdesi na druhém konci

světa, je pravda. Už dlouho ví, že jí Maman o jejím dětství lhala. Ale i kdyby základy jejího života byly narušené lží, to, co tam Parí od té doby zasadila, je pravdivé, silné a neotřesitelné jako obrovský statný dub. Eric, její děti, její vnoučata, její práce, Collette. Tak k čemu vlastně? Po vší té době, k čemu? Možná by bylo nejlepší zavěsit.

Ale neudělá to. S bušícím srdcem a zpocenými dlaněmi řekne: „Co… co píše v tom vzkazu, v tom

svém dopise?“

„No, především tvrdí, že byl váš strýc.“

„Můj strýc.“

„Váš nevlastní strýc, přesněji řečeno. A další věci. Píše ještě spoustu dalších věcí.“

„Monsieur Varvarisi, máte ten vzkaz? Ten dopis, nebo jeho překlad? Máte ho u sebe?“

„Ano, mám.“

„Možná kdybyste mi ho přečetl? Můžete ho přečíst?“

„Myslíte teď?“

„Pokud máte čas. Můžu vám zavolat zpátky, aby to bylo na můj účet.“

„Ne, to není třeba. Ale jste si jistá?“

„ Oui,“ řekne do telefonu. „Jsem si jistá, monsieur Varvarisi.“

Přečte jí ho. Přečte jí to celé. Chvíli to zabere. Když skončí, poděkuje mu a řekne, že se brzy ozve.

Když zavěsí, zapne kávovar a přejde k oknu. Naskytne se jí důvěrně známý výhled — na úzký

dlážděný chodníček pod oknem, lékárnu kousek dál v ulici, stánek na rohu, kde prodávají falafel,

restauraci, kterou vlastní jedna baskická rodina.

Parí se třesou ruce. Děje se s ní něco překvapivého. Něco vskutku pozoruhodného. V duchu se jí to

zobrazuje jako motyka dopadající do hlíny a najednou na povrch vybublá hustá černá ropa. Tohle se

jí děje, probuzené vzpomínky vyvstávají z hlubin. Upírá pohled z okna směrem k restauraci, ale to, co vidí, není hubený číšník pod roletou, s černou zástěrou převázanou v pase, který vytřepává ubrus na stole, ale malý červený vozík s rozvrzaným kolečkem, který poskakuje pod nebem plným

otvírajících se mraků, ujíždí po hřebenech hor a vyschlými strouhami, nahoru a dolů po okrově

žlutých kopcích, které se vynořují a pak zase mizí. Vidí změť ovocných stromů v sadech, řádky vinné

révy spojující malé domky s plochou střechou. Vidí šňůry na prádlo a ženy klečící u říčky, skřípající provazy houpačky zavěšené pod velkým stromem, velkého psa, který se krčí před pošklebujícími se vesnickými chlapci, a vidí muže s nosem jako jestřábí zobák, jak kope příkop, košili má přilepenou

potem na záda, a ženu zakrytou šátkem, sklánějící se nad ohněm, na kterém vaří.

Ale ještě něco je na okraji té vize, co vidí jakoby koutkem oka — a tohle její pozornost přitahuje

nejvíc — prchavý stín. Postava. Současně měkká i pevná. Ruka, která něžně drží tu její. Tvrdá

kolena, o něž si kdysi opírala tvář. Hledá v mysli jeho tvář, ale uniká jí, pokaždé, když se k ní obrátí.

Parí cítí, jak se v ní otvírá velká díra. Byla tam po celý život, celý život jí něco chybělo. Tak nějak to vždycky věděla.

„Bratře,“ řekne a ani si neuvědomuje, že mluví. Neuvědomuje si, že pláče.

Náhle se jí vybaví verš písně v perštině:

Znám jednu smutnou malou vílu

již v noci vítr odvanul

Ještě je tam další verš, možná před tímhle, je si tím jistá, ale také jí uniká.

Parí se posadí. Musí. Nedokáže v tu chvíli zůstat stát. Čeká, až se jí dovaří káva, a říká si, že až bude hotová, dá si šálek, a pak možná cigaretu, pak půjde do obývacího pokoje a zavolá do Lyonu Collette. Zeptá se své staré kamarádky, jestli by jí mohla zařídit cestu do Kábulu.

Ale v tuhle chvíli Parí prozatím jen sedí. Zavře oči, kávovar začne klokotat, a za zavřenými víčky

spatří kopce, které se měkce rýsují proti vysokému modrému nebi, slunce zapadající za větrným

mlýnem, a pořád, pořád, rozmlžené řady hor, které ustupují dál a dál k obzoru.

Část sedmá: Léto 2009

„Tvůj otec je skvělý muž.“

Adel zvedl oči. Byla to učitelka Malalai. Naklonila se a zašeptala mu to do ucha. Buclatá žena

ve středních letech, s fialovým šátkem pošitým korálky kolem ramen. Usmála se na něho se

zavřenýma očima.

„Máš velké štěstí, chlapče.“

„Já vím,“ zašeptal.

To je dobře, řekla neslyšně.

Stáli na schodech před novou městskou školou pro dívky, obdélníkovou světlezelenou budovou

s plochou střechou a širokými okny. Adelův otec, jeho Bábá džán, se krátce pomodlil a pak přednesl

vzrušený proslov. Před nimi byl v sálajícím poledním horku shromážděn zástup dětí s přimhouřenýma

očima, rodičů a stařešinů, zhruba tak stovka místních z malého městečka Šádbághe-Nau, „Nový

Šádbágh“.

„Afghánistán je matkou nás všech,“ říkal Adelův otec a zvedl tlustý ukazováček k nebi. Od jeho

achátového prstenu se odráželo slunce. „Ale je to churavějící matka a dlouho trpěla. Je pravdou, že

matka potřebuje své syny, aby se uzdravila. Ano, ale potřebuje i své dcery — stejně tolik, ne-li ještě víc!“

Tohle vzbudilo hlasitý potlesk, několik výkřiků a souhlasné mručení. Adel přelétl pohledem tváře

v davu. Hleděly uchváceně na jeho otce. Bábá džán, s hustým černým obočím a plnovousem, nad nimi

stojí vysoký, silný a rozložitý, s rameny téměř tak širokými, že vyplňují vchod do školy za ním.

Otec pokračoval. Adelovi padl pohled na Kabíra, což byl jeden z bodyguardů jeho otce, který stál

nezúčastněně z druhé strany vedle Bábá džána, s kalašnikovem v ruce. Adel viděl, jak se dav lidí

odráží v černých sklech Kabírových leteckých brýlí. Kabír byl malý, vyzáblý, vypadal téměř křehce

a nosil obleky křiklavých barev — levandulové, tyrkysové, oranžové — ale Bábá říkal, že je jako

jestřáb a podcenit ho je chyba, kterou člověk udělá na vlastní riziko.

„A tak to říkám vám, mladé dcery Afghánistánu,“ uzavřel svou řeč Bábá džán, s rukama

rozpřaženýma v otevřeném vítajícím gestu. „Máte teď velmi důležitou povinnost. Učit se, soustředit

se na studium, vynikat v něm, aby byli hrdí nejen vaši otcové a matky, ale i matka, která je společná nám všem. Její budoucnost je ve vašich rukách, ne v mých. Rád bych, abyste o této škole nepřemýšlely jako o mém daru vám. Je to jen budova, v níž sídlí ten skutečný dar, kterým jste vy. Vy jste tím darem, mladé sestry, nejen pro mne a pro komunitu v Šádbághe-Nau, ale, což je nejdůležitější, pro Afghánistán samotný! Bůh vám žehnej.“

Lidé znovu propukli v potlesk. Někteří volali: „Bůh vám žehnej, sáhibe veliteli!“ Bábá džán

pozvedl pěst a zeširoka se usmál. Adelovi pocit hrdosti téměř vehnal slzy do očí.

Učitelka Malalai podala Bábá džánovi nůžky. Přes vchod do učebny byla uvázána červená stuha.

Dav se shlukl blíž, aby lidé lépe viděli, a Kabír pár lidem pokynul, aby ustoupili, a několik jich

odstrčil. Z davu se zvedly ruce s mobilními telefony, aby nahrály přestřižení stuhy. Bábá džán vzal

nůžky, zarazil se, obrátil se k Adelovi a řekl: „Vezmi si je, synu, ať máš ty tu čest.“ Podal nůžky

Adelovi.

Adel zamžikal. „Já?“

„Jen do toho,“ povzbudil ho Bábá džán a mrkl na něj jedním okem.

Adel přestřihl stuhu. Ozval se dlouhý potlesk. Adel slyšel, jak cvaklo několik fotoaparátů, a hlasy volající: „ Alláhu akbar! “

Bábá džán stál pak v chodbě, studentky se seřadily a po jedné vstupovaly do třídy. Byly to mladé

dívky od osmi do patnácti let, všechny s bílými šátky a v šedočerných uniformách s jemným

proužkem, které jim Bábá džán dal. Adel sledoval, jak se každá studentka Bábá džánovi cestou

do třídy představila. Bábá džán se vlídně usmíval, pohladil je po hlavě a řekl každé pár

povzbudivých slov. „Přeji ti úspěch, Bíbí Mariam. Studuj pilně, Bíbí Homairo. Ať na tebe můžeme

být hrdí, Bíbí Ilham.“

Později, když stál Adel vedle otce u černého Land Cruiseru a potili se v tom velkém horku, díval

se, jak si otec potřásá rukama s místními. Bábá džán si volnou rukou hrál s modlitebním korálkem

a trpělivě naslouchal, nakloněný trochu blíž, se svraštěným obočím. Pozorně přikyvoval a lidé

přicházeli poděkovat, přislíbit modlitby, vyjádřit úctu, a mnoho z nich té příležitosti využilo, aby požádali o nějakou laskavost. Matka, jejíž nemocné dítě potřebovalo navštívit chirurga v Kábulu, muž, který potřeboval půjčku, aby si mohl otevřít opravnu bot, mechanik, který žádal o nové nářadí.

Sáhibe veliteli, kdybyste měl to srdce…

Nemám se kam obrátit, sáhibe veliteli…

Adel nikdy neslyšel nikoho kromě rodiny oslovovat otce jinak než „Sáhibe veliteli“, i když Rusové

už byli dávno pryč a Bábá džán nevystřelil ze zbraně víc než deset let. Po celém obývacím pokoji

v domě byly na zdech zarámované obrázky Bábá džána během džihádu. Adel se rozhodl každou

z fotek si zapamatovat: jeho otec, jak se opírá o nárazník rezavého starého džípu, dřepí na střelecké věži ohořelého tanku, hrdě pózuje se svými muži, s muničním pásem přes hruď, vedle helikoptéry, kterou sestřelili. Byla tam jedna, na které má na sobě vestu a bandalír na náboje, s čelem přitisknutým na zem na poušti, a modlí se. Adelův otec byl v té době mnohem vychrtlejší a na všech těchto fotkách za ním není v pozadí nic než hory a písek.

Rusové Bábá džána během bojů dvakrát postřelili. Ukázal Adelovi svá zranění, jedno těsně pod

žebry — říkal, že ho stálo slezinu — a druhé na délku palce od pupíku. Prý, že měl štěstí, když to

všechno uváží. Říkal, že měl přátele, kteří ztratili ruce, nohy, oči; přátele, jimž hořel obličej. Udělali to pro svou zemi, říkal Bábá džán, a udělali to pro Boha. Tohle je džihád, říkal. Týká se oběti.

Obětuješ své ruce, nohy, svůj zrak — dokonce svůj život — a uděláš to rád. Džihád ti také vyslouží

určitá práva, říkal, protože Bůh se postará o to, aby ti, kteří toho nejvíc obětovali, také spravedlivě sklidili odměnu.

V tomto životě, i v tom příštím, řekl Bábá džán a ukázal prstem dolů a pak nahoru.

Když si Adel prohlížel ty fotky, přál si, aby tu byl během džihádu a mohl v těch dobrodružných

dobách bojovat po boku svého otce. Rád si představoval, jak s Bábá džánem společně střílí na ruské

vrtulníky, nechávají vybuchnout tanky, vyhýbají se kulkám, žijí v horách a spí v jeskyních. Otec a syn, váleční hrdinové.

Byla tam i jedna větší zarámovaná fotografie Bábá džána, jak se usmívá po boku prezidenta Karzaje

v Argu, v prezidentském paláci v Kábulu. Tahle byla z nedávnější doby, vyfocená během malé

ceremonie, při níž Bábá džán dostal vyznamenání za svou humanitární práci v Šádbághe-Nau. Tohle

ocenění si Bábá džán více než zasloužil. Nová dívčí škola byla jen jeho nejnovější projekt. Adel

věděl, že ženy ve městečku dříve často umíraly při porodu. Ale už tomu tak není, protože jeho otec

otevřel velkou kliniku, kde pracují dva doktoři a tři porodní asistentky, které platí z vlastní kapsy.

Všem lidem z městečka se na klinice dostává péče zdarma; žádné dítě v Šádbághe-Nau už není bez

očkování. Bábá džán vyslal týmy, aby po celém městě našli zdroje vody a vykopaly studny. To Bábá

džán pomohl Šádbághe-Nau konečně plně elektrifikovat. Přinejmenším tucet živností otevřelo díky

půjčkám, které, jak se Adel dozvěděl od Kabíra, byly málokdy, jestli vůbec někdy splaceny.

Adel myslel vážně, co ten den řekl té učitelce. On věděl, že má štěstí, že je synem takového muže.

Právě když se potřásání rukou chýlilo ke konci, všiml si Adel štíhlého muže, který přicházel k jeho

otci. Měl kulaté brýle s tenkými obroučkami, krátké šedé vousy a malé zuby velikosti hlaviček

vypálených sirek. Za ním se šoural chlapec zhruba v Adelově věku. Palce mu vykukovaly z děravých

tenisek. Vlasy mu ležely na hlavě jako rozcuchaná nehybná hromada. Džíny měl ztvrdlé špínou

a k tomu mu byly krátké. Tričko mu naopak plandalo až skoro ke kolenům.

Kabír se postavil mezi starého muže a Bábá džána. „Už jsem ti říkal, že tohle není vhodná chvíle,“

řekl mu.

„Jen jsem chtěl krátce mluvit s velitelem,“ odvětil stařec.

Bábá džán vzal Adela za paži a jemně ho nasměroval na zadní sedadlo Land Cruiseru. „Pojďme,

synu. Matka na tebe čeká.“ Nasedl vedle Adela a zavřel dveře.

Uvnitř, když okénko z tmavého skla vyjíždělo nahoru, Adel viděl, jak Kabír starému muži říká něco,

co Adel neslyšel. Pak Kabír obešel auto a sedl si na místo řidiče. Odložil si kalašnikov na sedadlo

spolujezdce a otočil klíčkem v zapalování.

„O co šlo?“ zeptal se Adel.

„Nic důležitého,“ Kabír na to.

Zabočili na silnici. Někteří z chlapců, kteří stáli v davu, se chvíli honili, než se Land Cruiser rozjel.

Kabír jel s autem po hlavní cestě, která přetínala městečko Šádbághe-Nau, často troubil a proplétal se s autem dopravou. Všichni uhýbali. Někteří lidé mávali. Adel sledoval přelidněné chodníky po obou stranách a jeho pohled průběžně spočíval na důvěrně známých výjevech — těla zvířat

zavěšená na hácích v řeznictví; kováři točící dřevěnými koly, rozdmýchávající oheň ručními měchy;

prodavači ovoce, kteří odháněli od hroznů a třešní mouchy; pouliční holič na proutěném křesle, který obtahoval břitvu na řemenu. Minuli čajovny, stánky s kebaby, opravnu aut, mešitu, a pak Kabír zatočil autem přes velké náměstí, v jehož středu stála modrá fontána a devět stop vysoká černá kamenná socha mudžáhida, obrácená k východu, s turbanem elegantně omotaným kolem hlavy a granátometem

na rameni. Bábá džán osobně zadal jednomu sochaři z Kábulu, aby tu sochu zhotovil.

Severně od hlavní třídy bylo pár bloků obytné čtvrti, skládající se vesměs z úzkých nedlážděných

ulic a malých domků s plochou střechou, které byly natřené bíle, žlutě nebo modře. Na několika

střechách byly satelitní antény; v řadě oken visely afghánské vlajky. Bábá džán řekl Adelovi, že

většina domů a firem v Šádbághe-Nau byla vybudována během posledních zhruba patnácti let.

Na stavbě mnoha z nich se podílel. Většina lidí, kteří tu bydleli, ho považovala za zakladatele

Šádbághe-Nau, a Adel věděl, že měštští starší navrhovali, že město pojmenují po Bábá džánovi, ale

on tu poctu odmítl.

Odtud vedla hlavní cesta dvě míle na sever a spojovala město se Šádbághe-Kohna, Starým

Šádbághem. Adel nikdy neviděl, jak vesnice vypadala před desítkami let. V době, kdy Bábá džán

Adela a jeho matku přestěhoval z Kábulu do Šádbághu, už vesnice téměř zmizela. Všechny domy byly

pryč. Jedinou památkou na minulost byl rozpadající se větrný mlýn. V Šádbághe-Kohna odbočil

Kabír z hlavní silnice na širokou, čtvrt míle dlouhou nezpevněnou cestu, která vedla k silným,

dvanáct stop vysokým zdem ohrazujícím pozemky, na nichž Adel se svými rodiči bydlel. Byla to teď

jediná stavba stojící v Šádbághe-Kohna, s výjimkou větrného mlýna. Adel už z dálky viděl ty bílé

zdi, jak auto nadskakovalo a kodrcalo po cestě. Nade zdmi se vinula kola ostnatého drátu.

Uniformovaná stráž, která stále hlídala u hlavního vchodu do objektu, zasalutovala a otevřela bránu.

Kabír vjel s autem dovnitř a dojel po štěrkové cestě až k domu.

Dům měl tři patra a byl natřený jasně růžovou a tyrkysově zelenou barvou. Měl vysoké sloupy

a zahnuté okapy a polopropustná skla v oknech, která se na slunci leskla. Byly tam parapety, veranda s blýskavou mozaikou a široké balkóny se zábradlím z tepaného železa. Uvnitř měli devět pokojů a sedm koupelen, a někdy, když si Adel a Bábá hráli na schovávanou, Adel bloumal po domě třeba

hodinu nebo i déle, než svého otce našel. Všechny pulty ve všech koupelnách a v kuchyni byly ze žuly a zeleného mramoru. K Adelově velké radosti začal Bábá džán mluvit poslední dobou o tom, že v přízemí udělá bazén.

Kabír zastavil na kruhové příjezdové cestě před vysokou branou do domu.

„Co kdybys nás chvilku nechal?“ řekl Bábá džán.

Kabír přikývl a vypnul motor. Adel se díval, jak odešel po mramorových schodech k bráně

a zazvonil. Otevřel mu Azmaraj, druhý bodyguard — malý, podsaditý nevrlý chlapík. Muži si

vyměnili pár slov, zůstali stát na schodech a oba si zapálili cigaretu.

„Opravdu musíš jet?“ zeptal se Adel. Otec měl ráno odjet na jih, aby dohlédl na svá bavlníková

pole v Helmandu a setkal se s dělníky z továrny na bavlnu, kterou tam postavil. Měl být pryč dva

týdny, což Adelovi připadalo jako nekonečně dlouhá doba.

Bábá džán se k němu obrátil. Zabíral víc než polovinu zadního sedadla a Adel vedle něho vypadal

jako trpaslík. „Přál bych si, abych nemusel jet, synu.“

Adel přikývl. „Byl jsem na tebe dneska hrdý. Byl jsem na tebe moc hrdý.“

Bábá džán mu položil svou velkou těžkou ruku na koleno. „Děkuju ti, Adeli. Vážím si toho. Ale beru

tě na tyhle věci, aby ses naučil i abys pochopil, že je důležité, aby ti šťastní, lidé jako my, dostáli svým morálním povinnostem.“

„Jen bych si přál, abys nemusel pořád někam jezdit.“

„To já taky, synu. Já taky. Ale odjíždím až zítra ráno. Stavím se ještě doma dnes večer.“

Adel přikývl a díval se na své ruce.

„Podívej,“ řekl jeho otec tiše, „lidé v tomhle městě mě potřebují, Adeli. Potřebují mou pomoc, aby

měli domov, našli práci a uživili se. Kábul má své vlastní problémy. Nepomůže jim. Takže, když to

neudělám já, tak nikdo. A tihle lidé pak budou trpět.“

„Já to vím,“ zamumlal Adel.

Bábá džán mu lehce stiskl koleno. „Vím, že se ti stýská po Kábulu a po tvých kamarádech. Je těžké

zvyknout si žít tady, pro tebe i pro tvou matku. A vím, že jsem pořád na cestách a na různých

jednáních a že si spousta lidí nárokuje můj čas. Ale… Podívej se na mě, synu.“

Adel na něj pohlédl. Bábá džánovy oči na něho vlídně hleděly zpod klenby hustého obočí.

„Nikdo na tomhle světě pro mě neznamená víc než ty, Adele. Jsi můj syn. Ochotně bych se všeho

tohohle vzdal kvůli tobě. Vzdal bych se kvůli tobě i svého života, synu.“

Adel přikývl a oči mu trochu zvlhly. Někdy, když Bábá džán takhle mluvil, cítil Adel, jak mu srdce

překypuje a překypuje, až se skoro nemohl ani nadechnout.

„Rozumíš mi?“

„Ano, Bábá džáne.“

„A věříš mi?“

„Věřím.“

„Dobře. Tak dej tátovi pusu.“

Adel dal Bábá džánovi ruce kolem krku a otec ho objal, pevně a trpělivě. Adel si pamatoval, jak

když byl malý, občas uprostřed noci zaklepal otci na rameno, ještě roztřesený z nějaké noční můry,

a otec odhodil přikrývku a nechal ho vlézt k sobě do postele, políbil ho na temeno hlavy a přitiskl ho k sobě, dokud se Adel nepřestal třást a znovu neusnul.

„Možná bych ti mohl z Helmandu něco malého přivézt,“ řekl Bábá džán.

„To nemusíš,“ odvětil tlumeně. Už tak měl tolik hraček, že nevěděl co s nimi. A žádná hračka

na světě mu nemohla vynahradit otcovu nepřítomnost.

Později toho dne seděl Adel uprostřed schodiště a zahlédl scénu, která se odehrála pod ním. Zazvonil domovní zvonek a Kabír šel otevřít. Teď se Kabír se založenýma rukama opíral o rám dveří, blokoval vstup a mluvil s člověkem na druhé straně. Adel viděl, že je to ten starý muž, co byl předtím u školy, s brýlemi a se zuby jako vypálené sirky. Vedle něj stál ten chlapec s děravými botami.

Stařec řekl: „Kam odjel?“

Kabír odvětil: „Za obchodem. Na jih.“

„Slyšel jsem, že odjíždí až zítra.“

Kabír pokrčil rameny.

„A jak dlouho bude pryč?“

„Dva, možná tři měsíce. Kdo to ví.“

„Já slyšel něco jiného.“

„Zkoušíš mou trpělivost, starče,“ řekl Kabír a uvolnil si založené ruce.

„Počkám na něj.“

„Tady teda ne.“

„Myslel jsem tím naproti přes ulici.“

Kabír netrpělivě přešlapoval. „Posluž si,“ řekl. „Ale velitel je velmi zaneprázdněný muž. Těžko

říct, kdy se vrátí.“

Stařec přikývl a ustoupil, a chlapec ho následoval.

Kabír zavřel dveře.

Adel roztáhl závěsy v obývacím pokoji a díval se, jak stařec a chlapec odcházejí po cestě, která

spojovala dům s hlavní silnicí.

„Lhal jsi mu,“ řekl Adel.

„To je součást práce, za kterou jsem placený: chráním tvého otce před supy.“

„A co vlastně chce, práci?“

„Něco takového.“

Kabír přešel ke gauči a sundal si boty. Podíval se na Adela a mrkl na něj. Adel měl Kabíra rád,

mnohem víc než Azmaraje, který byl nepříjemný a zřídkakdy s ním vůbec promluvil. Kabír hrál

s Adelem karty a dívali se společně na DVD. Kabír miloval filmy. Měl jich sbírku, kterou koupil

na černém trhu, a díval se na deset i dvanáct filmů týdně — íránské, francouzské, americké

a samozřejmě bollywoodské — bylo mu to jedno. A někdy, když byla Adelova matka v jiné místnosti

a Adel slíbil, že to nepoví otci, Kabír vyprázdnil zásobník ve svém kalašnikovu a nechal Adela, aby

si ho podržel, jako mudžáhid. Teď stál kalašnikov opřený o zeď vedle vstupních dveří.

Kabír si lehl na gauč a opřel si nohy o opěrku. Zalistoval novinami.

„Vypadali dost neškodně,“ ozval se Adel, pustil závěs a obrátil se ke Kabírovi. Přes noviny viděl

vršek jeho čela.

„Tak jsem je teda možná měl pozvat na čaj,“ zabručel Kabír. „A nabídnout jim i koláč.“

„Nedělej si legraci.“

„Všichni vypadají neškodně.“

„Pomůže jim Bábá džán?“

„Nejspíš,“ vzdychl Kabír. „Tvůj otec je pro svůj lid řekou.“ Sklopil noviny a zazubil se. „Odkud to

je? No tak, Adele. Viděli jsme to minulý měsíc.“

Adel pokrčil rameny. Vydal se nahoru.

„ Lawrence,“ zavolal Kabír z gauče. „ Lawrence z Arábie. Anthony Quinn.“ A pak, když už byl Adel nahoře na schodech, dodal: „Jsou to supi, Adele. Nenaleť jim na to jejich divadýlko. Úplně by tvého otce obrali, kdyby mohli.“

Jednou ráno, pár dní poté, co otec odjel do Helmandu, zašel Adel do ložnice rodičů. Zpoza dveří

byla slyšet hlasitě dunící hudba. Otevřel a našel tam matku v šortkách a tričku před obrovskou

plochou televizí, jak napodobuje pohyby trojice upocených blondýnek, sérii skoků, dřepů a výpadů.

Zahlédla ho ve velkém zrcadle na toaletním stolku.

„Chceš se ke mně přidat?“ hekala, aby překřičela hlasitou hudbu.

„Jen si tu sednu,“ řekl. Sklouzl na koberec a sledoval svou matku, která se jmenovala Aria, jak

skáče po místnosti tam a zpátky.

Adelova matka měla jemné ruce a nohy, malý nos obrácený trochu nahoru, a hezký obličej jako

nějaká herečka z Kabírových bollywoodských filmů. Byla štíhlá, mrštná a mladá — bylo jí jen

čtrnáct, když se provdala za Bábá džána. Adel měl ještě další, starší matku, a tři nevlastní bratry, ale ty Bábá džán ubytoval na východě, v Džalálábádu, a Adel je vídal jen zhruba jednou za měsíc, když ho tam Bábá džán vzal na návštěvu. Na rozdíl od matky s nevlastní matkou, které se neměly rády,

spolu Adel a jeho nevlastní bratři vycházeli dobře. Když za nimi přijel do Džalálábádu na návštěvu,

brali ho s sebou do parku, na trh, do kina i na zápasy buzkaši. Hráli s ním Resident evil a stříleli s ním zombie v Call of duty a vždycky ho vzali do svého týmu, když se v okolí hrál fotbalový zápas.

Adel si tolik přál, aby bydleli tady, blízko něho.

Díval se, jak matka leží na zádech, zvedá natažené nohy ze země a znovu je pokládá, a mezi holými

kotníky má malý modrý plastový míček.

Pravdou bylo, že nuda tady v Šádbághu Adela drtila. Za ty dva roky, co tu žil, si nenašel jediného

kamaráda. Nemohl zajet na kole do města, rozhodně ne sám, ne, když se všude v regionu rozmohly

únosy — i když občas se vyplížil ven, ale vždycky zůstal uvnitř zdí pozemku. Neměl žádné spolužáky,

protože ho Bábá džán nenechal chodit do místní školy — z „bezpečnostních důvodů“, říkal — takže

za ním každé ráno chodil domácí učitel a dával mu hodiny. Většinou Adel trávil čas tím, že si četl,

kopal sám do míče, nebo se díval s Kabírem na filmy, často pořád dokola na tytéž. Netečně bloumal

širokými, vysokými chodbami jejich obrovského domova, prázdnými pokoji, nebo sedával u okna

svého pokoje v horním patře. Bydlel sice ve velkém sídle, ale v úzce vymezeném světě. Byly dny,

kdy se tak nudil, že div neohlodával dřevo.

Věděl, že i matka se tu cítí hrozně osamělá. Snažila se vyplnit dny pravidelnými činnostmi, jako

bylo ranní cvičení, sprcha, pak snídaně, čtení, zahradničení, a odpoledne indické seriály v televizi.

Když byl Bábá džán pryč, což bylo často, vždycky nosila doma jen šedé tepláky a tenisky,

neupravovala si obličej, vlasy si stáhla do uzlu vzadu na krku. Zřídkakdy otevřela šperkovnici, kam si dávala všechny prsteny a náhrdelníky a náušnice, které jí Bábá džán přivezl z Dubaje. Někdy trávila celé hodiny telefonáty se svou rodinou v Kábulu. Jedině když každé dva nebo tři měsíce přijela

na pár dní na návštěvu její sestra a rodiče, Adel viděl, jak matka ožila. Nosila dlouhé vzorované šaty a boty na vysokých podpatcích; nalíčila se. Oči jí svítily a domem zněl její smích. A v takových chvílích Adel zahlédl osobu, kterou asi kdysi bývala.

Když byl Bábá džán pryč, snažili se Adel s matkou být jeden druhému útěchou. Skládali skládačky

a hrávali golf a tenis na Adelově Wii. Ale Adelovou nejoblíbenější zábavou s matkou bylo stavění

domů z párátek. Matka nakreslila na list papíru detailní trojrozměrný plán domu, včetně zápraží,

sedlové střechy, se schodišti uvnitř a zdmi oddělujícími jednotlivé místnosti. Nejdřív postavili

základy, pak vnitřní zdi a schody, trávili celé hodiny pečlivým lepením párátek a tím, že nechávali

jednotlivé části uschnout. Matka říkala, že když byla mladší, než se provdala za Adelova otce, snila o tom, že se stane architektkou.

Jednou, když spolu stavěli mrakodrap, Adelovi vyprávěla o tom, jak se s Bábá džánem vzali.

Měl si vlastně vzít mou starší sestru, řekla.

Tetu Nargis?

Ano. Bylo to v Kábulu. Uviděl ji jednoho dne na ulici a bylo to. Hned si ji chtěl vzít.

Následujícího dne se objevil u nás doma, s pěti svými muži. Víceméně se sami pozvali dovnitř.

Všichni měli na nohou kanady. Zavrtěla hlavou a zasmála se, jako by Bábá džán udělal něco

legračního, ale nesmála se tak jako normálně, když jí něco připadalo vtipné. Měl bys vidět, jak se tvářili tví prarodiče.

Seděli v obývacím pokoji, Bábá džán, jeho muži a její rodiče. Ona mezitím v kuchyni připravovala

čaj. Byl tam jeden problém, říkala, protože její sestra Nargis byla už zasnoubená. Slíbili ji jednomu bratranci, který žil v Amsterdamu a studoval inženýrství. Jak máme zrušit to zasnoubení? ptali se její rodiče.

A pak vejdu já, s čajem a sladkostmi na tácu. Naliju jim šálky, postavím jídlo na stůl a tvůj otec mě zahlédne. Když se chystám odejít, tvůj otec povídá: „Možná máte pravdu, pane. Není to fér rušit zasnoubení. Ale jestli mi řeknete, že je zadaná i tahle, obávám se, že budu nucen si myslet, že o mě nestojíte.“ Pak se zasmál. Takže tak to přišlo, že se vzali.

Zvedla tubu s lepidlem.

Líbil se ti?

Trochu pokrčila rameny. Popravdě řečeno, spíš jsem se ho bála než co jiného.

Ale teď ho máš ráda, ne? Miluješ ho.

Samozřejmě že ano, odpověděla Adelova matka. Co je to za otázku?

Nelituješ, že sis ho vzala.

Odložila lepidlo a pár vteřin počkala, než odpověděla. Podívej se, jak žijeme, Adele, řekla pomalu.

Rozhlédni se kolem sebe. Čeho bych měla litovat? Usmála se a lehce ho zatahala za ušní lalůček.

Kromě toho bych pak neměla tebe.

Adelova matka vypnula televizi, posadila se na zem, popadala dech a otírala si ručníkem zpocený

krk.

„Co kdybys dneska dopoledne dělal něco sám,“ řekla a protáhla si záda. „Já se půjdu vysprchovat

a najíst. A říkala jsem si, že bych zavolala tvým prarodičům. Už jsem s nimi pár dní nemluvila.“

Adel si vzdychl a vstal.

Ve svém pokoji, v nižším patře a v jiné části domu, si vzal fotbalový míč a oblékl si triko se

Zidanem, které mu dal Bábá džán k jeho posledním, dvanáctým narozeninám. Cestou dolů našel

Kabíra, jak spí pod novinami rozprostřenými na hrudi jako přikrývka. Vzal si z ledničky plechovku

jablečného džusu a vytratil se ven.

Adel došel po štěrkové cestičce k hlavnímu vchodu do objektu. Na místě, kde stává ozbrojená stráž,

bylo prázdno. Adel věděl, kdy stráže chodí na obhlídku. Opatrně otevřel bránu, vyšel ven a zase ji

za sebou zavřel. Téměř okamžitě získal pocit, že se mu na téhle straně zdi lépe dýchá. Byly dny, kdy mu to tu připadalo příliš jako vězení.

Obešel v širokém stínu za zdí areál do zadní části, dál od hlavní silnice. Vzadu za objektem měl

Bábá džán své sady, na které byl velmi hrdý. Několik akrů dlouhých rovnoběžných řad hrušní

a jabloní, meruněk, třešní, fíkovníků a mišpulí. Když Adel chodil s otcem na dlouhé procházky

po sadu, Bábá džán si ho vždycky vyzvedl na ramena a Adel jim utrhl dvě zralá jablka. Mezi

objektem a sady byla téměř prázdná mýtina, až na kůlnu, kde zahradníci nechávali své nářadí. Jedinou další věcí tam byl pahýl čehosi, co podle všeho asi býval obrovský starý strom. Bábá džán jednou s Adelem spočítal jeho letokruhy a usoudil, že ten strom nejspíš pamatoval, jak kolem prošla

Čingischánova armáda. Říkal, že to byl pěkný blázen, kdo ho porazil, a vrtěl přitom smutně hlavou.

Byl horký den a slunce žhnulo na nebi tak dokonale modrém jako z dětského obrázku, jaké Adel

kreslíval, když byl malý. Odložil plechovku s džusem na pařez a kopal si s míčem. Jeho osobní

rekord byl šedesát osm nadhozů bez dopadu na zem. Tenhle rekord se mu podařil na jaře a teď,

uprostřed léta, se pořád ještě snažil ho překonat. Když se Adel dostal ke dvaceti osmi, uvědomil si, že ho někdo sleduje. Byl to kluk, ten od toho starého muže, který se snažil dostat k Bábá džánovi během slavnostního otevření nové školy. Dřepěl teď ve stínu cihlové kůlny.

„Co tu pohledáváš?“ Adel se snažil ta slova vyštěknout jako Kabír, když mluvil s cizími lidmi.

„Hledám trochu stínu,“ odvětil chlapec. „Neříkej to na mě.“

„Neměl bys tu být.“

„To ty taky ne.“

„Cože?“

Chlapec se uchichtl. „To je jedno.“ Protáhl si ruce a vstal. Adel zkoušel poznat, jestli má plné

kapsy. Možná přišel krást ovoce. Chlapec přešel k němu, nabral míč jednou nohou, párkrát ho rychle

nadkopl a patičkou ho poslal Adelovi. Adel míč chytil a sbalil ho v jedné ruce.

„Tam u cesty, co nás ten váš zabiják nechal s otcem čekat, není žádný stín. A na nebi ani jediný

zatracený mráček.“

Adel cítil potřebu se Kabíra zastat. „Není to žádný zabiják.“

„No, postaral se, abysme si ten jeho kalašnikov pořádně prohlédli, to ti teda řeknu.“ Pohlédl

na Adela s líným pobaveným úsměvem na rtech. Odplivl si pod nohy. „Takže, jak vidím, ty jsi

fanouškem toho hlavičkáře.“

Adelovi chvilku trvalo, než mu došlo, na koho naráží. „Nemůžeš ho soudit podle jedné chyby,“ řekl.

„Byl nejlepší. Byl to kouzelník ve středním poli.“

„Už jsem viděl lepší.“

„Jo? A koho třeba?“

„Třeba Maradonu.“

„Maradonu?“ opáčil rozhořčeně Adel. Tuhle debatu už vedl s jedním ze svých nevlastních bratrů

v Džalálábádu. „Maradona byl podvodník! ‚Boží ruka‘, pamatuješ?“

„Každý podvádí a všichni lžou.“

Chlapec zívl a chystal se odejít. Byl zhruba stejně vysoký jako Adel, možná o vlásek vyšší, a taky

zhruba v jeho věku, pomyslel si Adel. Ale chodil tak nějak, jako by byl starší, beze spěchu, budil

zdání, jako by už všechno viděl a nic ho nepřekvapovalo.

„Jmenuju se Adel.“

„Gholam.“ Potřásli si rukama. Gholam měl silný stisk a suché a mozolnaté dlaně.

„Kolik ti vlastně je?“

Gholam pokrčil rameny. „Třináct, myslím. Možná že už čtrnáct.“

„Ty ani nevíš, kdy máš narozeniny?“

Gholam se zazubil. „Vsadím se, že ty ano. Nejspíš počítáš dny.“

„To není pravda,“ namítl dotčeně Adel. „Teda, nepočítám dny.“

„Měl bych jít. Otec tam čeká sám.“

„Myslel jsem, že je to tvůj děda.“

„Tos myslel špatně.“

„Nechceš si dát rozstřel?“ zeptal se Adel.

„Myslíš jako penaltový rozstřel?“

„Každý pět… kdo bude lepší!“

Gholam si znovu odplivl, podíval se přimhouřenýma očima k cestě a pak zpátky na Adela. Adel si

všiml, že má bradu trochu malou na svůj obličej, a že se mu vepředu překrývají řezáky. Jeden z nich

měl velký kus odštípnutý a kazil se. Levé obočí mu přetínala krátká úzká jizva. A taky smrděl. Jenže Adel si nepopovídal — natož aby si zahrál fotbal — s chlapcem svého věku už téměř dva roky, s výjimkou návštěv v Džalálábádu jednou měsíčně. Připravoval se na zklamání, ale Gholam pokrčil

rameny a povídá: „Sakra, proč ne? Ale střílím první.“

Branku si udělali ze dvou kamenů položených osm kroků od sebe. Gholam pětkrát vystřelil

na bránu. Jednou se trefil, dvakrát mimo a další dva kopy Adel snadno chytil. Gholam chytal ještě

hůř, než střílel. Adel dal čtyři góly, obelstil ho falší, tak, že se pokaždé naklonil špatným směrem, a ten, který nedal, nešel vůbec na bránu.

„Šmejde,“ řekl Gholam v předklonu, s rukama opřenýma o kolena.

„Druhý pokus?“ Adel se snažil nevypadat škodolibě, ale bylo to těžké. Uvnitř se vznášel.

Gholam souhlasil a výsledek byl ještě nerovnější. Znovu dal jen jeden gól a Adel tentokrát

proměnil všech pět svých pokusů.

„Stačí, už jsem udejchanej,“ oznámil Gholam a rozhodil rukama. Došoural se k pařezu a posadil se

s unaveným zaúpěním. Adel držel míč v náručí a posadil se vedle něj.

„Tyhle mi asi moc nepomáhají,“ podotkl Gholam a vytáhl z kapsy džín krabičku cigaret. Zbývala

mu jen jedna. Zapálil ji jedním škrtnutím sirky, spokojeně potáhl a nabídl ji Adelovi. Adel byl

v pokušení si ji vzít, i kdyby jen proto, aby na Gholama zapůsobil, ale nevzal si. Bál se, že by z něj Kabír nebo matka tu cigaretu ucítili.

„Moudré,“ prohlásil Gholam a zaklonil hlavu.

Chvíli si jen tak povídali o fotbalu a k Adelovu příjemnému překvapení se ukázalo, že se v něm

Gholam docela vyzná. Střídavě si vyprávěli o oblíbených zápasech a gólech. Každý vyjmenoval pět

svých nejoblíbenějších hráčů; většina byla stejná, až na to, že na Gholamově seznamu byl Ronaldo

z Brazílie a na Adelově Ronaldo z Portugalska. Nevyhnutelně přišla řeč i na finále z roku 2006

a na vzpomínku, která byla pro Adela bolestná a týkala se toho incidentu s hlavičkou. Gholam říkal,

že celý zápas sledoval s davem, který stál před vitrínou jednoho obchodu s televizory, nedaleko

tábora.

„‚Tábora‘?“

„Toho, kde jsem vyrůstal. V Pákistánu.“

Vyprávěl Adelovi, že je v Afghánistánu poprvé. Celý svůj život žil v Pákistánu, v uprchlickém

táboře Jalozaj, kde se narodil. Jalozaj prý byl jako město, velký labyrint stanů a hliněných chatrčí a domů postavených z plastu a hliníkových obkladů, s úzkými průchody mezi nimi, kde byly poházené odpadky. Bylo to město v útrobách ještě většího města. On a jeho bratři — byl nejstarší, o tři roky — vyrůstali v táboře. Žil v malém hliněném domku s bratry, matkou, otcem, který se jmenoval Ikbál,

a babičkou z otcovy strany, Parwanou. V těch uličkách se on a jeho bratři naučili chodit a mluvit.

Chodili tam do školy. Hrával si na prašných ulicích s klacky a se starými rezivými koly od bicyklů,

pobíhal po okolí s ostatními utečeneckými dětmi, dokud nezapadlo slunce a babička ho nezavolala

domů.

„Líbilo se mi tam,“ říkal. „Měl jsem kamarády. Každého jsem znal. A dařilo se nám docela dobře.

Mám strýčka v Americe, je to otcův nevlastní bratr, strýc Abdulláh. Nikdy jsem ho neviděl. Ale

posílal nám každý měsíc peníze. To pomáhalo. Hodně to pomáhalo.“

„Proč jste odjeli?“

„Museli jsme. Pákistánci tábor zavřeli. Řekli, že Afghánci patří do Afghánistánu. A pak přestaly

chodit peníze od strýce. Tak otec řekl, že můžeme jít klidně domů a začít znovu, když už tálibánci

stejně odešli k pákistánské hranici. Říkal, že jsme v Pákistánu hosty, kteří zůstali déle, než byli vítáni.

Byl jsem z toho hodně deprimovaný. Tady to“ — mávl rukou kolem — „tohle je pro mě cizí země.

A děcka v táboře, ti, kdo v Afghánistánu předtím byli? Nikdo z nich o něm neřekl nic dobrého.“

Adel chtěl říct, že ví, jak se Gholam cítí. Chtěl mu říct, jak moc se mu stýská po Kábulu, po jeho

kamarádech a nevlastních bratrech v Džalálábádu. Ale měl takový pocit, že by se mu Gholam mohl

smát. Místo toho řekl: „No, je tu vážně docela nuda.“

Gholam se stejně zasmál. „Myslím, že tohle zrovna na mysli neměli,“ řekl.

Adel matně pochopil, že byl pokárán.

Gholam potáhl z cigarety a vyfoukl několik kroužků. Společně sledovali, jak zlehka odplouvají

a rozptylují se.

„Otec nám s bratry říkal: ‚Počkejte… jen počkejte, chlapci, až se nadechnete vzduchu v Šádbághu

a ochutnáte tu vodu.‘ On se tu narodil a vyrostl tady. Říkal: ‚Ještě nikdy jste nepili vodu tak chladnou a tak sladkou, chlapci.‘ Pořád nám vykládal o Šádbághu, což asi bývala jen malá vesnička, když tu žil. Říkal, že tu mívali jeden druh hroznů, který se dal pěstovat jen v Šádbághu a nikde jinde na světě.

Člověk by si myslel, že mluví o Ráji.“

Adel se ho zeptal, kde teď bydlí. Gholam odhodil špaček cigarety, vzhlédl k nebi a přimhouřil oči

v jasu slunce. „Znáš to pole u větrného mlýna?“

„Ano.“

Adel čekal, že ještě něco řekne, ale to bylo všechno.

„Ty bydlíš na poli?“

„Prozatím,“ zamumlal Gholam. „Máme stan.“

„Ty tu nemáš žádnou rodinu?“

„Ne. Buď jsou mrtví, nebo odjeli. No, otec má v Kábulu strýce. Nebo měl. Kdo ví, jestli je ještě

naživu. Byl to bratr mé babičky, pracoval tam pro jednu bohatou rodinu. Ale myslím, že spolu Nábí

a babička už desítky let nemluvili — padesát let nebo víc, řekl bych. Jsou si prakticky cizí. Myslím, že kdyby opravdu musel, otec by za ním zašel. Ale chce to tady zkusit dát dohromady sám. Je to jeho domov.“

Chvíli tiše seděli na pařezu a dívali se, jak do listí na stromech v sadu občas zafouká teplý vítr.

Adel myslel na to, jak Gholam a jeho rodina spí v noci ve stanu a na poli kolem nich se plazí hadi

a lezou škorpióni.

Adel ani pořádně nevěděl, proč vlastně nakonec Gholamovi prozradil důvod odstěhování se

s rodiči z Kábulu. Nebo si spíš nedokázal z těch důvodů vybrat. Nebyl si jistý, jestli to udělal proto, aby vyvrátil Gholamův dojem, že si žije bezstarostný život čistě proto, že bydlí ve velkém domě.

Nebo v rámci trumfování se, jak to chlapci dělávají na školním dvoře. Možná jako žádost o soucit.

Udělal to proto, aby zmenšil rozdíl mezi nimi? To nevěděl. Možná ze všech těch důvodů. Adel také

nevěděl, proč je pro něho důležité, aby ho měl Gholam rád, jen matně chápal, že důvod je mnohem

složitější než jen to, že je často sám a chtěl by mít kamaráda.

„My jsme se do Šádbághu odstěhovali, protože se nás v Kábulu někdo pokusil zabít,“ řekl.

„Jednoho dne před naším domem zastavila motorka a jezdec zasypal náš dům kulkami. Nechytili ho.

Ale díky Bohu se nikomu z nás nic nestalo.“

Nevěděl, jakou reakci čeká, ale překvapilo ho, že Gholam nezareagoval nijak. Pořád mžoural

do slunce a řekl: „Jo, já vím.“

„Ty to víš?“

„Kdykoli se tvůj otec třeba i jen dloubá v nose, lidi se o tom hned doslechnou.“

Adel si díval, jak Gholam zmuchlal prázdnou krabičku od cigaret a strčil si ji do kapsy.

„Tvůj otec má své nepřátele,“ vzdychl Gholam.

Adel to věděl. Bábá džán mu vysvětlil, že někteří z lidí, kteří s ním v osmdesátých letech bojovali

proti Sovětům, se dostali k moci a začali být zkorumpovaní. Ztratili svou cestu, říkal. A protože se nechtěl zapojit do jejich zločineckých plánů, neustále se ho snažili zničit a pošpinit jeho jméno tím, že o něm šířili falešné zraňující zvěsti. Proto se Bábá džán pořád snažil Adela uchránit — nedovolil mít v domě noviny, například, nechtěl, aby se Adel díval v televizi na zprávy nebo brouzdal po internetu.

Gholam se k němu naklonil a povídá: „Taky jsem slyšel, že je velký pěstitel.“

Adel pokrčil rameny. „Vždyť vidíš sám. Jen pár akrů sadů. No, a ještě bavlníková pole

v Helmandu, kvůli textilce.“

Gholam se Adelovi pátravě zadíval do očí a zeširoka se usmál, až mu byl vidět zkažený řezák.

„Bavlna? Ty seš teda něco. Nevím, co na to říct.“

Adel tomu moc nerozuměl. Vstal a zadribloval s míčem. „Můžeš říct třeba ,Odveta‘!“

„Odveta!“

„Jde se na to.“

„Akorát že tentokrát se s tebou vsadím, že nedáš ani gól.“

Teď se pro změnu zazubil Adel. „O co se vsadíme.“

„To je snadný. O to triko se Zidanem.“

„A když vyhraju já — ne až vyhraju já?“

„Tou nepravděpodobnou možností bych se být tebou nezatěžoval,“ prohlásil Gholam.

Byl to skvělý zápas. Gholam se vrhal doleva i doprava, chytil všechny Adelovy střely. Adel si

sundal triko a připadal si hloupě, že se nechal napálit a přišel o to, co bylo po právu jeho, nejspíš o tu nejcennější věc, kterou měl. Podal mu ho. Dost znepokojeně ucítil, jak se mu do očí derou slzy, ale přemohl je.

Alespoň měl Gholam dost taktu, aby si ho neoblékl v jeho přítomnosti. Když odcházel, ohlédl se

přes rameno a zazubil se. „Tvůj táta ve skutečnosti neodjel na tři měsíce, že ne?“

„Zahraju si o něj s tebou zítra,“ odvětil Adel. „O to triko.“

„To si asi budu muset rozmyslet.“

Gholam se vydal zpátky k hlavní cestě. Zastavil se, vylovil z kapsy zmačkanou krabičku od cigaret

a hodil ji přes zeď Adelova domu.

Zhruba další týden, vždycky po dopoledním vyučování, Adel sbalil míč a vytratil se z domu. Při

prvních dvou pokusech dokázal své eskapády načasovat na dobu, kdy byla ozbrojená stráž

na obchůzce. Ale při třetím pokusu ho hlídač chytil a nenechal ho odejít. Adel odešel zpátky do domu a vrátil se s iPodem a hodinkami. Od té chvíle strážný tajně pouštěl Adela ven, pod podmínkou, že nepůjde dál než na okraj sadu. Pokud šlo o Kabíra a Adelovu matku, ti si jeho jedno-až

dvouhodinových absencí ani nevšimli. To byla výhoda toho, když člověk bydlí v tak velkém domě.

Adel si hrál sám u pařezu na mýtině za domem a každý den doufal, že se k němu přidá i Gholam.

Pořád se díval na prašnou cestu vedoucí k hlavní silnici, když si kopal s míčem, když seděl na pařezu a sledoval pruh táhnoucí se po nebi za tryskáčem, když netečně házel kamínky do prázdna. Po chvilce vzal míč a odploužil se zpátky do domu.

A pak se jednoho dne Gholam objevil. Nesl papírový pytlík.

„Kde jsi byl?“

„Pracoval jsem,“ odpověděl Gholam.

Vyprávěl Adelovi, jak je s otcem na pár dní najali, aby dělali cihly. Gholam měl na starosti míchání malty. Vláčel tam a zpátky vědra vody, tahal pytle zednického cementu a písku těžší, než byl sám.

Vysvětloval Adelovi, jak se míchá malta v kolečku, motyčkou se promíchává s vodou, prohrabuje se

tam a zpátky, přidává se voda, pak písek, dokud směs nemá hladkou konzistenci, která se nedrobí. Pak odvezl kolečko zedníkům, odběhl zpátky a začal míchat novou dávku. Rozevřel ruce a ukázal Adelovi své puchýře.

„Páni,“ vydechl Adel — věděl, že to zní hloupě, ale jiná reakce ho nenapadla. Nejblíž, kdy se sám

dostal k manuální práci, bylo jedno odpoledne před třemi lety, když pomáhal zahradníkovi zasadit

za jejich domem v Kábulu pár mladých jabloní.

„Nesu ti překvapení,“ řekl Gholam. Sáhl do pytlíku a hodil Adelovi jeho triko se Zidanem.

„Tomu nerozumím,“ řekl Adel překvapeně, s opatrným nadšením.

„Viděl jsem tuhle ve městě jednoho kluka, kterej ho měl na sobě,“ prohodil Gholam a kývl prsty, že

chce míč. Adel mu ho přihrál a Gholam během nadhazování vyprávěl dál. „Věřil bys tomu? Přijdu

k němu a povídám: ‚Hele, to je triko mýho kamaráda, co máš na sobě.‘ Koukne na mě. Abych to

zkrátil, vyříkali jsme si to v jedný uličce. Když skončím, prosí mě, abych si to triko vzal!“ Chytil míč ve vzduchu, odplivl si a zazubil se na Adela. „No jo, no, možná jsem mu ho pár dní před tím prodal.“

„To není správné. Jestlis mu ho prodal, tak bylo jeho.“

„Co, takže ty už ho nechceš? Po tom všem, čím jsem prošel, abych ho pro tebe získal zpátky? No,

nebylo to tak jednostranný, víš. Taky jsem jich pár schytal.“

„Ale stejně…“ zamumlal Adel.

„A navíc, sebral jsem ti ho lstí a měl jsem z toho špatný pocit. Takžes ho teď dostal zpátky. A co se mě týče…“ Ukázal na své nohy a Adel uviděl nové modrobílé tenisky.

„Je ten druhej kluk v pořádku?“ zeptal se Adel.

„Přežije to. Takže, budem tu stát a debatovat, nebo jdeme hrát?“

„Je s tebou tvůj otec?“

„Dneska ne. Je u soudu v Kábulu. Tak hrajem.“

Chvíli si kopali míč sem a tam a honili se za ním. Pak se šli projít a Adel porušil svůj slib a zašli do sadu. Jedli ze stromů mišpule a pili studenou Fantu z plechovek, které Adel tajně donesl z kuchyně.

Brzy se takhle začali vídat skoro denně. Hráli si s míčem, honili se po sadu mezi řadami stromů.

Povídali si o různých sportech a o filmech, a když neměli co říct, koukali se na městečko Šádbághe-Nau, na matné obrysy kopců v dáli a mlhavé hory ještě dál za nimi, a to bylo taky fajn.

Adel se teď každý den budil nadšený, že uvidí Gholama, jak se blíží po prašné cestě, že uslyší jeho

silný, sebevědomý hlas. Často byl během dopoledního vyučování nesoustředěný, ztrácel pozornost,

když přemýšlel nad tím, jaké hry spolu budou později hrát, jaké příběhy si budou vyprávět. Bál se, že Gholama ztratí. Dělal si starosti, že Gholamův otec Ikbál ve městě nenajde stálou práci nebo místo k bydlení a že se Gholam odstěhuje do jiného města, do jiné části země a Adel se zkoušel na tuto

možnost připravit, obrnit se pro případ rozloučení, které by pak následovalo.

Jednoho dne, když seděli na pařezu, Gholam povídá: „Byl jsi už někdy s holkou, Adele?“

„Ty myslíš — “

„Jo, já myslím.“

Adel ucítil horko, jak mu zrudly uši. Na chvilku zauvažoval, že by mohl zalhat, ale věděl, že by to

Gholam okamžitě prohlédl. Zamumlal: „Ty ano?“

Gholam si zapálil cigaretu a nabídl jednu i Adelovi. Tentokrát si ji Adel vzal a koukl se přes

rameno, jestli zpoza rohu nevykukuje stráž nebo se Kabír nerozhodl zajít ven. Šluknul si a okamžitě se rozkašlal. Gholam se ušklíbl a plácl ho párkrát do zad.

„Takže, byl jsi, nebo ne?“ sípal Adel s uslzenýma očima.

„Jeden můj kamarád v táboře,“ pronesl Gholam spikleneckým tónem, „byl starší než já, mě vzal

do nevěstince v Péšávaru.“

Vyložil mu tu historku. Malý špinavý pokoj. Oranžové záclony, popraskané zdi, ze stropu visela

jediná žárovka, po podlaze viděl přeběhnout krysu. Zvenku byly slyšet rikšy, jak kodrcají po ulici

sem a tam, rachocení aut. Dívka na matraci dojídala talíř biryani, žvýkala a dívala se na něj s prázdným výrazem. Jak i v tom slabém světle viděl, že má hezkou tvář a že nejspíš není o moc starší než on. Jak vybrala poslední zbytky rýže složenou plackou naan, odstrčila talíř, položila se, otřela si ruce o kalhoty a přitom si je svlékla.

Adel fascinovaně, unešeně naslouchal. Takového kamaráda nikdy neměl. Gholam toho o světě věděl

víc než Adelovi nevlastní bratři, kteří byli o sedm let starší než on. A Adelovi kamarádi v Kábulu?

To byli samí synové technokratů a úředníků a ministrů. Všichni žili životy podobné tomu Adelovu.

Letmé pohledy do Gholamova života, které Adelovi umožnil, svědčily o životě plném potíží,

nepředvídatelnosti, ale i dobrodružství, o životě celé světy vzdáleném tomu Adelovu, i když se

odehrával prakticky, co by kamenem dohodil. Když naslouchal Gholamovým historkám, připadal

občas Adelovi jeho vlastní život zoufale nudný a jednotvárný.

„Takžes to teda udělal?“ zeptal se Adel. „Myslím, strčils to do ní?“

„Ne. Dali jsme si šálek čaje a popovídali si o Rúmím. Cos myslel?“

Adel se začervenal. „Jaké to bylo?“

Jenže Gholam už přešel k jinému tématu. Jejich hovory často vypadaly takhle. Gholam rozhodl,

o čem si budou povídat, vrhl se s nadšením do nějaké historky, s gustem Adela napínal, a pak ztratil zájem, opustil historku a nechal Adela tápat.

Teď, místo aby dokončil historku, kterou začal, Gholam řekl: „Moje babička říká, že jí její manžel,

dědeček Sabúr, jednou o tomhle stromě vyprávěl příběh. No, to bylo dávno před tím, než ho porazil,

samozřejmě. Dědeček jí to vyprávěl, když byli ještě oba děti. Podle toho příběhu, když máš nějaké

přání, musíš si kleknout před ten strom a zašeptat ho. A když se ti ho strom rozhodne splnit, shodí ti na hlavu přesně deset lístků.“

„To jsem nikdy neslyšel,“ podivil se Adel.

„No, tos přece ani nemohl, že ne?“

Až v tu chvíli Adelovi došlo, co vlastně Gholam říká. „Počkej. Náš strom porazil tvůj děda?“

Gholam se k němu obrátil. „Váš strom? To není váš strom.“

Adel zamrkal. „Co to má znamenat?“

Gholam provrtal Adela ještě hlubším pohledem. Poprvé Adel ve tváři svého kamaráda nezahlédl

ani náznak jeho obvyklé veselosti nebo jeho charakteristického úšklebku či bezstarostné nezbednosti.

Jeho obličej se proměnil, výraz v něm byl rozvážný, překvapivě dospělý.

„Tenhle strom patřil mé rodině. Tahle země patřila mé rodině. Byla naše po celé generace. Tvůj

otec si své sídlo postavil na naší půdě. Během války jsme byli v Pákistánu.“ Ukázal na sady. „Tady?

Tady mívali lidé své domovy. Ale tvůj otec je nechal buldozérem srovnat se zemí. A taky strhl náš

dům, kde se narodil a kde vyrostl můj otec.“

Adel zamrkal.

„Přivlastnil si naši zemi a postavil tu tohle“ — doopravdy se pohrdavě ušklíbl a namířil palcem

na objekt za nimi — „tuhle věc místo toho.“

Adelovi se udělalo trochu špatně a srdce mu prudce bušilo. „Myslel jsem, že jsme kamarádi. Proč

mi vykládáš tyhle hrozné lži?“ zeptal se.

„Pamatuješ si, jak jsem tě připravil o ten dres?“ odvětil Gholam a krev se mu nahrnula do tváří.

„Skoro ses rozbrečel. Nezapírej to, viděl jsem tě. A to bylo kvůli triku. Jen triku. Zkus si představit, jak se cítila moje rodina, když jsme přijeli až z Pákistánu, vystoupili z autobusu a našli na naší zemi tuhle věc. A když nás váš zabiják v červeném saku vykázal z našeho pozemku.“

„Můj otec není zloděj!“ vykřikl Adel. „Zeptej se kohokoli v Šádbágh—e-Nau, zeptej se, co pro tohle město udělal.“ Myslel na to, jak Bábá přijímá lidi v městské mešitě, jak sedí na zemi, před sebou šálek čaje a v ruce modlitební korálky. Od jeho polštářů až ke vchodu se táhne dlouhá řada lidí, muži s rukama od bláta, bezzubé staré ženy, mladé vdovy s dětmi, každý něco potřebuje, každý čeká, až na něj nebo na ni přijde řada, aby požádal o laskavost, o práci, o malou půjčku na opravu střechy

nebo zavodňovacího kanálu, nebo aby mohli koupit dětskou výživu. Jeho otec přikyvuje, naslouchá

s nekonečnou trpělivostí, jako by mu na každém člověku v té řadě záleželo stejně jako na vlastní

rodině.

„Vážně? Tak jak to, že můj otec má doklady o vlastnictví?“ otázal se Gholam. „Ty, které dal soudci

u soudu.“

„Jsem si jistý, že když si tvůj otec s Bábá promluví — “

„Tvůj Bábá s ním mluvit nechce. Nepřizná, co udělal. Jezdí kolem nás, jako bychom byli zatoulaní

psi.“

„Vy nejste psi,“ řekl Adel. Bylo těžké udržet klidný hlas. „Jste supi. Přesně, jak říkal Kabír. Měl

jsem to vědět.“

Gholam vstal, udělal jeden nebo dva kroky a zastavil se. „Jen abys věděl,“ dodal, „nemám ti to

za zlé. Jsi jen malej kluk, kterej nic neví. Ale až příště pojede tvůj Bábá do Helmandu, řekni mu, ať tě vezme do té své továrny s sebou. A schválně se koukni, co to tam pěstuje. Napovím ti. Bavlna to není.“

Ten večer před večeří ležel Adel ve vaně plné teplé mýdlové vody. Slyšel dole televizi, jak se Kabír díval na jeden starý film o pirátech. Hněv, který se ho držel celé odpoledne, už ze sebe spláchl, a teď si říkal, že byl na Gholama příliš tvrdý. Bábá džán mu jednou řekl, že ať člověk udělá sebevíc, někdy chudí o bohatých mluví prostě špatně. Dělají to hlavně proto, že jsou zklamaní svými vlastními životy. S tím se nedá nic dělat. Dokonce je to přirozené. A nesmíme jim to vyčítat, Adele, řekl.

Adel nebyl tak naivní, aby nevěděl, že svět je od základu nespravedlivé místo; stačilo, aby se

podíval z okna svého pokoje. Ale dovedl si představit, že lidem jako Gholam uznání této pravdy

žádné uspokojení nepřinese. Možná že lidé jako Gholam potřebují někoho vinit, nějaký cíl z masa

a kostí, někoho, na koho mohou pohodlně ukázat jako na strůjce svého utrpení, někoho, koho mohou

odsuzovat, komu mohou vyčítat a zlobit se na něj. A možná měl Bábá džán pravdu, když říkal, že

správnou reakcí je pochopit, neodsuzovat. Dokonce zareagovat laskavostí. Jak tak sledoval mýdlové

bubliny, které vyplouvaly na hladinu a praskaly, Adel myslel na to, že jeho otec staví školy

a nemocnice, a přitom ví, že o něm lidé z města za jeho zády šíří zlé pomluvy.

Když se utíral, nakoukla do koupelny matka. „Přijdeš dolů na večeři?“

„Nemám hlad,“ odvětil.

„Aha.“ Vešla dovnitř a sundala z police ručník. „Posaď se tu. Usuším ti vlasy.“

„Umím to sám,“ řekl Adel.

Stála za ním a zkoumavě na něho hleděla v zrcadle.

„Jsi v pořádku, Adele?“

Pokrčil rameny. Položila mu ruku na rameno a vypadala, jako by čekala, že si k ní přitulí tvář.

Neudělal to.

„Mami, viděla jsi někdy Bábá džánovu továrnu?“

Všiml si, jak se matka zarazila v pohybu. „Samozřejmě,“ odpověděla. „Ty přece taky.“

„Nemyslím na fotkách. Viděla jsi ji ve skutečnosti? Bylas tam?“

„Jak bych mohla?“ namítla matka a v zrcadle naklonila hlavu. „Helmand je nebezpečný. Tvůj otec

by mě ani tebe nikdy nevystavil nebezpečí.“

Adel přikývl.

Z přízemí burácely kanóny a ozývaly se bojové pokřiky pirátů.

O tři dny později se Gholam ukázal znovu. Rychle došel k Adelovi a zastavil se.

„Jsem rád, že jsi přišel,“ řekl Adel, „něco pro tebe mám.“ Na pařezu měl položenou bundu, kterou

mu nosil každý den od jejich roztržky. Byla to čokoládově hnědá kožená bunda, s měkkou podšívkou

z ovčí kůže a s kapucí na zip, která se dala odepnout. Podal ji Gholamovi. „Měl jsem ji na sobě jen

párkrát. Mně je moc velká. Měla by ti sedět dobře.“

Gholam se ani nepohnul. „Odjeli jsme autobusem do Kábulu a šli jsme včera k soudu,“

poinformoval ho suše. „A hádej, co nám soudce řekl? Prý má pro nás špatnou zprávu. Prý se stala

nehoda. Menší požár. Otcovy dokumenty o vlastnictví pozemku v nich shořely. Jsou pryč. Zničené.“

Adel pomalu svěsil ruku, ve které držel bundu.

„A jak nám tak vykládá, že bez těch papírů nemůže nic dělat, víš, co má na zápěstí? Úplně nové

zlaté hodinky, které neměl, když ho otec naposledy viděl.“

Adel zamrkal.

Gholam zalétl pohledem k bundě. Byl to ostrý pohled, káravý pohled, který ho měl zahanbit.

A zabralo to. Adel ucouvl. Cítil, jak se mu bunda v ruce proměnila z daru na usmířenou v úplatek.

Gholam se obrátil na podpatku a pospíchal zpátky k silnici rychlými, zaneprázdněnými kroky.

Toho dne, kdy se vrátil, uspořádal Bábá džán doma večírek. Adel teď seděl vedle otce v čele

velkého kusu látky rozprostřeného na zemi jako ubrus. Bábá džán občas seděl raději na zemi a jedl

rukama, zvlášť pokud ho navštívili přátelé z dob džihádu. Připomíná mi to ty dny v jeskyních, vtipkoval. Ženy jedly u stolu v jídelně, lžícemi a vidličkami, a Adelova matka seděla v čele. Adel slyšel, jak se mramorovými zdmi rozléhá jejich klábosení. Jedna z nich, žena se širokými boky

a dlouhými vlasy obarvenými nazrzavo, byla zasnoubená s jedním z přátel Bábá džána. Ukazovala ten

večer Adelově matce ve svém digitálním fotoaparátu fotky z obchodu pro nevěsty, který navštívili

v Dubaji.

Po jídle u čaje Bábá džán vyprávěl historku o tom, jak jednou jeho jednotku přepadla sovětská

kolona, aby jim zabránila vstoupit do jednoho údolí na severu. Všichni pozorně naslouchali.

„Když se dostali na dostřel,“ řekl Bábá džán a jednou rukou zamyšleně hladil Adela po vlasech,

„zahájili jsme palbu. Zasáhli jsme jejich vedoucí vozidlo a pak pár džípů. Myslel jsem si, že ustoupí nebo se budou snažit nějak proklouznout. Ale ti mizerové zastavili, vylezli a zahájili palbu. Věřili byste tomu?“

V místnosti to zašumělo. Muži vrtěli hlavami. Adel věděl, že nejméně polovina mužů v místnosti

jsou bývalí mudžáhedíni.

„Byli jsme v přesile, možná tak tři na jednoho, ale oni měli těžkou výzbroj a za chvíli útočili oni na nás! Napadali naše pozice v sadech. Brzy se všichni rozprchli. Utíkali jsme. Já a jeden chlápek, Muhammad, už nevím, jak dál, jsme utíkali spolu. Běželi jsme vedle sebe vinohradem — ne takovým, kde jsou zatlučené podpěry a dráty, ale takovým, kde lidé nechávají víno plazit po zemi. Odevšad

lítaly kulky a my jsme utíkali, abychom si zachránili holý život, a najednou jsme oba zakopli a upadli.

Za vteřinku jsem zase na nohou a běžím, ale tenhle Muhammad nikde. Obrátím se a zařvu: ‚Vstávej,

k čertu, ty osle!‘“

Bábá džán se odmlčel, aby to bylo napínavější. Zvedl pěst k ústům, aby se nerozesmál. „A pak se

ten chlápek vynoří a začne utíkat. A — věřili byste tomu? — ten šílenec měl plnou náruč hroznů!“

Všichni se dali do smíchu. I Adel se smál. Otec ho podrbal na zádech a přitáhl ho k sobě. Někdo

začal vyprávět další historku a Bábá džán se natáhl pro cigaretu položenou vedle jeho talíře. Nestihl si ji ale zapálit, protože se najednou kdesi v domě roztříštilo sklo.

Ženy v obývacím pokoji vykřikly. Na mramorovou podlahu dopadlo něco kovového, možná

vidlička nebo příborový nůž. Muži vyskočili. Do místnosti přiběhli Azmaraj a Kabír s vytaženými

pistolemi.

„Přišlo to od vchodu,“ řekl Kabír. A v tu chvíli se rozbilo další sklo.

„Počkejte tady, sáhibe veliteli, podíváme se tam,“ řekl Azmaraj.

„Ať se propadnu, to teda ne,“ zavrčel Bábá džán a vyrazil vpřed. „Nebudu se krčit pod svou vlastní

střechou.“

Vyběhl do chodby, a za ním Adel, Azmaraj, Kabír a všichni ostatní muži. Cestou si Adel všiml, jak

Kabír popadl pohrabáč, který v zimě používali, když přikládali do kamen. Adel viděl i svou matku

s bledým ustaraným obličejem, která přiběhla za nimi. Doběhli do chodby a oknem přilétl další

kámen. Na zem dopadly úlomky skla. Žena se zrzavými vlasy, ta nastávající nevěsta, zaječela. Venku

někdo křičel.

„Jak se dostali kolem stráží?“ řekl kdosi za Adelem.

„Sáhibe veliteli, ne!“ vykřikl Kabír. Ale Adelův otec už otevřel dveře.

Už se stmívalo, ale bylo léto a nebe se ještě koupalo v bledě žluté záři. V dálce Adel zahlédl malé

shluky světel, jak se rodiny v Šádbágh-e-Nau chystaly k večeři. Kopce, táhnoucí se podél obzoru,

potemněly a brzy se ve všech dolinách usídlí noc. Ale zatím nebyla taková tma, ještě ne, aby zahalila starého muže, kterého Adel spatřil stát pod schody, v každé ruce kámen.

„Odveď ho nahoru,“ nakázal Bábá džán přes rameno Adelově matce. „Hned!“

Matka vzala Adela za ramena a odvedla ho po schodech a chodbou do své a Bábá džánovy ložnice.

Zavřela dveře, zamkla, zatáhla závěsy a pustila televizi. Odvedla Adela k posteli a oba se posadili.

Na obrazovce byli dva Arabové, oblečení v dlouhých kurtách a pletených čapkách, kteří pracovali

na nějakém Monster Trucku.

„Co s tím starým udělá?“ zeptal se Adel. Pořád se třásl. „Mami, co s ním udělá?“

Zvedl oči a uviděl, jak matce přes tvář přeběhl stín, a najednou věděl, věděl okamžitě, že ničemu,

co teď vyjde z jejích úst, nemůže věřit.

„Promluví si s ním,“ řekla rozechvěle. „Bude se s tím, kdo je venku, ať už to je kdokoli, domlouvat.

Tak to tvůj otec dělá. S lidmi se domlouvá.“

Adel vrtěl hlavou. Teď už plakal, vzlykal. „Co s ním udělá, mami? Co s tím starým udělá?“ Matka

mu pořád opakovala totéž, že všechno bude v pořádku, že to dopadne dobře, že nikdo nikomu

neublíží. Ale čím déle to říkala, tím víc vzlykal, až ho to vyčerpalo a v jedné chvíli usnul matce

na klíně.

Bývalý velitel unikl pokusu o atentát.

Adel ten článek četl v otcově pracovně, na otcově počítači. Popisoval útok jako „zákeřný“

a útočníka jako někdejšího uprchlíka s „podezřením na vazby na Tálibán“. Uprostřed článku citovali

Adelova otce, který říkal, že se obává o bezpečnost své rodiny. Obzvláště mého nevinného chlapce, říkal. V článku neuvedli jméno útočníka, ani nenaznačili, co se s ním stalo.

Adel zavřel počítač. Měl zakázáno ho používat a přestoupil zákaz, když vstoupil do otcovy

pracovny. Před měsícem by se ani jedno z toho udělat neodvážil. Odešel zpátky do svého pokoje, lehl

si na postel a házel starým tenisákem o zeď. Buch! Buch! Buch! Za chvilku dveřmi nakoukla jeho matka a požádala ho, pak mu nakázala, aby přestal, ale on nepřestal. Chvíli ještě postávala u dveří a pak odešla.

Buch! Buch! Buch!

Navenek se nic nezměnilo. Záznam Adelových každodenních činností by ukázal, že najel zpátky

na svůj běžný režim. Pořád vstával ve stejnou hodinu, myl se, snídal s rodiči, učil se se svým

učitelem. Pak se naobědval a odpoledne trávil tím, že polehával, koukal s Kabírem na filmy nebo hrál videohry.

Ale nic nebylo stejné. Gholam mu sice pootevřel dveře, ale byl to Bábá džán, kdo je rozrazil

dokořán. Dřímající soukolí v Adelově mysli se dalo do pohybu. Adel cítil, jako by přes noc získal

zcela nový dodatečný cit, který mu umožňoval vnímat věci, které dříve neviděl, které měl celé roky

přímo před očima. Například viděl, jak jeho matka uvnitř skrývá různá tajemství. Když se na ni

podíval, jako by se míhala po hladině jejího obličeje. Viděl, jak se ho snaží uchránit před všemi těmi věcmi, které věděla, věcmi, které nosila uzamčené v sobě, pečlivě střežené, jako byli oni dva v tomto velkém domě. Poprvé spatřil v otcově domě tu nestvůrnost, tu urážku, pomník nespravedlnosti, který potají představoval pro všechny ostatní. V horečné snaze lidí, aby se otci zavděčili, spatřil výsledek zastrašování, strach, který se skrýval pod úctou a podřízeností. Říkal si, že by na něj byl Gholam hrdý, že to pochopil. Poprvé si Adel skutečně uvědomoval širší souvislosti, které odjakživa určovaly jeho život.

A také neuvěřitelně neslučitelné pravdy, které se skrývaly uvnitř jediného člověka. Nejen v jeho

otci, nebo v jeho matce, nebo v Kabírovi.

Ale i v něm samotném.

Tohle poslední zjištění bylo pro Adela v některých směrech to nejpřekvapivější. Po odhalení toho,

co už teď věděl, že jeho otec udělal — nejprve ve jménu džihádu, a pak pro to, co nazýval

spravedlivé sklizení odměny — byl Adel v šoku. Alespoň na chvíli. Celé dny po onom večeru, kdy oknem přilétly kameny, se Adelovi svíral žaludek pokaždé, když jeho otec vstoupil do místnosti.

Slyšel svého otce vyštěknout něco do mobilu, nebo ho slyšel, jak si pobrukuje při koupeli, a cítil, jak mu běhá mráz po zádech a v krku mu bolestně vyschlo. Otec ho políbil na dobrou noc a Adel měl tendenci se instinktivně odtáhnout. Míval noční můry. Zdálo se mu, že stojí na kraji sadu a že sleduje, jak se mezi stromy zableskl míhající se pohrabáč, zvedá se a dopadá, a je slyšet, jak buší do masa a kostí. Budil se z těch snů s křikem, který se mu chtěl vydrat z hrudi. Občas se znenadání rozplakal.

A přesto.

A přesto se dělo ještě něco jiného. To nové uvědomění se z jeho mysli nevytratilo, ale pomalu se

objevilo ještě jiné. Probíhal jím teď ještě další, protichůdný proud vědomí, který ten první

nenahradil, ale přihlásil se o místo vedle něho. Adel cítil, jak procitá a začíná si uvědomovat tuhle další, znepokojivější část sebe sama. Tu část sebe, která časem, postupně, téměř nepostřehnutelně, přijme tuhle novou identitu, která ho prozatím svrběla jako mokrý vlněný svetr. Adel pochopil, že

nakonec pravděpodobně věci přijme, jako je přijala jeho matka. Adel se na ni nejprve zlobil; teď už

byl smířlivější. Možná to přijala ze strachu ze svého manžela. Nebo jako cenu za život v přepychu,

který vedla. Adel měl za to, že se s tím nejspíš smířila ze stejného důvodu jako on: protože musela.

Copak měli na výběr? Adel nemohl před svým životem utéct o nic víc než Gholam před tím svým.

Lidé se naučili žít s těmi nejnepředstavitelnějšími věcmi. On se to naučí také. Tohle je jeho život.

Tohle je jeho matka. Tohle je jeho otec. A tohle je on, i když to možná vždycky nevěděl.

Adel si byl vědom toho, že už otce nebude milovat tak jako dřív, kdy šťastně usínal stulený v jeho

silném náručí. To teď už bylo nepředstavitelné. Ale naučí se ho milovat znovu, i když to bude jiným, komplikovanějším, složitějším způsobem. Adel téměř cítil, jak přeskočil dětství. Brzy dopadne na zem jako dospělý. A až se to stane, už nebude návratu, protože dospělost je podobná tomu, co otec jednou říkal o válečných hrdinech: jakmile se jím staneš, už takový i zemřeš.

Když Adel ležel v noci v posteli, říkal si, že jednoho dne — možná následující den, nebo ten další,

nebo následující týden — vyjde z domu a přejde k poli u větrného mlýnu, kde mu Gholam říkal, že se

svou rodinou stanuje. Říkal si, že pole najde prázdné. Že bude stát u cesty a představovat si Gholama, jeho matku, bratry a babičku, celou rodinu, jako roztroušenou řadu plahočící se se všemi svými věcmi přivázanými na záda po prašných krajnicích venkovských cest. Gholam byl teď hlavou rodiny. Bude muset pracovat. Stráví své mládí čištěním kanálů, kopáním příkopů, vyráběním cihel a sklízením polí.

Postupně se z Gholama stane jeden z těch sehnutých mužů s ošlehaným obličejem, které Adel vždycky

vídal za orajícími pluhy.

Adel si říkal, že bude chvíli stát na poli a dívat se na kopce a hory tyčící se nad Novým

Šádbághem. A pak, říkal si, sáhne do kapsy a vyndá to, co jednoho dne našel při procházce v sadu.

Brýle, zlomené uprostřed, skla popraskaná, na bočnicích vrstva zaschlé krve. Hodí ty rozbité brýle

do příkopu. Adel měl takové tušení, že až se obrátí a vydá se zpátky domů, to, co bude cítit, bude

především úleva.

Část osmá: Podzim 2010

Dnes večer jsem se vrátil domů z kliniky a našel jsem na pevné lince ve svém pokoji vzkaz od Thalie.

Přehrávám si ho, když vyklouznu z bot a sedám si k psacímu stolu. Říká mi, že je nachlazená, že to

určitě chytila od Mamá, a pak se zeptá, co já, jak to jde v Kábulu. A nakonec, ještě než zavěsí, dodá: Odie pořád vykládá o tom, že nezavoláš. Tobě to samozřejmě neřekne. Takže ti to říkám já. Markosi.

Pro lásku boží. Zavolej své matce. Ty osle.

Usměju se.

Thalia.

Mám její fotku na pracovním stole. Tu, kterou jsem vyfotil před spoustou let na pláži na Tinosu, kde Thalia sedí na kameni, zády k objektivu. Zarámoval jsem tu fotku, i když pokud se podíváte zblízka, najdete v levém dolním rohu tmavohnědou skvrnu, která je tam zásluhou bláznivé italské dívky, jež se tu fotku před lety pokusila zapálit.

Zapnu si laptop a začnu zapisovat operační poznámky z předchozího dne. Můj pokoj je v horním

patře — jedna ze tří ložnic ve druhém patře tohoto domu, kde bydlím od svého příjezdu do Kábulu

v roce 2002 — a od mého stolu je výhled dolů do zahrady. Vidím na mišpule japonské, které jsme

před pár lety nasázeli s Nábím, mým starým domácím. Vidím odtud i Nábího někdejší domek u zadní

zdi, který je teď znovu natřený. Když zemřel, nabídl jsem ho jednomu mladému Holanďanovi, který

pomáhá místním středním školám s jejich počítači. A kousek napravo je Chevrolet Sulajmána

Wahdatího ze čtyřicátých let, se kterým se už léta nehnulo, pokrytý rzí jako kámen porostlý mechem,

a momentálně na něm leží tenká bílá vrstvička díky včerejšímu překvapivě brzkému sněžení, prvnímu

v tomto roce. Když Nábí zemřel, chvilku jsem si říkal, jestli nenechat auto odvézt na jednu

z kábulských skládek, ale neměl jsem to srdce. Připadalo mi, že je příliš neodmyslitelnou součástí

minulosti tohoto domu, jeho historie.

Dokončím poznámky a kouknu na hodinky. Je už půl desáté v noci. V Řecku sedm hodin večer.

Zavolej své matce. Ty osle.

Jestli mám dnes večer Mamá zavolat, už to nemohu odkládat. Vzpomínám si, jak v jednom ze svých

emailů Thalia psala, že Mamá chodívá spát čím dál dříve. Nadechnu se a obrním se. Zvednu

sluchátko a vytočím číslo.

S Thalií jsem se setkal v létě roku 1967, když mi bylo dvanáct let. Přijely nás, Mamá a mě, se svou

matkou Madaline navštívit na Tinos. Mamá, jejíž jméno je Odelia, říkala, že už je to spousta let —

patnáct, přesně řečeno — co se naposled viděla se svou kamarádkou Madaline. Madaline z ostrova

v sedmnácti letech odjela do Atén, aby se, alespoň na krátkou dobu, stala trochu známou herečkou.

„Nepřekvapilo mě, když jsem se doslechla, že hraje,“ řekla Mamá. „Kvůli jejímu vzhledu.

Madaline vždycky každého okouzlila. Uvidíš to sám, až se s ní setkáš.“

Zeptal jsem se Mamá, proč se o ní nikdy nezmínila.

„Vážně ne? Jsi si jistý?“

„Jsem.“

„Byla bych přísahala, že ano.“ Pak dodala: „Její dcera. Thalia. Musíš k ní být ohleduplný, protože

měla nehodu. Kousl ji pes. Má jizvu.“

Víc Mamá neřekla a já jsem věděl, že na ni nemám naléhat. Ale tohle sdělení mne zaujalo mnohem

víc než Madalinina minulost u filmu a na jevišti. Mou zvědavost podnítilo podezření, že ta jizva je

nejspíš závažná a viditelná, když si ta dívka zaslouží zvláštní ohledy. S morbidní dychtivostí jsem se nemohl dočkat, až tu jizvu sám uvidím.

„Madaline a já jsme se seznámily na mši, když jsme byly malé,“ řekla mi Mamá. Říkala, že se

z nich okamžitě staly nerozlučné kamarádky. Držely se za ruce pod lavicí při vyučování nebo

o přestávce, v kostele nebo při procházkách po ječných polích. Přísahaly, že zůstanou sestrami

na celý život. Slíbily si, že budou bydlet blízko sebe, i poté, co se vdají. Že budou sousedky, a kdyby jeden z manželů trval na tom, že se odstěhují pryč, budou požadovat rozvod. Pamatuju si, jak se Mamá trochu zasmála sama sobě, když mi tohle všechno vyprávěla, jako by se chtěla distancovat

od toho elánu a pošetilosti mládí, všech těch neuvážených a zbrklých přísah. Ale viděl jsem jí

v obličeji i náznak nevyslovené křivdy, stín zklamání, které by Mamá při své hrdosti nikdy

nepřipustila.

Madaline byla nyní provdaná za bohatého a o hodně staršího muže, pana Andrease Gianakose, který

před lety produkoval její druhý, a jak se ukázalo poslední, film. Podnikal teď ve stavebnictví

a vlastnil velkou firmu v Aténách. Před nedávnem měli nějakou rozepři, pohádali se, Madaline a pan

Gianakos. Mamá mi nic z toho nesdělila; věděl jsem to díky tomu, že jsem si potají narychlo přečetl

část dopisu, který Madaline Mamá poslala, aby ji informovala o svém úmyslu přijet na návštěvu.

Řeknu ti, už je to dost otravné být s Andreasem a s jeho pravičáckými kamarády a jejich

bojovnými řečmi. Snažím se být pořád zticha. Neříkám nic, když velebí tyhle armádní bandity, kteří z naší demokracie udělali frašku. Jakmile bych jen slovem projevila jiný názor, jsem si jistá, že by mě označili za komunistickou anarchistku, a pak by mě ani Andreasův vliv neuchránil před žalářem. Možná že by se ani nesnažil ho uplatnit, svůj vliv myslím. Občas mám dojem, že má

v úmyslu právě to, aby mě vydráždil k tomu, abych se podřekla. Ach, jak mi chybíš, má drahá Odie.

Jak mi chybí tvá společnost…

Ten den, kdy měli přijet naši hosté, Mamá vstala časně, aby uklidila. Bydleli jsme v malém domku

vestavěném do úbočí kopce. Jako mnoho domů na Tinosu byl z nabíleného kamene, a na ploché střeše

byly kosočtvercové červené tašky. V malé ložnici v horním patře, kterou jsme měli s Mamá

společnou, nebyly dveře — úzké schodiště vedlo rovnou do pokoje — ale bylo tam malé okénko

a úzký balkón s tepaným železným zábradlím zhruba do výšky pasu, odkud se dalo koukat přes

střechy ostatních domů na olivovníky a kozy a vinoucí se kamenné uličky a klenby dole, a samozřejmě

na Egejské moře, za letního dopoledne modré a klidné a odpoledne, když zavanuly větry meltemi ze severu, pokryté bělavými hřebeny vln.

Když douklidila, oblékla si Mamá oblečení, které nosila jako sváteční. Nosila ho vždycky

patnáctého srpna, o svátku Nanebevzetí Panny Marie v kostele Panagia Evangelistria, kdy se na Tinos

nahrnuly davy poutníků z celého středomoří, aby se v kostele pomodlili u slavné ikony. Matka má

jednu fotografii v tomhle oblečení — dlouhé nevýrazné zašlé zlatavé šaty s kulatým výstřihem,

sražený bílý svetr, punčochy, velké černé boty. Mamá vypadá každým coulem jako uzavřená vdova,

s přísným obličejem, hustým obočím, a krátkým pršáčkem, jak tam upjatě stojí, tváří se zasmušile

zbožně, jako by sama byla poutnicí. Já jsem na té fotce taky, stojím prkenně vedle matky. Mám bílou

košili, bílé šortky a bílé podkolenky vytažené nahoru. Z mého zakaboněného výrazu je poznat, že mi

nakázali, abych stál rovně, neusmíval se, že mám pečlivě umytý obličej a vlasy proti své vůli

a s pěkným povykem sčesané vodou. Dá se vycítit nespokojenost, která mezi námi proudí. Poznáte ji

z toho, jak toporně stojíme a že se naše těla téměř ani nedotýkají.

Nebo to možná nepoznáte. Ale já ano, pokaždé když tu fotku vidím, což bylo naposledy před dvěma

lety. Nedokážu nevidět tu ostražitost, to úsilí, netrpělivost. Nemohu si pomoct, ale vidím dva lidi, kteří jsou spolu z pocitu povinnosti dané genetickým poutem, už tehdy odsouzení k tomu jeden druhého vyvádět z míry a připravovat mu zklamání, každý z nás vázán ctí, aby vzdoroval tomu

druhému.

Z okna nahoře v pokoji jsem se díval, jak Mamá odešla k trajektu v tinoském městském přístavu. Se

šátkem uvázaným pod bradou vyrazila Mamá rázným krokem do modrého slunečného dne. Byla to

drobná žena se subtilní kostrou a tělem dítěte, ale když ji člověk viděl přicházet, bylo radno nechat ji projít. Pamatuji si, jak se mnou každé ráno chodila do školy — teď už je matka v důchodu, ale bývala učitelka. Když jsme šli, Mamá mě nikdy nedržela za ruku. Ostatní matky své děti držely, ale Mamá ne.

Říkala, že se mnou musí jednat jako s každým jiným studentem. Vypochodovala napřed, sevřenou

pěstí si svírala svetr u výstřihu, a já jsem se snažil s ní udržet krok, v ruce krabičku na svačinu, a klopýtal jsem za ní v jejích stopách. Ve třídě jsem vždycky seděl vzadu. Pamatuji si svou matku u tabule a na to, jak dokázala žáka, který zlobil, probodnout jediným ostrým pohledem s chirurgickou přesností, jako když se vystřelí kámen z praku. A dokázala člověka rozetnout vedví pouhým zlověstným pohledem nebo náhlým odmlčením.

Mamá věřila především v loajalitu, dokonce i za cenu sebezapření. Hlavně za cenu sebezapření.

Také měla za to, že je vždycky nejlepší říct pravdu, sdělit ji přímo, bez příkras, a čím byla pravda nepříjemnější, tím dřív ji člověk musel sdělit. Se zbabělci neměla trpělivost. Byla, je to nesmlouvavá žena s nesmírně silnou vůlí, žena, se kterou byste se nechtěli pustit do křížku — ačkoli jsem nikdy tak docela nepochopil a ještě ani teď nechápu, zda tuhle povahu dostala od pánaboha nebo si ji osvojila z nutnosti, vzhledem k tomu, že její manžel zemřel ani ne rok po svatbě a musela mě vychovávat

sama.

Když Mamá odešla, na chvíli jsem nahoře usnul. S trhnutím jsem se probudil, když jsem zaslechl

vysoký zvučný ženský hlas. Posadil jsem se. Byla tam — se spoustou rtěnky, pudru, parfému, štíhlými

křivkami, a zpod tenkého závoje na maličkém kloboučku se na mě usmívala jako z nějaké reklamy

na aerolinky. Stála uprostřed místnosti ve svítivě zelených minišatech, s koženou cestovní taškou

u nohou, s kaštanovými vlasy a dlouhýma rukama a nohama, zubila se na mě s rozzářeným obličejem,

a když mluvila, mezery mezi jejími slovy jako by překypovaly sebedůvěrou a dobrou náladou.

„Takže ty jsi Odiein malý Markos! Neřekla mi, že jsi tak hezký! Vidím ji v tobě, kolem očí — ano,

máš ty samé oči, vím, že už ti to říkali, to jsem si jistá. Nemohla jsem se dočkat, až se s tebou

seznámím. Tvá matka a já — my — no, nepochybuju, že ti o tom Odie říkala, tak si to dovedeš

představit, jak vzrušující zážitek to pro mě je se s tebou setkat, Markosi. Markos Varvaris! No, já

jsem Madaline Gianakosová a, smím-li to tak říct, velmi mě těší.“

Sundala si béžovou saténovou rukavici dlouhou až po loket, jaké jsem vídal jen v časopisech, kde

je elegantní dámy nosily na společenské večírky, když pokuřovaly na širokém schodišti v opeře nebo

jim někdo pomáhal vystoupit z nablýskaného černého vozu a tváře jim osvětlovaly blesky cvakajících

fotoaparátů. Musela párkrát zatáhnout za každý prst, než mohla rukavici sundat, a pak se lehce

předklonila a podala mi ruku.

„Nesmírně mě těší,“ pronesla. Ruku měla jemnou a chladnou, i když měla rukavice. „A tohle je má

dcera, Thalia. Drahoušku, pozdrav Markose Varvarise.“

Stála u vchodu do pokoje vedle mé matky, dívala se na mě bez výrazu, vysoká hubená dívka

s bledou pletí a zplihlými kadeřemi. Nic jiného už vám nepovím. Nemůžu vám říct, jaké šaty měla ten

den na sobě — pokud vůbec měla šaty — nebo jaké měla boty, nebo jestli na sobě měla ponožky,

jestli měla hodinky, náhrdelník, prsten nebo náušnice. Nemůžu vám to říct, protože kdybyste byli

v restauraci a někdo by se náhle svlékl, vyskočil na stůl a začal žonglovat s dezertními lžičkami,

nejenže byste se dívali, ale bylo by to to jediné, na co byste se byli schopni dívat. Rouška, která té dívce zakrývala spodní polovinu obličeje, byla něčím takovým. Zbavila člověka možnosti postřehnout cokoli jiného.

„Thalio, zlatíčko, pozdrav. Nebuď nezdvořilá.“

Měl jsem pocit, že jsem zahlédl sotva znatelné přikývnutí hlavou.

„Ahoj,“ odpověděl jsem a v krku jsem měl úplně sucho. Vzduch se zachvěl. Cítil jsem, jako by mě

naplnilo něco, co bylo napůl vzrušení a napůl hrůza, něco, co ve mně vybuchlo a rozvinulo se. Zíral

jsem a věděl jsem to, ale nemohl jsem přestat, nedokázal jsem odtrhnout oči od té blankytně modré

látky její roušky, od dvou pásků, které ji držely vzadu na hlavě, od úzké vodorovné štěrbiny

v místech, kde měla ústa. Už v tu chvíli jsem věděl, že nesnesu pohled na to, co ta maska skrývá. A že se nemůžu dočkat, až to uvidím. Nic v mém životě se nemohlo vrátit do svých přirozených kolejí, rytmu a pořádku, dokud neuvidím, co je tak hrozné, tak děsivé, že před tím musíme být chráněni.

Jiné vysvětlení, tedy že ta rouška má možná chránit Thalii před námi, mě nenapadlo. Alespoň tedy

ne během toho překotného vnitřního zápasu při prvním setkání.

Madaline a Thalia zůstaly nahoře, aby si vybalily, a Mamá mezitím v kuchyni obalovala plátky

mořského jazyka k večeři. Požádala mě, abych Madaline udělal šálek ellinikós kafés, což jsem udělal, a abych jí ho odnesl nahoru na tácu s malým talířkempastelli, což jsem udělal také.

Ještě teď, o desítky let později, mě při vzpomínce na to, co se stalo potom, polije stud jako nějaká teplá lepkavá tekutina. Do dnešního dne si ten výjev dokážu vybavit jako fotografii, zastavený záběr.

Madaline, která kouří a stojí u okna v ložnici a dívá se na moře skrz brýle se žlutými skly, s jednou rukou v bok, se zkříženými kotníky. Její klobouček leží na prádelníku. Nad prádelníkem je zrcadlo a v něm je vidět Thalii sedící zády ke mně na kraji postele. Je skloněná, něco dělá, možná si

rozvazuje tkaničky, vidím, že si sundala roušku. Leží vedle ní na posteli. Přeběhne mi mráz po zádech a já se ho snažím zastavit, ale ruce se mi začnou třást, až se porcelánový šálek na talířku rozcinká, takže se Madaline na mě podívá od okna a nato Thalia zvedne hlavu. Zahlédnu její odraz v zrcadle.

Tác mi vyklouzne z rukou. Porcelán se roztříští. Horká tekutina se vylije a tác s řinčením sjede ze

schodů. Ten náhlý zmatek, kdy na všech čtyřech zvracím na úlomky rozbitého porcelánu, Madaline

opakuje: „Propána, propána,“ a Mamá přiběhne nahoru a křičí: „Co se stalo? Cos to dělal, Markosi?“

Kousl ji pes, říkala mi Mamá předem jako varování. Má jizvu. Ten pes Thaliu do tváře nekousl; on jí kus sežral. A možná, že existovala slova, která by dokázala popsat, co jsem v tom zrcadle viděl, ale jizva mezi ně nepatřilo.

Pamatuju si, jak mě Mamá popadla oběma rukama za ramena, postavila mě, obrátila k sobě

a povídá: „Co to s tebou je? Co se s tebou děje?“ A pamatuju si, jak zvedla oči a podívala se za mě.

A ztuhla. Slova jí zamrzla na rtech. Její výraz byl najednou prázdný. Spustila ruce z mých ramen.

A pak jsem se stal svědkem něčeho naprosto mimořádného, něčeho, co bych byl nečekal o nic víc než

to, že se u našich dveří objeví král Konstantin v klaunském oblečku: jednu jedinou slzu, která se

matce zaleskla v pravém oku.

„Tak jaká byla?“ zeptá se Mamá.

„Kdo?“

„Kdo? Ta Francouzka. Neteř tvého domácího, ta profesorka z Paříže.“

Přendám si sluchátko na druhé ucho. Překvapuje mě, že si to pamatuje. Celý život mívám pocit, že

slova, která Mamá řeknu, zmizí nezaslechnuta ve vesmíru, jako by mezi námi byla nějaká

atmosférická porucha, špatné spojení. Občas jí z Kábulu zavolám, jako jsem to udělal teď, a mám

pocit, jako by tiše odložila sluchátko a někam odešla, jako bych mluvil přes celé kontinenty

do prázdna — i když přítomnost své matky na druhém konci linky cítím a slyším, jak mi dýchá

do ucha. Jindy jí vyprávím o něčem, co jsem viděl na klinice — třeba jak nějakého zakrváceného

chlapce přinesl jeho otec do nemocnice, se šrapnely zarytými hluboko do tváří a s odtrženým uchem,

jako další oběť, která si hrála ve špatný den na špatné ulici — a pak najednou bez varování hlasité

lupnutí a matčin hlas zní najednou vzdáleně a tlumeně, zesiluje a zeslabuje, rozléhají se kroky a je slyšet, jak někdo něco táhne po podlaze, a já zmlknu a čekám, až se zase vrátí k telefonu, což nakonec udělá, pokaždé trochu zadýchaná, a vysvětluje mi: Říkala jsem jí, že můžu klidně stát. Řekla jsem to jasně. Povídám: ‚Thalio, ráda bych stála u okna a dívala se na vodu, když mluvím s Markosem.‘

Ale ona na to: ‚Úplně se vyčerpáš, Odie, musíš se posadit.‘ A vzápětí mi sem táhne křeslo —

takové velké kožené, které mi koupila loni — a táhne ho k oknu. Můj bože, ta má ale sílu. Tys to křeslo samozřejmě neviděl. No, samozřejmě. Pak si s předstíranou podrážděností vzdychne a požádá mě, abych pokračoval ve svém vyprávění, ale tou dobou už jsem příliš rozhozený. Hlavním důsledkem je, že se teď cítím tak trochu, jako by mi vyčinila, a, což je důležitější, že si to zasloužím, že jsem vinen nevyslovenými křivdami a přečiny, i když žádné obvinění nebylo naplno vzneseno.

I když pokračuju ve svém vyprávění, zní mým uším nedůležitě. To, co zažívám v Kábulu, se nemůže

srovnávat s matčiným dramatem s křeslem a s Thalií.

„Jak že se jmenuje?“ povídá teď Mamá. „Parí něco, ne?“

Říkal jsem Mamá o Nábím, který byl mým dobrým přítelem. Ví o jeho životě jen v hrubých

obrysech. Ví, že ve své poslední vůli odkázal dům v Kábulu své neteři Parí, která vyrostla ve Francii.

Ale neříkal jsem Mamá o Níle Wahdatíové, o jejím útěku do Paříže poté, co měl její manžel mrtvici,

o těch desítkách let, co Nábí o Sulajmána pečoval. Tuhle historii. Příliš mnoho podobností, které se mi mohly vrátit jako bumerang. Jako bych nahlas předčítal svou vlastní obžalobu.

„Parí. Ano. Byla milá,“ řeknu. „A srdečná. Zvlášť na vysokoškolskou profesorku.“

„Co že to vlastně je, chemička?“

„ Matematička,“ řeknu a otevřu laptop. Začalo zase lehce sněžit, ve tmě zvolna krouží maličké vločky a létají mi do okna.

Vyprávím Mamá o návštěvě Parí Wahdatíové koncem letošního léta. Byla opravdu velmi příjemná.

Laskavá, štíhlá, šedovlasá, s dlouhou šíjí s naběhlými modrými žilami po obou stranách, vřelý úsměv

s mezerou mezi předními zuby. Připadala mi na svůj věk trochu křehká, starší, než ve skutečnosti

byla. Těžká revmatoidní artritida. Obzvlášť ty ruce s deformovanými klouby, zatím ještě funkční, ale jejich den se blíží a ona to ví. Připomnělo mi to Mamá a to, kdy přijde její den.

Parí Wahdatíová se mnou v kábulském domě zůstala týden. Když přijela z Paříže, provedl jsem ji

po domě. Naposledy ho viděla v roce 1955 a zdálo se, že je dost překvapená tím, jak živě si to tam

pamatuje, rozložení místností, třeba ty dva schody mezi obývacím pokojem a jídelnou, kde prý

proseděla spoustu slunných dní a četla si knížky. Zaskočilo ji, o kolik byl dům menší než v jejích

vzpomínkách. Když jsem ji vzal nahoru, věděla, který pokoj býval její, i když ho momentálně obývá

jeden můj německý kolega, který pracuje pro Světový potravinový program. Pamatuju si, jak se jí

zatajil dech, když uviděla malou nízkou šatní skříň v rohu svého pokoje — jednu z mála památek,

které tu zůstaly z jejího dětství. Pamatuju si, že o ní Nábí psal v dopise, který mi dal, než zemřel.

Dřepla si ke skříni, přejela špičkami prstů po popraskaném žlutém nátěru přes vybledlé žirafy a opice s dlouhými ocasy na dveřích. Když se na mě podívala, viděl jsem, že má v očích slzy, a velmi plaše a omluvně se mě zeptala, jestli by bylo možné ji nechat poslat do Paříže. Nabídla se, že zaplatí

náhradu. Byla to jediná věc z domu, kterou chtěla. Řekl jsem jí, že to moc rád udělám.

Nakonec si kromě skříně, kterou jsem jí poslal pár dní po jejím odjezdu, odvezla Parí Wahdatíová

do Francie jen náčrtníky Sulajmána Wahdatího, Nábího dopis a pár básní její matky Níly, které Nabí

zachránil. Jedinou další věcí, o kterou mě během své návštěvy požádala, bylo, abych jí zařídil odvoz do Šádbághu, aby se mohla podívat na vesnici, kde se narodila, a kde doufala, že najde svého nevlastního bratra Ikbála.

„Předpokládám, že dům prodá,“ řekne Mamá, „když je teď její.“

„Řekla, že tu můžu zůstat, jak dlouho budu chtít,“ odvětil jsem. „Zadarmo.“

Téměř vidím, jak Mamá skepticky stiskne rty. Je ostrovanka. Podezřívavá vůči pohnutkám všech

lidí z pevniny a na jejich projevy dobré vůle se dívá nedůvěřivě. To je jeden z důvodů, proč jsem už jako chlapec věděl, že z Tinosu jednoho dne odjedu, pokud budu mít možnost. Vždycky, když jsem slyšel lidi takhle mluvit, zmocňovalo se mě jisté zoufalství.

„Jak to jde s holubníkem?“ zeptal jsem se, abych změnil téma.

„Musela jsem to nechat být. Vyčerpávalo mě to.“

Mamá stanovil diagnózu jeden neurolog v Aténách před šesti týdny. Trval jsem na tom, aby ho

navštívila, když mi Thalia řekla, že sebou Mamá cuká a že jí pořád vypadávají věci z rukou. Vzala ji tam Thalia. Od té návštěvy u neurologa je Mamá pořád v jednom kole. Vím to z e-mailů, které mi Thalia posílá. Natírá dům, opravuje kapající potrubí, přemluvila Thalii, aby jí pomohla postavit

nahoře úplně nový pokojík, dokonce měnila i popraskané šindele na střeše, i když to naštěstí Thalia

zatrhla. A teď ten holubník. Představuju si Mamá s vyhrnutými rukávy, s kladivem v ruce a se

zpocenými zády, jak zatlouká hřebíky, smirkuje dřevěná prkna. Bojuje o čas se svými vlastními

neurony. Snaží se z nich vyždímat užitek až do poslední kapky, dokud ještě trocha času zbývá.

„Kdy přijedeš domů?“ zeptá se Mamá.

„Brzy,“ řeknu. Brzy jsem říkal i rok předtím, když se mě ptala na to samé. Už je to dva roky, co jsem byl na Tinosu naposledy.

Chvíli je ticho. „Nečekej moc dlouho. Ráda bych tě viděla, ještě než mě přivážou k té železné

plíci.“ Zasměje se. Je to její starý zvyk, vtipkovat a vysmívat se smůle do očí. Tohle její opovrhování sebemenším projevem sebelítosti má paradoxní účinek — a já vím, že promyšlený — že se tím ta smůla zmenší i zvětší zároveň.

„Přijeď na Vánoce, jestli můžeš,“ řekne. „Nebo každopádně před čtvrtým lednem. Thalia říká, že

toho dne bude nad Řeckem zatmění slunce. Četla to na internetu. Mohli bychom se dívat společně.“

„Zkusím to, Mamá,“ řeknu jí.

Bylo to, jako když se člověk jednou ráno vzbudí a zjistí, že se mu do domu zatoulalo nějaké divoké

zvíře. Nikde pro mě nebylo bezpečno. Byla za každým rohem, plížila se, slídila, věčně si otírala tvář kapesníčkem, aby osušila sliny, které jí neustále kapaly z úst. V našem malém domě se před ní nedalo uniknout. Obával jsem se hlavně jídla, kdy jsem musel vydržet pohled na to, jak Thalia zvedá spodní část své roušky, aby si mohla dávat lžíci s jídlem do úst. Při tom pohledu a tom zvuku se mi zvedal

žaludek. Jedla hlasitě, kousky napůl rozžvýkaného jídla jí se šplíchnutím padaly zpátky do talíře,

na stůl, nebo dokonce na podlahu. Musela přijímat všechny tekutiny, dokonce i polévku, brčkem,

kterých její matka nosila v kabelce zásobu. Srkala a bublala, když sála brčkem polévku, a ta jí

pokaždé umazala roušku a kapala jí po čelisti dolů na krk. Napoprvé jsem požádal, jestli bych mohl

od stolu odejít, a Mamá na mě vrhla přísný pohled. Tak jsem se naučil nedívat se a neslyšet, ale

nebylo to snadné. Přišel jsem třeba do kuchyně a ona tam seděla a Madaline jí natírala tvář mastí, aby se neodírala. Začal jsem sledovat kalendář, odpočítávat v duchu ty čtyři týdny, po které Mamá říkala, že tu Madaline s Thalií zůstanou.

Přál jsem si, aby Madaline přijela sama. Madaline se mi docela líbila. Sedávali jsme, my čtyři,

na malém čtvercovém dvorku před našimi dveřmi, a ona popíjela kávu a kouřila jednu cigaretu

za druhou, s rysy ve tváři zastíněnými naším olivovníkem a žlutým slamáčkem ve tvaru zvonu,

ve kterém měla vypadat absurdně, ve kterém by kdokoli jiný vypadal absurdně — například Mamá.

Ale Madaline byla jedním z těch lidí, k nimž elegance patřila bez námahy, jako by to byla vrozená

dovednost, jako třeba schopnost stočit jazyk do ruličky. S Madaline hovor nikdy neutichal; nadšeně ze sebe sypala historky. Jednou ráno nám vyprávěla o svých cestách — třeba do Ankary, kde se procházela podél břehů Enguri Su a popíjela zelený čaj s raki, nebo když jela s panem Gianakosem do Keni a vozila se na slonech mezi trnitými akáciemi a dokonce si dala kukuřičnou kaši a kokosovou rýži s místními vesničany.

Madalininy příběhy probudily můj starý neklid, touhu, kterou jsem vždycky míval, vyrazit bezhlavě

a neohroženě do světa. Můj život na Tinosu mi ve srovnání s tím připadal příšerně obyčejný. Viděl

jsem, jak se můj život bude odvíjet jako nekonečně dlouhé prázdno, a tak jsem většinu svého dětství

na Tinosu nevěděl kudy kam. Připadal jsem si jako nějaký náhradník za sebe sama, zástupce, jako by

mé skutečné já sídlilo někde jinde a čekalo, že se jednoho dne spojí s tímto matnějším, prázdnějším

já. Cítil jsem se, jako bych byl vysazen na pustém ostrově. Vyhnanec ve vlastním domově.

Madaline říkala, že v Ankaře zašla na místo zvané Kuğulu Park a dívala se, jak kachny kloužou

po vodě. Říkala, že se ta voda oslnivě třpytila.

„Já tu vykládám báchorky,“ řekla se smíchem.

„Ale ne,“ Mamá na to.

„Je to starý zvyk. Moc mluvím. Vždycky to tak bylo. Pamatuješ si, kolik trápení nám mluvení při

hodině přineslo ve škole? Tvoje chyba to nikdy nebyla, Odie. Tys byla tak zodpovědná a pilná

studentka.“

„Ty tvé příběhy jsou zajímavé. Máš pestrý život.“

Madaline obrátila oči v sloup. „No, znáš tu čínskou kletbu, která přeje nepřátelům ‚zajímavé

časy‘.“

„Líbilo se ti v Africe?“ zeptala se Mamá Thalie.

Thalia si přitiskla kapesník ke tváři a neodpověděla. Byl jsem rád. Mluvila tím nejdivnějším

způsobem. Znělo to tak nějak mokře, jako zvláštní směs šišlání a kloktání.

„No, Thalia nerada cestuje,“ řekla Madaline a típla cigaretu. Říkala to, jako by šlo

o neoddiskutovatelnou pravdu. Jako by nebylo třeba se ohlížet na Thalii, jestli to potvrdí nebo bude něco namítat. „Nenašla v tom zálibu.“

„Víš, to já taky ne,“ řekla Mamá, znovu směrem k Thalii. „Mně se líbí být doma. Asi jsem nikdy

neměla žádný pádný důvod pro to, abych odjela z Tinosu.“

„A já žádný pro to, abych tu zůstala,“ Madaline na to. „Kromě tebe, přirozeně.“

Dotkla se matčina zápěstí. „Víš, z čeho jsem měla největší strach, když jsem odjela? Co byla má

největší starost? Jak to zvládnu bez Odie? Přísahám, že mě to pomyšlení děsilo.“

„Zdá se, že to zvládáš dobře,“ odvětila pomalu Mamá a neochotně se obrátila od Thalie.

„Ty to nechápeš,“ řekla Madaline a já si uvědomil, že to já jsem byl tím, kdo to nechápe, protože se dívala přímo na mě. „Bez tvé matky bych to nezvládla. Ona mě zachránila.“

„Tak teď vykládáš báchorky,“ Mamá na to.

Thalia obrátila tvář k nebi. Přimhouřila oči. V té modři nahoře letěl tryskáč a tiše vyznačoval svou cestu jedinou dlouhou stopou z aerosolu.

„Odie mě zachránila,“ řekla Madaline, „před mým otcem.“ Nebyl jsem si jistý, jestli pořád ještě

mluví ke mně. „Byl jedním z těch, co se narodí zlí. Měl vypouklé oči a tlustý krátký krk s tmavým

mateřským znaménkem vzadu. A pěsti. Pěsti jako cihly. Přišel domů a to mi stačilo, ani nemusel nic

udělat, jen to, jak si v chodbě sundával boty, zacinkání jeho klíčů, jeho pobrukování. Když byl

naštvaný, vždycky vzdychl s hlubokým nádechem a sevřel oči, jako by byl zadumaný. Pak si protřel

oči a povídá, Tak jo, holka, tak jo, a člověk už věděl, co přijde — že se blíží smršť — a že se nedá zadržet. Že člověku nikdo nepomůže. Občas se mi zatemnilo už přitom, jak si protíral obličej, nebo mu knírem zasyčel povzdech.

Setkala jsem se později s muži, jako byl on. Kéž bych mohla říct, že ne. Ale ano. A zjistila jsem, že když se člověk podívá blíž, jsou všichni v podstatě stejní. Někteří jsou uhlazenější, to připouštím.

Mají trochu šarmu — nebo hodně — a to člověka může zmást. Ale ve skutečnosti jsou to jen malí

nešťastní kluci, kteří se plácají ve svém vlastním hněvu. Cítí se ukřivděně. Nedostali, co jim náleží.

Nikdo je dost nemiloval. Jistěže se očekává, že je člověk bude milovat. Chtějí obejmout, ukolébat,

ukonejšit. Jenže je chybou jim to dát. Nejsou schopni to přijmout. Nedokážou přijmout tu jedinou věc, kterou potřebují. Nakonec za to začnou člověka nenávidět. A nikdy to neskončí, protože tě nikdy nemůžou dost nenávidět. Nikdy neskončí to trápení, ty omluvy, ty sliby, jejich porušování, celé to

zoufalství. Můj první manžel byl takový.“

Byl jsem ohromen. Nikdo dřív předtím nemluvil v mé přítomnosti tak otevřeně, rozhodně ne Mamá.

A nikdo, koho jsem znal, nikdy takhle neodhalil své problémy. Cítil jsem se za Madaline trapně

a přitom jsem obdivoval její upřímnost.

Když se zmínila o svém prvním manželovi, poprvé od chvíle, kdy jsem ji poznal, jsem si všiml

stínu, který jí přelétl přes tvář, chvilkového náznaku čehosi temného a káravého, zraňujícího, co bylo v rozporu s energickým smíchem a škádlením a těmi volnými oranžovými květovanými šaty, co měla na sobě. Pamatuju si, že jsem si v tu chvíli pomyslel, že jako dobrá herečka je jistě schopná zakrýt zklamání a bolest rozjařenou náladou. Jako by to byla rouška, napadlo mě, a v duchu jsem měl ze sebe radost kvůli tomu, jak bystře jsem postřehl tu souvislost.

Později, když jsem byl starší, už mi to tak jasné nebylo. Když na to vzpomínám, v tom, jak se

odmlčela, když mluvila o svém prvním manželovi, jak upřela pohled do země, jak se jí slova zadrhla

v hrdle a rty se lehce zachvěly, bylo cosi afektovaného, stejně jako v té senzační energii a v tom

vtipkování, v tom temperamentním robustním šarmu, v tom, jak i její opovržení dopadalo měkce,

na padáku jejího konejšivého mrknutí a úsměvu. Možná obojí byla jen zinscenovaná přetvářka

a možná ani jedno z toho. Stíral se pro mě rozdíl mezi tím, co je výstup a co je skutečné — díky

čemuž jsem o ní přinejmenším uvažoval jako o nesrovnatelně zajímavější herečce.

„Kolikrát jsem přiběhla sem k vám do domu, Odie?“ řekla Madaline. Teď už zase překypovala

veselím. „Chudáci tví rodiče. Ale tenhle dům byl mým útočištěm. Mou svatyní. Vážně byl. Malý

ostrůvek uprostřed většího ostrova.“

„Vždycky jsi tu byla vítaná,“ Mamá na to.

„Byla to tvá matka, kdo učinil přítrž tomu bití, Markosi. Řekla ti to někdy?“

Odpověděl jsem, že ne.

„To mě moc nepřekvapuje. Taková je Odelia Varvarisová.“

Mamá si narovnala kraj zástěry a uhladila ji se zasněným výrazem ve tváři.

„Jednou večer jsem sem přiběhla, krvácela jsem z jazyka, na spánku jsem měla vytržený chomáč

vlasů, v uchu mi ještě zvonilo od jedné rány. Tentokrát do mě pořádně zaťal drápy. Byla jsem

v pěkném stavu. V pěkném stavu!“ Vzhledem ke způsobu, jakým to Madaline podávala, by si člověk

myslel, že popisuje nějaké bohaté jídlo nebo dobrý román. „Tvá matka se na nic neptá, protože to ví.

Jistě že to ví. Jen se na mě dlouho dívá — já tam stojím a chvěju se — a povídá, ještě pořád si to

pamatuju, Odie, povídá: No, už té záležitosti bylo tak akorát dost. Povídá: Půjdeme tvého otce navštívit, Maddie. A já začnu žadonit. Bojím se, že nás obě zabije. Ale víš, jaká tvá matka umí být.“

Odpovím, že vím, a Mamá na mě vrhne postranní pohled.

„Neposlouchala mě. Měla takový ten pohled. Jsem si jistá, že ho znáš. Vyrazí ven, ale až poté, co

popadne loveckou pušku svého otce. Celou cestu k nám domů se ji snažím zastavit, vykládám jí, že mi

zas tolik neublížil. Ale ona o tom nechce ani slyšet. Dojdeme až ke dveřím a v nich stojí můj otec.

Odie zvedne hlaveň pušky, strčí mu ji pod bradu a povídá: Udělej to ještě jednou a já se vrátím

a střelím tě tou puškou do obličeje.

Můj otec zamžiká a na chvíli je zaražený. Nedokáže říct ani slovo. A víš, co je na tom to nejlepší,

Markosi? Kouknu se dolů a uvidím na zemi malý kroužek, malý kruh — no, myslím, že to asi

uhádneš — malý, potichu se zvětšující kroužek na podlaze mezi jeho bosýma nohama.“

Madaline si odhodila vlasy z tváře a s dalším cvaknutím zapalovače prohlásila: „A to je pravdivý

příběh, můj drahý.“

Nemusela to ani říkat, věděl jsem, že je to pravda. Poznal jsem v něm matčinu nekomplikovanou,

zuřivou oddanost, její nebetyčné odhodlání. Její spontánnost, její potřebu být napravovatelkou

nespravedlností, strážkyní utlačovaných. A také bylo poznat, že je to pravda, podle toho, jak Mamá se zavřenými ústy zamručela při zmínce o oné poslední podrobnosti. Neschvalovala to. Nejspíš jí to připadalo nevkusné, a to nejen ze snadno předvídatelného důvodu. Podle jejího názoru si lidé, i když se za života chovali ohavně, zasloužili po smrti špetku důstojnosti. Zejména členové rodiny.

Mamá si poposedla a zeptala se: „Takže, když nerada cestuješ, tak co tě baví?“

Všechny oči se obrátily k Thalii. Madaline předtím mluvila hodnou chvíli. Seděli jsme na dvorku,

všude kolem nás fleky dopadajícího slunce, a pamatuju si, že jsem si pomyslel, že je to díky té míře její schopnosti přitáhnout pozornost, vtáhnout všechno tak úplně do svého víru, že Thalia zůstala opominuta. Nechal jsem v duchu prostor i pro možnost, že tuto dynamiku přijala z nutnosti, tichá

dcera zastíněná sebestřednou matkou, která upoutá veškerou pozornost, a že Madalinin narcisismus

byl možná projevem laskavosti, mateřské starostlivosti.

Thalia něco zamumlala.

„Trochu víc nahlas, zlatíčko,“ navrhla Madaline.

Thalia si odkašlala, halasný hlenovitý zvuk. „Věda.“

Poprvé jsem si všiml barvy jejích očí. Zelené, jako nespasená louka. A jejích tmavých vlasů a její

bezvadné pleti. Přemítal jsem, jestli dřív bývala hezká, snad i krásná, jako Madaline.

„Pověz jim o těch slunečních hodinách, zlatíčko,“ řekla Madaline.

Thalia pokrčila rameny.

„Vyrobila sluneční hodiny,“ řekla Madaline. „U nás, na dvorku za domem. Loni v létě. Nikdo jí

nepomáhal. Ani Andreas. A rozhodně ne já.“ Zasmála se.

„Rovníkové, nebo horizontální?“ zeptala se Mamá.

V Thaliiných očích se objevil záblesk překvapení. Jako když člověku něco dojde na druhý pohled.

Jako když jde někdo po ulici plné lidí v nějakém cizím městě, a najednou zaslechne poblíž útržek

hovoru ve své rodné řeči. „Horizontální,“ řekla tím svým zvláštním vlhkým hlasem.

„A co jsi použila jako ukazatel?“

Thalia spočinula pohledem na Mamá. „Rozstřihla jsem pohlednici.“

To bylo poprvé, co jsem zahlédl, jaké by to mezi nimi dvěma mohlo být.

„Když byla malá, rozebírala své hračky,“ řekla Madaline. „Líbily se jí mechanické hračky, věci se

strojky uvnitř. Ne že by si s nimi hrála, viď, zlatíčko? Ne, ona všechny ty drahé hračky rozbíjela,

otvírala je, jakmile jsme jí je dali. Bývala jsem z toho tak rozčilená. Ale Andreas — to mu musím

přičíst k dobru — Andreas říkal, ať ji nechám, že je to projev zvídavé mysli.“

„Jestli chceš, můžeme jedny udělat spolu,“ řekla Mamá. „Myslím sluneční hodiny.“

„To už umím.“

„Pozor na způsoby, zlatíčko,“ řekla Madaline a natáhla a skrčila nohu, jako by se protahovala před

tanečním tréninkem. „Teta Odie se jen snaží být vstřícná.“

„Tak něco jiného,“ vložila se do toho Mamá. „Možná bychom mohly postavit něco jiného.“

„Á! Á!“ vyhrkla Madaline, rychle vyfoukla kouř, až se zajíkla. „Nemůžu tomu uvěřit, že jsem ti to

ještě neřekla, Odie. Mám novinku. Můžeš hádat.“

Mamá pokrčila rameny.

„Budu zase hrát! Ve filmech! Nabídli mi roli, hlavní, v jedné velké produkci. Věřila bys tomu?“

„Gratuluju,“ řekla Mamá chabě.

„Mám scénář s sebou. Nechala bych tě ho přečíst, Odie, ale bojím se, že by se ti nelíbil. Je to

špatný? Zdrtilo by mě to, klidně ti to řeknu. Nevzpamatovala bych se z toho. Začneme natáčet

na podzim.“

Příštího rána po snídani mě Mamá odtáhla stranou. „Tak dobrá, o co jde? Co se s tebou děje?“

Řekl jsem jí, že nevím, o čem to mluví.

„Měl bys s tím radši přestat. S tím hloupým divadýlkem. Nesluší ti to,“ řekla. Dokázala jistým

způsobem přimhouřit oči a maličko naklonit hlavu. Do dnešního dne to na mě působí.

„Nemůžu to udělat, Mamá. Nenuť mě.“

„A proč přesně nemůžeš?“

Vylétlo to ze mě, než jsem s tím mohl něco udělat. „Je to zrůda.“

Mamá sevřela ústa, až její rty skoro zmizely. Podívala se na mě ne s hněvem, ale zklamaně, jako

bych z ní vysál všechnu životní energii. V tom pohledu byla konečnost. Rezignace. Jako sochař, který nakonec odloží paličku a dláto a vzdá práci s nepoddajným kusem kamene, který nikdy nezíská tvar, jaký si představoval.

„Je to člověk, kterému se stalo něco hrozného. Zkus jí tak říct ještě jednou a uvidíš, co se stane.“

A o chvíli později už jsme kráčeli Thalia a já po dlážděné cestičce s kamennou zídkou po stranách.

Snažil jsem se jít o pár kroků napřed, aby kolemjdoucí — nebo, nedejbůh, kluci ze školy —

nemysleli, že jsme tam spolu, což by si samozřejmě mysleli i tak. Každý by to poznal. Doufal jsem, že vzdálenost mezi námi alespoň naznačí mou nelibost a mé zdráhání. K mé úlevě se nijak nesnažila se mnou udržet krok. Míjeli jsme opálené, unaveně vypadající rolníky, kteří se vraceli domů z trhu.

Jejich osli se plahočili pod tíhou proutěných košů s neprodaným zbožím a jejich kopyta klapala

po cestě. Většinu rolníků jsem znal, ale šel jsem se svěšenou hlavou a odvracel jsem pohled.

Dovedl jsem Thaliu na pláž. Vybral jsem si kamenitou, na kterou jsem občas chodil, protože jsem

věděl, že tam nebude tolik lidí jako na jiných plážích, jako třeba na Agios Romanos. Sroloval jsem si kalhoty a poskakoval z jednoho hrbolatého kamene na druhý, vybíral jsem si místa, kde narážely vlny a zase ustupovaly. Sundal jsem si boty a sestoupil do malé tůňky, která se vytvořila mezi kameny.

Zpod nohou mi utekl krab poustevník. Viděl jsem Thaliu, jak se kousek napravo ode mě usadila

na kameni.

Chvíli jsme beze slova seděli a pozorovali moře, jak se tříští o kameny. Kolem uší mi šlehal

chladivý vítr a házel mi do očí slanou spršku. Nad modrozelenou vodou se vznášel pelikán

s roztaženými křídly. Dvě ženy stály vedle sebe po kolena ve vodě a držely si sukně. Na západě jsem

viděl ostrov, převládající bílou barvu domů a větrných mlýnů, zelená pole ječmene, nevýraznou

hnědou barvu rozeklaných hor, z nichž každý rok stékají potůčky. Můj otec na jedné z těch hor zemřel.

Pracoval v kamenolomu, kde se těžil zelený mramor, a jednoho dne, když se mnou Mamá byla

v šestém měsíci, sklouzl ze srázu a spadl z výšky sta stop. Mamá říkala, že si zapomněl zapnout

postroj, který ho měl jistit.

„Měl bys přestat,“ řekla Thalia.

Házel jsem kamínky na starý pozinkovaný kyblík, který ležel poblíž, a ona mě vylekala. Netrefil

jsem se. „Co je ti do toho?“

„Myslím tím, že by sis neměl tak fandit. Já tohle nechci o nic víc než ty.“

Vlasy se jí třepotaly ve větru a přidržovala si roušku na obličeji. Přemítal jsem, jestli žije každý den ve strachu, že jí poryv větru tu roušku strhne z tváře a ona ji bude muset, odhalená, honit. Neříkal jsem nic. Hodil jsem další kamínek a znovu jsem se netrefil.

„Seš osel,“ řekla.

Po chvíli vstala a já jsem předstíral, že tam zůstanu. Pak jsem se ohlédl přes rameno a uviděl, že se vydala po pláži zpátky k silnici, tak jsem si znovu nazul boty a šel za ní domů.

Když jsme se vrátili, Mamá v kuchyni krájela okru a Madaline seděla vedle, dělala si nehty, kouřila

a odklepávala popel na talířek. Zděsil jsem se, když jsem uviděl, že ten talířek patří do sady

porcelánu, kterou Mamá zdědila po své babičce. Tahle sada porcelánu byla ta jediná opravdu cenná

věc, kterou Mamá vlastnila, a málokdy ji sundala z police u stropu, kam ji dávala.

Madaline si mezi šluky z cigarety foukala na nehty a mluvila o Pattakosovi, Papadopoulosovi

a Makarezosovi, třech plukovnících, kteří toho roku uskutečnili v Aténách vojenský převrat —

a zavedli režim řeckých plukovníků, jak byl tehdy znám. Říkala, že zná jednoho dramatika —

popisovala ho jako „drahouška, velkého drahouška“ — který byl uvězněn s obviněním, že je

komunistický rozvraceč.

„Což je samozřejmě absurdní! Zkrátka absurdní. Víš, co lidem dělá ESA, aby je přiměla mluvit?“

Říkala to tichým hlasem, jako by se vojenská policie ukrývala někde v domě. „Strčí ti do pozadí

hadici a roztočí kohoutek s vodou. Je to pravda, Odie. Přísahám. Namáčejí hadry v těch

nejšpinavějších věcech — v lidské špíně, rozuměj — a cpou je lidem do pusy.“

„To je hrozné,“ odvětila Mamá monotónním hlasem.

Přemítal jsem, jestli už se jí Madaline pomalu neomrzela. Ten příval nafouknutých politických

názorů, historky o večírcích, na které Madaline se svým manželem chodí, o básnících, intelektuálech

a muzikantech, s nimiž si přiťukla šampaňským, celý ten seznam zbytečných a nesmyslných výletů

do cizích měst, které podnikla. Pořád omílala své názory na nukleární katastrofu, na přelidnění

a znečištění. Mamá byla k Madaline shovívavá, usmívala se při jejích příbězích s otráveně

pobaveným výrazem, ale já jsem věděl, že její pohled na ni není moc přívětivý. Nejspíš jí připadalo, že se Madaline předvádí. Asi jí za ni bylo trapně.

Tohle poněkud kalí matčinu laskavost, její snahu pomoci a její projevy odvahy. Ta zavázanost,

která na ně vrhá stín. Ty požadavky, závazky, kterými vás zatíží. To, jak tyto činy používá jako

platidlo, za něž na oplátku očekává loajalitu a věrnost. Už teď chápu, proč Madaline před tou

spoustou let odešla. Z provazu, který vás vytáhne z vody, se může stát smyčka kolem vašeho krku.

Mamá se vždycky v lidech nakonec zklame, mě nevyjímaje. Nedokážou se s ní vyrovnat za to, za co jí

vděčí, ne takovým způsobem, jakým to od nich Mamá očekává. Cenou útěchy je pro Mamá

neradostné zadostiučinění, že má navrch, že může vynášet soudy ze svého postavení ve strategické

výhodě, jelikož je to pokaždé ona, komu se ukřivdilo.

Je mi z toho smutno vzhledem k tomu, co to vypovídá o matčině vlastním strádání, její úzkosti, jejím strachu z osamělosti, její hrůze z toho, že zůstane opuštěná a bez pomoci. A co to říká o mně, když to o své matce vím, když vím přesně, co potřebuje, a přesto jí to úmyslně a neochvějně upírám a snažím se, abych mezi nás po většinu z posledních tří desetiletí položil nějaký oceán, nějaký kontinent — nebo nejraději obojí?

„Ta junta nemá žádný smysl pro ironii,“ říká Madaline, „když lidi takhle drtí. V Řecku! V kolébce

demokracie… Á, tady jste! Tak, jaké to bylo? Co jste podnikali?“

„Hráli jsme si na pláži,“ odpoví Thalia.

„A byla to zábava? Bavili jste se?“

„Skvěle jsme si to užili,“ řekne Thalia.

Mamá přelétne skeptickým pohledem ode mě k Thalii a zpátky, ale Madaline září nadšením a tiše

zatleská. „Dobře! Takže když už si teď nemusím dělat starosti o to, jak spolu vy dva vycházíte,

můžeme Odie a já strávit trochu času jen samy spolu. Co ty na to, Odie? Ještě toho musíme tolik

dohnat!“

Mamá se srdečně zasměje a natáhne se pro hlávku zelí.

Od té chvíle jsme si museli Thalia a já poradit sami. Měli jsme prozkoumat ostrov, hrát si na pláži, zabavit se sami, jak se to od dětí očekává. Mamá nám každému dala s sebou namazaný chleba a po snídani jsme společně vyrazili.

Jakmile jsme byli z dohledu, zamířili jsme každý jinam. Já jsem si na pláži zaplaval nebo jsem si

sundal triko a ležel na kameni, a Thalia mezitím sbírala mušle nebo házela o vodu žabky, což moc

nešlo, protože byly velké vlny. Procházeli jsme se po pěšinách, které se klikatily mezi vinicemi

a ječnými poli, dívali jsme se na své stíny, každý ponořený do vlastních myšlenek. Většinou jsme se

jen tak toulali. Na Tinosu v té době žádný velký turismus nebyl. Byl to vlastně ostrov rolníků, kde

lidé žili z chovu krav a koz a pěstování oliv a pšenice. Nakonec jsme si někde znuděně v tichosti

snědli oběd, ve stínu nějakého stromu nebo větrného mlýna, a mezi sousty jsme se dívali na strže,

pole plná trnitých keřů, na hory a moře.

Jednoho dne jsem se zatoulal k městu. My jsme bydleli na jihozápadním pobřeží ostrova a město

Tinos bylo odtud jen pár mil pěšky na jih. Jeden zasmušilý vdovec, pan Roussos, tam měl obchůdek

s různými drobnými zajímavostmi. Ve výloze jeho obchodu člověk kdykoli našel věci od psacího

stroje ze čtyřicátých let až po kožené pracovní boty, větrnou korouhev, starý stojan na kytky,

obrovské voskové svíce, kříž, a samozřejmě kopie ikony Marie z kostela Panagia Evangelistria. Nebo

dokonce i mosaznou gorilu. Byl také amatérský fotograf a vzadu v obchodě měl provizorní temnou

komoru. Vždycky když v srpnu přicházeli na Tinos poutníci, pan Roussos jim prodával cívky filmu

a za poplatek jim ve své temné komoře vyvolával fotky.

Zhruba měsíc předtím jsem si u něj ve výloze všiml vystaveného fotoaparátu, položeného

na hnědočerveném koženém pouzdře. Každých pár dní jsem k obchodu zašel, zíral na ten fotoaparát

a představoval jsem si, že jsem s tím koženým pouzdrem přes rameno v Indii a fotím rýžová pole

a čajové plantáže, které jsem viděl v National Geographicu. Fotil bych cestu Inků. Na velbloudu nebo na nějakém zrezivělém starém náklaďáku bych se trmácel horkem, dokud bych nestanul před sfingami a pyramidami, a ty bych také vyfotil, a mé fotky by otiskovali v časopisech s lesklými

stránkami. Tohle mě toho rána přitáhlo k výloze obchodu pana Roussose — i když ten den byl obchod

zavřený — a postával jsem tam s čelem přitisknutým na sklo a oddával se snění.

„Jaký je to typ?“

Trochu jsem ustoupil a všiml jsem si Thaliina odrazu ve výloze. Otírala si levou tvář kapesníčkem.

„Ten fotoaparát.“

Pokrčil jsem rameny.

„Vypadá jako C3 Argus,“ řekla.

„Co ty o tom víš?“

„Jen, že je to ten nejprodávanější 35 mm fotoaparát na světě za posledních třicet let,“ poučila mě.

„Na pohled ale nic moc. Je ošklivý. Vypadá jako cihla. Takže ty chceš být fotografem? Jako až když

vyrosteš? Tvá matka to říká.“

Obrátil jsem se. „Mamá ti tohle řekla?“

„No a?“

Pokrčil jsem rameny. Cítil jsem se trapně, že se o mně Mamá bavila s Thalií. Přemítal jsem, jak to

řekla. Možná ze svého arzenálu vytáhla posměšně vážný tón, jakým mluvila o věcech, které jí

připadaly buďto nabubřelé nebo pošetilé. Dokázala člověku podkopat jeho touhy přímo před očima.

Markos chce kráčet po světě a zachytit ho svým objektivem.

Thalia se posadila na chodník a stáhla si sukni přes kolena. Byl horký den, slunce se zažíralo

do kůže, jako by mělo zuby. Venku skoro nikdo nebyl, jen jeden postarší pár se toporně plahočil

po ulici. Manžel — Demis něco — měl šedou kšiltovku a hnědé tvídové sako, které vypadalo

na tohle roční období příliš teplé. Pamatuju si, že měl strnulý pohled, vyvalené oči, jako někteří staří lidé mívají, jako by byli neustále vylekaní tím hrozným překvapením, které stáří představuje — a až o mnoho let později, na medicíně, jsem si uvědomil, že asi měl Parkinsona. Zamávali, když nás

míjeli, a já jim taky zamával. Viděl jsem, že si všimli Thalie, na chvilku se zastavili, a pak šli zase pomalu dál.

„Máš foťák?“ zeptala se Thalia.

„Ne.“

„Už jsi někdy něco vyfotil?“

„Ne.“

„A to chceš být fotograf?“

„Tobě to připadá divné?“

„Trochu.“

„Takže kdybych řekl, že chci být policajt, tak by ti to připadalo divné? Protože jsem nikdy nikomu

nenasadil pouta?“

Poznal jsem z přívětivějšího výrazu v jejích očích, že pokud by mohla, usmívala by se. „Takže ty jsi bystrý osel,“ odvětila. „Dám ti jednu radu: Nezmiňuj se o tom foťáku před mou matkou, nebo ti ho koupí. Dychtí po tom se lidem zavděčit.“ Zvedla kapesník ke tváři a zase ho odložila. „Jenže

pochybuju, že by to Odelia schválila. Myslím, že to už asi víš.“

Udělalo na mě dojem, kolik toho za tak krátkou dobu pochopila, a trochu mě to vyvedlo z míry.

Možná je to tou rouškou, pomyslel jsem si, že má výhodu úkrytu, svobodu být po libosti všímavá,

pozorovat a zkoumat.

„Nejspíš by tě donutila ho vrátit.“

Vzdychl jsem. Byla to pravda. Mamá by nedovolila, abych něco získal tak snadno, a zcela jistě ne,

pokud šlo o peníze.

Thalia vstala a oklepala si z pozadí prach. „Poslouchej, nemáte doma nějakou krabici?“

Madaline popíjela s Mamá v kuchyni víno a Thalia a já jsme byli nahoře a černými fixy jsme

pracovali na krabici od bot. Krabice patřila Madaline a byly v ní nové, limetkově zelené lodičky

na vysokém podpatku, ještě zabalené v průsvitném papíře.

„A kde jako chtěla nosit tohle?“ otázal jsem se.

Slyšel jsem, jak Madaline dole mluví, vypráví o kurzu herectví, na který kdysi chodila, kde ji

instruktor požádal, aby jako cvičení předvedla, že je ještěrka sedící nehybně na kameni. Následoval

výbuch smíchu — jejího.

My jsme dokončili druhou vrstvu barvy a Thalia řekla, že bychom měli udělat ještě třetí, abychom

se ujistili, že jsme žádné místečko nevynechali. Černá musela být rovnoměrná a bezchybná.

„Fotoaparát není nic jiného,“ řekla, „jen černá krabička s dírou, která propustí dovnitř světlo,

a něčím, co ho pohltí. Dej mi jehlu.“

Podal jsem jí matčinu jehlu na šití. Byl jsem přinejmenším skeptický k tomu, že tahle doma

vyrobená kamera vůbec něco zmůže — krabice od bot a jehla? Jenže Thalia se do toho projektu

pustila s takovou vírou a sebedůvěrou, že jsem musel nechat prostor pro tu nepravděpodobnou

možnost, že by to přece jen mohlo fungovat. Přiměla mě myslet si, že ví věci, které jsem já nevěděl.

„Udělala jsem nějaké propočty,“ řekla a pečlivě propíchla krabici jehlou. „Bez čočky nemůžeme

udělat díru na kratší straně, ta krabice je příliš dlouhá. Ale na šířku je zhruba v pořádku. Klíčem je udělat správně velkou dírku. Myslím tak nula celá šest milimetrů, zhruba. Tak. A teď potřebujeme závěrku.“

Madaline dole ztišila hlas a jen tlumeně cosi naléhavě vykládala. Neslyšel jsem, co říká, ale bylo

poznat, že mluví pomaleji než předtím, pečlivě vyslovuje, a představil jsem si ji, jak se naklání

dopředu, s lokty opřenými o kolena, navazuje oční kontakt, nemrká. Za ty roky jsem se naučil tenhle

tón hlasu znát dokonale. Když lidé takhle mluví, velmi pravděpodobně něco prozrazují, odhalují,

přiznávají nějakou pohromu, naléhavě posluchače o něco prosí. Je to příznačný tón pro posly

klepající na dveře a oznamující vojenské oběti, obhájce vychvalující výhody přiznání viny svým

klientům, policisty, kteří zastavují auta ve tři ráno, podvádějících manželů. Kolikrát jsem ten tón sám použil v nemocnicích tady v Kábulu? Kolikrát jsem odvedl celé rodiny do tiché místnosti, požádal je, aby se posadily, přitáhl jsem si židli a sbíral odhodlání sdělit jim tu zprávu a děsil se nadcházejícího hovoru?

„To mluví o Andreasovi,“ pronesla klidně Thalia. „Vsadím se, že ano. Dost se pohádali. Podej mi

tu lepenku a nůžky.“

„Jaký je? Teda, kromě toho, že je bohatý?“

„Kdo, Andreas? Je v pohodě. Hodně cestuje. Když je doma, pořád má nějaké návštěvy. Důležité

lidi — ministry, generály, a tak. Popíjejí u krbu a povídají si celou noc, většinou o obchodu

a politice. Slyším je ze svého pokoje. Mám vždycky zůstat nahoře, když má Andreas společnost.

Nemám chodit dolů. Ale kupuje mi různé věci. Platí učitele, který chodí do domu. A mluví se mnou

docela hezky.“

Nalepila přes dírku na krabici hranatý kousek kartónu, který jsme taky natřeli načerno.

Dole je ticho. V duchu jsem si představil scénu, která se tam odehrává. Madaline neslyšně pláče,

roztržitě si hraje se svým kapesníčkem, jako by to byl kus modelíny, Mamá jí moc nepomáhá, přihlíží

tomu strnule, se ztrhaným úsměvem, jako by se jí pod jazykem rozpouštělo něco kyselého. Mamá

nedokáže vystát, když lidé v její přítomnosti brečí. Nemůže se skoro ani podívat na jejich opuchlé

oči, jejich otevřeně žadonící obličeje. Pláč jí připadá jako projev slabosti, výstřední žádost

o pozornost, a ona vůči ní nehodlá být shovívavá. Nedokáže nikoho utěšovat. Když jsem vyrůstal,

zjistil jsem, že tohle nepatří mezi její silné stránky. Zármutek by měl být uzavřený uvnitř, myslí si, ne okázale předváděný. Jednou, když jsem byl malý, jsem se jí zeptal, jestli plakala, když můj otec spadl ze skály a zemřel.

Myslím na pohřbu?

Ne, neplakala jsem.

Protože jsi nebyla smutná?

Protože do toho nikomu nic nebylo, jestli jsem.

Plakala bys, kdybych umřel já, Mamá?

Doufejme, že to nikdy nebudeme muset zjistit, odvětila.

Thalia vzala krabičku s fotografickým papírem a řekla: „Dojdi pro baterku.“

Přesunuli jsme se k Mamá do skříně, pečlivě jsme za sebou zavřeli dveře a utěsnili pomocí ručníků

všechny škvíry, kudy pronikalo denní světlo. Jakmile jsme byli v naprosté tmě, Thalia mě požádala,

abych rozsvítil baterku, kterou jsme překryli vrstvami červeného celofánu. V tom tlumeném světle

jsem z Thalie viděl jen její štíhlé prsty, jak stříhala fotografický papír a nalepila ho dovnitř krabice na protější stranu proti dírce, kterou udělala. Ten papír jsme den předtím koupili v obchodě u pana Roussose. Když jsme došli k pultu, pan Roussos vykoukl přes své brýle na Thalii a zeptal se: Tohle je přepadení?Thalia na něj namířila ukazováček a zvedla palec, jako by natahovala kohoutek.

Thalia zavřela víko krabice a dírku přikryla závěrkou. V té tmě povídá: „Zítra vyfotíš první fotku

své kariéry.“ Nedokázal jsem poznat, jestli si dělá legraci nebo ne.

Rozhodli jsme se pro pláž. Postavili jsme krabici na plochý kámen a pevně ji přivázali provazem —

Thalia říkala, že se nesmí ani pohnout, až otevřeme závěrku. Přistoupila ke mně a nakoukla přes

krabici jako hledáčkem.

„Je to dokonalý snímek,“ řekla.

„Téměř. Potřebujeme motiv.“

Podívala se na mě, došlo jí, co mám na mysli, a řekla: „Ne. To neudělám.“

Chvíli jsme se dohadovali a ona nakonec souhlasila, ale s podmínkou, že jí nebude vidět do tváře.

Sundala si boty, vylezla na pár kamenů několik stop před fotoaparátem, s rukama rozpřaženýma jako

chodec po pevném laně. Posadila se na jeden z kamenů, obrácená k západu směrem na Syros

a Kythnos. Přehodila si vlasy tak, aby zakrývaly pásky, které držely její roušku. Ohlédla se na mě

přes rameno.

„Nezapomeň,“ křikla, „počítej do sto dvaceti.“

Obrátila tvář k moři.

Naklonil jsem se a zíral přes krabici, díval jsem se na Thaliina záda, na rozmístění kamenů kolem

ní, na spletené chaluhy poházené mezi nimi jako mrtví hadi, na malý vlečný člun houpající se v dálce, na stoupající příliv, který drtil skalnatý břeh a zase ustupoval. Zvedl jsem závěrku a začal počítat.

Jedna… dvě… tři… čtyři… pět…

Ležíme v posteli. V televizi spolu soutěží dva akordeonisti, ale Gianna vypnula zvuk. Polední

slunce se prodírá roletami a dopadá v proužcích na zbytky pizzy Margherita, kterou jsme si k obědu

objednali od pokojové služby. Doručil nám ji vysoký štíhlý muž s bezvadně uhlazenými vlasy,

v bílém saku s černou kravatou. Na stolku, který přivezl do pokoje, byla váza s červenou růží.

S rozmáchlým gestem nadzvedl z pizzy poklop a máchl rukou jako kouzelník před svým obecenstvem

poté, co mu z klobouku vyskočí králík.

Mezi námi leží na zmuchlaných prostěradlech poházené obrázky, které jsem Gianně ukazoval, fotky

z mých výletů v průběhu uplynulého roku a půl. Belfast, Montevideo, Tanger, Marseille, Lima,

Teherán. Ukazuju jí fotky jedné komuny, ve které jsem krátce pobýval v Kodani, spolu s bítníky

v roztrhaných tričkách s pletenými čepicemi, kteří si postavili samosprávnou komunu na bývalé

vojenské základně.

A kde jsi ty? ptá se Gianna. Ty na těch fotkách nejsi.

Mně se víc líbí za objektivem, řeknu. A je to pravda. Udělal jsem stovky fotek a ani na jedné mě nenajdete. Vždycky si nechám udělat dvě sady fotek, když dávám film vyvolat. Jednu sadu si nechám a druhou pošlu domů Thalii.

Gianna se zeptá, z čeho své cesty platím, a já jí vysvětlím, že z dědictví. Je to pravda jen částečně, protože to dědictví je Thaliino, ne moje. Madaline ze zjevných důvodů v Andreasově poslední vůli zmíněna nebyla, ale na rozdíl od ní Thalia ano.

Polovinu těch peněz mi dala. Mám s jejich pomocí vystudovat.

Osm… devět… deset…

Gianna se opře o lokty a natáhne se přese mě a postel a její malá prsa se mi otřou o kůži. Sáhne si

pro balíček cigaret a jednu si zapálí. Potkali jsme se den předtím na Piazza di Spagna. Seděl jsem

na kamenných schodech spojujících náměstí dole s kostelem na kopci. Přišla ke mně a řekla mi cosi

italsky. Vypadala jako ty spousty hezkých dívek, pohybujících se zdánlivě bez cíle kolem kostelů

a náměstí v Římě. Kouřily, mluvily hlasitě a hodně se smály. Zavrtěl jsem hlavou a řekl: Sorry?

Usmála se, udělala Ahá, a pak se se silným přízvukem anglicky zeptala: Lighter? Cigarette. Zavrtěl jsem hlavou a svou angličtinou také se silným přízvukem jsem odpověděl, že nekouřím. Zazubila se.

Měla rozzářené čilé oči. Pozdně dopolední slunce dělalo kolem jejího kosočtvercového obličeje

svatozář.

Na chvíli si zdřímnu a vzbudím se, když mě šťouchá do žeber.

La tua ragazza? ptá se. Našla obrázek Thalie na pláži, ten, co jsem fotil před lety naším doma vyráběným fotoaparátem z krabice od bot. Tvoje holka?

Ne, odpovím.

Tvoje sestra?

Ne.

La tua cugina? Tvoje sestřenice, si?

Zavrtím hlavou.

Ještě chvíli si tu fotku prohlíží a rychle šlukuje z cigarety. Ne, prohlásí ostře a k mému překvapení dokonce rozhněvaně. Questa è la tua ragazza! Tvoje holka. Myslím, že ano, ty lžeš! A pak jen nevěřícně sleduju, jak cvakne zapalovačem a fotku zapálí.

Čtrnáct… patnáct… šestnáct… sedmnáct…

Asi tak v polovině našeho putování zpátky k zastávce autobusu si uvědomím, že jsem tu fotku ztratil.

Řeknu jim, že se musím vrátit. Nedá se nic dělat, musím zpátky. Alfonso, šlachovitý tajnůstkářský

huaso, který se k nám přifařil jako náš neformální průvodce po Chile, se tázavě podívá na Garyho.

Gary je Američan. Je alfa samcem v naší trojici. Má špinavé blond vlasy a jizvičky po akné

ve tvářích. Je to obličej, který naznačuje uvyklost tvrdému životu. Gary má mizernou náladu, kterou

zhoršuje hlad, absence alkoholu a ošklivá vyrážka na jeho pravém lýtku, která se mu udělala, když se den předtím otřel o nějaký keř. Oba jsem je potkal v jednom přeplněném baru v Santiagu, kde po asi dvanácti rundách piscolas Alfonso navrhl, abychom podnikli túru k vodopádu u Salto del Apoquindo, kam ho jeho otec brával, když byl malý. Šli jsme hned další den a přespali jsme u vodopádu. Kouřili jsme trávu, v uších nám znělo hučení vody a nad námi nebe plné hvězd. Teď jsme se plahočili zpátky

k San Carlos de Apoquindo na autobus.

Gary odstrčí široký okraj svého plochého slamáku a otře si kapesníkem čelo. Zpátky jsou to tři

hodiny pěšky, Markosi, řekne.

¿Tres horas, hágale comprende? přidá se Alfonso.

Já vím.

A stejně jdeš?

Ano.

¿Para una foto? diví se Alfonso.

Přikývnu. Nic neříkám, protože by tomu nerozuměli. Nejsem si ani jistý, že tomu rozumím já sám.

Víš to, že zabloudíš, namítá Gary.

Nejspíš.

Tak hodně štěstí, amigo, řekne Gary a podá mi ruku.

Es un griego loco, řekne Alfonso.

Zasměju se. Není to poprvé, co mě někdo nazval bláznivým Řekem. Potřeseme si rukama. Gary si

upraví popruhy na krosně a vydají se zpátky po stezce, lemující záhyby hory. Gary jednou zamává,

když zabočují ostře za roh, aniž by se ohlédl. Jdu zpátky, kudy jsme přišli. Zabere mi to vlastně čtyři hodiny, protože se opravdu ztratím, jak Gary předvídal. Než dorazím na místo našeho táboření, jsem vyčerpaný. Všude to prohledávám, odkopávám keře, dívám se mezi kameny, moje obavy narůstají,

když marně přehrabuji celé okolí. A pak, když už se smiřuju s nejhorším, se mezi stromy zableskne

v mírném svahu bílá skvrna. Najdu fotku zachycenou mezi ostružiním. Vytáhnu ji ven, oklepu z ní

prach a oči mi zaslzí úlevou.

Dvacet tři… dvacet čtyři… dvacet pět…

V Caracasu spím pod mostem. V Bruselu v hostelu. Občas si dopřeju pokoj v nějakém hezkém

hotelu, dlouho se sprchuju teplou vodou, oholím se, dám si jídlo oblečený v županu. Dívám se

na barevnou televizi. Města, cesty, venkov, lidé, které potkávám — všechno mi to začíná splývat.

Říkám si, že něco hledám. Ale mám čím dál tím víc pocit, že bloumám, čekám, až se mi něco přihodí,

něco, co všechno změní, něco, k čemu směřuje celý můj život.

Třicet čtyři… třicet pět… třicet šest…

Můj čtvrtý den v Indii. Klopýtám po prašné cestě mezi zatoulaným dobytkem a svět se mi naklání

pod nohama. Celý den zvracím. Kůži mám žlutou jako sárí a mám pocit, jako by ji ze mě jakési

neviditelné ruce olupovaly až do masa. Už nemůžu jít dál, lehnu si u cesty. Nějaký starý muž naproti cosi míchá ve velkém ocelovém hrnci. Vedle něj stojí klec a v ní červenomodrý papoušek. Nějaký prodavač tmavé pleti kolem mě tlačí vozík plný prázdných zelených lahví. To je to poslední, na co se pamatuju.

Čtyřicet jedna… čtyřicet dva…

Probudím se v jakési velké místnosti. Vzduch je prosycený horkem a něčím, co připomíná zkažený

oranžový meloun. Ležím na tvrdém dvojlůžku bez pružin, s ocelovým rámem, který je změkčený jen

matrací tenkou jako brožurka. Místnost je plná postelí, jako je ta moje. Přes okraje postelí vidím

viset vychrtlé paže, zpod potřísněných prostěradel vykukují nohy jako tyčky, otevřená, téměř bezzubá ústa. Na stropě nefungující větráky. Zdi pokryté fleky od plísně. Okno vedle mě pouští dovnitř lepkavě horký vzduch a slunce tak ostré, až z něj pálí oči. Ošetřovatel — urostlý nasupený muslim

jménem Gul — mi řekne, že možná zemřu na žloutenku.

Padesát pět… padesát šest… padesát sedm…

Požádám o batoh. Jaký batoh? pronese Gul s nezájmem. Všechny mé věci jsou pryč — mé

oblečení, peníze, knihy, můj foťák. Ten zloděj vám nechal jen tohle, řekne Gul svou zvučnou

angličtinou a ukáže na okenní parapet vedle mě. Je to fotka. Vezmu ji do ruky. Thalia, s vlasy

třepotajícími se ve větru, kolem ní pěna bublající z vody, její bosé nohy na kamenech, před ní

rozprostřené Egejské moře. Svírá se mi hrdlo. Nechci umřít tady, mezi těmihle cizími lidmi, tak

daleko od ní. Zastrčím fotku do škvíry mezi sklem a okenním rámem.

Šedesát šest… šedesát sedm… šedesát osm…

Chlapec v posteli vedle mě má tvář starého muže, ztrhanou, vpadlou, plnou rýh. Podbřišek má

napuchlý tumorem velikosti bowlingové koule. Kdykoli se ho tam nějaký ošetřovatel dotkne, sevře

oči a otevře ústa s tichým zoufalým zasténáním. Dnes ráno se mu jeden z ošetřovatelů, ne Gul, snaží

dát prášky, ale chlapec odvrací hlavu ke straně a z jeho hrdla vyjde zvuk podobný škrábání na dřevo.

Nakonec mu ošetřovatel otevře pusu násilím a nacpe prášky dovnitř. Když odejde, chlapec pomalu

obrátí hlavu ke mně. Díváme se na sebe přes mezeru mezi našimi postelemi. Jedna malá slza se

prodere ven a skutálí se mu po tváři.

Sedmdesát pět… sedmdesát šest… sedmdesát sedm…

To utrpení, ta beznaděj tohoto místa, je jako vlna. Valí se z každé postele, rozbíjí se o plesnivějící zdi a vrací se k vám zpátky. Člověk se v ní může i utopit. Hodně spím. Když nespím, všechno mě svrbí. Beru prášky, které mi dávají, a ty prášky mě znovu uspí. Jinak se dívám dolů na rušnou ulici

venku, na slunce klouzající po stáncích na bazarech a čajovnách v postranních uličkách. Pozoruju

děti, jak hrají kuličky na chodnících, které přecházejí v blátivé strouhy, staré ženy sedící přede

dveřmi, pouliční prodavače oblečené do dhoti, kteří sedí na svých rohožích a oškrabují kokosové

ořechy, nabízejí věnce z měsíčků. Někdo na druhém konci místnosti pronikavě zaječí. Usínám.

Osmdesát tři… osmdesát čtyři… osmdesát pět…

Zjistím, že se ten chlapec jmenuje Manaar. Znamená to „světlo, které vede“. Jeho matka byla

prostitutka a jeho otec zloděj. Žil se svou tetou a strýčkem, kteří ho bili. Nikdo přesně neví, co to je, co ho zabíjí, vědí jen, že tomu tak je. Nikdo za ním nechodí na návštěvy, a až umře, asi tak za týden — nanejvýš za měsíc, za dva — nikdo si pro něj nepřijde. Nikdo nebude truchlit. Nikdo si

nevzpomene. Zemře tam, kde žil, na okraji společnosti. Když spí, přistihnu se, že se na něj dívám,

na jeho zvrásněné spánky, na jeho hlavu, která je pro jeho ramena příliš velká, na tmavou jizvu

na jeho dolním rtu, kde si, jak mi řekl Gul, pasák jeho matky s oblibou típal cigaretu. Snažím se na něj mluvit anglicky, pak těch pár slov v urdštině, která znám, ale jen unaveně mrká. Občas dělám rukama na zdi stínová zvířátka, abych ho přiměl se usmát.

Osmdesát sedm… osmdesát osm… osmdesát devět…

Jednoho dne Manaar ukazuje na něco u mě za oknem. Dívám se, kam jeho prst míří, zvednu hlavu,

ale nevidím nic, jen modrý pruh nebe mezi mraky, děti, které si hrají s vodou stříkající z pumpy

na ulici, a autobus chrlící výfukové plyny. Pak pochopím, že ukazuje na fotku Thalie. Sundám ji

z okna a podám mu ji. Přidrží si ji blízko u obličeje, za ohořelý konec, a dlouho se na ni upřeně dívá.

Přemýšlím, jestli ho přitahuje to moře. Říkám si, jestli někdy ochutnal slanou vodu nebo se mu

zatočila hlava z pohledu na to, jak mu vlny mizí pod nohama. Nebo možná, i když nevidí Thaliin

obličej, cítí v ní spřízněnou duši, někoho, kdo ví, jaké to je cítit bolest. Podá mi fotku zpátky. Zavrtím hlavou. Nech si ji, řeknu. Trochu nedůvěřivě se zamračí. Usměju se. A i když si nemohu být jistý, myslím, že i on se usměje.

Devadesát dva… devadesát tři… devadesát čtyři…

Vypořádám se se žloutenkou. Zvláštní je, jak nedokážu poznat, jestli má Gul z mého uzdravení

radost, nebo je zklamaný, že jsem dokázal, že neměl pravdu. Ale vím, že jsem ho opravdu překvapil,

když se zeptám, jestli tu smím zůstat jako dobrovolník. Napřímí hlavu, zamračí se. Nakonec si musím

promluvit s jednou z hlavních sester.

Devadesát sedm… devadesát osm… devadesát devět…

Místnost je cítit močí a sírou. Každé ráno tam Manaara přinesu, držím jeho nahé tělo opatrně

v náručí a snažím se s ním nikde nenarazit — díval jsem se předtím, jak ho dobrovolníci nosili

hozeného přes rameno jako pytel rýže. Pomalu ho posadím na lavici a počkám, až popadne dech.

Opláchnu jeho malé křehké tělo teplou vodou. Manaar sedí vždycky tiše, trpělivě, s dlaněmi

na kolenou a hlavou svěšenou. Je jako bázlivý pohublý stařík. Namydlenou houbou mu přejíždím

po hrudním koši, vystouplé na páteři, po lopatkách vyčnívajících jako žraločí ploutev. Odnesu ho

zpátky do postele, dám mu jeho prášky. Ulevuje mu masáž nohou a lýtek, tak ho namasíruju. Pomalu,

nepospíchám. Když usne, má vždycky pod polštářem napůl zastrčenou fotku Thalie.

Jedno sto jedna… jedno sto dva…

Chodím na dlouhé bezcílné procházky po městě, i kdyby byly jen proto, abych se dostal

z nemocnice, od sdíleného dechu všech těch nemocných a umírajících. Chodím v prašném západu

slunce po ulicích lemovaných zdmi posprejovanými graffiti, kolem stánků namačkaných jeden vedle

druhého, potkávám děvčátka nesoucí na hlavě košíky plné čerstvého hnoje, ženy pokryté sazemi, které

vyvářejí hadry v hliníkových kádích. Hodně myslím na Manaara, když se složitě proplétám úzkými

uličkami, na Manaara, který čeká na smrt v té místnosti plné zlomených postav, jako je on sám.

Hodně myslím na Thalii, jak sedí na tom kameni a dívá se na moře. Cítím, jak mě cosi někde hluboko

uvnitř vtahuje jako spodní proud. Chci se tomu poddat, nechat se tím unést. Chci se vzdát všech svých styčných ploch, vyklouznout z toho, kdo jsem, jako když had svléká starou kůži.

Neříkám, že Manaar všechno změnil. To ne. Ještě další rok jsem klopýtal po světě, než jsem se

konečně ocitl u stolku v rohu v aténské knihovně a prohlížel si přihlášku na medicínu. Mezi

Manaarem a tou přihláškou jsou dva týdny, které jsem strávil v Damašku a ze kterých si nepamatuju

nic než zubící se tváře dvou žen s výraznými linkami kolem očí, každá s jedním zlatým zubem. Nebo

tři měsíce v Káhiře v přízemí polorozpadlého obytného domu s domácím, který byl závislý na hašiši.

Utrácel jsem Thaliiny peníze za cesty autobusem po Islandu, přifařený k punkové kapele v Mnichově.

V roce 1977 jsem si vymkl loket při protijaderném protestu v Bilbau.

Ale ve chvílích klidu, při dlouhých cestách v zadní části autobusů nebo na korbě nějakého

náklaďáku, jsem se v duchu vždycky vracel k Manaarovi. Při pomyšlení na něj, na muka jeho

posledních dní, na mou bezmoc, vypadá všechno, co jsem udělal, všechno, co chci udělat, stejně

bezvýznamně jako ty malé sliby, které si člověk dává před usnutím, ty, které budou už zapomenuty, až se vzbudí.

Jedno sto devatenáct… jedno sto dvacet…

Zavřu závěrku.

Jednou večer na konci toho léta jsem se dozvěděl, že Madaline odjíždí do Atén a nechá Thalii u nás,

alespoň na chvíli.

„Jen na pár týdnů,“ říkala.

Zrovna jsme všichni čtyři večeřeli polévku z bílých fazolí, kterou Mamá s Madaline uvařily spolu.

Podíval jsem se přes stůl na Thaliu, abych zjistil, jestli jsem jediný, koho Madaline tou zprávou

překvapila. Thalia si nevzrušeně dávala lžíce s polévkou do úst a pokaždé si trochu nadzvedla

roušku. V té době už mi to, jak mluvila a jak jedla, nevadilo. Alespoň ne o nic víc, než když jsem se díval na starého člověka, jak jí se špatně sedícím umělým chrupem, jako to měla Mamá o mnoho let později.

Madaline řekla, že pro Thalii pošle, až natočí svůj film, který by měl podle ní být hotový dlouho

před Vánoci.

„Vlastně vás vezmu do Atén všechny,“ řekla se svou obvyklou dobrou náladou. „A půjdeme

na premiéru společně! Nebude to skvělé, Markosi? My čtyři vtančíme nastrojení ve velkém stylu

do kina?“

Řekl jsem, že bude, ačkoli jsem si nedokázal představit Mamá v nóbl róbě, ani jak kamkoli vtančí.

Madaline vykládala, že to skvěle vyjde, že se Thalia bude moci zase začít učit, až za pár týdnů

začne škola — doma, samozřejmě — s Mamá. Říkala, že nám bude posílat pohledy a dopisy a fotky

z natáčení. Mluvila dál, ale moc jsem toho nevnímal. Cítil jsem nesmírnou úlevu a upřímnou euforii.

Děsil jsem se blížícího se konce léta, jako by se mi v břiše každým dnem víc a víc utahoval nějaký

uzel, a snažil jsem se obrnit proti nadcházejícímu rozloučení. Budil jsem se teď každé ráno

s nedočkavostí, že uvidím Thaliu u snídaně, uslyším podivný zvuk jejího hlasu. Sotva jsme se najedli, už jsme byli venku, lezli po stromech, honili se po ječných polích, pročesávali si cestu mezi stébly, vydávali válečné pokřiky a ještěrky před námi utíkaly. Ukrývali jsme jako v jeskyních poklady, hledali jsme na ostrově místa s tou nejlepší a nejhlasitější ozvěnou. S naší dírkovou kamerou jsme

fotili větrné mlýny a holubníky a nosili jsme obrázky k panu Roussosovi, který nám je vyvolával.

Dokonce nás vzal do své temné komory a vysvětlil nám, jak fungují různé vývojky, ustalovače

a přerušovací lázně.

Toho večera, kdy nám to Madaline řekla, si s Mamá v kuchyni daly láhev vína, jehož většinu vypila

Madaline, a my s Thalií jsme byli nahoře a hráli řecké vrhcáby, tavli. Thalia měla připravené kameny v pozici mana a polovinu z nich už posunula na svou domácí desku.

„Má milence,“ řekla Thalia a hodila kostkou.

Nadskočil jsem. „Kdo?“

„‚Kdo?‘“ opáčila. „Co myslíš?“

Naučil jsem se během léta vyčíst výraz Thaliiny tváře z jejích očí a ona se na mě v tu chvíli dívala, jako bych stál na pláži a ptal se, kde je voda. Snažil jsem se rychle vzpamatovat. „Já vím kdo,“ řekl jsem a tváře mi hořely. „Myslím, kdo je ten… víš co…“ Byl jsem dvanáctiletý chlapec. Má slovní zásoba nezahrnovala slova jako milenec.

„Nedokážeš to uhodnout? Ten režisér.“

„To jsem chtěl právě říct.“

„Elias. Je to teda něco. Nosí uplácnuté vlasy, jako by byla dvacátá léta. A má tenký knír. Asi si

myslí, že takhle vypadá jako frajer. Je směšný. Samozřejmě si myslí, kdovíjaký není umělec. Matka si to myslí taky. Měl bys ji s ním vidět, je plachá a pokorná, jako by se mu měla klanět a rozmazlovat ho kvůli jeho genialitě. Nechápu, jak to, že to nevidí.“

„A teta Madaline si ho vezme?“

Thalia pokrčila rameny. „Má ten nejhorší vkus na muže. Ten nejhorší.“ Zatřepala kostkami v ruce a vypadalo to, že přemýšlí. „Až na Andrease, nejspíš. Ten je milý. Celkem milý. Ale jeho samozřejmě opustí. Vždycky se zamiluje do nějakého mizery.“

„Myslíš, jako byl tvůj otec?“

Trochu se zamračila. „Můj otec byl cizí muž, kterého potkala cestou do Amsterodamu. Za bouře

na vlakovém nádraží. Strávili spolu jedno odpoledne. Nemám ponětí, kdo to je. A ona taky ne.“

„Aha. Pamatuju si, že říkala něco o svém prvním manželovi. Říkala, že pil. Jen jsem si myslel…“

„No, tak to bude Dorian,“ řekla Thalia. „To bylo taky něco.“ Posunula další kámen na svou domácí

desku. „Bil ji. Dokázal přejít od milé a příjemné nálady k zuřivosti během okamžiku. Víš, jako

počasí, které se dokáže náhle změnit? Takový byl. Pil skoro celý den a nic moc nedělal, jen doma

polehával. Když pil, tak zapomínal. Třeba nechal puštěnou vodu a vytopil celý dům. Pamatuju si, jak

jednou zapomněl vypnout sporák a málem všechno shořelo.“

Postavila věžičku z hranolek. Chvíli ji tiše narovnávala.

„Jediné, co měl Dorian opravdu rád, byl Apollo. Děti z okolí se ho hrozně bály — myslím Apolla.

A skoro nikdo z nich ho nikdy neviděl; jen ho slyšely štěkat. To jim stačilo. Dorian ho míval

uvázaného na řetězu vzadu na dvorku. Krmil ho kusy jehněčího.“

Víc mi Thalia neřekla. Dokázal jsem si to ale snadno představit. Dorian opilý usnul, na psa

zapomněl a ten běhal bez řetězu po dvorku. Otevřené síťové dveře.

„Kolik ti bylo?“ zeptal jsem se tiše.

„Pět.“

Pak jsem jí položil otázku, která se mi honila hlavou už od začátku léta. „Nemůžou s tím něco…

teda… nemůžou udělat —“

Thalia uhnula pohledem. „Neptej se, prosím tě,“ řekla ztěžka a cítil jsem, že ji to hluboce bolí.

„Unavuje mě to.“

„Promiň,“ řekl jsem.

„Někdy ti to povím.“

A později pověděla. O zpackané operaci, katastrofální pooperační infekci, která zhnisala, zavinila

ledvinový kolaps a selhání jater, pronikla novou implantovanou částí a chirurgové museli odříznout

nejen implantát, ale ještě větší část, která jí zbyla z levé tváře, a taky část čelistní kosti. Kvůli těm komplikacím byla v nemocnici skoro tři měsíce. Téměř umřela, měla umřít. Pak už jim nedovolila, aby na ni sáhli.

„Thalio,“ řekl jsem, „je mi líto, co se stalo, když jsme se poznali.“

Hodila po mně pohledem. Ten starý hravý třpyt v jejích očích byl zpátky. „Taky že by mělo být

proč. Ale věděla jsem to ještě dřív, než jsi pozvracel celou podlahu.“

„A cos věděla?“

„Že jsi osel.“

Madaline odjela dva dny předtím, než začala škola. Měla na sobě přiléhavé krémové šaty bez rukávů,

které jí obepínaly štíhlou postavu, sluneční brýle s obroučkami z rohoviny a pevně uvázaný bílý

hedvábný šátek, který jí držel vlasy. Byla oblečená, jako by se bála, že by se mohla rozpadnout —

jako by se doslova držela pohromadě. V tinoském přístavu, kde nastupovala na trajekt, nás všechny

objala. Nejdéle a nejpevněji držela Thaliu, s rty přitisknutými na její temeno v dlouhém

nepřerušovaném polibku. Sluneční brýle si nesundala.

„Obejmi mě taky,“ zaslechl jsem ji zašeptat.

Thalia jí strnule vyhověla.

Když trajekt zaskřípěl, odrazil od břehu a nechal za sebou proud zvířené vody, myslel jsem si, že

bude Madaline stát na zádi, mávat a posílat nám vzdušné polibky. Ona ale rychle přešla na příď

a našla si místo k sezení. Ani se po nás neohlédla.

Když jsme se vrátili domů, Mamá nám řekla, abychom se posadili. Stála před námi a prohlásila:

„Thalio, ráda bych, abys věděla, že tuhle věc už v tomhle domě nosit nemusíš. Kvůli mně ne. Ani

kvůli němu. Jen pokud to vyhovuje tobě. Víc už k téhle záležitosti říkat nebudu.“

V tu chvíli mi najednou naprosto jasně došlo, co Mamá pochopila už dříve. Že ta rouška byla kvůli

Madaline. Aby chránila ji před rozpaky a pocitem studu.

Thalia dlouho nic neříkala a ani se nepohnula. Pak pomalu zvedla ruce a rozvázala si pásky vzadu

na hlavě. Sundala si roušku. Podíval jsem se jí přímo do obličeje. Cítil jsem bezděčnou touhu

ucuknout, jako když člověk náhle zaslechne nějaký hlasitý zvuk. Ale neudělal jsem to. Pořád jsem se

na ni díval. A dal jsem si záležet, abych nemrkl.

Mamá říkala, že bude učit doma i mě, dokud se Madaline nevrátí, aby Thalia nemusela zůstávat

doma sama. Učila nás večer, po večeři, a zadala nám domácí úlohy, které jsme si dělali dopoledne,

když odešla do školy. Znělo to proveditelně, alespoň teoreticky.

Jenže se ukázalo, že věnovat se studiu, když je Mamá pryč, je téměř nemožné. Po celém ostrově se

rozšířila zpráva o Thaliině znetvoření a lidé pohánění zvědavostí nám neustále klepali na dveře.

Jeden by si myslel, že na celém ostrově náhle došla mouka, česnek, dokonce i sůl, a že náš dům byl

jediným místem, kde se daly nalézt. Ani se už nesnažili svůj záměr skrývat. U dveří mi pořád

nakukovali přes rameno. Natahovali krky, stoupali si na špičky. Většina z nich ani nebyli naši

sousedé. Šli několik mil pro hrnek cukru. Samozřejmě že jsem je nikdy nepustil dál. Činilo mi jisté

potěšení zavřít jim dveře před nosem. Ale také jsem se cítil stísněně, deprimovaně, a byl jsem si

vědom toho, že když zůstanu, bude můj život těmito lidmi příliš hluboce ovlivněn. Nakonec bych se

stal jedním z nich.

Děti byly horší a mnohem drzejší. Každý den jsem někoho přistihl, jak se potuluje venku a leze nám

po zdi. Byli jsme třeba zabraní do práce a Thalia mi poklepala tužkou na rameno, ukázala bradou,

a já jsem se obrátil a za oknem byla přitisknutá něčí tvář, někdy několik dětí. Zhoršilo se to natolik, že jsme museli chodit nahoru a zatahovat všechny závěsy. Jednoho dne jsem otevřel dveře a za nimi byl kluk Petros, kterého jsem znal ze školy, a jeho tři kamarádi. Nabídl mi celou hrst mincí, aby mohli

nakouknout. Řekl jsem, že ne, jestli si snad nemyslí, že je v cirkuse?

Nakonec jsem to musel Mamá říct. Když to slyšela, zrudla. Zatnula zuby.

Následujícího rána měla na stole připravené naše knihy a dva namazané chleby. Thalia to pochopila

dřív než já a schoulila se jako list. Když přišel čas jít, začala protestovat.

„Ne, teto Odie.“

„Dej mi ruku.“

„Ne. Prosím.“

„No tak. Dej mi ji.“

„Já nechci.“

„Přijdeme pozdě.“

„Nenuť mě, teto Odie.“

Mamá vytáhla Thalii za ruce ze židle, naklonila se k ní a upřela na ni pohled, který jsem dobře znal.

Nic na světě už by ji nedokázalo zastavit. „Thalio,“ pronesla a zněla něžně i neochvějně zároveň, „já se za tebe nestydím.“

Vyrazili jsme, všichni tři — Mamá se sevřenými rty si razila cestu, jako by rozrážela prudký vítr,

krátkými rychlými kroky. Představil jsem si, že stejným odhodlaným krokem Mamá před lety kráčela

s puškou v ruce k domu Madalinina otce.

Lidé civěli a lapali po dechu, když jsme se kolem nich prohnali po klikatých cestičkách. Zastavili

se a zírali. Někteří ukazovali prstem. Snažil jsem se nedívat. Byly to jen rozmazané bledé tváře

s otevřenými ústy, které jsem zahlédl koutkem oka.

Na školním dvoře se děti rozestupovaly, aby nás nechaly projít. Zaslechl jsem, jak jedna dívka

vykřikla. Mamá si mezi nimi prorážela cestu jako koule mezi kuželkami a Thaliu za sebou musela

téměř táhnout. Proklestila si cestu do rohu dvora, kde stála lavička. Vylezla si na ni, pomohla nahoru i Thalii, a pak třikrát pískla na píšťalku. Všichni ztichli.

„Tohle je Thalia Gianakosová,“ zavolala Mamá. „Ode dneška…“ odmlčela se. „Ať už tam brečí

kdokoli, zavřete pusu, nebo vám k tomu dám důvod. Takže, ode dneška je Thalia studentkou naší

školy. Očekávám, že se k ní budete chovat slušně a zdvořile. Jestli se doslechnu o nějakém

posmívání, najdu si vás a budete litovat. Vy víte, že to udělám. Víc už se o tom nebudu bavit.“

Slezla z lavičky a s Thalií za ruku se vydala do třídy. Od toho dne už Thalia nikdy roušku neměla,

na veřejnosti ani doma.

Pár týdnů před Vánoci jsme dostali dopis od Madaline. Natáčení nabralo neočekávané zpoždění.

Nejdřív hlavní kameraman — Madaline napsala HK a Thalia to mně a Mamá musela vysvětlit —

spadl na scéně z lešení a zlomil si natřikrát ruku. Pak veškeré filmování exteriérů zkomplikovalo

počasí.

Takže jsme se trochu „pozdrželi“, jak se říká. Není to tak špatné, alespoň nám to dalo čas

doladit nějaké drobnosti ve scénáři, i když to také znamená, že se nesetkáme, jak jsem doufala.

Jsem zdrcená, zlatíčka. Všichni mi tolik chybíte, obzvláště ty, Thalio, lásko moje. Mohu jen počítat dny do konce jara, kdy natáčení skončí a my budeme moci být opět spolu. Nosím vás tři ve svém srdci každičkou minutu, každý den.

„Už se nevrátí,“ pronesla monotónně Thalia a podala dopis zpátky Mamá.

„Jasně že vrátí!“ řekl jsem zaraženě. Obrátil jsem se k Mamá, čekal jsem, že něco řekne, alespoň

jedno povzbudivé slůvko. Ale Mamá jen složila dopis, položila ho na stůl a šla tiše postavit vodu

na kávu. A já si pamatuju, jak bezohledné mi to od ní připadalo, že Thaliu neutěšuje, i kdyby si taky myslela, že se Madaline už nevrátí. Jenže jsem nevěděl — tehdy ještě ne — že ty dvě si už rozuměly, možná lépe, než jsem kterékoli z nich rozuměl já. Mamá si Thalii příliš vážila na to, aby s ní

zacházela v rukavičkách. Neurážela by ji falešným ujišťováním.

Přišlo jaro, se svou záplavou zelené nádhery, a zase odešlo. Dostali jsme od Madaline jednu

pohlednici a jeden zjevně ve spěchu napsaný dopis, v němž nás informovala o dalších potížích při

natáčení. Tentokrát souvisely s finančníky, kteří hrozili, že vycouvají kvůli všem těm zpožděním.

V tomto dopise, na rozdíl od toho předchozího, už nepsala, kdy se vrátí.

Jednoho teplého odpoledne začátkem léta — to bylo roku 1968 — jsme šli já a Thalie na pláž

s dívkou jménem Dori. Thalia byla s námi tou dobou na Tinosu už rok a její znetvoření už

nevyvolávalo žádný šepot a dlouhé pohledy. Pořád ještě představovala, a vždycky bude, jistou

zvláštnost, ale i to už pomíjelo. Měla už své vlastní kamarádky — Dori byla jednou z nich — které

nemluvily o tom, jak vypadá, kamarádky, se kterými seděla při obědě, povídala si, hrála si po škole, učila se. Začala být, jakkoli to vypadalo nepravděpodobně, téměř obyčejná, a musím připustit jistou míru obdivu k tomu, jak ji lidé z ostrova přijali za svou.

Toho odpoledne jsme se my tři chystali jít plavat, ale voda byla pořád ještě studená, a tak jsme

nakonec jen leželi na kamenech a podřimovali. Když jsme s Thalií přišli domů, našli jsme Mamá

v kuchyni, jak škrabe mrkev. Na stole ležel další neotevřený dopis.

„Je od tvého otčíma,“ řekla Mamá.

Thalia vzala dopis a odešla s ním nahoru. Trvalo dlouho, než sešla zpátky dolů. Hodila list papíru

na stůl, vzala do ruky nůž a mrkev.

„Chce, abych se vrátila domů.“

„Aha,“ odvětila Mamá. Jako bych v jejím hlase zaslechl sotva znatelné zachvění.

„Ne tak docela domů. Říká, že kontaktoval jednu soukromou školu v Anglii. Mohla bych tam začít

chodit od podzimu. Říká, že by to zaplatil.“

„A co teta Madaline?“ zeptal jsem se.

„Ta je pryč. S Eliasem. Utekli spolu.“

„A co ten film?“

Mamá a Thalia si vyměnily pohled a obě současně obrátily oči ke mně a mně došlo, že to věděly

celou tu dobu.

Jednou ráno v roce 2002, o víc než třicet let později, zhruba v době, kdy se chystám přestěhovat

z Atén do Kábulu, narazím v novinách na Madalinin nekrolog. Jako její příjmení teď uvádějí

Kourisová, ale poznávám ve tváři té staré ženy povědomý rozzářený úsměv, víc než jen zbytek její

někdejší krásy. V malém odstavci pod tím se píše, že v mládí byla krátkou dobu herečka a začátkem

osmdesátých let založila svou vlastní divadelní společnost. Její společnost si získala chválu kritiky za několik inscenací, obzvláště za Cestu dlouhého dne do noci od Eugena O’Neilla, která se hrála až do poloviny devadesátých let, Čechovova Racka, a za hru Dimitriose Mpogrise Závazky.

V nekrologu se píše, že byla v aténské umělecké komunitě dobře známá svou prací pro charitu, svým

důvtipem, smyslem pro styl, svými okázalými večírky a svou ochotou riskovat spolupráci

s neznámými dramatiky. Píše se tam, že zemřela po dlouhém boji s rozedmou plic, ale není tam žádná

zmínka, že by po ní zůstal manžel nebo nějaké děti. Navíc mě ohromí zjištění, že žila v Aténách více než dvě desítky let v domě sotva šest bloků od toho mého na Kolonaki.

Odložím noviny. Ke svému překvapení pocítím jistou nedůtklivost vůči té mrtvé ženě, kterou jsem

víc než třicet let neviděl. Náhlou neochotu uvěřit tomu, jak to s ní dopadlo. Vždycky jsem si

představoval, že žije bouřlivým rozmarným životem, tvrdá léta smůly — nové a nové začátky a pády,

lítost — a nepředloženě zoufalé milostné románky. Vždycky jsem si představoval, že se sama zničí,

nejspíš propije k předčasné smrti, kterou lidé vždycky nazývají tragickou. Část mne jí dokonce

přičítala k dobru možnost, že si toho byla vědoma, že Thaliu přivezla na Tinos, aby ji ušetřila,

zachránila od těch pohrom, které, jak Madaline věděla, by nedokázala na svou dceru nepřenést. Teď

si ale Madaline představuju tak, jak ji asi vždycky viděla Mamá: Madaline jako kartografka, která se posadila a v klidu si zakreslila mapu své budoucnosti a čistě a úhledně vyloučila mimo její hranice svou dceru, která pro ni představovala břímě. A uspěla dost působivě, alespoň podle toho nekrologu

a podle zkráceného popisu způsobného života, života naplněného úspěchy, šarmem a úctou.

Zjišťuji, že to nedokážu přijmout. Ten úspěch, to, jak jí to prošlo. Je to neskutečné. Kde je cena

za to všechno, zasloužený trest?

A přesto, jak skládám noviny, vkrádá se mi do hlavy neodbytná myšlenka. Lehký náznak toho, že

jsem možná Madaline soudil příliš příkře, že se vlastně od sebe zas tolik nelišíme, ona a já. Copak

jsme oba nechtěli utéct, začít znovu, nalézt novou identitu? Copak jsme se nakonec oba stejně

neodpoutali od břehu tím, že jsme odřízli kotvu, která nás tížila? Ušklíbnu se a říkám si, že si vůbec nejsme podobní, a současně cítím, že hněv, který vůči ní pociťuji, možná ve skutečnosti zastírá mou závist, že v tom všem dokázala uspět lépe než já.

Zahodím noviny. Jestli se to Thalia dozví, ode mě to nebude.

Mamá shrábla oškrabané hobliny z mrkve nožem do misky. Nesnášela, když se plýtvá jídlem. Udělá

z těch zbytků sklenici marmelády.

„No, máš před sebou velké rozhodnutí, Thalio,“ řekla.

Thalia se k mému překvapení obrátila na mě a zeptala se: „Co bys udělal ty, Markosi?“

„Ale, mně je jasné, co by udělal on,“ řekla rychle Mamá.

„Já bych jel,“ odpověděl jsem Thalii a díval se přitom na Mamá s pocitem uspokojení, že jsem si

zahrál na toho buřiče, za kterého mě měla. A samozřejmě jsem to taky myslel vážně. Nedokázal jsem

uvěřit, že vůbec Thalia může váhat. Já bych po takové možnosti skočil. Soukromá škola. V Londýně.

„Měla by sis to promyslet,“ řekla Mamá.

„Už se stalo,“ odvětila váhavě Thalia. A pak ještě váhavěji zvedla oči a podívala se na ni. „Ale

nechci nic předjímat.“

Mamá odložila nůž. Zaslechl jsem sotva znatelné oddechnutí. Zadržovala dech? Pokud ano, na jejím

stoickém výrazu se neukázala žádná známka úlevy. „Odpověď zní ano. Samozřejmě že ano.“

Thalia se natáhla přes stůl a dotkla se matčina zápěstí. „Děkuju, teto Odie.“

„Řeknu to jen jednou,“ vložil jsem se do toho. „Myslím si, že tohle je chyba. Obě děláte velkou

chybu.“

Obrátily se na mě.

„Ty chceš, abych odjela, Markosi?“ zeptala se Thalia.

„Ano,“ odpověděl jsem. „Hrozně bys mi chyběla, a ty to víš. Ale nemůžeš se přece vzdát vzdělání

v soukromé škole. Šla bys pak na univerzitu. Mohla bys být ve výzkumu, ve vědě, stát se profesorkou, vynálezkyní. Copak to není to, co chceš? Jsi ten nejchytřejší člověk, kterého znám. Mohla bys být, čímkoli chceš.“

Zarazil jsem se.

„Ne, Markosi,“ řekla ztěžka Thalia. „Ne, to bych nemohla.“

Pronesla to s konečností, která vylučovala jakékoli námitky.

O mnoho let později, když jsem začal studovat plastickou chirurgii, mi došlo něco, co jsem tehdy,

když jsem se v kuchyni dohadoval s Thalií, že by měla odjet z Tinosu do soukromé internátní školy,

nechápal. Zjistil jsem, že svět do vás nevidí, že ho ani v nejmenším nezajímají naděje a sny a skutky, které zastírá kůže a kosti. Bylo to právě tak prosté, jako absurdní. Mí pacienti to věděli. Chápali, že velká část toho, kým jsou, kým budou nebo by mohli být, závisí na symetrii jejich kostí, vzdálenosti mezi očima, délce jejich brady, tvaru nosu, na tom, jestli mají ideální nasofrontální úhel nebo ne.

Krása je obrovský nezasloužený dar, který se rozděluje náhodně, hloupě.

A tak jsem si zvolil svou specializaci, abych vyrovnal šance pro lidi, jako byla Thalia, abych

každým řezem svého skalpelu napravil tu nahodilou nespravedlnost, abych alespoň trochu zaujal

postoj vůči pořádku světa, který mi připadal hanebný, světa, v němž kousnutí psa může malou

holčičku připravit o budoucnost, udělat z ní vyděděnce a předmět opovržení.

Takhle si to alespoň říkám. Nejspíš byly i jiné důvody, proč jsem si vybral plastickou chirurgii.

Peníze, například, prestiž, společenské postavení. Říct, že jsem si to zvolil jen kvůli Thalii, by bylo příliš zjednodušené — i když ta myšlenka je hezká — a trochu moc uspořádané a uvážlivé. Jestli jsem se v Kábulu něco naučil, pak to, že lidské chování je komplikované a nepředvídatelné a lhostejné

vůči pohodlné symetrii. Nalézám v tom ale útěchu, v té myšlence jakéhosi schématu, příběhu mého

života, který získává podobu jako fotografie v temné komoře, příběhu, který se pomalu vynořuje

a potvrzuje to dobré, co jsem v sobě vždycky chtěl vidět.

Tenhle příběh je mi oporou.

Polovinu své praxe jsem strávil v Aténách, mazal vrásky, zvedal obočí, prodlužoval čelisti,

upravoval nepovedené nosy. Druhou polovinu jsem strávil děláním toho, co jsem doopravdy chtěl.

Létáním po světě — do Střední Ameriky, do subsaharské Afriky, do Jižní Asie, a na Dálný východ —

a prací s dětmi. Odstraňoval jsem rozštěpy rtů a patra, odstraňoval jsem tumory z obličeje, opravoval jsem zranění v jejich obličejích. Práce v Aténách nebyla ani zdaleka tak uspokojující, ale byla dobře placená, což mi umožňovalo brát si týdny i měsíce volna pro svou dobrovolnickou práci.

A pak, začátkem roku 2002, jsem ve své ordinaci telefonoval se ženou, kterou jsem znal. Jmenovala

se Amra Ademovicová. Byla to zdravotní sestřička z Bosny. Setkali jsme se několik let předtím

na jedné konferenci v Londýně a strávili spolu příjemný víkend, ze kterého jsme ani jeden nic

nedělali, i když jsme zůstali ve styku a občas jsme se vídali při společenských příležitostech. Říkala, že teď pracuje pro jednu neziskovku v Kábulu a že hledají plastického chirurga, který by pracoval s dětmi — rozštěpy rtů, zranění v obličeji způsobené šrapnely a kulkami, takové ty věci. Okamžitě

jsem souhlasil. Hodlal jsem tam zůstat tři měsíce. Odjel jsem koncem jara roku 2002. Už jsem se

nevrátil.

Thalia mě vyzvedne v přístavu u trajektu. Má na sobě zelenou vlněnou šálu a tlustý starorůžový kabát přes pletený svetr a džíny. Vlasy teď nosí dlouhé, rozpuštěné přes ramena, s pěšinkou uprostřed.

Vlasy má bílé a to — ne její poničená spodní část obličeje — mnou otřese a zaskočí mě to, když ji

spatřím. Ne že by mě to tak překvapovalo; Thalia začala šedivět už kolem pětatřiceti, a než uplynulo další desetiletí, měla vlasy bílé jako bavlna. Vím, že i já jsem se změnil, ten tvrdošíjně narůstající pupek a stejně odhodlaný ústup linie vlasů, ale úpadek vlastního těla člověk vnímá postupně, je téměř stejně tak nepostřehnutelný, jako je záludný. To, že vidím Thaliu bělovlasou, představuje šokující důkaz o jejím vytrvalém a nevyhnutelném směřování ke stáří — a tím pádem taky o mém vlastním.

„Bude ti zima,“ poznamená a utáhne si šálu kolem krku. Je leden, pozdní dopoledne, nebe zatažené

a šedavé. Chladný vítr zachrastí seschlým listím na stromech.

„Jestli chceš pořádnou zimu, tak přijeď do Kábulu,“ řeknu a zvednu svůj kufr.

„Posluž si, doktore. Chceš busem, nebo pěšky? Je to na tobě.“

„Pojďme se projít,“ řeknu.

Vydáme se směrem na sever. Projdeme městem Tinos. Mezi plachetnicemi a jachtami uvázanými

ve vnitřním přístavu. Kolem stánků, kde prodávají pohlednice a trička. Mezi lidmi upíjejícími kávu

u malých kulatých stolků před kavárnami, kteří si čtou noviny nebo hrají šachy. Číšníci prostírají

příbory k obědu. Za další hodinku nebo dvě se z kuchyní začne linout vůně připravovaných ryb.

Thalia se energicky pustí do vykládání o nových nabílených bungalovech, které developeři staví

na jih od Tinosu, s výhledem na Mykény a Egejské moře. Zaplní je především turisté nebo bohatí

letní návštěvníci, kteří na Tinos přijíždějí od devadesátých let. Prý u těch bungalovů bude venkovní bazén a fitness centrum.

Už celá léta mi posílá e-maily, dokumentuje pro mě tyhle změny, které Tinos přetvářejí. Hotely

na pláži se satelitními anténami a vytáčeným připojením k Internetu, noční kluby a bary a taverny,

restaurace a obchody, které slouží turistům, taxíky, autobusy, davy, cizinky, které polehávají

na plážích nahoře bez. Rolníci teď místo na oslech jezdí pickupy — tedy alespoň ti rolníci, kteří

zůstali. Většina z nich dávno odešla, i když se teď někteří na ostrov vracejí, aby tu strávili důchod.

„Odie z toho moc velkou radost nemá,“ říká Thalia a myslí tím tu proměnu. I o tom mi psala — že

starší ostrované jsou vůči nově příchozím a vůči změnám, které přinášejí, podezřívaví.

„Tobě, zdá se, ta změna nevadí,“ řeknu.

„Nemá cenu remcat kvůli něčemu, co je nevyhnutelné,“ řekne. A dodá: „Odie říká: ‚No, od tebe se

to dalo čekat, Thalio. Ty ses tu ani nenarodila.‘“ Srdečně se z plna hrdla zasměje. „Člověk by myslel, že mi těch čtyřiačtyřicet let na Tinosu domovské právo vyslouží. Ale vidíš to.“

Thalia se taky změnila. I v tom zimním kabátě je vidět, že ztěžkla v bocích, je buclatější — ne

rozměkle, spíš je statnější. Má teď v sobě takový srdečný vzdor, komentuje takovým škádlivým

způsobem věci, které jí podle mě asi připadají trochu směšné. Jas v jejích očích, tenhle nový srdečný smích, věčně zčervenalé tváře — celkově působí dojmem farmářky. Zemité ženy, jejíž přímočará přátelskost naznačuje kuráž a tvrdost, které by asi bylo nemoudré zpochybňovat.

„Jak jdou obchody?“ zeptám se. „Ještě pořád pracuješ?“

„Tu a tam,“ odpoví Thalia. „Víš, jaká je doba.“ Oba zavrtíme hlavami. V Kábulu jsem sledoval

zprávy o úsporných opatřeních. Díval jsem se na CNN, jak maskovaní mladí Řekové házejí před

parlamentem kameny na policisty, kteří na oplátku bleskově vrhají slzný plyn a máchají pendreky.

Thalia nepodniká v pravém smyslu slova. Před digitálním věkem byla v zásadě taková údržbářka.

Chodila k lidem domů a opravovala jim tranzistory v televizorech, vyměňovala kondenzátory signálu

ve starých rádiích. Volali ji, aby spravila vadný termostat ledničky, utěsnila protékající potrubí. Lidé jí platili, co mohli. A když si nemohli dovolit zaplatit, udělala práci i tak. Já ty peníze vlastně nepotřebuju, řekla mi. Dělám to pro tu zábavu. Ještě pořád mě baví věci otvírat a dívat se, jak uvnitř fungují. Teď Thalia představuje jednočlenné IT oddělení na volné noze. Všechno, co umí, se naučila sama. Účtuje si zanedbatelné poplatky za to, že lidem odstraní problémy s počítačem, změní IP nastavení, spraví jim zamrzlé aplikace, zpomalování, upgrade a neúspěšné bootování. Už jsem jí

několikrát volal z Kábulu, když jsem byl zoufalý, že mi zamrzá moje IBM.

Když dorazíme k matčinu domu, chvíli stojíme venku na dvorku před starým olivovníkem. Vidím

důkazy matčiny nedávné horečné práce — čerstvě natřené zdi, napůl dokončený holubník, kladivo

a otevřenou krabici hřebíků, které leží na kusu dřeva.

„Jak je jí?“ zeptám se.

„To víš, je to těžké jako vždycky. Proto jsem nechala nainstalovat tamtu věc.“ Ukáže na satelitní

anténu posazenou na střeše. „Díváme se na zahraniční seriály. Arabské jsou nejlepší, nebo nejhorší,

což je vlastně totéž. Zkoušíme odhadnout, jak to dopadne. Aspoň je zaměstnaná a dá pokoj.“ Hrne se

do dveří. „Vítej doma. Udělám ti něco k jídlu.“

Je zvláštní být zase zpátky v tomhle domě. Vidím tu pár neznámých věcí, jako to šedé kožené křeslo

v obývacím pokoji a bílý proutěný konferenční stolek vedle televize. Ale všechno ostatní je

víceméně tam, kde to vždycky bývalo. Kuchyňský stůl, teď přikrytý vinylovým ubrusem se vzorem

lilků a hrušek; bambusové židle s rovnými opěráky; stará olejová lampa s proutěným držákem, vlnitý

kouřovod zčernalý od sazí; fotka mě s Mamá — já v bílé košili, Mamá ve svátečních šatech — ještě

pořád visí nad krbovou římsou v obývacím pokoji; a matčina sada porcelánu pořád stojí vysoko

na poličce.

A přesto, když postavím kufr na zem, mám pocit, jako by uprostřed toho všeho byla velká zející

díra. Desítky let matčina života tady s Thalií, které jsou pro mě temným rozlehlým prostorem. Nebyl

jsem tady. Nebyl jsem u všech těch jídel, která Thalia s Mamá sdílely u tohoto stolu, u toho, jak se smály, hádaly, u období nudy, nemocí, dlouhé řady prostých rituálů, z nichž se skládá život. Vstoupit do domova, kde jsem strávil dětství, je trochu dezorientující, jako přečíst si konec románu, který jsem rozečetl a pak odložil už někdy hrozně dávno.

„Co třeba vajíčka?“ zeptá se Thalia a už si zavazuje zástěru a lije olej na pánev. Pohybuje se

po kuchyni s přehledem a sebejistě.

„Jasně. Kde je Mamá?“

„Spí. Měla těžkou noc.“

„Jenom tam nakouknu.“

Thalia vyloví ze šuplíku metlu. „Vzbudíš ji a budeš se mi zodpovídat, doktore.“

Vstoupím po špičkách do ložnice. V pokoji je tma. Mezi zataženými závěsy prosvítá jen úzký

paprsek světla a dopadá na matčinu postel. Vzduch je ztěžklý nemocí. Není to tak docela pach; spíš

něco jako fyzická přítomnost. Každý doktor to zná. Nemoc prostoupí pokojem jako pára. Chvíli

stojím u vchodu, abych se rozkoukal. Tmu protíná jen obdélník měnícího se barevného světla

na nočním stolku na té straně postele, která nejspíš patří Thalii, kdysi patřívala mně. Je to jeden z těch digitálních fotorámečků. Rýžové pole a dřevěné domky s šedými taškami na střechách vystřídá přeplněný bazar, kde na hácích visí kozy stažené z kůže, pak muž s tmavou pletí, který dřepí u blátivé řeky a čistí si zuby.

Přitáhnu si židli k matčině posteli. Dívám se na ni, když už se mi oči přizpůsobily, a cítím, jak

klesám na mysli. Zarazí mě, jak hodně se Mamá zmenšila. Už teď. Vypadá to, že jí je květované

pyžamo volné v ramenou, visí přes plošší hruď. Je mi jedno, jak spí, s otevřenými ústy a obrácená

dolů, jako by měla nějaký nepříjemný sen. Nelíbí si mi vidět, jak se jí ve spaní posunula zubní

protéza. Oči se jí maličko chvějí. Chvíli tam sedím. Ptám se sám sebe: Cos čekal? a poslouchám, jak

na stěně tikají hodiny a Thalia dole míchá na pánvi vajíčka. Zkusím si představit matčin život

z všedních detailů v tomto pokoji. Plochá televizní obrazovka na zdi; počítač v rohu; nedokončené

sudoku na nočním stolku, stránka založená brýlemi na čtení; dálkový ovladač na televizi; lahvička

zvlhčovacích kapek do očí; tuba steroidového krému; tuba lepidla na protézy; malá lahvička s prášky; a na zemi chlupaté pantofle krémové barvy. Takové by dřív nikdy nenosila. Vedle pantoflí leží otevřené balení kalhotkových plen. Nedovedu se smířit s představou, že tyhle věci používá moje

matka. Bráním se tomu. Připadají mi jako něco, co patří někomu cizímu. Někomu lhostejnému,

neškodnému. Někomu, na koho by se člověk nikdy nemohl zlobit.

Obrázek v digitálním rámečku za postelí se zase změní. Pár jich sleduju. A pak mi to dojde. Já tyhle fotky znám. Fotil jsem je. Ještě když jsem… Co? Běhal po světě, nejspíš. Vždycky jsem ode všeho nechal udělat druhou sadu fotek a jednu jsem poslal Thalii. A ona si je nechala. Celé ty roky. Thalia.

Pocit náklonnosti mnou proniká jako med. Ona je mou skutečnou sestrou, mým skutečným Manaarem,

po celou tu dobu.

Volá na mě zdola jménem.

Tiše vstanu. Když odcházím z pokoje, koutkem oka něco zahlédnu.

Něco zarámovaného, pověšeného na zdi pod hodinami. Nedokážu to ve tmě tak docela rozeznat.

Otevřu si mobil a podívám se v jeho stříbřitém světle. Je to novinový článek o neziskové organizaci, pro kterou pracuju v Kábulu. To interview si pamatuju. Novinář byl příjemný korejský Američan, který lehce koktal. Dali jsme si spolu talíř qabuli — afghánského pilafu s hnědou rýží, hrozinkami a jehněčím. A uprostřed článku je skupinová fotka. Já, několik dětí, vzadu stojí strnule Nábí, s rukama za zády, a vypadá současně zlověstně, plaše i důstojně, jak to Afghánci na fotkách často dokážou. Je tam i Amra se svou adoptovanou dcerou Roši. Všechny děti se usmívají.

„Markosi.“

Zaklapnu mobil a sejdu dolů.

Thalia přede mě postaví sklenici mléka a kouřící talíř vajíček na vrstvě rajčat. „Neboj, mléko už

jsem ti osladila.“

„Ty si to pamatuješ.“

Posadí se vedle mě a nezatěžuje se se sundáváním zástěry. Opře si lokty o stůl, sleduje mě, jak jím, a otírá si levou tvář kapesníčkem.

Pamatuju si, kolikrát jsem se ji snažil přesvědčit, aby mě nechala něco udělat s jejím obličejem.

Říkal jsem jí, že chirurgické metody už od šedesátých let hodně pokročily a že jsem si jist, že bych mohl ne-li spravit, tak alespoň výrazně zlepšit její poškození. Thalia odmítla, což mě dost vyvedlo z míry. Tohle jsem já, řekla mi. Taková neurčitá, neuspokojivá odpověď, pomyslel jsem si tehdy. Co to vlastně znamená? Nerozuměl jsem tomu. Měl jsem poněkud neohleduplné myšlenky o vězních, kteří se bojí vyjít ven, děsí je, že dostanou podmínečné propuštění, děsí je změna, děsí je nutnost čelit

novému životu mimo ostnatý drát a strážní věže.

Má nabídka Thalii pořád ještě platí. Vím, že ji nepřijme. Jenže teď už to chápu. Protože měla

pravdu — tohle je ona. Nemohu předstírat, že vím, jaké to muselo být dívat se na ten obličej každý den v zrcadle, prohlížet, jak příšerně je zničený, a sbírat odhodlání to přijmout. To ohromné úsilí, to břímě, ta trpělivost. Její přijetí se postupně formovalo celá léta, jako kameny na pláži, které omílá narážející příboj. Tomu psovi trvalo několik minut, aby Thalii udělal z obličeje tohle, a jí trvalo celý život vytvořit si z toho svou identitu. Nedovolila by mi zvrátit to skalpelem. Bylo by to jako způsobit čerstvou ránu přes tu starou.

Pustím se do vajíček, protože vím, že jí to udělá radost, i když vlastně nemám hlad. „Je to dobré,

Thalio.“

„Už se těšíš?“

„Co tím myslíš?“

Natáhne se dozadu a vytáhne šuplík z kredence. Vyndá z něj sluneční brýle s hranatými skly.

Chvíli mi to trvá. Pak si vzpomenu. Zatmění.

„No jo, samozřejmě.“

„Nejdřív,“ řekne, „jsem si myslela, že se budeme dívat jen škvírou. Ale pak Odie řekla, že

přijedeš. Tak povídám: ‚Udělejme to stylově.‘“

Trochu si povídáme o zatmění slunce, které má nastat následující den. Thalia říká, že to začne ráno

a skončí zhruba v poledne. Kontrolovala předpovědi počasí a s úlevou zjistila, že na ostrově nemá

být oblačno. Ptá se, jestli si ještě přidám vajíčka, a já odpovím, že ano, a ona mi vypráví o nové

internetové kavárně, která vyrostla v místech, kde stávala zastavárna pana Roussose.

„Viděl jsem fotky,“ řeknu. „Nahoře. A taky ten článek.“

Otře dlaní ze stolu drobky, které jsem tam nechal, a hodí je bez ohlédnutí za sebe do dřezu. „Ále, to bylo snadný. Teda, naskenovat je a nahrát. Těžký na tom bylo roztřídit je podle zemí. Seděla jsem nad tím a musela jsem to nějak vymyslet, protože jsi nikdy neposlal žádné poznámky, jen ty fotky.

Měla konkrétní požadavek, že je chce roztříděné podle zemí. Musela to tak mít. Trvala na tom.“

„Kdo?“

Vzdychne si. „‚Kdo?‘ Odie přece. Kdo jiný?“

„To byl její nápad?“

„A ten článek taky. To ona ho našla na webu.“

„Mamá mě hledala na internetu?“ podivil jsem se.

„Neměla jsem ji to učit. Teď už s tím nepřestane.“ Uchichtne se. „Kontroluje tě každý den. Je to

pravda. Máš teď kybernetického stalkera, Markosi Varvarisi.“

Mamá sejde dolů brzy odpoledne. Má na sobě tmavomodrý župan a ty chlupaté pantofle, které už

začínám nesnášet. Vypadá to, že si rozčesala vlasy. Když schází ze schodů a s ospalým úsměvem

ke mně rozpřahuje náruč, s úlevou vidím, že se zřejmě pohybuje normálně.

Posadíme se ke stolu a dáme si kávu.

„Kde je Thalia?“ zeptá se a fouká do svého hrníčku.

„Odběhla pro nějaké sladkosti. Na zítra. To je tvoje, Mamá?“ Ukážu na hůl opřenou o zeď za tím

novým křeslem. Když jsem přišel, nevšiml jsem si jí.

„Ale, skoro ji nepoužívám. Jen když mám špatný den. A na dlouhé procházky. A i tak, spíš jen pro

klid duše,“ řekne až příliš přezíravě. Díky tomu poznám, že je na ní závislá mnohem víc, než přizná.

„Spíš si dělám starosti o tebe. Ty zprávy z té hrozné země. Thalia nechce, abych je poslouchala. Říká, že mě to rozruší.“

„Občas dojde k nějakému incidentu,“ řeknu, „ale většinou prostě lidé žijí své životy. A já jsem

pořád opatrný, Mamá.“ Pochopitelně jí neřeknu, jak se střílelo v ubytovně naproti přes ulici, nebo

o nedávném nárůstu počtu útoků na humanitární pracovníky, nebo to, že slovem opatrný mám

na mysli, že s sebou nosím pistoli ráže 9 mm, vždycky, když jedu městem, což bych asi především

vůbec neměl dělat.

Mamá upije kávu a trochu pomrkává. Netlačí na mě. Nejsem si jistý, jestli je to dobré. Nejsem si

jistý, jestli tak trochu usíná, uzavírá se do sebe, jak to staří lidé dělávají, nebo jestli je jen taktní a nechce mě zahnat do rohu, abych musel lhát nebo jí prozradit věci, které by ji jen znepokojily.

„O Vánocích jsme tě postrádaly,“ řekne.

„Nemohl jsem odjet, Mamá.“

Přikývne. „Jsi tu teď. A to je hlavní.“

Upiju trochu kávy. Pamatuju si, jak když jsem byl malý, snídávali jsme s Mamá každé ráno tady

u stolu, tiše, téměř vážně, a pak jsme spolu šli do školy. Mluvili jsme spolu tak málo.

„Víš, Mamá, taky si o tebe dělám starosti.“

„To nemusíš. Já se o sebe dokážu postarat.“ Záblesk té někdejší vzdorné pýchy, jako matný odlesk

v mlze.

„Jenže jak dlouho?“

„Tak dlouho, jak budu moct.“

„A až nebudeš moct, co pak?“ To není výzva. Ptám se, protože to nevím. Nevím, jaká bude má role,

nebo jestli vůbec budu nějakou hrát.

Pohlédne na mě s klidným výrazem. Pak si přidá do šálku ještě lžičku cukru a pomalu si ji zamíchá.

„Je to zvláštní, Markosi, ale většina lidí to má obráceně. Myslí si, že žijí podle toho, co chtějí. Ale vlastně je vede to, čeho se bojí. To, co nechtějí.“

„Teď to nechápu, Mamá.“

„No, tak třeba ty. To, že jsi odsud odjel. Život, jaký sis pro sebe vytvořil. Bál ses, že tu budeš

zavřený. Se mnou. Bál ses, že ti budu bránit. Nebo vem si třeba Thaliu. Zůstala tady, protože už

nechtěla, aby na ni někdo zíral.“

Dívám se, jak ochutná svou kávu a přisype ještě další lžičku cukru. Vzpomenu si, jak jsem v dětství

vždycky ztrácel půdu pod nohama, když jsem se s ní o něčem zkoušel dohadovat. Mluvila způsobem,

který nenechával prostor pro argumentaci, převálcovala mne pravdou, kterou řekla hned na začátku,

otevřeně a přímo. Pokaždé jsem byl poražený dřív, než jsem vůbec stačil říct slovo. Vždycky mi to

připadalo nefér.

„A co ty, Mamá?“ zeptám se. „Čeho se bojíš ty? Co ty nechceš?“

„Být přítěží.“

„To nebudeš.“

„No, v tom máš pravdu, Markosi.“

Při té záhadné poznámce se mě zmocní neklid. Zalétnu myšlenkami k dopisu, který mi dal Nábí

v Kábulu, k jeho posmrtné zpovědi. Té dohodě, kterou s ním udělal Sulajmán Wahdatí. Nemohu se

zbavit úvah, zda Mamá neudělala podobnou dohodu s Thalií, jestli si Thaliu nevybrala, aby ji

zachránila, až nadejde čas. Vím, že by to Thalia dokázala. Je teď silná. Zachránila by Mamá.

Mamá si zkoumavě prohlíží mou tvář. „Ty máš teď svůj život a svou práci, Markosi,“ řekne o něco

tišeji, a změní téma našeho hovoru, jako by nakoukla do mé mysli a zahlédla mou úzkost. Umělé zuby,

pleny, chlupaté pantofle — díky nim jsem ji podcenil. Ještě pořád má navrch. Vždycky bude. „Nechci

tě zatěžovat.“

Konečně nějaká lež — tahle poslední věc, kterou řekne — ale je to přívětivá lež. Já nejsem ten,

koho by zatěžovala. Ví to stejně dobře jako já. Já jsem pryč, tisíce mil daleko. Nepříjemnosti, práce, dřina by připadla Thalii. Ale Mamá mě do toho zahrnula, udělila mi něco, co jsem si nezasloužil ani jsem se o to nesnažil.

„Nebylo by to tak,“ řeknu chabě.

Mamá se usměje. „Když už mluvíme o tvé práci, asi víš, že jsem to zrovna moc neschvalovala, když

ses rozhodl do té země odjet.“

„Měl jsem to podezření, ano.“

„Nechápala jsem, proč bys tam měl jezdit. Proč by ses všeho vzdával — své praxe, peněz, domu

v Aténách — všeho, pro cos pracoval — a zahrabával se na tom nebezpečném místě?“

„Měl jsem své důvody.“

„Já vím.“ Zvedne šálek k ústům, ale nenapije se. „Zatraceně, tohle mi vůbec nejde,“ řekne pomalu,

téměř ostýchavě, „ale snažím se ti říct, že se z tebe vyklubal dobrý člověk. Jsem na tebe hrdá,

Markosi.“

Dívám se na své ruce. Cítím, jak mě její slova hluboce zasahují. Vylekala mě. Zaskočila mě

nepřipraveného. Na to, co řekla. Nebo na ten něžný svit v jejích očích. Tápu, nevím, co bych na to

měl říct.

„Děkuju, Mamá,“ podaří se mi zamumlat.

Víc už říct nedokážu. Sedíme chvíli tiše a vzduch mezi námi houstne rozpaky. Uvědomujeme si

všechen ten ztracený čas, ty promarněné příležitosti.

„Chtěla jsem se tě na něco zeptat,“ pronese Mamá.

„A na co?“

„James Parkinson. George Huntington. Robert Graves. John Down. A teď tenhle můj kamarád Lou

Gehrig. Jak to, že si muži zabrali i všechna jména nemocí?“

Zamrkám, matka taky, a pak se rozesměje, tak se taky směju. I když se uvnitř hroutím.

Následujícího dne ležíme venku v lehátkách. Mamá má na sobě teplý šál a šedou parku a nohy

zabalené do vlněné deky proti ostrému mrazu. Popíjíme kávu a ukusujeme pečené kdoule se skořicí,

které Thalia pro tu příležitost koupila. Máme na sobě ty brýle na zatmění a díváme se na nebe. Ze

slunce je ukousnutý maličký kousek horního okraje a vypadá trochu jako logo na laptopu od Applu, ze

kterého Thalia pravidelně posílá poznámky do jednoho online fóra. Po celé ulici sedí lidé

na chodnících a na střechách a dívají se na tu podívanou. Někteří odjeli s rodinami na druhý konec

ostrova, kde Řecká astronomická společnost umístila dalekohledy.

„V kolik hodin to má vrcholit?“ zeptám se.

„Kolem půl jedenácté,“ odvětí Thalia. Nadzvedne brýle a podívá se na hodinky. „Ještě asi tak

hodinu.“ Zamne si nadšeně ruce a vyťuká něco do klávesnice.

Sleduju ty dvě, Mamá s tmavými brýlemi a rukama protkanýma modrými žilkami sepnutýma

na hrudi, a Thaliu, jak zuřivě buší do kláves a zpod vlněné čapky jí vykukují bílé vlasy.

Vyklubal se z tebe dobrý člověk.

Ležel jsem té noci předtím na gauči, myslel na to, co říkala Mamá, a myšlenky se mi zatoulaly

k Madaline. Vzpomněl jsem si, jak mě jako chlapce deptaly všechny ty věci, které Mamá nedělala

a ostatní matky ano. Nedržela mě za ruku, když jsme někam šli. Neposadila si mě na klín, nečetla

pohádky na dobrou noc, nedala mi před spaním pusu na tvář. To všechno byla pravda. Ale celé ty

roky jsem byl slepý vůči větší, důležitější pravdě, která ležela nepřiznaná a nedoceněná, pohřbená

pod mými pocity křivdy: že mě má matka nikdy neopustila. Tohle byl její dar mně, neotřesitelné

vědomí, že by mi nikdy neudělala to, co Madaline udělala Thalii. Byla to má matka a nikdy by mě

neopustila. Tohle jsem prostě přijal jako fakt. Nepoděkoval jsem za to o nic víc, než jsem děkoval

slunci, že na mě svítí.

„Podívejte!“ zvolá Thalia.

Náhle se všude kolem nás — na zemi, na zdech, na našem oblečení — objeví malé srpečky světla,

a srpek slunce probleskuje mezi listím našeho olivovníku. Jeden srpek se leskne uvnitř mého hrnku,

další mi tančí mezi tkaničkami bot.

„Ukaž mi ruce, Odie,“ řekne Thalia. „Honem!“

Mamá otevře ruce, dlaní nahoru. Thalia vytáhne z kapsy čtvereček uříznutého skla. Přidrží ho nad

matčinýma rukama. Náhle se na vrásčité kůži na matčiných rukách zatřepotají malé srpkovité duhy.

Otevře překvapením pusu.

„Podívej se na to, Markosi!“ vyhrkne Mamá a zubí se nadšením jako školačka. Ještě nikdy jsem ji

neviděl smát se tak čistě, tak bezelstně.

Sedíme tam, všichni tři, a díváme se na ty chvějící se maličké duhy na matčiných rukách a já cítím

smutek a starou bolest, jak mi svírají hrdlo.

Vyklubal se z tebe dobrý člověk.

Jsem na tebe hrdá, Markosi.

Je mi pětapadesát let. Celý život jsem čekal, až ta slova uslyším. Je už na tohle pozdě? Na nás?

Promarnili jsme toho příliš, moc dlouhou dobu, Mamá a já? Jedna moje část si říká, že je lepší

pokračovat tak, jak to bylo, dělat, že nevíme, jak špatně jsme se k sobě hodili. Je to tak méně

bolestné. Možná lepší než tahle pozdní nabídka smíru. Tenhle křehký chvějící se záblesk toho, jaké to mezi námi mohlo být. Vyvolává to jen lítost, říkám si, a k čemu je lítost? Nic zpátky nevrátí. To, co jsme ztratili, je nenapravitelné.

A přesto, když matka řekne: „Není to krásné, Markosi?“ odpovím jí: „Je, Mamá. Je to krásné,“

a něco se ve mně otevře a já se natáhnu a vezmu matčinu ruku do své.

Část devátá: Zima 2010

Když jsem byla malá, mívali jsme s otcem každý večer takový rituál. Poté, co jsem odříkala

jednadvacetkrát „ve jménu Alláha“ a on mě uložil do postele, posadil se vedle mě a palcem

a ukazováčkem mi z hlavy vytahoval špatné sny. Jeho prsty mi přeskakovaly z čela ke spánkům,

trpělivě hledaly za ušima, vzadu na hlavě, a pokaždé, když mi z mozku odstranil nějakou noční můru,

udělal lup — jako když vytáhnete korek z lahve. Uschoval tyhle sny jeden po druhém

do neviditelného pytle u sebe na klíně, a pevně zatáhl šňůrku. Pak důkladně pročesával vzduch okolo

a hledal hezké sny, které by nahradily ty, co odstranil. Sledovala jsem ho, jak lehce naklonil hlavu, zamračil se a těkal očima ze strany na stranu, jako by se snažil zaslechnout nějakou vzdálenou hudbu.

Zatajila jsem dech a čekala jsem na okamžik, kdy se otcův obličej roztáhne do širokého úsměvu

a zaraduje se: Á, tady jeden je, pak podrží otevřené dlaně a nechá na nich sen přistát, jako když ze stromu pomalu s kroužením padá okvětní plátek. A pak mi jemně, jemňounce — protože otec říkal, že všechny dobré věci v životě jsou křehké a člověk o ně snadno přijde — přiložil ruce k obličeji

a vetřel mi dlaněmi štěstí do čela.

A o čem se mi tedy dneska bude zdát, Bábá? zeptala jsem se.

Hm, dneska. No, dneska to bude neobyčejný sen, říkal pokaždé a pak mi ho pověděl. Na místě si vymyslel nějaký příběh. V jednom z těch snů, které mi dal, jsem se stala nejslavnější malířkou na světě. V jiném jsem byla královnou na kouzelném ostrově a měla jsem létající trůn. Jeden sen, co

mi dal, byl o mém oblíbeném zákusku, želé. Kdybych chtěla, měla jsem moc proměnit mávnutím ruky

všechno v želé — školní autobus, Empire State Building, Tichý oceán. Několikrát jsem zachránila

planetu před zkázou tím, že jsem mávla rukou na dopadající meteor. Můj otec, který o svém otci nikdy moc nemluvil, říkal, že tuhle schopnost vyprávět příběhy zdědil po něm. Říkal, že když byl malý, otec mu občas řekl, ať se posadí — pokud měl náladu, což nebylo moc často — a vyprávěl mu příběhy plné džinů a víl a dévů.

Někdy jsme si to večer s otcem vyměnili. Bábá zavřel oči, já jsem mu přejížděla dlaněmi

po obličeji, začala jsem u jeho čela, pak přes pichlavé strniště na tvářích a jeho hrubé kníry.

A o čem se mi tedy dnes bude zdát? zašeptal a vzal mě za ruce. A už se usmíval. Protože věděl, jaký sen mu dám. Byl to pokaždé ten samý. Ten, kde leží odpoledne se svou sestrou pod kvetoucí jabloní a odpočívají. Slunce je hřeje na tváři a jeho světlo vykresluje stébla trávy a listí a shluky květů na stromě.

Byla jsem jedináček, často dost osamělý. Poté, co jsem se narodila, se mí rodiče, kteří se potkali

v Pákistánu, když jim bylo oběma zhruba čtyřicet, rozhodli, že nebudou pokoušet osud podruhé.

Pamatuju si, jak jsem závistivě hleděla na všechny děti v okolí a ve škole, které měly bratříčka nebo sestřičku. Vyvádělo mě z míry, jak se někteří z nich k sobě chovají, že si neuvědomují své štěstí.

Chovali se jako divocí psi. Štípali se a bouchali, strkali se a zrazovali jeden druhého, jak mohli.

A ještě se tomu smáli. Nemluvili spolu. Nechápala jsem to. Já jsem strávila větší část raného dětství touhou po sourozenci. To, co jsem si doopravdy přála, bylo dvojče, někdo, kdo by plakal vedle mě v kolébce, spal vedle mě, sál se mnou z matčina prsu. Někdo, koho bych mohla bezmezně a úplně

milovat a v jehož obličeji bych se vždycky našla.

A tak se mou tajnou společnicí stala otcova mladší sestřička, Parí, kterou neviděl nikdo kromě mě.

Byla to má sestra, ta, kterou jsem si vždycky přála, aby mi rodiče dali. Viděla jsem ji v zrcadle v koupelně, když jsme si ráno vedle sebe čistily zuby. Oblékaly jsme se spolu. Chodila se mnou do školy a seděla ve třídě vedle mě — když jsem se dívala dopředu na tabuli, koutkem oka jsem

vždycky zahlédla její tmavé vlasy a bílý profil. O přestávce jsem ji brala s sebou na hřiště a cítila jsem za sebou její blízkost, když jsem sjížděla dolů po klouzačce nebo přelézala opičí dráhu.

Po škole, když jsem seděla v kuchyni u stolu a kreslila si, ona si trpělivě něco čmárala poblíž, nebo tam stála a koukala se z okna, dokud jsem neskončila, a pak jsme vyběhly ven a skákaly přes švihadlo a naše identické stíny nadskakovaly na betonu.

Nikdo o mých hrách s Parí nevěděl. Dokonce ani otec. Byla mým tajemstvím.

Někdy, když nikdo nebyl nablízku, jsme jedly hroznové víno a povídaly si a povídaly —

o hračkách, o tom, které křupky jsou nejchutnější, o kreslených seriálech, které máme rády, a o dětech ze školy, které rády nemáme, o tom, kteří učitelé jsou zlí. Měly jsme stejnou oblíbenou barvu (žlutou), oblíbenou zmrzlinu (z tmavých třešní), televizní pořad ( Alf), a obě jsme chtěly být umělkyně, až vyrosteme. Samozřejmě že jsem si představovala, že vypadáme úplně stejně, protože jsme koneckonců byly dvojčata. Občas jsem ji skoro viděla — myslím doopravdy viděla — jen tak

koutkem oka. Pokoušela jsem se ji nakreslit, a pokaždé jsem jí udělala tytéž trochu nestejnoměrné

světlezelené oči, jako mám já, tytéž tmavé vlnité vlasy, stejné dlouhé ostře řezané obočí, které se

téměř dotýkalo. Když se někdo zeptal, řekla jsem jim, že jsem nakreslila sama sebe.

Příběh o tom, jak můj otec přišel o svou sestru, byl pro mě stejně důvěrně známý jako příběhy, které mi matka vyprávěla o Prorokovi, příběhy, které jsem se naučila později, když mne rodiče zapsali do nedělní školy v mešitě v Haywardu. I přesto, jak dobře jsem ho znala, chtěla jsem každý večer

znovu slyšet příběh o Parí, protože mě přitahovala jeho závažnost. Možná že to bylo proto, že jsme

měly stejné jméno. Možná proto jsem cítila mezi námi určité spojení, nejasné, zahalené tajemstvím,

ale nicméně skutečné. Ovšem bylo v tom víc než jen to. Cítila jsem, že se mě dotkla, jako bych i já

byla poznamenaná tím, co se jí přihodilo. Měla jsem pocit, že jsme propojené nějakým neviditelným

řádem, způsobem, který jsem zcela nechápala, víc než jen jmény, rodinnými vztahy, jako bychom

dávaly dohromady nějakou skládačku.

Byla jsem si jistá, že když budu její příběh poslouchat dost pozorně, dozvím se něco i o sobě.

Myslíš, že byl váš otec smutný? Že ji prodal?

Někteří lidé svůj smutek dobře skrývají, Parí. On takový byl. Nebylo to vidět, když se na něj

člověk podíval. Byl to tvrdý muž. Ale myslím, ano, myslím, že uvnitř smutný byl.

A ty jsi?

Otec se na mě usmál a povídá: Proč bych měl, když mám tebe? Ale už v tom věku jsem to na něm poznala. Měl to vepsané v obličeji, jako mateřské znaménko.

Celou tu dobu, co jsme si takhle povídali, se mi v hlavě přehrávala jedna představa. V ní jsem

ušetřila všechny své peníze, neutratila jsem ani dolar za sladkosti nebo samolepky, a když jsem měla plné prasátko —, i když to vlastně nebylo prasátko, ale mořská panna sedící na kameni — rozbila jsem ho, dala jsem si veškeré peníze do kapsy a vydala jsem se najít otcovu sestřičku, ať už bude

kdekoli, a až bych ji našla, koupila bych ji zpátky a přivedla ji k tatínkovi domů. Potěšila bych svého otce. Na světě nebylo nic, co bych si přála víc, než být tím, kdo ho zbaví jeho smutku.

Tak o čem se mi bude dneska zdát? vyptával se Bábá.

Vždyť už to víš.

Znovu úsměv. Ano, vím to.

Bábá?

Hmm?

Byla to dobrá sestra?

Byla dokonalá.

Políbil mě na tvář a urovnal mi peřinu kolem krku. U dveří, poté, co zhasnul světlo, se na chvíli

zastavil.

Byla dokonalá, řekl. Stejně jako ty.

Pokaždé jsem počkala, až zavře dveře, pak jsem sáhla pod postel a vyndala druhý polštář a položila

ho vedle svého. Každý večer jsem usínala a cítila, jak mi v hrudi bijí dvě srdce.

Když zahýbám z nájezdu na Old Oakland Road na dálnici, podívám se na hodinky. Už je po poledni.

Bude mi trvat nejméně čtyřicet minut dostat se na letiště, pokud na stojedničce nebude žádná nehoda

nebo práce na silnici. Na druhou stranu, je to přece jen mezinárodní let, takže bude muset projít přes celnici, čímž možná získám trochu času. Proklouznu doleva a vymáčknu z Lexusu skoro osmdesát mil za hodinu.

Vzpomenu si na jeden rozhovor s otcem, asi tak před měsícem, který představoval malý zázrak. Ta

konverzace představovala prchavou bublinu normality, jako maličkou vzduchovou kapsu na temném

hlubokém chladném dně oceánu. Zpozdila jsem se s obědem, a když jsem mu ho nesla, obrátil ke mně

hlavu ze sklápěcího křesla a poznamenal, tím nejvlídnějším kritickým tónem, že jsem geneticky

naprogramovaná na to, abych nebyla dochvilná. Jako tvá matka, dej Bůh spočinutí její duši.

Ale na druhou stranu, řekl s úsměvem, jako by mě chtěl ukonejšit, člověk musí mít někde nějakou chybu.

Takže tohle je tedy ta jediná symbolická chyba, kterou mi Bůh přidělil? řekla jsem a položila jsem mu do klína talíř s rýží a fazolemi. Notorickou nedochvilnost?

A udělal to s velkým zdráháním, měl bych dodat. Bábá mě vezme za ruce. Stvořil tě téměř dokonalou.

No, jestli chceš, moc ráda ti pár dalších chyb prozradím.

Takže ty sis je schovávala?

No, spousty. Pořád po ruce. Na dobu, kdy budeš starý a bezmocný.

Já ale už jsem starý a bezmocný.

Ale no tak. Teď zase chceš, abych tě litovala.

Pustím si rádio, řeči, country, jazz, další řeči. Vypnu to. Jsem netrpělivá a nervózní. Natáhnu se pro mobil, který mám na sedadle spolujezdce. Zavolám domů a nechám si otevřený mobil na klíně.

„Haló?“

„ Salám, Bábá. To jsem já.“

„Parí?“

„Ano, Bábá. Je doma s tebou a s Hectorem všechno v pořádku?“

„Ano. Je to báječný mladý muž. Uvařil nám vajíčka. Dali jsme si je na toustu. Kde jsi ty?“

„Jsem v autě,“ řeknu.

„Jedeš do restaurace? Dneska nemáš směnu, nebo ano?“

„Ne, jedu na letiště, Bábá. Někoho vyzvedávám.“

„Dobrá. Požádám tvou matku, aby nám udělala oběd,“ řekne. „Mohla by nám donést něco

z restaurace.“

„Dobře, Bábá.“

K mé úlevě už se o ní znovu nezmíní. Ale jsou dny, kdy nedokáže přestat. Proč mi neřekneš, kde je, Parí? Má nějakou operaci? Nelži mi! Proč mi všichni lžou? Odjela někam? Je v Afghánistánu?

Tak to já jedu taky! Pojedu do Kábulu a ty mě nezastavíš. A pořád dokola. Bábá popochází,

pološílený úzkostí; já ho krmím výmysly a pak se ho snažím rozptýlit jeho sbírkou kutilských katalogů nebo něčím v televizi. Občas to zabere, ale někdy je vůči mým trikům odolný. Dělá si starosti, až se z toho rozpláče a je hysterický. Plácá se rukou do hlavy a houpe se dopředu a dozadu ve svém křesle, vzlyká, třesou se mu nohy, až mu nakonec musím dát jeden Ativan. Počkám, až se mu zastře zrak, a pak klesnu vyčerpaně do gauče, téměř bez dechu, sama taky se slzami na krajíčku. Toužebně se

zahledím na domovní dveře a otevřený prostor za nimi, a chce se mi vyjít ven a jít pořád dál. A pak

Bábá ze spánku zasténá a já se v mžiku vrátím zpátky a přetékám výčitkami svědomí.

„Mohla bych mluvit se Hectorem, Bábá?“

Slyším předávání sluchátka. V pozadí se ozývá nějaká soutěžní šou, mručení davů a pak potlesk.

„Nazdar, holka.“

Hector Juarez bydlí naproti přes ulici. Jsme už léta sousedi a během posledních pár roků jsme se

spřátelili. Chodí k nám párkrát týdně, dáme si spolu nějaké jídlo z bufetu a díváme se pozdě do noci na blbosti v televizi, většinou na reality show. Žvýkáme studenou pizzu a kroutíme s morbidním zaujetím hlavou nad dováděním a výbuchy hněvu na obrazovce. Hector býval mariňák, nasazený

v jižním Afghánistánu. Před pár lety ho ošklivě zranili při výbuchu improvizovaného výbušného

zařízení. Když se konečně vrátil z nemocnice pro veterány, přišli všichni lidé z celého bloku. Jeho

rodiče vyvěsili před domem transparent s nápisem Vítej doma, Hectore, s balónky a spoustou květin.

Všichni tleskali, když jeho rodiče přijížděli k domu. Několik sousedů upeklo koláče. Lidé mu

děkovali, za jeho službu. Říkali: Buď teď silný. Bůh ti žehnej. Hectorův otec Cesar přišel pár dní poté k nám domů a nainstalovali jsme stejnou rampu pro kolečkové křeslo, jakou Cesar udělal i před svým domem, až ke vstupním dveřím, nad kterými visí americká vlajka. Pamatuju si, že když jsme

spolu pracovali na tom nájezdu, cítila jsem potřebu se Cesarovi omluvit za to, co se Hectorovi stalo v rodné zemi mého otce.

„Ahoj,“ řeknu. „Napadlo mě, že vás zkontroluju.“

„Tady všechno dobrý,“ Hector na to. „Najedli jsme se. Koukáme na televizní soutěže. Pak budou

dávat souboj rodin.“

„Jejda. Promiň.“

„Proč, mija? Bavíme se dobře. Že jo, Abe?“

„Dík za ty vajíčka,“ řeknu.

Hector trošku ztiší hlas. „No, vlastně to byly palačinky. Ale víš co? Hrozně mu chutnaly. Snědl čtyři na sobě.“

„Jsem ti zavázaná.“

„Jo, holka, vážně se mi líbí ten tvůj nový obraz. Ten s tím dítětem v tom legračním klobouku. Abe

mi ho ukazoval. A byl pěkně pyšný. A já na to, k sakru! Taky že bys měl bejt pyšnej, člověče.“

Usměju se a přejedu do vedlejšího pruhu, aby mě mohlo předjet auto, které se na mě zezadu tlačí.

„Tak už možná vím, co ti dát k Vánocům.“

„Připomeň mi, proč že se nemůžeme vzít?“ řekne Hector. Slyším v pozadí, jak Bábá protestuje, a Hector dá sluchátko stranou a směje se. „Dělám si legraci, Abe. Uklidni se. Vždyť jsem mrzák.“

A pak ke mně: „Myslím, že po mně tvůj otec zrovna vrhl svůj skrytý paštunský pohled.“

Připomenu mu, aby dal otci jeho ranní prášky, a zavěsím.

Je to jako vidět fotku někoho z rádia, ten člověk nikdy nevypadá tak, jak jste si ho v duchu

představovali, když jste jeho hlas poslouchali v autě. Především je stará. Nebo postarší. To jsem

samozřejmě věděla. Spočítala jsem si to a odhadovala jsem, že jí bude něco málo přes šedesát. Jenže

je těžké spojit si tu štíhlou šedovlasou ženu s tím malým děvčátkem, které jsem si vždycky

představovala, s tou tříletou holčičkou s kudrnatými vlasy a protáhlým obočím, které se jako to moje skoro spojuje. A je vyšší, než jsem si ji představovala. Je to poznat, i když zrovna sedí, na lavičce poblíž stánku se sendviči, a nesměle se rozhlíží, jako by byla ztracená. Má úzká ramena a útlou postavu, příjemný obličej, vlasy stažené dozadu háčkovanou čelenkou. Má nefritové náušnice,

vybledlé džíny, dlouhý lososový svetr a kolem krku omotaný žlutý šátek s ledabylou evropskou

elegancí. Ve svém posledním mailu mi psala, že si ho vezme, abych ji snadno našla.

Ještě mě nezahlédla a já na chvilku otálím mezi cestujícími, kteří tlačí vozíky s kufry po terminálu, a šoféry limuzín, kteří drží v rukou cedule se jmény klientů. Srdce mi buší uvnitř hrudi a říkám si To je ona. Tohle je ona. To je vážně ona. Pak se naše pohledy setkají a její pohled se rozzáří poznáním.

Zamává.

Setkáme se u lavičky. Zazubí se a mně se roztřesou kolena. Usmívá se úplně stejně jako Bábá — až

na tu mezeru mezi horními zuby, velkou jako zrnko rýže — na levé straně trochu křivě, to, jak se jí

zmáčkne celý obličej, až skoro zavře oči, to, jak jen docela maličko nakloní hlavu. Vstane a já si

všimnu jejích rukou, deformovaných kloubů na prstech, prstů odkloněných na prvním kloubu směrem

od palce, bulek na zápěstí velikosti cizrnových zrn. Cítím, jak se mi sevře žaludek, jak to vypadá

bolestivě.

Obejmeme se a ona mě políbí na tváře. Má pleť jemnou jako plsť. Když od sebe ustoupíme, drží mě

nataženýma rukama za ramena a dívá se mi do obličeje, jako by zkoumala nějaký obraz. Má zvlhlé

oči. Jsou plné štěstí.

„Omlouvám se, že jsem tu pozdě.“

„To nic,“ odvětí. „Konečně jsem s tebou! Jsem tak ráda“ — To níc. Konešně sem z tebó! Její

francouzský přízvuk je ještě silnější, než jak zněl v telefonu.

„Taky jsem moc ráda,“ řeknu. „Jaký byl let?“

„Vzala jsem si prášek, jinak nemůžu spát. Zůstanu celou dobu vzhůru. Protože jsem příliš šťastná

a příliš vzrušená.“ Upírá na mě zářivý úsměv — jako by se bála, že to kouzlo pomine, když se podívá

jinam — až se nakonec nad námi ozve výzva, že cestující mají hlásit případná zavazadla ležící bez

dozoru, a výraz v jejím obličeji trochu zesmutní.

„Už Abdulláh ví, že přijedu?“

„Říkala jsem mu, že přivezu návštěvu,“ odpovím.

Když se usadíme v autě, pokradmu se na ni dívám. Je to tak hrozně divné. Je v tom cosi

neskutečného, že Parí Wahdatíová sedí v mém autě, jen pár centimetrů ode mě. V jeden moment ji

vidím naprosto jasně — se žlutým šátkem kolem krku, krátké jemné vlásky vykukující vpředu zpod

čelenky, kávově zbarvené mateřské znaménko pod levým uchem — a vzápětí jsou její rysy zahalené

jakýmsi závojem, jako bych na ni koukala skrz zakalené brýle. Mám letmý pocit závrati.

„Jsi v pořádku?“ zeptá se, když na mě pohlédne při zapínání bezpečnostního pásu.

„Pořád mám pocit, že někam zmizíš.“

„Prosím?“

„To jen… že je to trochu neuvěřitelné,“ zasměju se nervózně. „Že doopravdy existuješ. Že jsi

opravdu tady.“

S úsměvem přikývne. „Á, pro mě taky. I pro mě je to zvláštní. Víš, za celý život jsem nepotkala

nikoho, kdo by měl stejné jméno jako já.“

„To já taky ne.“ Otočím klíčkem v zapalování. „Takže, pověz mi o svých dětech.“

Když vyjíždíme z parkoviště, vypráví mi o nich a používá jejich jména, jako bych je znala celý

život, jako bych s jejími dětmi vyrůstala, chodili jsme spolu na rodinné pikniky a jezdili na společné dovolené k moři, dělali si náhrdelníky z mušlí a zahrabávali jeden druhého do písku.

Přeju si, aby to tak bývalo bylo.

Povídá mi o svém synovi Alainovi — „a tvém bratranci“, dodá — a jeho ženě Aně, kterým se

narodilo páté dítě, holčička, a přestěhovali se do Valencie, kde si koupili dům. „ Finalement, ještě že už se odstěhovali z toho hrozného bytečku v Madridu!“ Její prvorozené dítě, Isabelle, která píše hudbu pro televizní pořady, dostala zakázku na svou první hudbu k filmu. A Isabellin manžel Albert je teď šéfkuchařem uznávané pařížské restaurace.

„Vy jste také měli restauraci, ne?“ zeptá se. „Myslím, že jsi mi to psala v e-mailu.“

„No, moji rodiče mívali. Byl to vždycky otcův sen, mít restauraci. Pomáhala jsem mu ji vést. Ale

museli jsme ji před pár lety zavřít. Poté, co matka zemřela a Bábá přestal být… schopný.“

„Ach, to je mi líto.“

„To není třeba. Já nejsem na práci v restauraci ta pravá.“

„Jistěže nejsi. Ty jsi umělkyně.“

Říkala jsem jí, když jsme spolu poprvé mluvily a ona se mě ptala, co dělám, že sním o tom, že

jednoho dne budu studovat uměleckou školu.

„Vlastně jsem teď něco, čemu se říká přepisovatelka.“

Soustředěně poslouchá a já jí vysvětluji, že pracuju pro firmu, která zpracovává data pro velké

společnosti z žebříčku Fortune 500. „Píšu pro ně formuláře. Brožury, příjmové doklady, seznamy

zákazníků, seznamy e-mailových adres a podobné věci. Člověk hlavně musí umět psát na počítači.

A je to slušně placené.“

„Aha,“ řekne. Zamyslí se, a pak se zeptá: „A baví tě to, dělat tuhle práci?“

Cestou na jih míjíme Redwood City. Natáhnu se přes ni a ukážu ven okénkem u spolujezdce. „Vidíš

tu budovu? Tu vysokou s modrou cedulí?“

„Ano?“

„Tam jsem se narodila.“

„ Ah, bon? “ Ohlédne se, když ji mineme. „Máš štěstí.“

„Jak to?“

„Že víš, odkud jsi.“

„Asi jsem nad tím nikdy moc nepřemýšlela.“

„ Bah, samozřejmě že ne. Ale je důležité to vědět, znát své kořeny. Vědět, kde jsi jako člověk začala. Když to nevíš, tvůj vlastní život ti nepřipadá skutečný. Je jako hádanka. Vous comprenez?

Jako kdyby ti utekl začátek příběhu a ty ses ocitla uprostřed a snažila se ho pochopit.“

Představuju si, jak se asi poslední dobou cítí Bábá. Se životem, v němž se začínají objevovat

mezery. Každý den je matoucím příběhem, hádankou, se kterou se musí vyrovnat.

Ujedeme pár mil beze slova.

„Jestli mě má práce baví?“ řeknu. „Jednoho dne jsem přišla domů a zjistila, že do kuchyňského

dřezu teče voda. Na zemi bylo rozbité sklo a plynový hořák zůstal zapnutý. A v tu chvíli mi došlo, že ho nemůžu nechávat samotného. A protože jsem si nemohla dovolit pečovatele, který by bydlel s námi, hledala jsem práci, kterou bych mohla dělat z domova. Jestli mě ‚baví‘, to nehrálo moc

velkou roli.“

„A umělecká škola může počkat.“

„To musí.“

Bojím se, že mi teď řekne, jaké má Bábá štěstí, že má takovou dceru, ale k mé úlevě jen přikývne,

za což jsem jí vděčná, a dívá se na míhající se dálniční značky. Ale jiní lidé — obzvlášť Afghánci —

neustále poukazují na to, jaké má Bábá štěstí a jakým jsem pro něj požehnáním. Mluví o mně

s obdivem. Dělají ze mě světici, dceru, která se hrdinně vzdala jakéhosi zářného, snadného života

a privilegií, aby mohla zůstat doma a starat se o svého otce. Ale nejdřív o matku, říkají a z jejich hlasu, mám dojem, zaznívá soucit. Všechny ty roky, co se starala o ni. Takové potíže to byly. A teď otec. Nikdy nebyla kdovíjak pohledná, ale nápadníka měla. Američana, dělal do solární energie.

Měla se za něj provdat. Ale neudělala to. Kvůli nim. Tolik toho obětovala. Ach, každý rodič by měl mít takovou dceru. Gratulují mi k mé radostné povaze. Podivují se nad mou odvahou a vznešeností, jako se lidé podivují nad tím, když někdo překoná znetvoření nebo třeba ochromující vadu řeči.

Já se ale v téhle verzi příběhu nepoznávám. Třeba někdy ráno vidím, jak Bábá sedí na kraji postele,

pokukuje po mně tím svým uslzeným pohledem, netrpělivě čeká, až mu natáhnu ponožky na jeho suché

kropenaté nohy, zamručí moje jméno a nasadí nějaký infantilní výraz. Nakrčí nos způsobem, při

kterém vypadá jako nějaký děsivý hlodavec, a já nesnáším, když se takhle tváří. Nesnáším ho za to,

že je takový. Nesnáším ho za to, že zúžil obzory mé existence, že je důvodem toho, že mi má nejlepší léta utíkají. Jsou dny, kdy chci být volná, osvobodit se od jeho nedůtklivosti a jeho požadavků. Žádná světice nejsem.

Sjedu na Thirteenth Street. Ještě pár mil, pak zabočím k našemu domu na Beaver Creek Court

a vypnu motor.

Parí se dívá z okna na náš jednopatrový dům, dveře od garáže s olupujícím se nátěrem, olivově

zelené lemování oken, dva laciné kamenné lvy, každého z jedné strany dveří — neměla jsem to srdce

se jich zbavit, protože Bábá je miluje, i když pochybuju, že by si toho všiml. Bydlíme v tomhle domě už od roku 1989, kdy mi bylo sedm. Nejdřív jsme si ho pronajímali a Bábá ho pak v roce 1993

od majitele koupil. V tomhle domě zemřela má matka, jednoho slunečného rána o Vánocích,

na nemocniční posteli, kterou jsem jí dala do pokoje pro hosty, kde strávila poslední tři měsíce svého života. Požádala mě, abych ji do toho pokoje přesunula kvůli výhledu. Říkala, že jí zlepšuje náladu.

Ležela na posteli, s nohama oteklýma a šedivýma, a celé dny koukala z okna do slepé uličky před

domem, na dvorek lemovaný japonskými javory, které tam rok předtím zasadila, na květinový záhon

ve tvaru hvězdy, široký pruh trávníku, který přetínala úzká cestička z oblázků, na úbočí hor v dálce a sytě zlatavou barvu, kterou jim propůjčovalo polední slunce.

„Jsem hrozně nervózní,“ řekne tiše Parí.

„To je pochopitelné,“ řeknu jí. „Už je to padesát osm let.“

Dívá se na své ruce složené v klíně. „Skoro nic si o něm nepamatuju. To, co si pamatuju, není

obličej ani hlas. Jen to, že v mém životě vždycky něco chybělo. Něco dobrého. Něco… Ach, já

nevím, co říct. To je všechno.“

Přikývnu. Radši jí neříkám, jak moc jí rozumím. Téměř se jí zeptám, jestli někdy necítila náznak

toho, že existuju.

Hraje si s roztřepenými konci svého šátku. „Myslíš, že je možné, že si mě bude pamatovat?“”

„Chceš slyšet pravdu?“

Podívá se mi pátravě do obličeje. „Samozřejmě že ano.“

„Nejspíš bude lepší, když nebude.“ Myslím na to, co mi řekl doktor Bašírí, který byl dlouhá léta

lékařem mých rodičů. Říkal, že Bábá potřebuje rutinu, řád. Co nejméně překvapení. Pocit

předvídatelnosti.

Otevřu dveře na své straně auta. „Nevadilo by ti počkat minutku v autě? Pošlu svého kamaráda

domů a pak se můžeš setkat s Bábá.“

Dá si ruku přes oči a já nečekám, jestli se rozpláče.

Když mi bylo jedenáct, jely všechny šesté třídy naší základní školy na dvoudenní exkurzi do akvária

v Monterey Bay. Celý týden před tím pátkem mí spolužáci nemluvili o ničem jiném, v knihovně,

i když jsme si hráli o přestávce. O tom, jaká to bude zábava, až akvárium ten večer zavře a oni budou moct pobíhat po expozicích v pyžamu, mezi kladivouny, rejnoky, vřetenkami a olihněmi. Naše učitelka, paní Gillespieová, nám říkala, že po akváriu budou rozestavěné stoly na večeři a že si

studenti budou moci vybrat toust s burákovým máslem a želé, nebo těstoviny se sýrem. A jako

zákusek si můžete dát brownie, nebo vanilkovou zmrzlinu, říkala. Žáci zalezou ten večer do svých spacích pytlů a budou poslouchat, jak jim učitelé budou číst před spaním, a pak pomalu usnou mezi těmi mořskými koníky a sardinkami a žraloky tygřími, kteří budou proplouvat mezi dlouhými listy

pohupujících se chaluh. Ve čtvrtek už byla celá třída úplně natěšená. I ti, kdo normálně zlobili, se snažili chovat co nejlépe, protože se báli, že by se mohli připravit o výlet do akvária.

Pro mě to bylo trochu jako dívat se na napínaný film s vypnutým zvukem. Cítila jsem se stranou vší

té radosti, odříznutá od slavnostní nálady — stejně jako vždycky v prosinci, když mí spolužáci

odcházeli domů k jedličkám a punčochám visícím nad krbem a horám dárků. Řekla jsem paní

Gillespieové, že nepojedu. Když se zeptala proč, řekla jsem, že ta exkurze připadá na jeden

muslimský svátek. Nejsem si jistá, že mi věřila.

Ten večer, kdy byl výlet, jsem zůstala doma s rodiči a dívali jsme se na To je vražda, napsala.

Snažila jsem se soustředit na televizi a nemyslet na tu exkurzi, ale myšlenky se mi pořád rozbíhaly.

Představovala jsem si své spolužáky v tu samou chvíli, v pyžamech, s baterkami v rukou a s čelem

přitisknutým na sklo obrovské nádrže s úhoři. Cítila jsem, jak se mi v hrudi cosi svírá, a poposedla jsem si na gauči. Bábá, opřený zády o opěradlo, si hodil do pusy pražený burák a zasmál se něčemu, co pronesla Angela Lansburyová. Všimla jsem si, že mě matka, která seděla vedle něj, pozorně

sleduje se zachmuřeným výrazem, ale když se naše pohledy setkaly, rychle vyjasnila tvář a usmála

se — byl to kradmý, tajný úsměv — a já jsem se přiměla taky se usmát. Té noci se mi zdálo, že jsem

na pláži, stojím po pás v oceánu a voda, která má bezpočet odstínů zelené a modré, nefritové,

safírové, smaragdové a tyrkysové, se mi jemně pohupuje kolem boků. Pod mýma nohama proplouvala

hejna ryb, jako by ten oceán byl mým vlastním soukromým akváriem. Otíraly se mi o prsty na nohou

a lechtaly mě na lýtkách, tisíce lesknoucích se barevných šipek, míhajících se po bílém písku.

Tu neděli měl pro mě Bábá překvapení. Zavřel na ten den restauraci — což téměř nikdy nedělal —

a odjeli jsme spolu autem do akvária v Monterey. Bábá celou cestu nadšeně mluvil. Jak si to užijeme.

Jak se moc těší hlavně na to, až uvidí všechny ty žraloky. A co si dáme k obědu? Když mluvil,

vzpomínala jsem na to, když jsem byla malá a on mě brával do maličké zoo v Kelley Parku, kde si

děti mohly pohladit zvířátka, a do japonské zahrady vedle ní, podívat se na kapry koi, a jak

pojmenovával všechny ty ryby a já jsem se ho pořád držela za ruku a říkala jsem si, že nikdy, dokud

budu žít, nebudu potřebovat nikoho jiného.

V akváriu jsem energicky procházela mezi expozicemi a snažila jsem se co nejlépe odpovídat

na otcovy otázky ohledně různých druhů ryb, které jsem poznala. Ale bylo tam moc světla a hluku

a v zajímavých expozicích bylo přelidněno. Bylo to úplně jiné, než jaké to v mých představách bylo

ten večer při exkurzi. Musela jsem se přemáhat. Vyčerpávala mě snaha užívat si to. Cítila jsem, jak

mě začíná bolet břicho, a když jsme se tam šourali dokola asi hodinu, šli jsme pryč. Cestou domů se

na mě Bábá v autě pořád ohlížel s ublíženým výrazem, jako by se chystal něco říct. Cítila jsem, jak

na mě pohledem naléhá. Předstírala jsem, že spím.

Následujícího roku všechna děvčata v mém věku nosila oční stíny a lesk na rty. Chodily na koncerty

Boyz II Men, školní tancovačky a skupinová rande do zábavního parku Great America, kde pištěly při

prudkém klesání a ve vývrtkách na horské dráze. Spolužáci a spolužačky chodili na basketball a dělat roztleskávačky. Bledá, pihovatá dívka, která seděla při španělštině za mnou, chodila do plaveckého týmu a jednoho dne, když jsme si po zvonění uklízely lavice, jen tak navrhla, abych to taky zkusila.

Ona tomu nerozuměla. Mí rodiče by se cítili poníženě, kdybych nosila plavky na veřejnosti. Ne že

bych chtěla. Byla jsem hrozně nesvá ze svého těla. Od pasu nahoru jsem byla štíhlá, ale od pasu dolů nepoměrně a nápadně silnější, jako by přitažlivost stáhla celou váhu do dolní poloviny mého těla.

Vypadala jsem, jako by mě poskládalo nějaké dítě, které si hrálo jednu z těch stolních her, kde dáváte k sobě části těla, nebo je ještě radši složíte tak, aby se k sobě nehodily, aby se všichni pořádně zasmáli. Matka říkala, že mám „silné kosti“. Její matka prý mívala stejnou postavu. Nakonec s tím

přestala, protože dospěla k závěru, že to asi není to, co o sobě chce dívka slyšet — že má silné kosti.

Přemlouvala jsem Bábá, aby mě nechal zkusit hrát ve volejbalovém týmu, ale on mě objal a zlehka

mi vzal hlavu do dlaní. Kdo by mě vozil na tréninky? argumentoval. Kdo by mě vozil na zápasy? Ach Parí, přál bych si, abychom měli takový luxus jako rodiče tvých kamarádek, ale matka a já musíme nějak vydělávat na živobytí. Nedopustím, abychom byli znovu na podpoře. Rozumíš tomu, lásko moje. Já vím, že rozumíš.

Navzdory potřebě vydělávat na živobytí si ale Bábá našel čas, aby mě vozil do Campbellu

na hodiny perštiny. Každé úterý odpoledne po vyučování ve škole jsem seděla na hodině perštiny,

jako ryba, kterou přinutili plavat proti proudu, a snažila jsem se, proti své přirozenosti, naučit vést pero zprava doleva. Prosila jsem Bábá, aby ty lekce perštiny ukončil, ale odmítl. Říkal, že později ocením ten dar, který mi dává. Říkal, že jestli je kultura domem, pak jazyk je klíčem k jejím hlavním dveřím, ke všem místnostem uvnitř. Bez ní, říkal, skončíš svéhlavá, bez pořádného domova a legitimní identity.

A pak v neděli jsem si vždycky nandala bílý bavlněný šátek a on mě vysadil u mešity v Haywardu,

kam jsem chodila na lekce Koránu. Místnost, kde jsme se učily — asi tucet dalších afghánských dívek

a já — byla maličká, bez klimatizace, a byla cítit špinavým prádlem. Okna byla úzká, hodně vysoko,

jako to vždycky mívají vězeňské cely ve filmech. Paní, která nás učila, byla manželkou jednoho

hokynáře ve Fremontu. Nejradši jsem měla, když nám vyprávěla příběhy o Prorokově životě, které mi

připadaly zajímavé — jak prožil dětství na poušti, jak se mu v jeskyni zjevil archanděl Gabriel

a nařídil mu recitovat verše, jak všechny, kdo se s ním setkali, upoutala jeho laskavá a rozzářená tvář.

Jenže většinu času strávila tím, že procházela dlouhatánský seznam, varovala nás před všemi těmi

věcmi, kterým se za každou cenu musíme jako ctnostné mladé muslimské dívky vyhnout, jinak nás

zkazí západní kultura: chlapcům — to především a v první řadě —, pak také rapové hudbě, Madonně,

Melrose Place, šortkám, tanci, plavání na veřejnosti, dělání roztleskávaček, alkoholu, slanině, čabajce, burgerům, které nejsou halal, a celé spoustě dalších věcí. Seděla jsem na zemi, potila jsem se v tom horku, brněly mě nohy a přála jsem si, abych si mohla z hlavy sundat ten šátek, jenže to se samozřejmě v mešitě nesmí. Dívala jsem se nahoru k těm okénkům, ale byl tudy vidět jen maličký kousek nebe. Toužila jsem po chvíli, kdy z mešity vyjdu, kdy mi do obličeje zavane čerstvý vítr,

a pokaždé jsem cítila, jak se mi v hrudi něco uvolňuje, jako když se rozváže nepohodlný uzel.

Ale až do té chvíle pro mě bylo jedinou možností úniku povolit otěže své mysli. Čas od času jsem

se přistihla, jak myslím na Jeremyho Warwicka, který se mnou chodil na matematiku. Jeremy měl

lakonické modré oči a bělošské afro. Byl uzavřený a přemýšlivý. Hrál na kytaru v jedné garážové

kapele — na každoroční školní talentové šou zahráli zběsilou verzi písně „House of the rising sun“.

Ve třídě jsem seděla kousek nalevo o čtyři místa za Jeremym. Občas jsem si představovala, jak se

líbáme, jak mi položí ruce zezadu na krk a má obličej tak blízko u mě, že zakrývá celý svět. Rozléval se mi po těle takový pocit, jako by se mi na břiše a končetinách třepetalo teplé pírko. Samozřejmě že se to nikdy nemohlo stát. My jsme se nikdy nemohli stát, Jeremy a já. Jestli měl vůbec nějaké sebemenší ponětí o tom, že existuju, nedal to nijak najevo. Což bylo vlastně jedno. Takhle jsem aspoň mohla předstírat, že jediným důvodem, proč nejsme spolu, je, že se mu nelíbím.

V létě jsem vždycky pracovala v restauraci rodičů. Když jsem byla mladší, moc ráda jsem utírala

stoly, pomáhala urovnat talíře a příbory, poskládat papírové ubrousky, dát do vázičky uprostřed

každého stolu jednu červenou gerberu. Dělala jsem, jako že jsem pro rodinný podnik nepostradatelná,

že by se restaurace rozpadla, kdybych nezajistila, aby byly všechny slánky a pepřenky plné.

Když jsem byla na střední, dny v Abe’s Kabob House byly vleklé a horké. Většina lesku, kterou pro

mne věci v restauraci měly v dětství, už vyprchala. Vrčící automat na limonádu v rohu, vinylové

ubrusy, flekaté plastové kelímky, laciné názvy jídel na laminovaných jídelních lístcích — Karavana kebab, Khyber pass pilaf, kuře hedvábné cesty — špatně zarámovaný plakát afghánské dívky z National Geographicu, té s těma očima — jako by někdo vydal nějaké nařízení, že její oči na vás musejí zírat ze zdi v každé afghánské restauraci. Vedle toho plakátu Bábá pověsil olejomalbu, kterou jsem dělala v sedmé třídě a na které byly velké minarety v Herátu. Pamatuju si ten pocit pýchy a slávy, když ten obraz pověsil, když jsem sledovala, jak zákazníci jedí své jehněčí kebaby pod mým

uměleckým dílem.

V době oběda jsme s matkou pobíhaly tam a zpátky z kuchyně plné kořeněného kouře ke stolům, kde

jsme obsluhovaly kancelářské pracovníky a zaměstnance města a policisty, a Bábá pracoval u kasy —

Bábá s umaštěnou bílou košilí, s hustými šedými chlupy na hrudi, které mu vykukovaly přes rozepnutý

horní knoflík, a silným chlupatým předloktím. Bábá celý zářil a radostně mával na každého zákazníka.

Dobrý den, pane! Dobrý den, madam! Vítejte v Abe’s Kabob House. Já jsem Abe. Mohu si zapsat

vaši objednávku? Zaráželo mě, jak si vůbec neuvědomoval, že vypadá jako nějaký trhlý

středovýchodní poskok z nějakého sitkomu. A pak, s každým jídlem, které jsem servírovala, Bábá

ještě přidal zazvonění na starý měděný zvonec. Začalo to, myslím, jako takový vtip, ten zvonec, který Bábá pověsil na háček na zdi za pokladnou. Každý obsloužený stůl teď vítal srdečný jasný zvuk měděného zvonu. Stálí zákazníci na něj byli zvyklí — už ho skoro ani nevnímali — a noví zákazníci

to většinou připisovali k excentrickému kouzlu toho místa, i když se občas vyskytly stížnosti.

Ty už nechceš zvonit na zvonek, zeptal se Bábá jednou večer. Bylo to během jarního čtvrtletí mého posledního roku na střední. Seděli jsme v autě před restaurací, poté co jsme zavřeli, a čekali na matku, která si uvnitř zapomněla své prášky proti překyselení žaludku a musela si pro ně

doběhnout. Bábá se tvářil ponuře. Celý den měl špatnou náladu. Na nákupní třídu lehce mrholilo.

Bylo už pozdě a parkoviště bylo prázdné, až na pár aut u KFC drive-thru a jednoho pickupu

zaparkovaného před čistírnou. Uvnitř seděli dva chlápci a z oken stoupal proužek kouře.

Byla to větší zábava, když jsem to nemusela dělat, odvětila jsem.

Nejspíš jako všechno. Ztěžka vzdychl.

Pamatuju si, jak nadšená jsem jako malá bývala z toho, když mě Bábá zvedl do výšky a nechal

na zvonek zazvonit. Když mě pak zase postavil na zem, obličej mi svítil štěstím a hrdostí.

Bábá zapnul v autě topení a založil ruce.

Do Baltimoru je daleko.

Můžeš kdykoli přiletět na návštěvu, řekla jsem zvesela.

Kdykoli přiletět na návštěvu, zopakoval poněkud posměšně. Já se živím vařením kebabů, Parí.

Tak přijedu na návštěvu já.

Bábá ke mně obrátil oči a vrhl na mě ustaraný pohled. Jeho melancholie byla jako temnota venku,

která se tlačila do oken.

Už měsíc jsem každý den kontrolovala naši schránku na dopisy, srdce se mi naplnilo nadějí

pokaždé, když u chodníku zastavilo doručovací auto. Donesla jsem poštu dovnitř, zavřela oči

a pomyslela si: Tohle by mohlo být ono. Otevřela jsem oči a prolétla složenky a kupóny a letáky.

A pak, ve čtvrtek, týden předtím, jsem roztrhla obálku a nalezla slova, na která jsem čekala: S radostí Vám oznamujeme, že…

Vyskočila jsem na nohy. Vykřikla jsem — skutečný křik, který mi vylétl z hrdla, až mi zaslzely oči.

Téměř okamžitě mi v mysli vyvstala představa: vernisáž v galerii, já oblečená do něčeho

jednoduchého, černého, elegantního, obklopená mecenáši a kritiky se svraštělými čely, usmívám se

a odpovídám na jejich otázky a před mými plátny postávají shluky obdivovatelů. Po galerii se vznáší

číšníci v bílých rukavičkách a nalévají víno, nabízejí malé jednohubky z lososa s koprem nebo chřest zabalený do listového těsta. Zažívám jeden z těch náhlých přívalů euforie, takový ten, kdy popadnete cizí lidi a tančíte s nimi nadšeně kolem.

Dělám si starosti o tvou matku, řekl Bábá.

Budu volat každý večer, slibuju. Ty víš, že budu.

Bábá přikývl. Listí javorů u vjezdu na parkoviště se rozvlnilo náhlým poryvem větru.

Přemýšlela jsi trochu o tom, o čem jsme se bavili?

Myslíš nástavbu?

Jen na rok, nebo na dva. Aby měla čas si na tu myšlenku zvyknout. Pak by ses mohla přihlásit

znovu.

Otřásl mnou náhlý hněv. Bábá, tihle lidé si prohlédli výsledky a přepisy mých testů, pak si prošli ukázky mé práce a zaujala je natolik, že mě nejen přijali, ale nabídli mi i stipendium. Tohle je jedna z nejlepších uměleckých škol v zemi. Není to škola, jakou by člověk odmítl. Druhou takovou šanci už člověk nedostane.

To je pravda, řekl a narovnal záda. Dýchl si do dlaní, aby si je zahřál. Samozřejmě že to chápu.

Samozřejmě že mám za tebe velkou radost. Viděla jsem v jeho obličeji ten vnitřní zápas. I strach.

Nejen strach o to, co by se mi mohlo stát tři tisíce mil od domova. Ale také strach, že mě ztratí. Z té moci, kterou jsem svou nepřítomností získala, učinit ho nešťastným, roztrhat jeho otevřené zranitelné srdce, kdyby se mi zachtělo, jako když se dobrman pustí do kotěte.

Uvědomila jsem si, že přemýšlím o jeho sestře. Tou dobou už mé spojení s Parí — jejíž přítomnost

kdysi pulzovala hluboko ve mně — dávno zesláblo. Vzpomněla jsem si na ni jen občas. Jak roky

ubíhaly, vyrostla jsem z toho, jako člověk vyroste ze svého oblíbeného pyžama a plyšáků, na kterých

jsem kdysi lpěla. Ale teď jsem na ni myslela znovu, a na ta pouta, která nás spojovala. Jestli to, co se jí stalo, bylo jako vlna, která se převalila a roztříštila daleko od břehu, pak se teď kolem mých kotníků sbíral zpětný proud té vlny a zase ustupoval.

Bábá si odkašlal a díval se z okna na temné nebe a měsíc schovaný za mraky a jeho oči se zalily

citem.

Všechno mi tě bude připomínat.

Z toho něžného, trochu vyplašeného způsobu, jakým ta slova pronesl, jsem věděla, že je můj otec

raněný, že jeho láska ke mně je tak upřímná a nezměrná a trvalá jako to nebe a že mě vždycky bude

tížit. Byla to taková ta láska, která člověka dříve nebo později zažene do rohu, takže si musí vybrat: buď se odtrhne, nebo zůstane a bude snášet její sílu, i když ho zmáčkne do čehosi menšího, než sám je.

Natáhla jsem se ze zadního sedadla a dotkla se jeho obličeje. Opřel si tvář o mou dlaň.

Proč to tak dlouho trvá? zamumlal.

Už zamyká, řekla jsem. Cítila jsem se vyčerpaně. Dívala jsem se, jak matka pospíchá k autu.

Mrholení přešlo v prudký liják.

O měsíc později, dva týdny předtím, než jsem se měla letět podívat na východ a navštívit areál

univerzity, šla matka k doktoru Bašírímu, aby mu řekla, že ty antacidové tablety jí od bolestí břicha nijak nepomohly. Poslal ji na ultrazvuk. Našli jí v levém vaječníku tumor velikosti vlašského ořechu.

„Bábá?“

Sedí bez hnutí ve sklápěcím křesle nahrbený dopředu. Má na sobě tepláky a nohy dole přikryté

kostkovaným vlněným šálem. Je oblečený do hnědého propínacího svetru, který jsem mu koupila rok

předtím, a do flanelové košile, kterou si zapnul až ke krku. Trvá teď na tom, že bude své košile nosit takhle, se zapnutým límečkem, takže vypadá jako malý kluk a zároveň křehce, smířeně se stářím.

Vypadá dnes trochu opuchle v obličeji a do čela mu padají neučesané pramínky bílých vlasů. Dívá se

na Chcete být milionářem? se zasmušilým, zmateným výrazem. Když ho oslovím, spočívá pořád

pohledem na obrazovce, jako by mě neslyšel, a pak se na mě pomalu s nelibostí podívá. Pod spodním

víčkem levého oka se mu dělá ječné zrno. Potřebuje oholit.

„Bábá, můžeš na chvíli ztišit tu televizi?“

„Já se dívám,“ řekne.

„Já vím. Ale máš návštěvu.“ Už jsem mu o návštěvě Parí Wahdatíové říkala den předtím a znovu

toho rána. Ale neptám se ho, jestli si to pamatuje. To je něco, co jsem se naučila dost brzy, neuvádět ho do rozpaků, protože pak je defenzivní a občas urážlivý.

Seberu ovladač z opěrky křesla, vypnu zvuk a připravuju se na to, že přijde záchvat vzteku. Když se

to stalo poprvé, byla jsem přesvědčená, že to hraje, že je to nějaká komedie. K mé úlevě Bábá

neprotestuje, jen dlouze vzdychne nosem.

Pokynu na Parí, která postává v chodbě u vchodu do obývacího pokoje. Pomalu k nám dojde a já jí

přisunu židli k otcovu křeslu. Je na ní vidět, že je jako vzrušený uzlíček nervů. Sedí vzpřímeně, celá bledá, na kraji židle a naklání se dopředu, s koleny přitisknutými k sobě a sepnutýma rukama, a úsměv má tak sevřený, až jí zbělaly rty. Nespustí z Bábá oči, jako by s ním měla jen pár chvil

a snažila se zapamatovat si jeho obličej.

„Bábá, tohle je ta přítelkyně, o které jsem ti povídala.“

Dívá se na tu šedovlasou ženu před sebou. Má poslední dobou takový znervózňující pohled, kterým

se na lidi dívá — i když zírá přímo na ně, nedá se z něj nic poznat. Působí nezúčastněně, uzavřeně,

jako by se chtěl podívat někam jinam a náhodou pohlédl na ně.

Parí si odkašle. I přesto se jí třese hlas, když promluví. „Dobrý den, Abdulláhu. Já se jmenuju Parí.

Jsem moc ráda, že vás vidím.“

Přikývne. Skoro na něm vidím tu nejistotu a zmatek, které se mu honí v obličeji. Dívá se na mě a pak na Parí. Otevře ústa a nuceně se pousměje, jak to dělává, když má pocit, že na něj někdo něco šije.

„Máte přízvuk,“ řekne nakonec.

„Ona bydlí ve Francii,“ řeknu. „A, Bábá, budeš muset mluvit anglicky. Ona neumí persky.“

Bábá přikývne. „Takže vy žijete v Londýně?“ řekne Parí.

„Bábá!“

„Co?“ otočí se ke mně ostře. Pak pochopí a trochu rozpačitě se pousměje, než začne mluvit

anglicky. „Vy bydlíte v Londýně?“

„Vlastně bydlím v Paříži,“ odpoví Parí. „Bydlím v jednom malém bytě v Paříži.“ Nespustí z něj

oči.

„Vždycky jsem chtěl svou ženu vzít do Paříže. Sultána — tak se jmenovala, dej Bůh spočinutí její

duši. Vždycky říkávala: Abdulláhu, vezmi mě do Paříže. Kdy mě vezmeš do Paříže? “

Moje matka vlastně necestovala moc ráda. Nikdy neviděla důvod, proč se vzdát pohodlí a dobře

známého prostředí svého vlastního domova a podstoupit martýrium létání a vláčení kufrů. Neměla

smysl pro kulinářská dobrodružství — její představa exotického jídla bylo kuře na pomerančích

z čínského bufetu na Taylor Street. Člověk trochu žasne, jak si ji Bábá občas dokáže vybavit s tak

zázračnou přesností — pamatuje si třeba, že solila jídlo tak, že shazovala zrníčka soli z dlaně pravé ruky, nebo měla ve zvyku přerušovat lidi při telefonním hovoru, což když byla s nimi osobně, nikdy nedělala — a jindy zas dokáže být tak naprosto mimo. Říkám si, že pro něj vzpomínka na matku asi

bledne, její tvář se ztrácí ve stínu, pamatuje si ji s každým dnem čím dál méně, jako když se z dlaně mezi prsty sype písek. Stává se pro něj jen přízračnou siluetou, prázdnou schránkou, kterou má potřebu naplnit falešnými podrobnostmi a vymyšlenými povahovými rysy, jako by umělé vzpomínky

byly lepší než vůbec žádné.

„No, je to krásné město,“ odvětí Parí.

„Možná ji tam ještě vezmu. Ale má teď rakovinu. Takovou tu ženskou — jak se tomu říká? —

těch…“

„ Vaječníků,“ doplním ho.

Parí přikývne, krátce pohlédne na mě a pak zpátky na Bábá.

„Ze všeho nejvíc chce vylézt na Eiffelovu věž. Viděla jste ji?“ zeptá se Bábá.

„Eiffelovu věž?“ zasměje se Parí Wahdatíová. „No ano. Každý den. Vlastně se tomu nevyhnu.“

„Vylezla jste na ni? Až nahoru?“

„Vylezla, ano. Tam nahoře je krásně. Ale já se výšek bojím, takže to pro mě nebývá moc příjemné.

Ale shora, když je slunečno, dohlédnete do dálky víc než šedesát kilometrů. Samozřejmě že v Paříži

často tak hezky a slunečno není.“

Bábá zabručí. Parí to povzbudí a mluví dál o Eiffelovce, o tom, kolik let se stavěla, že původně

neměla po světové výstavě v roce 1889 v Paříži vůbec zůstat — jenže ona nedokáže číst otcovy oči

tak, jako to umím já. Jeho výraz už otupěl. Neuvědomuje si, že ho ztratila, že jeho myšlenky už

změnily směr jako listí ve větru. Parí si přisedne blíž. „Věděl jste, Abdulláhu, že ji každých sedm let musejí znovu natřít?“ řekne.

„Jak jste říkala, že se jmenujete?“ zeptá se Bábá.

„Parí.“

„Tak se jmenuje má dcera.“

„Ano, já vím.“

„Máte stejné jméno,“ řekne Bábá. „Vy dvě, máte stejné jméno. Tak to vidíte.“ Zakašle a zamyšleně

si hraje s malou trhlinou v kožené opěrce křesla.

„Abdulláhu, můžu se vás na něco zeptat?“

Bábá pokrčí rameny.

Parí se na mě podívá, jako by žádala o svolení. Přikývnu, ať se zeptá. Nakloní se dopředu. „Jak jste se rozhodl dát své dceři tohle jméno?“

Babá se zadívá z okna a dloubá nehtem do díry v opěrce.

„Pamatujete si to, Abdulláhu? Proč tohle jméno?“

Zavrtí hlavou. Tahá si za svetr a svírá ho u krku. Jeho rty se téměř nepohybují, když si začne

potichounku broukat, takové rytmické mumlání, ke kterému se vždycky uchýlí, když ho trápí úzkost,

nebo neví, co odpovědět, když se mu všechno slije a vyvádí ho z míry příval nesouvislých myšlenek

a zoufale čeká, až se ta mlha vyjasní.

„Abdulláhu? Co je to?“ zeptá se Parí.

„Nic,“ zamumlá.

„Ne, ta písnička, co si zpíváte — co to je?“

Obrátí se bezradně ke mně. Neví.

„To je dětská říkanka,“ řeknu. „Pamatuješ, Bábá? Naučil ses ji jako chlapec. Říkal jsi, že ses ji

naučil od své matky.“

„Dobrá.“

„Můžete mi ji zazpívat?“ řekne Parí naléhavě a zadrhává se jí hlas. „Prosím, Abdulláhu, zazpíváte

ji?“

Skloní hlavu a pomalu s ní zavrtí.

„No tak, Bábá,“ řeknu tiše. Položím mu ruku na kostnaté rameno. „To je v pořádku.“

Váhavě, třesoucím se hlasem, aniž by zvedl oči, Bábá několikrát zazpívá tytéž dva řádky:

Našel jsem smutnou malou vílu

v stínu papírového stromu.

„Říkával, že to má ještě druhý verš,“ vysvětlím Parí, „ale on ho zapomněl.“

Parí Wahdatíová se náhle zasměje, zní to jako hluboký hrdelní výkřik, a přikryje si ústa. „ Ah, mon Dieu,“ zašeptá.

Zvedne ruku. Zazpívá, v perštině:

Znám jednu smutnou malou vílu

již v noci vítr odvanul

Bábá svraští čelo. Na kratičký okamžik mám pocit, že v jeho očích vidím maličký záblesk světla.

Jenže pak mrkne a jeho tvář je opět flegmatická. Zavrtí hlavou. „Ne. Ne, myslím, že tak to vůbec

není.“

„Ach, Abdulláhu…“ řekne Parí.

Usmívá se se slzami v očích, natáhne se a vezme otcovy ruce do svých. Políbí hřbet obou jeho

rukou a přitiskne si jeho dlaně ke tvářím. Bábá se zazubí a i jeho oči zvlhnou. Parí se na mě podívá, mrkáním zadržuje slzy štěstí a já vidím, že se domnívá, že pronikla k němu, že svého ztraceného bratra našla díky této kouzelné říkance, jako džin v nějaké pohádce. Myslí si, že ji teď vidí jasně.

Za okamžik pochopí, že on jen reaguje, že jen odpovídá na její teplý dotek a projev náklonnosti. Je to jen živočišný instinkt, nic víc. Vím to s bolestnou přesností.

Pár měsíců předtím, než mi dal doktor Bašírí telefonní číslo na hospic, jsme si s matkou udělaly výlet do Santa Cruz Mountains a zůstaly přes víkend v hotelu. Má matka neměla ráda dlouhé výlety, ale ještě než začala být hodně nemocná, jezdily jsme spolu tu a tam na kratší pobyty. Bábá se postaral

o restauraci a já jsem nás s matkou odvezla do Bodega Bay nebo Sausalita, nebo do San Franciska,

kde jsme vždycky bydlely v hotelu poblíž Union Square. Uvelebily jsme se v pokoji a objednaly

pokojovou službu, dívaly se na filmy. Pak jsme zašly k přístavišti — matka vždycky prahla

po turistických atrakcích — a koupily jsme si zmrzlinu a dívaly se na lvouny, kteří u mola tu a tam

vykukovali nad vodu. Hodily jsme pár mincí do otevřených pouzder pouličních kytaristů a batůžků

mimů, nasprejovaných, aby vypadali jako roboti. Vždycky jsme navštívily muzeum moderního umění.

Zavěsila jsem se do ní a ukazovala jí díla Rivery, Kahlo, Matisse a Pollocka. Nebo jsme zašly

na odpolední představení, což má matka zbožňovala, zhlédly dva nebo tři filmy, a vynořily se pak ze

tmy s unavenýma očima, zvoněním v uších a prsty od popcornu.

S matkou to bylo snazší — odjakživa — méně komplikované a méně zrádné. Nemusela jsem být tak

ve střehu. Nemusela jsem si pořád dávat pozor na to, co říkám, ze strachu, že ji něčím zraním. Vyrazit si s ní takhle sama na víkend, to bylo jako zabalit se do měkkého obláčku a na ty dva dny ze mě všechno, co mě kdy trápilo, opadlo a zůstalo to někde daleko pode mnou.

Slavily jsme konec další série chemoterapie — která, jak se ukázalo, byla její poslední. Hotel byl

krásný, v ústraní. Měli lázně, fitness centrum, herní místnost s velkou televizní obrazovkou a stůl

na biliár. Náš pokoj byla chatka s dřevěnou verandou, odkud byl výhled na bazén, restauraci

a na celé háje sekvojí, které se tyčily až k nebi. Některé z těch stromů rostly tak blízko, že se daly rozlišit jemné odstíny barev na zádech veverky běžící po kmeni. Prvního rána tady mě matka probudila a povídá: Honem, Parí, tohle musíš vidět. Za oknem byl jelen a okusoval keře.

Vyvezla jsem ji v kolečkovém křesle do zahrad. Je na mě tak žalostný pohled, říkala. Zaparkovala jsem s ní u fontány a posadila se na lavičku vedle ní. Slunce nás hřálo do tváře a dívaly jsme se, jak mezi květinami poletují kolibříci, až nakonec usnula a já ji odvezla zpátky do chatky.

V neděli odpoledne jsme si daly čaj a croissanty na balkóně před restaurací, což byla velká

místnost se stropem jako katedrála, plná polic s knihami. Na jedné zdi byl lapač snů a opravdový

kamenný krb. Dole, kousek od nás, muž s tváří derviše a dívka se zplihlými blond vlasy apaticky

hráli ping-pong.

Musíme něco udělat s tím obočím, prohlásila matka. Měla na sobě zimní kabát, pod ním svetr

a kaštanově hnědou čapku, kterou si upletla rok a půl předtím, když, jak to podávala, začaly všechny ty radosti.

Já ti ho namaluju, řekla jsem.

Tak ať je pořádně dramatické.

Jako Elizabeth Taylorová v Kleopatře, tak dramatické?

Unaveně se usmála. Proč ne? Upila trochu čaje. Úsměv jí zdůrazňoval nové vrásky ve tváři. Když

jsem potkala Abdulláha, prodávala jsem v Péšávaru na ulici oblečení. Říkal, že mám krásné obočí.

Ti dva u ping-pongu odložili pálky. Stáli teď u dřevěného zábradlí, dělili se o cigaretu a dívali se na nebe, které bylo jasné a zářivé, až na pár potrhaných cárů obláčků. Dívka měla dlouhé hubené ruce.

Četla jsem v novinách, že v Capitole je dneska trh řemesel, řekla jsem. Jestli se na to cítíš, mohly bysme se tam zajet podívat. Můžem si tam dát i večeři, jestli chceš.

Parí?

Ano.

Chtěla bych ti něco říct.

Dobře.

Abdulláh má v Pákistánu bratra, řekla. Nevlastního.

Prudce jsem se k ní otočila.

Jmenuje se Ikbál. Má syny. Bydlí v uprchlickém táboře poblíž Péšávaru.

Odložím šálek a začnu něco říkat, ale utne mě.

Říkám ti to přece teď. Na ničem jiném nezáleží. Tvůj otec má své důvody. Jsem si jistá, že na ně přijdeš, když tomu dáš trochu času. Důležité je to, že má nevlastního bratra a že mu posílá peníze, aby mu vypomohl.

Řekla mi, jak už léta Bábá posílá peníze tomuhle Ikbálovi — mému nevlastnímu strýci, pomyslela

jsem si a hrklo ve mně — každé tři měsíce tisíc dolarů, posílá je do banky v Péšávaru přes Western

Union.

Proč mi to teď říkáš? zeptala jsem se.

Protože si myslím, že bys to měla vědět, i když on si to nemyslí. A taky budeš brzy muset převzít finance a pak by ses to stejně dozvěděla.

Obrátila jsem se a dívala se na kočku, která se se zvednutým ocasem přikradla ke dvojici, co hrála

ping-pong. Dívka se natáhla, že ji pohladí, a kočka nejprve ztuhla. Ale pak si vyskočila na zábradlí a nechala se od dívky pohladit na hlavě, přes uši a po zádech. Měla jsem v hlavě zmatek. Já mám rodinu mimo Spojené státy.

Ty budeš dělat účetní knihy ještě dlouho, mami, řekla jsem. Snažila jsem se co nejlépe zakrýt rozechvění ve svém hlase.

Následovala napjatá odmlka. Když znovu promluvila, bylo to hlubším, pomalejším hlasem. Jako

když jsem byla malá a šly jsme do mešity na pohřeb, a ona si předtím vedle mě dřepla a trpělivě mi

vysvětlovala, že si mám u vchodu sundat boty, že mám být během modlitby zticha a neošívat se

a nestěžovat si a že si mám dojít na záchod teď, abych nemusela později.

Nebudu, řekla. A koukej si to přestat myslet. Nadešel čas a ty na to musíš být připravená.

Vyfoukla jsem vzduch z tváří; v krku jako by mi uvízlo cosi těžkého. Kdesi v dálce se ozvala

motorová pila a její zesilující kvílení bylo v ostrém rozporu s klidem lesů.

Tvůj otec je jako dítě. Děsí ho představa, že bude opuštěný. Ztratil by se bez tebe, Parí, a už by nikdy nenašel cestu zpátky.

Přiměla jsem se podívat na stromy, na sluneční světlo, které dopadalo na nadýchané listí, na drsnou

kůru na jejich kmenech. Strčila jsem jazyk mezi řezáky a silně zkousla. Zalily se mi oči a v ústech

jsem ucítila kovovou chuť krve.

Bratr, řekla jsem.

Ano.

Mám spoustu otázek.

Zeptej se mě večer. Až nebudu tak unavená. Řeknu ti všechno, co vím.

Přikývla jsem. Dopila jsem zbytek čaje, který mezitím vystydl. U stolku poblíž nás si jeden pár

ve středním věku vyměnil stránky novin. Žena se zrzavými vlasy a upřímným výrazem ve tváři si nás

tiše prohlížela přes vršek svého dvojarchu, přelétala očima ode mě k mé matce se sklíčenou tváří,

rukama plnýma pohmožděnin, zapadlýma očima a vyzáblým úsměvem. Když se naše oči setkaly, žena

se maličko pousmála, jako bychom sdílely nějaké tajné vědomí čehosi, a já jsem věděla, že i ona si

tímhle prošla.

Tak co myslíš, mami? Ten trh, chce se ti?

Matka na mně spočinula pohledem. Vypadalo to, že jsou její oči na její hlavu příliš velké, stejně

jako je její hlava příliš velká na její ramena.

Hodil by se mi nový klobouk, řekla.

Odložila jsem ubrousek, odstrčila židli od stolu a obešla ho. Uvolnila jsem brzdu kolečkového

křesla a vyjela s ním od stolu.

Parí? řekla mi matka.

Ano?

Obrátila hlavu a podívala se na mě. Slunce se prodíralo listím stromů a tečky jeho světla jí

dopadaly na obličej. Víš ty vůbec, jak silnou tě Bůh stvořil? řekla. Jak silnou a dobrou tě stvořil?

To, jak pracuje lidská mysl, se nedá nijak vysvětlit. Například tahle chvíle. Z těch tisíce a tisíce okamžiků, které jsme matka a já za ta léta spolu prožily, je tohle pro mě ten nejjasnější, ten, který se kdesi v mé mysli tetelí tím nejhlasitějším šumem: má matka, jak se na mě dívá přes rameno, její tvář vzhůru nohama, ta spousta třpytících se teček na její kůži, to, jak se ptá, jestli vím, jak silnou mě Bůh stvořil.

Když Bábá v křesle usne, Parí mu zlehka zapne svetr a přitáhne mu šál přes hrudník. Zastrčí mu

za ucho volný pramen vlasů, chvíli nad ním stojí a dívá se, jak spí. Taky se ráda dívám, jak spí,

protože to člověk nepozná, že něco není v pořádku. Se zavřenýma očima už není vidět prázdnota

v nich, ten pohled bez života, a Bábá vypadá víc tak, jak ho znám. Když spí, vypadá čilejší

a přítomnější, jako by do něj proniklo něco z jeho starého já. Přemýšlím, jestli si to Parí dokáže

představit, když se dívá na jeho tvář odpočívající na polštáři. To, jaký býval, jak se dovedl smát.

Přesuneme se z obývacího pokoje do kuchyně. Vyndám ze skříně hrnec a naplním ho ve dřezu.

„Chtěla bych ti ukázat některé tyhle fotky,“ řekne Parí s nadšením v hlase. Sedí u stolu a horečně

listuje fotoalbem, které si donesla z kufru.

„Obávám se, že káva nebude odpovídat pařížským standardům,“ prohodím přes rameno a naliju

vodu do kávovaru.

„Ujišťuju tě, že co se kávy týče, nejsem vybíravá.“ Sundala si svůj žlutý šátek a vzala si brýle

na čtení, skrz které teď kouká na fotky.

Když kávovar začne bublat, posadím se ke kuchyňskému stolu vedle Parí. „ Ah oui. Voilá. Tady to je,“ řekne. Obrátí album a přisune ho ke mně. Poklepá na jednu fotku. „Tady je to místo. Kde jsme se, tvůj otec a já, narodili. A taky náš bratr Ikbál.“

Když mi poprvé zavolala z Paříže, zmínila se o Ikbálovi — možná jako doklad toho, že mi nelže

o tom, kdo je. Ale já už jsem věděla, že mluví pravdu. Věděla jsem to od chvíle, kdy jsem zvedla

sluchátko a ona řekla jméno mého otce a zeptala se, jestli se dovolala do jeho domu. A já jsem

odpověděla Ano, kdo volá? a ona na to Já jsem jeho sestra. Srdce se mi prudce rozbušilo. Šmátrala jsem po židli, do které bych mohla klesnout, a všechno kolem mne najednou ztichlo, že by bylo slyšet dopadnout špendlík. Byl to šok, ano, taková ta divadelní věc, která se lidem ve skutečném životě málokdy stává. Ale na jiné úrovni — na úrovni, která se vymyká racionálnímu vysvětlení, je křehčí

a její podstata by se narušila a roztříštila, kdybych se ji pokusila vložit do slov — jsem nebyla

překvapená, že volá. Jako bych to byla celý svůj život dokonce čekala, že se díky nějaké závratné

souhře okolností, nebo náhod, nebo osudu, jakkoli tomu chcete říkat, nakonec, ona a já, najdeme.

Odnesla jsem si sluchátko s sebou dozadu na dvorek a posadila jsem se na křesílko vedle

zeleninového záhonku, kde ještě pěstuju zelené papriky a obří dýně, které sázela matka. Slunce mě

hřeje za krkem, když si třesoucíma se rukama zapálím cigaretu.

Já vím, kdo jste, řekla jsem. Vím to celý svůj život.

Na druhém konci bylo ticho, ale měla jsem dojem, že tiše pláče, že kvůli tomu odvrátila hlavu

od sluchátka.

Mluvily jsme spolu téměř hodinu. Pověděla jsem jí, že vím, co se jí stalo, a jak mi otec ten příběh

vždycky vyprávěl před spaním. Parí říkala, že ona sama si své minulosti nebyla vědoma a nejspíš by

byla zemřela, aniž by se to dozvěděla, nebýt dopisu, který jí zanechal její nevlastní strýc Nábí.

Předtím, než sám zemřel v Kábulu, v něm vylíčil mimo jiné události z jejího dětství. Ten dopis byl

svěřen člověku jménem Markos Varvaris, chirurgovi pracujícímu v Kábulu, který Parí hledal a našel

ji ve Francii. V létě Parí přiletěla do Kábulu, setkala se s Markosem Varvarisem, a ten jí zařídil výlet do Šádbághu.

Ke konci našeho hovoru jsem cítila, že sbírá odvahu, až nakonec řekla No, myslím, že jsem

připravená. Mohu s ním teď mluvit?

A já jsem jí to musela říct.

Přitáhnu si album blíž k sobě a prohlížím si obrázek, na který Parí ukazuje. Vidím sídlo ukryté

za vysokými jasně bílými zdmi, nahoře s ostnatým drátem. Nebo spíš čísi tragicky mylnou představu

o tom, jak by mělo sídlo vypadat. Třípodlažní, růžovozelenožlutobílé, s parapety a věžičkami

a špičatými okapy a mozaikami a poloprůhlednými skly. Monument kýči, který se žalostně nepovedl.

„Můj Bože!“ vydechnu.

„ C’est affreux, non? “ přitaká Parí. „Je to hrozné. Afghánci takovým domům říkají Narkopaláce.

Tenhle patří známému válečnému zločinci.“

„Takže to je všechno, co ze Šádbághu zbylo?“

„Ano, ze staré vesnice. Tohle a spousta akrů ovocných stromů — těch, jak se tomu říká? — des

vergers.“

„Sadů.“

„Ano.“ Přejede prstem po fotce sídla. „Kéž bych věděla, kde přesně stával náš starý dům, myslím

vzhledem k tomu Narkopaláci. Moc ráda bych znala přesné místo.“

Vypráví mi o novém Šádbághu — o městečku se školami, klinikou, nákupní čtvrtí, dokonce

i s malým hotýlkem — které stojí asi dvě míle od místa, kde bývala stará vesnice. Ve městě se spolu

se svým tlumočníkem ptala po svém nevlastním bratrovi. Tohle jsem se dozvěděla během toho

prvního, dlouhého telefonního hovoru s Parí — jak to vypadalo, že nikdo ve městě Ikbála nezná, až

Parí narazila na jednoho starého muže, který ho znal, přítele Ikbála z dětství, který ho zahlédl, jak i s rodinou přespává na holém poli poblíž starého větrného mlýna. Ikbál svému příteli řekl, že byl v Pákistánu, kam mu posílal peníze jeho starší bratr, který žije v severní Kalifornii. Zeptala jsem se, říkala Parí do telefonu, zeptala jsem se, jestli mu Ikbál řekl, jak se ten bratr jmenuje, a ten stařec odpověděl: Ano, Abdulláh. A pak, ten zbytek už nebyl tak těžký. Myslím najít tebe a tvého otce.

Ptala jsem se Ikbálova přítele, kde je Ikbál teď, řekla Parí. Ptala jsem se, co se s ním stalo, a on říkal, že neví. Ale tvářil se dost nervózně a ani se na mě nepodíval, když to říkal. A já si myslím, Parí, bojím se, že se Ikbálovi stalo něco hrozného.

Listuje dalšími stránkami a ukazuje mi fotky svých dětí — Alaina, Isabelle, a Thierryho — a svých

vnoučat — na narozeninových oslavách, jak pózují v plavkách u bazénu. Svůj byt v Paříži, pastelově

modré zdi a bílé rolety stažené až k parapetům, police plné knih. Svou přeplněnou kancelář

na univerzitě, kde učila matematiku, než ji revmatitida donutila odejít do důchodu.

Obracím další stránky a ona doplňuje legendu k obrázkům — její stará kamarádka Collette,

Isabellin manžel Albert, Paríin manžel Eric, který byl dramatikem a zemřel roku 1997 na selhání

srdce. Zastavím se nad fotkou jich dvou, neskutečně mladých, jak sedí vedle sebe na oranžových

polštářích v nějaké restauraci, ona v bílé blůze, on v tričku, s dlouhými vlasy staženými do culíku.

„Toho večera jsme se seznámili,“ řekne Parí. „Byla to domluvená schůzka.“

„Má laskavý obličej.“

Parí přikývne. „Ano. Když jsme se vzali, říkala jsem si, že spolu budeme mít spoustu let. Myslela

jsem si, přinejmenším třicet, možná čtyřicet. Padesát, když budeme mít štěstí. Proč ne?“ Zírá na tu

fotku, na chvilku ztracená, a pak se lehce usměje. „Jenže čas je jako půvab. Člověk ho nikdy nemá

tolik, kolik myslí.“ Odstrčí album a napije se kávy. „A ty? Nikdy se nevdáš?“

Pokrčím rameny a otočím na další stránku. „Jednou to bylo o vlásek.“

„Omlouvám se, co je ‚o vlásek‘?“

„To znamená, že jsem se málem vdala. Ale do fáze s prstenem jsme se nedostali.“

To není pravda. Bylo to bolestné a komplikované. Ještě teď mě vzpomínka na to trochu zabolí pod

hrudní kostí.

Skloní hlavu. „To je mi líto. Bylo to ode mne velmi nezdvořilé.“

„Ne. To je v pořádku. Našel si někoho krásnějšího a méně… zatíženého, řekla bych. Když už

mluvíme o kráse, kdo je tohle?“

Ukážu na okouzlující ženu s dlouhými tmavými vlasy a velkýma očima. Na obrázku drží cigaretu,

jako by se nudila — s loktem opřeným o bok a hlavou nonšalantně zakloněnou — ale její pohled je

pronikavý, vzdorný.

„To je Maman. Má matka, Níla Wahdatíová. Nebo jsem si myslela, že je má matka. Rozumíš.“

„Je nádherná,“ řeknu.

„Byla. Spáchala sebevraždu ve čtyřiasedmdesátém.“

„To je mi líto.“

„ Non, non. To je v pořádku.“ Zamyšleně přejede po fotce hranou palce. „Maman byla elegantní a talentovaná. Četla knihy a měla hodně vyhraněných názorů a pořád je lidem vykládala. Ale měla v sobě i hluboký smutek. Celý život mi podávala lopatu a říkala: Zaplň tyhle díry v mé duši, Parí.“

Přikývnu. Myslím, že tomu trochu rozumím.

„Ale já jsem nemohla. A později už jsem ani nechtěla. Dělala jsem lehkomyslné věci. Bezohledné

věci.“ Opře se v křesle, svěsí ramena a složí své tenké bílé ruce do klína. Chvíli uvažuje, a pak

řekne: „ J’aurais du être plus gentille — Měla jsem být laskavější. Takové věci člověk nikdy

nelituje. Když zestárneš, nikdy si neřekneš: Kéž bych k tomu člověku nebyla laskavá. Takhle nikdy neuvažuješ.“ Na chvíli se tváří přepadle. Je jako bezmocná školačka. „Nebylo by to bývalo tak těžké,“ řekne unaveně. „Měla jsem být laskavější. Měla jsem být víc jako ty.“

Ztěžka vydechne a zavře fotoalbum. Odmlčí se, a pak zvesela pronese: „ Ah, bon. A teď bych tě chtěla o něco požádat.“

„Samozřejmě.“

„Ukážeš mi nějaké své obrazy?“

Usmějeme se na sebe.

Parí se mnou a s Bábá zůstane měsíc. Ráno spolu snídáme v kuchyni. Pro Parí černou kávu a toust,

pro mě jogurt a pro otce smažená vajíčka s chlebem, která si oblíbil během uplynulého roku. Bála

jsem se, že mu to zvedne hladinu cholesterolu, když jí tolik vajíček, a jednou, když byl Bábá

na kontrole, jsem se zeptala doktora Bašírího. Doktor se na mě usmál tím svým úsměvem se

sevřenými rty a povídá: S tím bych si starosti nedělal. A to mě uklidnilo — alespoň do chvíle, kdy jsem pomáhala otci zapnout si bezpečnostní pás v autě a došlo mi, že tím doktor Bašírí možná chtěl říct, že Tohle už je všechno za námi.

Po snídani odejdu do své pracovny — jinak řečeno do svého pokoje — a Parí dělá otci společnost,

zatímco pracuji. Na její žádost jsem jí vypsala televizní pořady, na které se rád dívá, rozpis toho, kdy mu má dát jeho ranní prášky, co má rád ke svačině a kdy si o ni asi tak řekne. Byl to její nápad, abych to všechno sepsala.

Můžeš nakouknout ke mně a zeptat se, říkala jsem.

Nechci tě rušit, odpověděla. A chci ho znát. Chci ho znát.

Neřeknu jí, že ho nikdy nebude znát tak, jak by chtěla. Ale podělím se s ní o pár triků. Například,

když otce něco vyvede z míry, obvykle, i když ne vždycky, se mi ho podaří uklidnit — z důvodů, které jsou pro mě stále záhadou — tím, že mu rychle podám nějaký katalog věcí pro domácnost nebo leták s výprodejem nábytku. Obojího mívám neustálou zásobu.

Jestli chceš, aby si zdříml, přepni na kanál o počasí nebo cokoli kolem golfu. A nikdy mu nedovol dívat se na pořady o vaření.

Proč ne?

Z nějakého důvodu ho rozčilují.

Po obědě se všichni tři jdeme projít. Nechodíme daleko, kvůli nim oběma — Bábá se rychle unaví

a Parí má tu artritidu. Bábá se opatrně rozhlíží, úzkostlivě klopýtá po chodníku mezi Parí a mnou,

na sobě má svou čapku, propínací svetr a zateplené mokasíny. Za rohem je střední škola

s neupravovaným fotbalovým hřištěm a za ním je malé dětské hřiště, kam s Bábá často chodím.

Vždycky tam najdeme jednu nebo dvě maminky, vedle nich zaparkované golfky, v pískovišti se batolí

nějaké dítě. Sem tam se tu objeví nějaká dvojice, co se ulila ze školy, líně se pohupují na houpačce a kouří. Na Bábá se většinou ani nepodívají — ti teenageři — a když ano, tak jen s chladným nezájmem, možná i trošku pohrdavě, jako že si to měl otec rozmyslet, než dovolil stáří a úpadku, aby ho dostihly.

Jednoho dne si udělám pauzu od práce a sejdu do kuchyně, abych si dolila kávu. Najdu ty dva, jak

se spolu dívají na film. Bábá sedí na svém sklápěcím křesle, zpod deky mu vykukují mokasíny, hlavu

má předkloněnou, pusu trochu otevřenou a obočí svraštělé soustředěním nebo zmateností. Parí sedí

vedle něho s rukama složenýma v klíně, nohy překřížené u kotníků.

„A kdo je tohle?“ ptá se Bábá.

„To je Latika.“

„Kdo?“

„Latika, ta malá holčička ze slumu. Ta, která nedokázala vyskočit na vlak.“

„Nevypadá malá.“

„Ano, ale uběhlo hodně let,“ řekne Parí. „Takže je teď starší, víš.“

Předchozího týdne jsme jednou všichni tři seděli v parku na lavičce a Parí se zeptala: Abdulláhu, pamatuješ si, jak když jsi byl chlapec, měl jsi malou sestřičku?

Ještě ani nedokončí větu a Bábá se rozpláče. Parí si poplašeně přitiskne jeho hlavu na prsa a říká:

Promiň, promiň, promiň, pořád dokola, a otírá mu tváře rukama, ale Bábá se rozvzlyká tak prudce, až se začne dusit.

„A víš, kdo je tohle, Abdulláhu?“

Bábá zamručí.

„To je Jamal. Ten chlapec z té televizní soutěže.“

„Ne, není,“ řekne Bábá nevrle.

„Ty myslíš, že ne?“

„Vždyť servíruje čaj!“

„Ano, ale to bylo — jak se to říká? — to bylo z minulosti. Z doby předtím. Byla to…“

Retrospektiva, zamumlám do svého šálku s kávou.

„Ta televizní soutěž je teď, Abdulláhu. A jak nosil ten čaj, to bylo předtím.“

Bábá nepřítomně zamrká. Na obrazovce sedí Jamal a Salim na vršku nějakého věžáku v Mumbaí

a klátí nohama, které jim visí přes okraj.

Parí se na něj chvíli dívá, jako by čekala na okamžik, kdy mu něco otevře oči. „Můžu se tě na něco

zeptat, Abdulláhu?“ řekne. „Kdybys jednoho dne vyhrál milión dolarů, co bys udělal?“

Bábá se ušklíbne a ještě víc se natáhne ve svém křesle.

„Já vím, co bych udělala já,“ prohlásí Parí.

Bábá se na ni dívá s prázdným výrazem.

„Kdybych já vyhrála milión dolarů, koupila bych si dům tady v ulici. Tak bychom mohli být

sousedi, ty a já, a každý den bych se sem chodila s tebou dívat na televizi.“

Bábá se zazubí.

Ale už o pár minut později, když jsem u sebe v pokoji se sluchátky na uších a píšu, zaslechnu hlasitý tříštivý zvuk a otce, jak něco křičí v perštině. Strhnu sluchátka a pospíchám do kuchyně. Uvidím Parí, která ustupuje ke zdi směrem k mikrovlnce a chrání si obličej rukama, a Bábá ji s vyvalenýma očima šťouchá svou holí do ramene. Pod jejich nohama leží střepy z rozbité skleničky.

„Ať odsud vypadne!“ křičí Bábá, když mě uvidí. „Chci, aby ta ženská zmizela z mého domu!“

„Bábá!“

Parí zbledly tváře. Z očí jí vytryskly slzy.

„Odlož tu hůl, Bábá, proboha! A už ani krok. Pořežeš si nohy.“

Vykroutím mu hůl z ruky, ale nejdřív se se mnou o ni dlouho pere.

„Chci, aby ta ženská šla pryč! Je to zlodějka!“

„Co to říká?“ ptá se Parí nešťastně.

„Ukradla moje prášky!“

„Tyhle jsou její, Bábá,“ řeknu. Položím mu ruku na rameno a odvedu ho z kuchyně. Cítím v dlani,

jak se chvěje. Když míjíme Parí, málem se na ni vrhne a musím ho krotit. „Dobrá, Bábá, to už stačilo.

A tamto jsou její prášky, ne tvoje. Bere je kvůli svým rukám.“ Cestou ke křeslu popadnu

z konferenčního stolku nákupní katalog.

„Já té ženské nevěřím,“ zabručí Bábá a žuchne do křesla. „Ty to nepoznáš. Ale já ano. Já poznám

zloděje, když ho potkám!“ Lapá po dechu, vytrhne mi katalog z ruky a divoce jím listuje. Pak si ho

hodí do klína a koukne na mě se zvednutým obočím. „A taky je to zatracená lhářka. Víš, co mi říkala, tahle ženská? Víš, co mi říkala? Že je má sestra! Má sestra! Počkej, až se tohle dozví Sultána.“

„Tak dobře, Bábá. Řekneme jí to spolu.“

„Bláznivá ženská.“

„Řekneme to matce a pak se té bláznivé ženské všichni vysmějeme a vyženeme ji. Tak, a teď si

odpočiň, Bábá. Všechno je v pořádku. Tak.“

Přepnu na počasí a sedím vedle něho, hladím ho po rameni, dokud se nepřestane třást a jeho dech se

nezpomalí. Neuběhne ani pět minut a usne.

Parí sedí v kuchyni shrbená na podlaze, opřená zády o myčku. Vypadá otřeseně. Otírá si oči

papírovým ubrouskem.

„Je mi to hrozně líto,“ říká. „To ode mě nebylo moudré.“

„To je v pořádku,“ řeknu a natáhnu se pod dřez pro smeták a lopatku. Najdu na podlaze mezi

rozbitým sklem rozházené růžovo-oranžové prášky. Po jednom je posbírám a smetu sklo z linolea.

„ Je suis une imbécile. Tak moc jsem mu to chtěla říct. Myslela jsem si, že možná, když mu řeknu pravdu… Já nevím, co jsem si myslela.“

Vyhodím rozbité sklo do koše. Kleknu si, narovnám Parí límeček a zkontroluju její rameno, kam ji

Bábá šťouchnul. „Z toho se udělá modřina. Mluvím ze zkušenosti.“ Posadím se na podlahu vedle ní.

Otevře dlaň a já jí tam nasypu ty prášky. „Je takový často?“

„Má své mrzutější dny.“

„Možná bys měla zvážit odbornou pomoc, ne?“

Vzdychnu a přikývnu. Poslední dobou jsem přemýšlela o tom nevyhnutelném ránu, kdy se probudím

v prázdném domě a Bábá bude ležet schoulený na neznámé posteli a bude pokukovat po tácu se

snídaní, který mu přinese cizí člověk. Bábá shrbený za stolem v nějaké společenské místnosti, jak

podřimuje.

„Já vím,“ řeknu, „ale ještě ne. Chci se o něj starat, dokud budu moct.“

Parí se usměje a vysmrká se. „To chápu.“

Nejsem si jistá, že to chápe. Neřeknu jí ten druhý důvod. Nejsem to schopná připustit ani sama před

sebou. A to, že se svobody bojím, i když po ní často toužím. Bojím se toho, co se se mnou stane, co

budu sama dělat, až bude Bábá pryč. Celý život jsem prožila jako akvarijní rybička v bezpečí

skleněné nádržky, za naprosto neproniknutelnou, i když průhlednou bariérou. Mohla jsem pozorovat

třpytivý svět na druhé straně, představovat si, že jsem v něm, kdybych chtěla. Ale vždycky jsem byla uzavřená, svázaná tvrdými, nepoddajnými hranicemi existence, které mi Bábá vytvořil. Nejprve vědomě, když jsem byla mladá, a teď nevědomky, když každým dnem chřadne. Myslím, že jsem

přivykla tomu sklu a děsí mě, že až se rozbije, až budu sama, vyliju se do otevřeného širokého

neznáma a budu sebou bezmocně plácat a lapat po dechu.

Pravdou, kterou si málokdy připustím, je to, že jsem vždycky potřebovala mít Bábá jako zátěž. Proč

bych se jinak tak snadno vzdala svých snů o umělecké škole a skoro neprotestovala, když mě Bábá

požádal, abych nejezdila do Baltimoru? Proč bych jinak opouštěla Neala, muže, s nímž jsem byla

před pár lety zasnoubená? Vlastnil malou firmu na instalace solárních panelů. Měl hranatý vrásčitý

obličej, který se mi líbil už ve chvíli, kdy jsem se s ním poprvé setkala v Abe’s Kabob House, kdy

jsem zapisovala jeho objednávku a on vzhlédl od jídelního lístku a usmál se. Byl trpělivý, přátelský a vyrovnaný. Není pravda, co jsem o něm Parí říkala. Neal mě neopustil kvůli někomu krásnějšímu.

To já jsem vztah s ním sabotovala. Dokonce i když slíbil, že přestoupí k islámu, bude chodit na lekce perštiny, hledala jsem na něm další chyby, další výmluvy. Zpanikařila jsem a nakonec jsem utekla ke všem těm dobře známým koutům a škvírám a trhlinám svého domácího života.

Parí vedle mě se začíná zvedat. Dívám se, jak si urovnává pomačkané šaty, a znovu mě zarazí, jaký

je to zázrak, že je tu, že stojí jen kousíček vedle mě.

„Chtěla bych ti něco ukázat,“ řeknu.

Vstanu a jdu do svého pokoje. Jednou ze zvláštních věcí na tom, když člověk nikdy neodejde

z domova, je, že nikdo nevyklidí váš starý pokoj a neprodá vaše hračky v garážovém výprodeji,

nikdo nerozdá vaše oblečení, ze kterého už jste vyrostli. Vím, že na téměř třicetiletou ženu mám příliš mnoho památek na dětství, které se povalují kolem, a většina je nacpaná do velké bedny v nohách mé postele, jejíž víko teď nadzvednu. Uvnitř jsou panenky, růžový poník, i s hřívou, kterou jsem mohla

hřebelcovat, obrázkové knížky, všechna ta narozeninová a valentinská přáníčka, která jsem svým

rodičům udělala na základní škole, s červenými fazolemi a třpytkami a blýskavými hvězdičkami.

Když jsme spolu Neal a já naposled mluvili, když jsem to ukončila, řekl mi: Nemůžu na tebe čekat, Parí. Nebudu tu čekat, až vyrosteš.

Zavřu víko a vrátím se zpátky do obývacího pokoje, kde se Parí usadila na gauč naproti mému otci.

Sednu si vedle ní.

„Tady,“ řeknu a podám jí hromádku pohlednic.

Sáhne si pro brýle na čtení, které leží na stolku vedle, a sundá gumičku, co drží pohlednice

pohromadě. Podívá se na první a zamračí se. Je na ní obrázek Las Vegas, Caesars Palace v noci,

samý lesk a světla. Obrátí a přečte dopis nahlas.

21. července, 1992

Drahá Parí,

Nevěřila bys, jak je tu horko. Dneska si Bábá udělal puchýř, když položil dlaň na kapotu

našeho auta z půjčovny! Matka mu na něj dala zubní pastu. V Caesars Palace mají římské

vojáky s meči a helmami a červenými kápěmi. Bábá se pořád snažil matku přimět, aby se s nimi

vyfotila, ale nechtěla. Zato já ano! Ukážu ti tu fotku, až přijedeme domů. To je zatím všechno,

Chybíš mi. Kéž bys tu byla.

Parí

P. S. Zatímco to píšu, dávám si ten naprosto nejúžasnější zmrzlinový pohár.

Přejde k další pohlednici. Hearst Castle. Přečte si vzkaz potichu. Má své vlastní zoo! To je paráda, co? Klokani, zebry, antilopy, baktrijští velbloudi — to jsou ti se dvěma hrby! Jedna pohlednice z Disneylandu, Mickey v kouzelnickém klobouku, jak mává hůlkou. Matka vykřikla, když toho chlápka pověsili ze stropu! Mělas ji slyšet! La Jolla Cove. Big Sur. 17 Mile Drive. Muir Woods.

Jezero Tahoe. Chybíš mi. Určitě by se ti tu hrozně líbilo. Kéž bys tu byla.

Kéž bys tu byla.

Kéž bys tu byla.

Parí si sundá brýle. „Ty jsi psala pohledy sama sobě?“

Zavrtím hlavou. „Tobě.“ Zasměju se. „Je to trapné.“

Parí odloží pohlednice na stolek a přisedne si blíž ke mně. „Povídej.“

Dívám se dolů na své ruce a točím hodinkami na zápěstí. „Kdysi jsem dělala, jako že jsme

dvojčata, ty a já. Nikdo tě neviděl, jen já. Říkala jsem ti všechno. Všechna svá tajemství. Byla jsi pro mě skutečná, vždycky tak blízko. Cítila jsem se díky tobě méně osamělá. Jako bychom byli Doppelgängers. Znáš to slovo?“

Její oči se usmějí. „Ano.“

Představovala jsem si nás jako dva listy, které vítr odvál na míle daleko od sebe, ale které přesto

spojují hluboké propletené kořeny stromu, z něhož jsme obě spadly.

„Pro mě to bylo opačně,“ řekne Parí. „Tak jako ty říkáš, že jsi cítila přítomnost, já cítila jen

nepřítomnost. Neurčitou bolest bez příčiny. Byla jsem jako pacient, který nedokáže doktorovi

vysvětlit, kde to bolí, jen ví, že to bolí.“ Položí ruku na mou a chvíli ani jedna z nás nic neříká.

Bábá v křesle zasténá a zavrtí se.

„Je mi to vážně líto,“ řeknu.

„Co je ti líto?“

„Že jste se našli tak pozdě.“

„Ale našli jsme se, ne?“ řekne a hlas jí přeskakuje dojetím. „A on je teď takovýhle. To je

v pořádku. Jsem šťastná. Našla jsem část sebe, která byla ztracená.“ Stiskne mi ruku. „A našla jsem

tebe, Parí.“

Její slova probouzejí mou dětskou touhu. Pamatuji si, jak když jsem se cítila osamělá, zašeptala

jsem její jméno — naše jméno — a zadržela dech a čekala na odezvu, a byla jsem si jistá, že jednoho dne přijde. Když jsem ji teď slyšela vyslovit své jméno, v tomhle obývacím pokoji, je to, jako by všechny ty roky, které nás dělily, rychle přelétly jeden za druhým a další a další, jako listy alba, čas jako harmonika změněný jen v jedinou širokou fotografii, pohlednici, která mi přinese tu nejzářivější dětskou vzpomínku, usadí ji vedle mě a ona mě vezme za ruku a vysloví mé jméno. Naše jméno.

Cítím, jako by se něco naklánělo, jako by něco zapadlo na své místo. Něco, co bylo kdysi dávno

roztrženo, je opět zceleno. A cítím v hrudi jemné poskočení, tlumené bušení dalšího srdce, které

znovu začíná tlouci vedle toho mého.

Bábá se v křesle opře o lokty. Protírá si oči a dívá se na nás. „Co tam vy dvě holky kujete?“

Zazubí se.

Další dětská říkanka. Tahle je o mostu v Avignonu.

Parí mi jí zabrouká, a pak zarecituje slova:

Sur le pont d’Avignon

L’on y danse, l’on y danse

Sur le pont d’Avignon

L’on y danse tous en rond.

„Maman mě ji naučila, když jsem byla malá,“ řekne a utáhne si uzel na šátku, protože zafouká studený vítr. Je chladný den, ale nebe je modré a slunce hřeje. Dopadá na kovově šedou hladinu Rhôny a tříští se o ni na maličké odlesky světla. „Každé dítě ve Francii tuhle písničku zná.“

Sedíme na dřevěné lavičce u vody. Překládá mi slova a já obdivuju město za řekou. Poté, co jsem

teprve nedávno objevila svou vlastní minulost, přivádí mě k úžasu, že jsem se ocitla na místě tak

přeplněném historií, kde je všechno tak dobře zdokumentované a zachované. Je to zázrak. Všechno

na tomhle městě. Udivuje mě, jak průzračný je tu vzduch, jak vítr vane na řeku a šplouchá s ní

o kamenné břehy, jak syté a pronikavé je tu světlo a jak se zdá, že svítí odevšad. Z lavičky v parku vidím na staré hradby, které obklopují prastarý střed města a jeho změť úzkých klikatých uliček; západní věž Avignonské katedrály, pozlacenou sochu Panny Marie, která se třpytí na jejím vrcholku.

Parí mi vypráví příběh toho mostu — ve dvanáctém století jeden mladý pastýř tvrdil, že mu andělé

řekli, aby přes řeku postavil most, a on pravdivost tohoto tvrzení doložil tím, že zvedl obrovský

kámen a hodil ho do vody. A vypráví mi o lodnících na Rhôně, kteří na mostě uctívali svého patrona,

svatého Mikuláše. A o všech těch povodních, které za ty roky tak nahlodaly oblouky mostu, až spadly.

Říká ta slova se stejnou rychlou nervózní energičností, jako když mě ten den chvíli předtím provázela po gotickém Papežském paláci. Sundala si sluchátka audio-průvodce, aby mě upozornila na nějakou fresku, poklepala mi na rameno a ukázala zajímavou řezbu, chrámové barevné sklo, protínající se

žebroví na stropě.

Před Papežským palácem mluvila téměř bez přestávky a sypala ze sebe jména všech svatých

a papežů a kardinálů, zatímco jsme se procházely po náměstí před katedrálou mezi hejny holubů,

turisty, africkými obchodníky v barevných tunikách, kteří prodávali náramky a napodobeniny hodinek.

Mladý hudebník s brýlemi seděl na bedýnce od jablek a hrál na akustickou kytaru „Bohemian

rhapsody“. Tu hovornost si z její návštěvy ve Státech nepamatuji a připadá mi to jako zdržovací

taktika, jako bychom kroužily kolem toho, co ve skutečnosti chce — co uděláme — a všechna ta slova

jsou jako most.

„Ale brzy uvidíš skutečný most,“ řekne. „Až všichni dorazí. Pojedeme společně na Pont du Gard.

Znáš to? Ne? Oh là là. C’est vraiment merveilleux. Římani ho postavili v prvním století,

na přepravu vody z Eury do Nîmes. Padesát kilometrů! Je to mistrovské stavitelské dílo, Parí.“

Už jsem ve Francii čtyři dny, v Avignonu dva. Parí a já jsme sem přijely TGV z chladné zamračené

Paříže a vystoupily jsme pod jasnou oblohu s teplým větrem, kde z každého stromu zpíval sbor cikád.

Na nádraží nastal velký shon kvůli sundávání mého zavazadla a málem jsem to nestihla. Vyskočila

jsem z vlaku na poslední chvíli, když už se dveře za mnou zavíraly. Zapsala jsem si do paměti, že

mám pak Bábá říct, že být to o tři vteřiny později, skončila bych v Marseille.

Jak mu je? ptala se Parí v Paříži cestou taxíkem z letiště Charles de Gaulle k ní do bytu.

O něco to pokročilo, řekla jsem.

Bábá teď bydlí v pečovatelském domově. Když jsem si to tam šla poprvé prohlédnout, a prováděla

mě tam ředitelka Penny — vysoká křehká kudrnatá rusovláska —, pomyslela jsem si: Tohle není tak

špatné.

A pak jsem to řekla. Tohle není tak špatné.

Bylo tam čisto, okna s výhledem do zahrady, kde, jak Penny říkala, mívají každou středu v půl páté

čajový večírek. Ve vestibulu to trochu vonělo po skořici a borovici. Zaměstnanci, z nichž už většinu znám křestním jménem, působili zdvořile, trpělivě a schopně. Představovala jsem si staré ženy se zničenými obličeji, s vousy na bradě, cintající a brebentící, přilepené k televizním obrazovkám. Ale většina lidí, které jsem tu viděla, nebyla tak stará. A spousta z nich ani nebyla v kolečkovém křesle.

Asi jsem čekala, že to bude horší, řekla jsem.

Vážně? Penny se přívětivě, profesionálně zasmála.

To bylo nepřístojné. Omlouvám se.

Vůbec ne. Jsme si plně vědomi toho, jakou představu mívá většina lidí o místech, jako je tohle.

Tohle, dodala věcně přes rameno jako upozornění, je samozřejmě areál asistovaného bydlení. Soudě podle toho, co jste mi řekla o svém otci, nejsem si jistá, jestli by tady dokázal fungovat. Domnívám se, že pro něj bude vhodnější Oddělení péče o paměť. A už jsme tady.

Vyndala bezpečnostní kartu a pustila nás dovnitř. V uzavřené jednotce to nebylo cítit po skořici ani borovici. Útroby se mi sevřely a můj první instinkt byl obrátit se a odejít pryč. Penny mi dala ruku kolem ramen a stiskla mě. Dívala se na mě s něžným pochopením. Po zbytek prohlídky jsem se potýkala s obrovským přívalem pocitu viny.

Toho rána, než jsem odjela do Evropy, jsem šla otce navštívit. Prošla jsem chodbou v oblasti

s asistovaným bydlením a zamávala na Carmen, která je z Guatemaly a bere telefony. Prošla jsem

kolem společenského sálu, kde místnost plná seniorů poslouchala smyčcové kvarteto složené ze

středoškolských studentů ve slavnostních úborech; kolem víceúčelové místnosti s počítači

a knihovnami a dominem, kolem nástěnky s letáky a všelijakými oznámeními a tipy — Věděli jste, že sója může snížit váš špatný cholesterol? Nezapomeňte na Hodinku se skládačkami a zamyšlením tento čtvrtek v 11 hodin dopoledne!

Vpustila jsem se do uzavřené jednotky. Na téhle straně dveří nemají žádné čajové dýchánky, žádné

bingo. Nikdo tu nezačíná ráno s tchaj-ťi. Šla jsem do otcova pokoje, ale nebyl tam. Jeho postel byla ustlaná, televize vypnutá a na stolku vedle postele stála poloplná sklenice s vodou. Trochu se mi ulevilo. Nemám to ráda, když Bábá najdu, jak leží na boku ve své nemocniční posteli, s rukou pod

polštářem, a jeho vpadlé oči na mě prázdně hledí.

Našla jsem Bábá v odpočinkové místnosti, zabořeného v kolečkovém křesle, u okna, odkud bylo

vidět do zahrady. Měl na sobě flanelové pyžamo a svou čapku. Na klíně měl položené něco, čemu

Penny říkala zástěra na hraní. Jsou na ní provázky, které může zaplétat, a knoflíky, které rád rozepíná a zapíná. Penny říká, že si díky tomu uchová hbité prsty.

Dala jsem mu pusu na tvář a přitáhla si židli. Někdo ho oholil a taky mu namočil a sčesal vlasy.

Jeho obličej voněl mýdlem.

Takže zítra je ten velký den, řekla jsem. Poletím do Francie navštívit Parí. Pamatuješ si, že jsem ti to říkala?

Bábá zamžiká. I před tou mrtvicí už se začínal uzavírat do sebe, upadal do dlouhých chvil ticha

a tvářil se sklíčeně. Od té mrtvice se z jeho obličeje stala maska, ústa mu ztuhla do trvalého křivého zdvořilého úsměvu, který mu nikdy nerozzáří oči. Od té mrtvice neřekl ani slovo. Občas pootevře ústa a vydechne chraplavý zvuk — Áááá! — který zní na konci dostatečně stoupavě na to, aby to znělo jako překvapení, nebo jako kdyby to, co jsem řekla, pro něj představovalo menší zjevení.

Setkáme se v Paříži a pak pojedeme vlakem dolů do Avignonu. To je jedno město na jihu Francie.

Ve čtrnáctém století tam sídlili papeži. Budeme tam trochu chodit po památkách. Ale to

nejskvělejší na tom je, že Parí o mé návštěvě řekla všem svým dětem a ony se k nám cestou přidají.

Bábá se usmívá, jako se usmíval, když ho týden předtím přišel navštívit Hector, jako se usmíval,

když jsem mu ukázala přihlášku na Umělecko-humanitní univerzitu v San Francisku.

Tvá neteř, Isabelle, a její manžel Albert mají víkendový dům v Provence, poblíž města Les Baux.

Našla jsem si to na internetu, Bábá. To město vypadá nádherně. Je postavené na vápencových

vršcích v horách Alpilles. Dá se tam navštívit zřícenina středověkého hradu a je odtud výhled

na pláně a sady. Budu hodně fotit a ukážu ti to, až se vrátím.

Poblíž nás nějaká stará žena v županu spokojeně posouvá kousky skládačky. U dalšího stolu se jiná

žena s načechranými bílými vlasy snaží uspořádat vidličky a lžíce a mazací nože v šuplíku. Na velké

televizní obrazovce v rohu se pohádali Ricky s Lucy a mají na zápěstí želízka.

Bábá řekne: Áááá!

Alain, to je tvůj synovec, a jeho žena Ana přijedou ze Španělska se všemi svými dětmi. Jejich

jména neznám, ale jsem si jistá, že se je naučím. A pak — a z tohohle má Parí největší radost —

přijede i tvůj další synovec — její nejmladší syn Thierry. Neviděla ho už léta. Nemluvili spolu. Ale bere si teď dovolenou na zotavenou ze své práce v Africe a přiletí za námi. Takže to bude velké rodinné setkání.

Znovu ho políbím na tvář a pak se zvednu k odchodu. Nechám chvíli tvář vedle té jeho

a vzpomínám na to, jak mě vyzvedával ze školky a jezdili jsme do Denny’s vyzvednout matku z práce.

Sedávali jsme v restauračním boxu a čekali na ni, až skončí, a já jedla jeden kopeček zmrzliny, kterou mi dal vedoucí, a ukazovala jsem otci obrázky, které jsem ten den nakreslila. Díval se na každý tak trpělivě, pečlivě si je prohlížel a přikyvoval.

Bábá se směje tím svým úsměvem.

Á. Skoro bych zapomněla.

Nakloním se a provedu náš obvyklý loučící rituál. Přejedu špičkami prstů po jeho tváři až

k vrásčitému čelu a spánkům, přes jeho šedivé řídnoucí vlasy a strupy na temeni, až za uši, a cestou mu vytahuju z hlavy všechny ty špatné sny. Otevřu neviditelný pytel, hodím do něj ty noční můry a pevně zatáhnu šňůru.

Tak.

Bábá vydá hrdelní zvuk.

Hezké sny, Bábá. Uvidíme se za dva týdny. Uvědomím si, že jsme ještě nikdy nebyli jeden bez

druhého tak dlouho.

Když odcházím, mám naprosto zřetelný instinktivní pocit, že mě Bábá sleduje. Ale když se obrátím,

abych se podívala, má hlavu sklopenou a hraje si s knoflíkem na své hrací zástěře.

Parí teď mluví o Isabellině a Albertově domě. Ukazovala mi fotky. Je to krásně zrestaurovaný

kamenný provensálský statek v Luberonských kopcích, ovocné stromy a zahradní besídka před

vchodem, uvnitř terakotové dlaždice a přiznané trámy.

„Z té fotky, co jsem ti ukazovala, to není vidět, ale je odtud fantastický výhled na hory

ve Vaucluse.“

„Vejdeme se tam vůbec všichni? Je to dost lidí na jeden statek.“

„ Plus on est de fous, plus on rit,“ řekne. „Jak je to anglicky? Čím víc lidí, tím je šťastněji?“

„ Veseleji. “

„ Ah voilá. C’est ça. “

„A co děti? Kde budou — “

„Parí?“

Pohlédnu na ni. „Ano?“

Zhluboka vydechne. „Už mi to můžeš dát.“

Přikývnu. Sáhnu do kabelky, kterou mám položenou u nohou.

Myslím, že jsem to měla najít už před měsíci, když jsem otce stěhovala do pečovatelského domova.

Ale když jsem mu balila věci, natáhla jsem se ve skříni v hale pro horní kufr, byly tam tři na sobě, a všechno otcovo oblečení se mi do něj vešlo. Pak jsem konečně našla odvahu na to, abych vyklidila ložnici rodičů. Strhla jsem staré tapety, znovu natřela zdi. Vystěhovala jsem velkou postel, matčin

toaletní stolek s oválným zrcadlem, vyndala jsem ze skříní všechny otcovy obleky, matčiny blůzy

a šaty v igelitových pouzdrech. Připravila jsem v garáži hromadu na jednu nebo dvě cesty do charity.

Svůj psací stůl jsem přesunula do jejich pokoje a teď ho budu používat jako pracovnu, až na podzim

začne škola. Vyprázdnila jsem i truhlu u své postele. Hodila jsem do odpadkového pytle všechny své

staré hračky, své dětské šaty a sandály a tenisky, ze kterých jsem vyrostla. Nedokázala jsem se už

dívat na ta přáníčka k narozeninám a ke dni otců a dni matek, která jsem svým rodičům udělala.

Nedokázala jsem spát s vědomím, že je mám u nohou. Bylo to příliš bolestné.

A tehdy, když jsem uklízela skříň v chodbě a sundala dva zbývající kufry, abych je uložila

do garáže, jsem zaslechla, jak v jednom z nich něco žuchlo. Rozepla jsem zip kufru a našla uvnitř

balíček obalený tlustým hnědým papírem. K balíčku byla přilepená obálka. Bylo na ní anglicky

napsáno Pro mou sestru, Parí. Okamžitě jsem poznala otcovo písmo z doby, kdy jsem pracovala

v Abe’s Kabob House, když jsem přebírala objednávky, které si zapsal u kasy.

Podala jsem teď neotevřený balíček Parí.

Dívá se na něj, jak jí leží na klíně, přejíždí prsty po písmenech napsaných na obálce. Za řekou

začíná zvonit kostelní zvon. Na kameni na břehu řeky nějaký pták trhá vnitřnosti mrtvé ryby.

Parí se přehrabuje v kabelce. „ J’ai oublié mes lunettes,“ řekne. „Zapomněla jsem si brýle

na čtení.“

„Chceš, abych ti to přečetla?“

Zkouší odtrhnout z balíčku obálku, ale její ruce nemají dnes dobrý den a po chvilce zápolení mi

nakonec balíček podá. Sundám obálku a otevřu ji. Uvnitř najdu zastrčený dopis.

„Napsal to v perštině.“

„Ale ty to dokážeš přečíst, ne?“ zeptá se Parí a ustaraně svraští obočí. „Můžeš to přeložit.“

„Ano,“ řeknu a v duchu se maličko usměju, vděčná — byť opožděně — za všechna ta čtvrteční

odpoledne, kdy mě Bábá vozil do Campbellu na hodiny perštiny. Myslím teď na něj, jak je uštvaný

a ztracený, jak se potácí přes poušť a cesta za ním je posetá všemi těmi třpytivými kousky, které z něj život strhal.

Držím dopis v prudkém větru. Přečtu Parí ty tři věty, které tam jsou načmárané.

Říkají mi, že se musím brodit vodami, v nichž se brzy utopím. Než do nich vstoupím, nechávám ti

na břehu toto. Modlím se, abys to našla, sestřičko, abys věděla, co bylo v mém srdci, když jsem

klesal ke dnu.

Je tam i datum. Srpen 2007. „Srpen 2007,“ řeknu. „Tehdy mu oznámili diagnózu.“ Tři roky předtím,

než se mi Parí ozvala.

Parí přikývne a otírá si oči rukou. Kolem projede mladý pár na dvoukole, dívka vepředu — blond,

s růžovým obličejem, štíhlá — vzadu chlapec, s dredy a kávovou pletí. Na trávě pár kroků odtud

mluví dospívající dívka v krátké černé kožené sukni do mobilu a drží na vodítku maličkého černého

teriéra.

Parí mi podá balíček. Roztrhnu ho a uvnitř je stará plechová krabice od čaje, na víku vybledlý

obrázek vousatého Inda v dlouhé červené tunice. Drží kouřící šálek čaje, jako by ho nabízel. Kouř

stoupající ze šálku už skoro zmizel a červená barva tuniky už je spíš růžová. Otevřu zámek

a nadzvednu víko. Uvnitř je krabice plná ptačích per všech barev a tvarů. Krátká, temně zelená pera; zrzavá pera s dlouhými stvoly; pera broskvové barvy, možná z divoké kachny, s lehce fialovým odleskem; hnědá pera s tmavými skvrnkami na vnitřní straně; zelené paví pero s velkým okem

na špičce.

Obrátím se k Parí. „Ty víš, co to znamená?“

Parí se třese brada. Pomalu zavrtí hlavou. Vezme si ode mne krabici a dívá se dovnitř. „Ne,“ řekne.

„Jen to, že když jsme Abdulláh a já jeden druhého ztratili, bolelo ho to mnohem víc než mě. Já jsem

měla štěstí, protože mě chránilo, že jsem byla malé dítě. Je pouvais oublier. Ještě jsem měla možnost zapomenout. On ne.“ Zvedne pero, přejede si s ním po zápěstí, dívá se na něj, jako by doufala, že ožije a vzlétne. „Já nevím, co tohle pero znamená, neznám jeho příběh, jen vím, že znamená, že na mě myslel. Celé ty roky. Že si mě pamatoval.“

Položím jí ruku kolem ramen a ona tiše pláče. Dívám se na stromy zalité sluncem, na řeku, která

teče kolem nás a pod most — Pont Saint-Bénezet — ten most, co o něm děti zpívají písničku. Je to

vlastně jen půl mostu, protože zbývají jen čtyři z jeho původních oblouků. Končí uprostřed řeky. Jako by se natahoval, snažil se spojit s druhou stranou, a nedosáhl tam.

Té noci v hotelu ležím v posteli a dívám se na mraky, jak se blíží k velkému kulatému měsíci, který

visí za naším oknem. Dole klapají po dláždění podpatky. Smích a klábosení. Kolem drnčí mopedy.

Z restaurace naproti přes ulici je slyšet cinkot sklenic na tácech. Brnkání na piano se prodírá oknem až k mým uším.

Obrátím se a dívám se na Parí spící tiše vedle mě. V tom světle má bledý obličej. Vidím v jejím

obličeji svého otce — mladého Bábá plného nadějí, šťastného, jako býval — a vím, že ho najdu

vždycky, když se na Parí podívám. Ona je moje krev. A brzy se setkám s jejími dětmi, a dětmi jejích

dětí, a i v nich koluje moje krev. Nejsem sama. Zaskočí mě náhlý pocit štěstí. Cítím, jak do mě

proniká, a oči se mi zalijí vděčností a nadějí.

Když se dívám, jak Parí spí, myslím na hru, kterou jsme Bábá a já hrávali před spaním.

Odstraňování špatných snů, věnování těch šťastných. Pamatuju si ten jeden sen, který jsem dávala já

jemu. Opatrně, abych Parí nevzbudila, se natáhnu a položím jí jemně ruku na čelo. Taky zavřu oči.

Je prosluněné odpoledne. Můj otec a jeho sestra už jsou zase děti, mladí a s jasnýma očima, silní.

Leží ve vysoké trávě ve stínu jabloně poseté květy. Tráva je hřeje do zad a slunce na tváři, proplétá se tou záplavou květů nad nimi. Ospale odpočívají, spokojeně leží vedle sebe, on s hlavou opřenou o silný kořen, ona o kabát, který jí složil pod hlavu. Ona se s přivřenýma očima dívá na kosa

sedícího na větvi. Mezi listy pofukuje chladný větřík.

Obrátí obličej k němu, ke svému staršímu bratrovi, svému spojenci ve všem, ale jeho obličej je tak

blízko, že ho nemůže vidět celý. Jen kousek jeho čela, kořen nosu, křivku jeho řas. Ale to jí nevadí. Je šťastná, že je blízko něho — svého bratra — a jak pomalu taky usíná, cítí, jak ji obklopuje moře klidu. Zavře oči. Usíná, bez starostí, všechno je najednou jasné a zářivé.

Poděkování

Nejdřív pár logistických záležitostí, než vyslovím své poděkování. Vesnice Šádbágh je fiktivní,

i když je možné, že nějaká vesnice s tím jménem někde v Afghánistánu existuje. Pokud ano, nikdy

jsem tam nebyl. Dětská říkanka Abdulláha a Parí, obzvláště zmínka o „smutné malé víle“, je

inspirovaná jednou básní zesnulé velké perské básnířky Foroughy Farrokhzadové. A konečně název

této knihy byl zčásti inspirován krásnou básní od Williama Blakea „Nurse’s Song“.

Rád bych poděkoval Bobu Barnettovi a Deneen Howellové za to, že byli tak skvělými průvodci

a zastánci této knihy. Děkuji Helen Hellerové, Davidu Grossmanovi, Jody Hotchkissové. Díky

Chandler Crawfordové, za její nadšení, trpělivost a rady. Velké díky spoustě přátel v Riverhead

Books: Jynne Martinové, Kate Starkové, Sarah Steinové, Leslie Schwartzové, Craigu D. Burkeovi,

Helen Yentusové, a spoustě dalších, které jsem nevyjmenoval, ale jimž jsem hluboce zavázán za to,

že tuto knihu pomohli přivést ke čtenářům.

Děkuji svému skvělému pomocnému redaktorovi, Tonymu Davisovi, který se vydává daleko nad

rámec svých povinností.

Má velká vděčnost patří mé editorce, nesmírně talentované Sarah McGrathové, za její vhled a vizi,

její jemné vedení, a za to, že mi pomohla tuto knihu utvářet ve více ohledech, než si dokážu vybavit.

Proces přípravy knihy jsem si nikdy tolik neužil, Sarah.

A nakonec děkuji Susan Petersen Kennedyové a Geoffreymu Kloskovi, za jejich důvěru

a neutuchající víru ve mě a mé psaní.

Díky vám a tašakor všem mým přátelům a mé rodině za to, že jste vždycky byli na mé straně a že jste se mnou trpělivě, odvážně a laskavě vydrželi. A jako vždy děkuji své krásné ženě Roye, nejen za to, že přečetla a upravovala mnoho podob této knihy, ale za to, že se starala o náš každodenní život bez sebemenších námitek, abych já mohl psát. Bez tebe, Royo, by tato kniha zanikla už někde v prvním odstavci první stránky. Miluju tě.

Pokud se vám právě dočtená e-kniha Khaleda Hosseiniho líbila, můžete si v elektronické

podobě zakoupit i jeho druhý titul.

Tisíce planoucích sluncí

Světový bestseler Khaleda Hosseiniho přináší příběh dvou žen, jejich zamotaných,

dramatických a více či méně tragických životů na pozadí válečných konfliktů v

Afghánistánu. Z jejich počáteční nedůvěry se postupně stává láska na život a na

smrt.