Michel

Houellebecq

Mapa a území

Přeložil Alan Beguivin

LA CARTE ET LE TERRITOIRE

Copyright © Michel Houellebecq et Flammarion, 2010

Translation © Alan Beguivin, 2011

ISBN 978-80-207-1379-1

“Lidé už mne mají dost.

Nu, a já mám stejně tak dost jich.”

Karel Orleánský

Jeff Koons právě vstal ze židle a vyhodil ruce před sebe v nadšeném vzmachu. Damien Hirst naproti němu, trochu shrbeně sedící na kanapi z bílé kůže částečně pokrytém hedvábím, jako by se chystal něco namítnout; ve tváři byl ruměný, mrzutý. Oba měli černý oblek (Koons s jemnými proužky), bílou košili a černou kravatu. Mezi muži ležela na konferenčním stolku ošatka nakládaného ovoce, jíž ani jeden nepřikládali pozornost; Hirst pil Budweiser Light.

Za nimi vedlo vysoké okno do krajiny výškových budov tvořících až k obzoru velkolepou změť obřích mnohoúhelníků; noc zářila v naprosto průzračném vzduchu. Mohlo to být v Kataru nebo Dubaji; výzdoba pokoje ve skutečnosti vycházela z jedné reklamní fotografie v luxusní publikaci hotelu Emirates v Abú Dhabí.

Čelo Jeffa Koonse se lehce lesklo; Jed ho vystínoval štětcem a o tři kroky poodstoupil. S Koonsem byl prostě problém. To Hirsta v zásadě nebylo těžké vystihnout: dal se udělat brutální, cynický ve stylu “seru na vás ze svý hory prachů”; dal se také udělat jako umělec-rebel (i když přece jen bohatý), jenž pokračuje v trýznivé práci se smrtí; ostatně jeho tvář obsahovala cosi krevnatého a těžkého, typicky anglického, čím se podobal řadovému fanouškovi Arsenalu. Zkrátka tu byly různé aspekty, které se daly kombinovat v koherentní, reprezentativní portrét typického britského umělce své generace. Zatímco Koons, ten v sobě jako by nosil cosi dvojakého, jakýsi nepřekonatelný rozpor mezi běžnou vychytralostí technického obchodníka a vytržením askety. Už tři týdny Jed opravoval Koonsův výraz, s nímž vstal ze židle a vyhodil ruce před sebe v nadšeném vzmachu, jako by chtěl Hirsta přesvědčit; bylo to těžké stejně jako namalovat mormonského pornografa.

Měl fotky, na nichž byl Koons sám, nebo s Romanem Abramovicem, Madonnou, Barackem Obamou, Bonem, Warrenem Buffettem, Billem Gatesem… Žádná nedokázala vyjádřit nic z Koonsovy osobnosti, aniž by pominula výraz prodejce kabrioletů Chevrolet, který nastavoval světu. Bylo to k vzteku, fotografové vůbec Jeda štvali už dlouho, obzvláště velcí fotografové, kteří si namýšleli, že ve svých snímcích odhalují o svých modelech pravdu; přitom neodhalovali vůbec nic, jenom si před vás stoupli a mačkali nazdařbůh spoušť přístroje, kvokali a pořídili stovky snímků, z nichž potom vybrali ty nejméně špatné. Tak bez výjimky postupovali všichni ti velcí fotografové, Jed jich pár znal osobně a cítil k nim jen pohrdání, považoval je do jednoho za zhruba stejně tak kreativní jako fotoautomat na nádraží.

V kuchyni kousek za ním několikrát krátce škytnul bojler. Ztuhnul jako opařený. Bylo již 15. prosince.

Stejně jeho bojler zaškytal i o rok dřív, zhruba ve stejný den, načež se úplně zastavil. Během několika hodin teplota v ateliéru spadla na 3 °C. Na chvíli dokázal usnout, či spíše si zdřímnout v několika krátkých intervalech. Kolem šesté hodiny ranní použil poslední litry nádrže s teplou vodou na skromnou toaletu a připravil si kávu v očekávání zaměstnance Instalatérství od A do Z - slíbili, že někoho pošlou hned brzy ráno.

Na svých internetových stránkách si Instalatérství od A do Z vytyčilo za cíl “posunout instalatérství do třetího tisíciletí”; mohli by začít dodržováním termínů, zamrmlal si Jed pro sebe kolem jedenácté a znova obrazil ateliér, aniž se dokázal zahřát. Pracoval právě na portrétu svého otce, který měl nazvat “Architekt Jean-Pierre Martin opouští vedení své společnosti”; pokles teploty nevyhnutelně zpomalí schnutí poslední vrstvy. Jako každý rok slíbil, že s otcem povečeří na Štědrý den - ten byl za čtrnáct dní, doufal, že obraz do té doby dodělá; nepřijde-li instalatér, hrozilo, že to nestihne. Po pravdě řečeno na tom nezáleželo, neměl v úmyslu obraz otci darovat, jenom mu ho chtěl ukázat; proč tomu najednou přikládal takový význam? Evidentně měl momentálně nervy nadranc, pracoval až příliš, současně začal šest obrazů, už několik měsíců se nezastavil, prostě nerozum.

Kolem třetí odpoledne se rozhodl Instalatérství od A do Z zavolat; měli neustále obsazeno. Dovolal se něco po sedmnácté hodině; zaměstnankyně zákaznického servisu poukázala na výjimečný nárůst práce v souvislosti s příchodem mrazů, ale slíbila mu, že zítra ráno někoho určitě pošlou. Jed zavěsil a objednal si pokoj v hotelu Mercure na bulváru Augusta Blanquiho.

Druhý den čekal znovu, celý den, na příchod Instalatérství od A do Z, ale také Grunt-Instalatérů, kam se dovolal mezitím. Tihle Grunt-Instalatéři slibovali úctu k řemeslné tradici “poctivé instalatéřiny”, ale ani oni nedokázali dodržet smluvený čas.

Na Jedově obrazu stál jeho otec na stupínku mezi padesátkou zaměstnanců své firmy a zvedal sklenku s bolestným úsměvem. Přípitek na rozloučenou probíhal v open spacu jeho architektonického studia, velkém sále s bílými zdmi osvětleném vysokým oknem, kde se střídaly počítače s informatickými návrhy a rýsovací prkna na stojanech s objemovými studiemi probíhajících projektů. Většina přihlížejících se skládala z mladých nerdského vzezření - 3D projektantů. U paty stupínku otce obklopovala trojice čtyřicátníků. V rozestavení, které převzal z jednoho menšího plátna Lorenza Lotta, každý míjel pohledy obou dalších, přičemž se snažil zachytit ten otcův; jak divák brzy pochopil, všichni doufali, že otce vystřídají ve vedení firmy. Otcův pohled, směřující trochu nad přítomné, vyjadřoval touhu naposledy kolem sebe shromáždit svůj tým, rozumnou víru v budoucnost, ale hlavně naprostý smutek. Smutek, že opustí kancelář, kterou založil, které věnoval svá nejlepší léta, smutek z nevyhnutelného: očividně se jednalo o muže na konci cesty.

Během odpoledne se Jed marně pokusil asi desetkrát dovolat k Instalatéříkům, kde pouštěli jako vyčkávací hudbu Skyrock, zatímco Grunt-Instalatéři zvolili Rádio Radost.

Kolem páté odpoledne přesídlil do hotelu Mercure. Nad bulvárem Augusta Blanquiho se stmívalo; v boční aleji si bezdomovci rozdělali oheň.

Následující dny proběhly zhruba stejně, tedy vyťukáváním čísel různých instalatérských firem, téměř okamžitým přesměrováváním na vyčkávací hudbu a čekáním ve stále mrazivější zimě vedle obrazu, který nechtěl schnout.

Řešení se naskytlo ráno 24. prosince v podobě chorvatského řemeslníka, jenž bydlel kousek dál na třídě Stephena Pichona - Jed si náhodou všiml jeho cedule cestou z hotelu Mercure. Měl cas, ano, hned. Byl to malý černovlasý muž, bledý, s ladnými a jemnými rysy a malým knírkem ve stylu Belle Époque; ve skutečnosti se, až na knír, trochu podobal Jedovi.

Po čtvrthodinovém průzkumu vyslovil následující diagnózu: mohl to spravit, ano, jakousi opravu byl schopen provést, cena by neměla přesáhnout padesát eur. Spíš než o dokonalou opravu však půjde o záplatování, které pomůže několik měsíců, v nejlepším případě možná několik let, za něž však odmítal dlouhodobě ručit; obecně řečeno by na budoucnost tohoto bojleru nerad dlouhodobě sázel.

Jed vzdychl; něco takového čekal, přiznal. Moc dobře si vzpomínal na den, kdy se před devíti lety rozhodl byt koupit; vybavil si realitního agenta, zavalitého a spokojeného, jak vychvaluje výjimečnou světelnost, ovšem netajil, že některá místa bude nutné “osvěžit”. Říkal si přitom, že měl být realitním agentem nebo gynekologem.

Zpočátku byl zavalitý realitní agent pouze vřelý, ale jakmile se dozvěděl, že je Jed umělec, upadl do pravého lyrického transu. Poprvé, zvolal, poprvé má tu příležitost prodávat umělci umělecký ateliér! Jed se chvíli obával, že začne horovat za skutečné umělce na úkor snobů a dalších filištínů, kteří hnali ceny vzhůru a znepřístupňovali tak umělecké ateliéry umělcům, jenže jak to teď udělá, nemůže jít přece proti neviditelné ruce trhu, to není jeho úkol, že, ale naštěstí k ničemu takovému nedošlo a zavalitý realitní agent mu aspoň poskytl desetiprocentní slevu, s níž na základě předchozího jednání beztak zřejmě počítal.

Ten “umělecký ateliér”, aby bylo jasno, byla půda s velkoplošným zasklením, byť pěkným, a skromným příslušenstvím, akorát dostačujícím někomu jako Jed, jehož hygienické nároky si víc nežádaly. Zato výhled byl vskutku nádherný: nad Alpským náměstím sahal až k bulváru Vincenta Auriola, nadzemce, a dál až k oněm čtyřhranným pevnostem ze sedmdesátých let, vybudovaným v naprostém rozporu se zbytkem pařížského krajinného rázu, které představovaly to, co Jed na architektonickém poli v Paříži zdaleka preferoval.

Chorvat opravil bojler a shrábnul padesát eur. Jedovi, který to ani nečekal, nic nefakturoval. Sotva se za ním zavřely dveře, zaklepal znovu, rychle a krátce. Jed pootevřel.

“Vlastně, hezké Vánoce, pane,” řekl muž. “Chtěl jsem vám popřát hezké Vánoce.”

“No vidíte,” odpověděl Jed v rozpacích. “Vám taky.”

Načež si uvědomil problém s taxíkem. Jak očekával, Naplno ho odmítlo vzít do Raincy, a Speedtax souhlasil maximálně s tím, že ho odveze na nádraží, případně k radnici, ale rozhodně ne k sídlišti Cigales. “Kvůli bezpečnosti, pane…” špitl zaměstnanec s lehkou výčitkou. “Pokrýváme jen zóny, které jsou zcela bezpečné,” vysvětlil zase telefonista od Aut Fernarda Garcina uhlazeně zkroušeným tónem. Začínal se cítit provinile, že chce strávit Štědrý večer v tak potrhlé oblasti, jako je sídliště Cigales, a jako každoročně zazlíval otci tvrdohlavost, s níž odmítal opustit měšťáckou vilu obklopenou rozlehlým parkem, kterou pohyby obyvatelstva postupně uvrhly do nitra stále nebezpečnější zóny, odnedávna vlastně naprosto kontrolované pouličními gangy.

Časem se musela zeď kolem pozemku zpevnit, zvýšit o elektrifikovanou mříž a vybavit systémem video-dozoru propojeným s policejní stanicí, aby otec mohl samotářsky bloumat po dvanácti nevytopitelných místnostech, kam nikdo nikdy nechodil s výjimkou Jeda na Štědrý večer. Obchody v sousedství už dávno zmizely a po okolních ulicích se nedalo chodit pěšky - vzácností zde nebyly ani útoky na auta na semaforech. Radnice v Raincy mu přidělila pomoc v domácnosti - hašteřivou, až zlou Senegalku jménem Fatty, která si ho zprotivila hned první dny, odmítala mu převlékat postel častěji než jednou měsíčně a velmi pravděpodobně ho okrádala při nákupech.

Teplota v místnosti nicméně pomalu stoupala. Jed si vyfotil rozdělaný obraz; něco aspoň otci ukáže. Vysvlékl se z kalhot a svetru, usedl do lotosového sedu na lůžko z úzké matrace na zemi a přikryl se dekou. Zvolna zpomaloval dech. Za zavřenými víčky si představil líně se převalující vlny za matného soumraku. Snažil se přivést mysl do zóny klidu; co nejlépe ji naladit na nový Štědrý večer v otcově společnosti.

Duševní příprava přinesla ovoce, a večer představoval neutrální, takřka vstřícný časový úsek; víc už dlouho nečekal.

Druhý den ráno kolem sedmé, předpokládaje, že i gangy trávily šťastné a veselé, se Jed vydal pěšky na nádraží v Raincy, odkud bez problémů dorazil na Východní nádraží.

Celý rok bojler fungoval a od opravy projevoval slabost poprvé. “Architekt Jean-Pierre Martin opouštějící vedení své společnosti” byl už dávno hotový a uložený ve skladu Jedová galeristy v očekávání samostatné výstavy, jejíž přípravy se táhly. Sám Jean-Pierre Martin - k překvapení svého syna, jenž se s ním v té věci dávno přestal bavit - se mezitím rozhodl opustit vilu v Raincy a přestěhovat se do domova důchodců s pečovatelskou službou v Boulogne. Jejich každoroční setkání tentokrát proběhne v hospodě U táty na Bosquetově třídě. Jed ji vybral v Pariscopu na základě reklamy lákající na tradiční kuchyni postaru a celkově se dalo říct, že sliby splnila. Poloprázdnou místnost pokrývali Ježíšci a jedličky ozdobené girlandami a osazenstvo tvořili především staří, respektive velmi staří lidé, již pečlivě, svědomitě a téměř zuřivě žvýkali pokrmy tradiční kuchyně. Podnik nabízel divočáka, selátko, krůtu a jako dezert pochopitelně cukrářské poleno postaru. Vše potichu roznášeli zdvořilí, nenápadní číšníci; atmosféra působila trochu jako na oddělení těžkých popálenin. Jed si uvědomoval, že zvát otce na takové menu je trochu hloupé. Ten hubený, vážný muž s protáhlým a strohým obličejem nepůsobil, že by kdy vyhledával labužnickou rozkoš, a ve vzácných případech, kdy chtěl, aby s ním Jed zašel na jídlo, protože ho potřeboval vidět blízko pracoviště, vybral sushi restauraci - pokaždé stejnou. Bylo patetické a marné pokoušet se nastolit gastronomickou spřízněnost, která už nepřicházela v úvahu, která zjevně nikdy nepřicházela v úvahu - jeho žena, když byla naživu, nesnášela vaření. Jenže byly Vánoce, tak co? Jeho otec, lhostejný k otázkám zevnějšku, četl stále méně a zdálo se, že se už o nic moc nezajímá. Podle slov ředitelky domova důchodců se “rozumně začlenil”, což pravděpodobně znamenalo, že prakticky už s nikým nemluvil. Momentálně pracně žvýkal svou porci selete zhruba s týmž výrazem, jako by šlo o kus gumy, a nic nenaznačovalo, že by chtěl přerušit mlčení, které se prodlužovalo, takže Jed horečnatě (neměl si k ústřicím dávat Gewurztraminer, pochopil to hned při objednávce, bílé víno mu vždycky mátlo myšlenky) hledal, co by mohlo posloužit za téma k hovoru. Kdyby byl ženatý nebo měl aspoň přítelkyni, prostě nějakou ženu, věci by plynuly podstatně jinak - ženy si v těchhle rodinných záležitostech uměly poradit přece jen lépe než muži, je to tak trochu jejich původní specializace, a i když dosud nemají děti, jsou s nimi děti vždycky na obzoru konverzace aspoň potenciálně přítomné, a starci se o vnoučata zajímají, to je známá věc, spojují si to s přírodními cykly nebo něčím podobným, zkrátka ve své staré hlavě dokážou vyvolat jakousi emoci, syn znamená otcovu smrt, jistě, ale pro dědečka je vnuk jistou obrodou nebo pomstou, a to může bohatě stačit, přinejmenším po dobu jedné štědrovečerní večeře. Jed si občas říkal, že by si měl najmout na tyto vánoční večery holku na escort, vytvořit nějakou minifikci, stačilo by ji dvě hodiny před tím instruovat, otec nebyl příliš zvědavý na detaily ze života druhých, o nic víc než muži obecně.

V románských zemích může lidským samcům středního nebo vysokého věku stačit k hovoru politika; v nižších třídách lze alternovat se sportem. Mezi lidmi silně ovlivněnými anglosaskými hodnotami roli politiky suplují spíše ekonomika a finance; i literatura může poskytnout záchytný bod. V daném případě se Jed i jeho otec doopravdy nezajímali ani o ekonomiku, ani o politiku. Jean-Pierre Martin v podstatě schvaloval způsob, jakým se stát ubíral, a jeho syn na to neměl názor; nebránilo jim to nicméně probrat ministerstvo po ministerstvu a vydržet tak až do příjezdu sýrů.

Při sýrech Jedův otec trochu ožil a položil synovi několik otázek o jeho uměleckých plánech. Tentokrát bohužel hrozilo, že konverzaci pohřbí Jed, neboť jeho poslední obraz, “Damien Hirst a Jeff Koons si dělí umělecký trh”, mu prostě neseděl, přešlapoval před ním na místě, síla, která ho už rok dva vedla, začala ochabovat, mizet, jenže k čemu to vykládat otci, nijak mu v tom nepomůže a mimochodem ani nikdo jiný, po takovém přiznání mohli lidé jen lehce posmutnět, lidské vztahy vážně nejsou mnoho.

“Na jaře bych měl mít samostatnou výstavu,” oznámil konečně. “Respektive trochu to vázne. Franz, můj galerista, by chtěl do katalogu text nějakého spisovatele. Mluvil o Houellebecqovi.”

“Michelu Houellebecqovi?”

“Znáš ho?” zeptal se Jed překvapeně. Nikdy by nehádal, že by se otec mohl ještě zajímat o kulturní provoz.

“V domově máme malou knihovnu; četl jsem dva jeho romány. Dobrý autor, řekl bych. Příjemně se to čte a docela trefně popisuje společnost. Odpověděl vám?”

“Ne, ještě ne…” Jed teď o překot přemýšlel. Jestliže i někdo tak hluboce paralyzovaný zoufalou a smrtelnou rutinou, kdo jako jeho otec již tak dalece postoupil na temné stezce, alejí Stínů smrti, zaznamenal Houellebecqovu existenci, pak ten autor zřejmě musí mít něco do sebe. Načež si uvědomil, že se zapomněl Houellebecqovi připomenout mailem, jak ho o to Franz už několikrát žádal. A přitom to spěchalo. Vzhledem k blížícím se termínům Art Baselu a Frieze Art Fair museli tu výstavu uspořádat v dubnu, nejpozději v květnu, a těžko mohli po Houellebecqovi chtít, aby napsal text do katalogu za čtrnáct dní, šlo přece o známého autora, dokonce světoznámého, jak tvrdil aspoň Franz.

Otcovo vzrušení opadlo a žmoulal svůj saint-nectare s týmž nadšením jako předtím sele. Nepochybně za to může soucit, že u starých lidí předpokládáme zvlášť výraznou žravost, neboť chceme sami sebe přesvědčit, že jim zůstalo aspoň to, zatímco ve většině případů chuťové radosti nezvratně hasnou tak jako vše ostatní. Zbývají poruchy zažívání a rakovina prostaty.

Několik metrů nalevo od nich tři osmdesátnice jako by rozjímaly nad ovocnými saláty - možná na počest nebožtíků manželů. Jedna se natáhla pro svůj pohár šampaňského, když tu jí ruka klesla na stůl; hruď jí stoupala námahou. Po několika vteřinách pokus zopakovala, ruka se jí příšerně třásla, tvář se jí vraštila soustředěním. Jed se ovládl, aby nezasáhl, rozhodně nebyl v pozici, že by si to měl dovolit. Ani číšník, který pár metrů opodál starostlivě pozoroval scénu, nebyl v takové pozici; ta žena byla nyní v přímém kontaktu s Bohem. Pravděpodobně měla blíž k devadesátce než k osmdesáti.

Aby vše proběhlo, jak má být, přišly na řadu dezerty. Jedův otec se rezignovaně pustil do tradičního cukrářského polena. Mnoho času jim už teď nezbývalo. Cas mezi nimi plynul zvláštně: přestože nic neříkali a ticho, které se nyní nadobro rozprostřelo kolem stolu, mělo normálně vyvolat pocit naprosté tíže, vteřiny a dokonce minuty jako by prchaly drtivou rychlostí. O půl hodiny později, aniž mezitím na něco doopravdy pomyslel, už Jed otce doprovázel na stanoviště taxíků. Bylo teprve deset večer, ale Jed věděl, že ostatní nájemníci domova důchodců považovali i tak jeho otce za privilegovaného; proto, že se ho někdo na pár vánočních hodin ujal. “Máte správného syna…” řekli mu už několikrát. Po nástupu do domova důchodců s pečovatelskou službou se bývalý senior - jenž se zde stává nadobro a nezvratně starým - dostává do pozice dětského chovance. Cas od času má návštěvy; tehdy plesá štěstím, objevuje svět, jí sušenky Pepito a setkává se s klaunem Ronaldem McDonaldem. Ovšem nejčastěji žádné nemá: smutně pak bloumá mezi házenkářskými brankami po betonové podlaze opuštěného penzionátu. Ceká na vysvobození, na rozlet.

Když se Jed vrátil do ateliéru, zjistil, že bojler stále běží, teplota dosáhla normálu a dokonce tepla. Částečně se svlékl a natáhl se na matraci, kde s naprosto vyprázdněným mozkem okamžitě usnul.

Vzbudil se naráz uprostřed noci, když na budíku stálo 4.43. V místnosti bylo horko, téměř k zalknutí. Vzbudil ho hluk bojleru, ne však obvyklý škytot, nýbrž táhlé, hluboké, takřka infrazvukové vrcení. Prudce otevřel okno v kuchyni, jehož tabulky pokryla jinovatka. Do místnosti vtrhnul ledový vzduch. O šest pater níže proniklo nocí zvířecí zachrochtání. Rychle zavřel. Na dvůr se s největší pravděpodobností dostali bezdomovci; ráno si užijí zbytků štědrovečerních večeří nahromaděných v popelnicích. Žádný z nájemníků si netroufal zavolat policii, aby je vyhnala - ne o Vánocích. Obvykle se o to nakonec postarala nájemnice z prvního patra - šedesátnice s vlasy obarvenými henou, která nosila pestrobarevné svetry z patchworku, podle Jedová domnění psycho analytička v důchodu. Poslední dobou ji však neviděl, pravděpodobně odjela na prázdniny - pokud ovšem náhle nezemřela. Bezdomovci zůstanou několik dní, odér jejich výkalů se rozlehne po dvoře, nepůjde otvírat okna. K nájemníkům se chovali slušně, až přeuctivě, ovšem bitky mezi nimi byly drsné a obvykle končily tak, že nocí projel řev, někdo zavolal záchranku a v kaluži krve našli někoho s utrženým uchem.

Jed přistoupil k přístroji, který ztichl, opatrně nadzdvihl poklop vedoucí k ovládání; zařízení okamžitě krátce zavrčelo, jako by se cítilo ohrožené vetřelcem. Rychlé blikání žluté kontrolky si neuměl vyložit. Pomaloučku, milimetr po milimetru, otočil běžcem intenzity doleva. Když to špatně dopadne, pořád má číslo na

Chorvata; dělal však ještě? Jak se Jedoví bez okolků svěřil, “neměl v úmyslu shnít jako instalatér”. Jeho ambicí, jakmile “vydělá euráče”, bylo vrátit se domů do Chorvatska, konkrétně na ostrov Hvar, kde si otevře půjčovnu vodních skútrů. Na okraj budiž řečeno, že jeden z posledních projektů, na kterém pracoval Jedův otec, než odešel do důchodu, se týkal výběrového řízení na výstavbu luxusní mariny ve Starém Gradu na ostrově Hvar, který se stával vskutku luxusní destinací, loni tam bylo možné potkat Seana Penna a Angelinu Jolie, a Jed cítil nejasné lidské zklamání při pomyšlení, že ten muž pověsí instalatéřinu, ušlechtilé řemeslo, na hřebík, aby dodával hlučné a stupidní stroje poseroutkům z ulice de la Faisanderie, kteří nevědí, co s prachy.

“Co tu na vás čeká?” ptaly se internetové stránky ostrova Hvar. Odpověď zněla: “Návštěvník, jenž by chtěl blíž přírodě, díky jedinečné harmonii levandulových plání, starých olivovníků a vinohradů, která zde panuje, raději nejdříve navštíví místo nejluxusnější restaurace malou hvarskou konobu (hospůdku), ochutná opravdové obyčejné víno místo šampaňského, zazpívá si starou lidovou ostrovní píseň a zapomene na každodenní rutinu.” Nejspíš právě to zlákalo Seana Penna, a Jed si představil babí léto, dosud mírný říjen, a bývalého instalatéra, jak poklidně sedí před rizotem z mořských plodů - takové rozhodnutí se dalo samozřejmě pochopit, ba omluvit.

Trochu nevolky přistoupil k “Damienu Hirstovi a Jeffu Koonsovi dělícím si umělecký trh” na stojanu uprostřed ateliéru a nespokojenost se mu vrátila, ještě hořčí než předtím. Uvědomil si, že má hlad, což nebylo normální, s otcem přece snědli kompletní štědrovečerní menu - předkrm, sýry i dezert, nic nechybělo, přesto měl hlad a bylo mu horko, těžce dýchal. Vrátil se do kuchyně, otevřel konzervu cannelloni s rajskou omáčkou a jeden po druhém spořádal s nevlídným pohledem na nepovedený obraz. Koons byl prostě těžkopádný, nebyl dost uvolněný - možná mu měl namalovat křídla jako bohu Merkurovi, pomyslel si pitomě; v tom proužkovaném obleku a úsměvem obchoďáka tady trochu připomínal Silvia Berlusconiho.

V žebříčku ArtPrice největších uměleckých boháčů byl Koons světová dvojka; už před několika lety mu primát sebral o deset let mladší Hirst. To Jed před deseti lety dosáhl pětistého osmdesátého třetího místa - avšak sedmnáctého mezi Francouzi. Posléze “se propadl na chvost pořadí”, jak říkají komentátoři Tour de France, až z něj vypadl úplně. Dojedl konzervu cannelloni, objevil zbytek koňaku. Rozsvítil halogenovou rampu na maximum a namířil ji doprostřed plátna. Když se tak díval zblízka, ani noc se mu nepovedla: postrádala onu nádheru, tajemství, které si spojujeme s nocemi Arabského poloostrova; měl použít coelinovou modř, ne ultramarín. Tenhle obraz vážně podělal. Popadl paletový nůž, propíchl Damienu Hirstovi oko, namáhavě otvor rozšířil - šlo o velmi odolné plátno z hustých lněných vláken. Jednou rukou mazlavé plátno čapnul a naráz ho celé roztrhl, přičemž vrazil do stojanu, který se převrátil na zem. Trochu se uklidnil, zadíval se na ruce lepkavé od barvy, dorazil láhev koňaku a snožmo skočil na obraz, dupal po něm a smýkal jím o podlahu, která začala klouzat. Nakonec ztratil rovnováhu a spadnul, rám stojanu ho trefil do týla tak prudce, že si ublinkl, ale hned se cítil lépe, chladný noční vzduch mu volně ovíval tvář, a šťastně zavřel oči; nepochybně právě uzavřel jeden cyklus.

PRVNÍ

ČÁST

1

Na to, kdy začal kreslit, si už Jed nevzpomínal. Všechny děti přece více či méně kreslí, ale žádné dítě neznal, tak si nebyl jistý. Jedinou jeho jistotou v tuto chvíli bylo, že jako první kreslil květiny - pastelkami do malých sešitků.

Většinou o středách odpoledne a někdy o nedělích sám v prosluněné zahradě zažíval chvilkové extáze, zatímco jeho chůva telefonovala momentálnímu příteli. Vanesse bylo osmnáct, studovala prvním rokem ekonomii na univerzitě Saint-Denis/Villetaneuse a po dlouhou dobu byla jediným svědkem jeho uměleckých pokusů. Jeho obrázky se jí líbily, říkala mu to a myslela to upřímně, ale občas na něj koukala trochu s rozpaky. Malí kluci kreslí krvelačné příšery, nacistické symboly a stíhačky (ti nejpokročilejší pak pičky a penisy), ale květiny jen málokdy.

Jed ani Vanessa to tehdy netušili, ale květiny nejsou ničím jiným než pohlavními orgány, pestrými vaginami zdobícími zemský povrch, vydanými chlípnosti hmyzu. Hmyz i muži, a další zvířata, jako by šli za určitým cílem, pohybují se rychle a orientované, zatímco květiny zůstávají ve světle, oslnivě a na místě. Krása květin je smutná, neboť jsou křehké a odsouzené k smrti, samozřejmě jako všechno na Zemi, ony však obzvlášť, a jako u zvířat jsou jejich ostatky jen pitvornou parodií na předchozí život, a jako u zvířat jejich ostatky páchnou - to vše pochopíme, když aspoň jednou zažijeme střídání ročních období, kdy hnijí květiny. Jed to poznal už v pěti letech či možná dřív, neboť v parku kolem domu v Raincy byla květin i stromů spousta, a větve stromů pohupované větrem byly možná to první, co kromě mraků a nebe vnímal, když ho jistá dospělá žena, zřejmě jeho matka, vozila v kočárku. Vůle k životu se u živočichů projevuje rychlými změnami - zvlhčením pohlavního otvoru, ztuhnutím pyje a následně vypuštěním semenné kapaliny -, to však zjistil až později na jednom balkonu v Port Grimaud s pomocí Marthy Tailleferové. U květin se vůle k životu projevuje vznikem oslnivě barevných skvrn, které přerušují zelenavou banálnost přírodního prostředí i obvykle průhlednou banálnost prostředí městského, aspoň tedy v obcích, kde mají květiny.

Večer se Jedův otec vracel domů, jmenoval se “Jean-Pierre”, přátelé mu tak říkali. Jed mu říkal “tati”. Byl dobrý otec, vnímali ho tak přátelé i podřízení; vdovec musí mít hodně odvahy, aby sám vychoval dítě. Jean-Pierre byl dobrý otec první léta, potom už tak dobrý nebyl, stále více platil chůvám a často večeříval ve městě (obvykle s klienty, občas s podřízenými, s přáteli stále vzácněji, neboť čas přátelství pro něj končil, nevěřil už doopravdy, že lze mít přátele, že přátelský vztah může mít v lidském životě nějakou váhu nebo lidský život nějak změnit), vracel se pozdě a nesnažil se dokonce ani spát s chůvou, ačkoliv se o to muži obvykle pokouší; poslouchal, co přes den dělali, usmíval se na syna, zaplatil požadovanou odměnu. Byl hlavou rozpadlé rodiny a vůbec nezamýšlel dávat ji zase dohromady. Vydělával hodně peněz: jako generální ředitel stavbařské firmy se specializoval na dodávku přímořských letovisek na klíč; měl zákazníky v Portugalsku, na Maledivách, v Dominikánské republice.

Jed si z té doby uchoval sešity, které obsahovaly veškeré jeho tehdejší kresby a všechny se mile, v poklidu kazily (papír nebyl kvalitní, pastelky také ne), mohly vydržet ještě nanejvýš dvě stě, tři sta let, předměty a bytosti mají určitou životnost.

Pravděpodobně z prvních let Jedová dospívání pocházel obraz kvašem “Senoseč v Německu” (s poněkud tajemným názvem, neboť Jed Německo neznal a “senoseči” nikdy nepřihlížel a tím spíš se jí neúčastnil). Přestože světlo očividně evokovalo pokročilé léto, scénu uzavíraly zasněžené hory; venkované, kteří nakládali seno vidlemi, a osli zapřažení do kár vznikli v ploškách jasných barev; bylo to krásné jako Cézanne nebo cokoliv. Otázka krásy je v malířství podružná, u velkých malířů minulosti se mělo za to, že malují krásně, jakmile vytvářeli ucelený a zároveň inovativní pohled na svět; jinými slovy když malovali pořád stejně, používali stále stejné metody, tytéž operační postupy, aby proměnili objekty světa na objekty malby; a tento způsob, který jim byl vlastní, nesměl předtím nikdo použít. Ještě více byli ceněni jako malíři, když jejich pohled na svět vypadal úplně, čili působil tak, že ho lze aplikovat na všechny existující nebo představitelné předměty i situace. Takové bylo aspoň klasické pojetí malířství, s nímž se Jed seznámil na střední škole a které se zakládalo na konceptu figurace - figurace, k níž se měl Jed trochu nečekaněji vrátit a která mu - ještě nečekaněji - měla nakonec zajistit bohatství a slávu.

Svůj život (nebo alespoň profesní život, který se poměrně rychle slil s celým jeho životem) Jed zasvětil umění, zobrazování světa, v němž ovšem nemuseli žít lidé. Mohl ho proto zobrazovat kriticky - i když jen do určité míry, neboť umění obecně jakož i celá společnost tíhly v oněch letech Jedová mládí k nadšenému, častěji ironickému přijetí světa. Jeho otec takovou volnost vůbec neměl, musel vytvářet zcela neironickým způsobem obyvatelné konfigurace, kde měli lidé žít a mít možnost - tedy aspoň během dovolené - se bavit. Za vážné nefunkčnosti automatů na bydlení nesl zodpovědnost - například za zaseklý výtah nebo ucpaný záchod. Nenesl ji jen tehdy, pokud rezidenci obsadily brutální, násilné hordy nekontrolované policií a místními úřady; omezenou zodpovědnost nesl v případě zemětřesení.

Otec jeho otce byl fotograf, jehož vlastní původ se ztrácel v jakési nepříliš vábné sociologické tůni, už věčnost nehybné, tvořené hlavně rolníky a chudými vesničany. Co mohlo tohoto muže z nuzných poměrů přivést k tomu, aby se zajímal o rodící se fotografické techniky? Jed netušil, a jeho otec o nic víc; stal se ovšem zakladatelem dlouhé linie, která opustila pouhou a prostou společenskou reprodukci téhož. Vydělával si na živobytí fotografováním, většinou svateb, občas prvních přijímání nebo oslav konce školního roku na vesnických školách. Protože žil odjakživa v opuštěném a zastrčeném kraji Creuse, neměl prakticky příležitost fotit kolaudace budov ani politické návštěvy národního významu. Byl průměrným řemeslníkem, který mnoho nevydělal, a když jeho syn dosáhl povolání architekta, znamenalo to samo o sobě významný společenský vzestup - nemluvě o jeho pozdějších podnikatelských úspěších.

V době, kdy nastupoval na pařížskou akademii výtvarných umění, vyměnil Jed kresbu za fotografii. Dva roky před tím objevil na dědečkově půdě velkoformátovou kameru Linhof Master Technika Classic - děd ji nepoužíval už od doby, co odešel do důchodu, přestože byla naprosto funkční. Ten předpotopní, těžký, podivný předmět, vykazující ale mimořádné výrobní vlastnosti, ho fascinoval. Po určitém tápání se naučil pracovat s náklonem, posunem, Scheimpflugovou podmínkou, aby se posléze zaměřil na to, co ho mělo zaměstnávat téměř celá studia umění: systematické fotografování tovaru. Pracoval ve svém pokoji, obvykle za přírodního osvětlení. Závěsné pořadače, ruční zbraně, náplně do tiskáren, vidličky: nic neuniklo jeho encyklopedické ambici vytvořit úplný katalog lidských výrobků průmyslové éry.

Přestože si tímto grandiózním a maniakálním, vlastně poněkud šíleným projektem vysloužil respekt pedagogů, nikterak mu nepomohl v začleňování do některé ze skupin, které kolem něj vznikaly na základě společného estetického záměru, ani prozaičtěji ve vstupu na umělecký trh. Navázal nicméně několik přátelství, i když nikterak živých, nedomýšleje, jak budou prchavá. Navázal také pár milostných vztahů, z nichž rovněž ani jeden neměl vydržet. Druhý den po získání diplomu mu došlo, že napříště bude dost sám. Výsledkem jeho předchozí šestileté práce bylo něco přes jedenáct tisíc fotek. Ve formátu TIFF zálohovaném v JPEG s nižším rozlišením se pohodlně vešly na pevný disk o velikosti 640 gigabytů značky Western Digital, vážící něco přes 200 gramů. Opatrně uklidil fotokameru, objektivy (jeden Rodenstock Apo-Sironar 100/5, 6, druhý Fujinon 180/5, 6) a prošel si zbývající majetek: vlastnil notebook, iPod, několik svršků, pár knih. Nic moc, ve skutečnosti to snadno pojmou dva kufry. Nad Paříží se udělalo hezky. V pokoji, kde žil, nebyl nešťastný ani nijak zvlášť šťastný. Nájem mu končil za týden. Váhal, zda jít ven, projít se naposledy po čtvrti, podél kanálu Arsenal - načež zavolal otci, aby mu pomohl se stěhováním.

Jejich soužití v domě v Raincy poprvé po dlouhé době, vlastně poprvé od Jedova dětství kromě několika školních prázdnin, se rychle ukázalo jako nekonfliktní a prázdné. Otec ještě hodně pracoval, zdaleka tehdy nepouštěl otěže své firmy, málokdy se vracel před jednadvacátou, někdy ani před dvaadvacátou hodinou; svalil se před televizí, zatímco Jed ohříval jeden z polotovarů, jimiž o několik týdnů dříve naplnil kufr mercedesu u Carrefouru v Aulnay-sous-Bois; snažil se je střídat, dosáhnout určité stravovací vyváženosti, kupoval i sýry a ovoce. Jeho otec stejně nevěnoval jídlu velkou pozornost; mdle přepínal programy, až nakonec skončil u ekonomické debaty, která zrovna běžela na LCI. Chodil spát skoro hned po večeři; ráno byl pryč, ještě než Jed stačil vůbec vstát. Dny byly krásné a neměnně teplé. Jed se procházel v parku mezi stromy, usedal pod velkou lípu v ruce s filozofickou knihou, kterou většinou neotevřel. Vracely se mu nečetné vzpomínky z dětství; pak se vracíval na záznam aktuální etapy Tour de France. Měl rád ty nudné záběry z vrtulníku, sledující peloton, jak pomalu postupuje francouzským venkovem.

Anne, Jedová matka, pocházela z maloměšťácké židovské rodiny - její otec byl místním zlatníkem. V pětadvaceti si vzala Jeana-Pierra Martina, mladého architekta. Brali se z lásky a po několika letech povila syna, jehož nazvali Jed na počest jejího strýce, kterého milovala. Pak, několik dní před synovými sedmými narozeninami, spáchala sebevraždu - Jed se to dozvěděl až o mnoho let později díky indiskreci babičky z otcovy strany. Bylo jí tehdy čtyřicet - jejímu manželovi čtyřicet sedm.

Jed si na matku skoro nepamatoval a její čin nebyl téma, které by mohl během onoho pobytu v domě v Raincy nastolit, věděl, že musí počkat, až o něm otec promluví sám - přičemž věděl, že k tomu zřejmě nikdy nedojde, že se tomuto tématu bude vyhýbat až do poslední chvíle tak jako všem ostatním.

V jednom bodě si nicméně museli udělat jasno, a postaral se o to otec jednoho nedělního odpoledne, když spolu zhlédli krátkou etapu - časovku v Bordeaux -, která celkovým pořadím zásadně nezamíchala. Byli v knihovně - zdaleka nejkrásnější místnosti v domě, s podlahou z dubových parket, v níž díky vitrážovým oknům vládlo lehké šero, vybavené anglickým nábytkem; police kolem dokola čítaly téměř šest tisíc svazků, zejména vědecké traktáty z devatenáctého století. Jean-Pierre Martin dům koupil velmi výhodně před čtyřiceti lety od majitele, který nutně potřeboval hotovost, čtvrť byla tehdy bezpečná, šlo o elegantní vilovou oblast a on plánoval šťastný rodinný život, dům mu každopádně umožňoval ubytovat početnou rodinu a přijímat časté návštěvy, nic z toho se však nakonec nestalo.

Ve chvíli, kdy se obraz vrátil na usměvavou a předvídatelnou tvář Michela Druckera, vypnul zvuk a obrátil se k synovi. “Plánuješ pokračovat v umělecké kariéře?” zeptal se ho; Jed odpověděl, že ano. “A na živobytí si zatím nevyděláš?” Odpověděl nejednoznačně. K jeho vlastnímu překvapení ho během loňska kontaktovaly dvě fotografické agentury. Mezi zakázky první, specializované na fotografii předmětů, patřily katalogy obchodních domů CAMIF nebo La Redoute, občas také prodávala své snímky reklamním agenturám. Druhá se zaměřovala na gastronomickou fotografii; jejích služeb využívaly časopisy jako Náš čas nebo Moderní žena. Tyto obory nebyly příliš prestižní ani příliš lukrativní: vyfotit horské kolo nebo zapékané brambory se savojským sýrem vynášelo mnohem méně než stejná, srovnatelná fotografie Kate Mossové nebo George Clooneyho; avšak poptávka byla pravidelná, trvalá a mohla zaručit slušný výdělek. Čili kdyby si chtěl dát práci, Jed by úplně bez prostředků nebyl; a kromě toho považoval za vhodné udržet si určitou řemeslnou praxi, omezenou na čistou fotografii. Spokojoval se tedy s dodáváním dokonale rozlišených a exponovaných listů, které agentura skenovala a měnila podle libosti; nechtěl se pouštět do úprav obrázků, které zjevně podléhaly různým komerčním nebo reklamním imperativům, a raději vytvářel technicky perfektní, ale neutrální snímky.

“Jsem rád, že jsi nezávislý,” odpověděl otec. “Poznal jsem v životě řadu lidí, kteří se chtěli stát umělci, a podporovali je rodiče; ani jeden neprorazil. Je to zvláštní, zdálo by se, že potřeba se vyjádřit, zanechat na světě stopu, je mocná; a přitom to obvykle nestačí. To, co funguje nejlíp, co nejsilněji lidi nutí, aby se překonávali, je pořád ještě prostá a jasná potřeba peněz.”

“I tak ti pomůžu koupit v Paříži byt,” pokračoval. “Budeš se muset stýkat s lidmi, navazovat kontakty. A navíc se dá říct, že je to investice, trh je teď spíš v recesi.”

Na obrazovce se nyní předváděl komik, kterého Jed už už poznal. Následoval široký záběr na blaženého a rozesmátého Michela Druckera. Jeda náhle napadlo, že jeho otec možná chce být prostě sám; vzájemný kontakt se jim nikdy nepodařilo doopravdy obnovit.

Dva týdny nato Jed koupil byt, který dosud obýval na bulváru de l’Hôpital v severní části 13. obvodu. Většina okolních ulic se jmenovala podle malířů - Rubensova, Watteauova, Veroneseho, Phillippa de Champaigne -, což šlo v krajním případě považovat za jakousi předzvěst. Prozaičtější ovšem bylo, že se nacházel nedaleko nových galerií, jež vyrostly kolem Mitterrandovy knihovny. Prakticky nevyjednával, ale přece jen se seznámil s kontextem: všude ve Francii se ceny hroutily, zejména v městských částech, a přesto spousta nemovitostí zůstávala prázdná a nenacházela kupce.

2

Matku si Jed téměř nevybavoval; pochopitelně ale viděl fotky. Byla to hezká žena s bledou pletí, dlouhými černými vlasy, na některých snímcích mohla působit doopravdy krásně; podobala se trochu portrétu Agáty von Astighwelt v dijonském muzeu. Na těch fotografiích se málokdy smála, a i tehdy jako by její úsměv skrýval úzkost. Úsudek samozřejmě ovlivňovala myšlenka na její sebevraždu; ale i když se od ní člověk pokusil odhlédnout, bylo v ní cosi neskutečného nebo alespoň nadčasového; snadno si ji mohl představit na středověkém nebo starorenesančním obraze; kromě toho nešlo uvěřit, že dospívala v šedesátých letech, vlastnila tranzistor nebo chodila na rockové koncerty.

První roky po její smrti se Jedův otec snažil sledovat synovy školní povinnosti, plánoval víkendové aktivity, bral ho do McDonaldu nebo do muzeí. Posléze se téměř nevyhnutelně činnost jeho firmy rozrostla; první smlouva, kterou uzavřela v oblasti přímořských letovisek na klíč, zaznamenala oslnivý úspěch. Nejenže dodrželi lhůty a počáteční rozpočet - což už samo o sobě bylo relativně vzácné -, ale realizace si získala jednomyslné sympatie díky své vyváženosti a respektu k prostředí - v regionálním tisku i celonárodních časopisech o architektuře se jí dostalo oslavných článků a jako třešničky na dortu i celé stránky v rubrice “Styl” deníku Libération. V Port-Ambares se, psal autor, dokázal přiblížit “esenci středomořského bydlení”. Osobně se domníval, že jenom seskupil různě veliké, jednotně matně bílé kvádry, pří- mo vycházející z tradičních marockých staveb, a oddělil je záhony oleandrů. Nicméně po tomto prvním úspěchu se objednávky začaly hrnout a musel stále častěji jezdit do ciziny. Když Jed nastupoval do sekundy, rozhodl se ho zapsat na internát.

Vybral kolej v Rumilly v departementu Oise ve správě jezuitů. Šlo o soukromou instituci, která však nebyla vyhrazená elitě a školné zůstávalo rozumné, výuka nebyla dvojjazyčná, sportovní vybavení nikterak přehnané. Příbuzní chovanců nepatřili k ultraboháčům, ale spíše ke konzervativní veřejnosti, k bývalému měšťanstvu (řada rodičů byli vojáci nebo diplomaté), nicméně žádní katoličtí fundamentalisté to nebyli - děti se sem většinou dostávaly následkem špatně vyřešeného rozvodu.

Budovy, strohé a spíše škaredé, skýtaly rozumný komfort - po dvoulůžkovém pokoji pro nejmenší měli po nástupu do kvinty žáci nárok na samostatný pokoj. Silný bod zařízení, hlavní trumf jeho argumentace, spočíval v pedagogické podpoře, kterou poskytovalo všem žákům - a míra úspěšnosti u maturit se vskutku od založení vždy pohybovala kolem 95 %.

Mezi těmito zdmi a na dlouhých procházkách v temných smrkových alejích měl Jed strávit učenlivá a smutná léta dospívání. Nestěžoval si na osud a nepředstavoval si žádný jiný. Hádky mezi žáky bývaly prudké, šikana, která v jejich vztazích nechyběla, občas násilná a krutá, a Jed, od přírody jemný a drobný, by se při nich jistě neubránil; rozkřiklo se však, že je sirotek, a toto utrpení, které neznali, jeho spolužáky odstrašovalo; kolem něj tak vznikla jakási bázlivá aureola respektu. Neměl blízkého přítele a přátelství druhých nevyhledával. Zato trávil celá odpoledne v knihovně, a do osmnácti, kdy odmaturoval, získal rozsáhlé znalosti literárního dědictví lidstva, u mladých jeho generace neobvyklé. Přečetl Platóna, Aischyla a Sofokla; přečetl Racina, Moliera a Huga; znal Balzaka, Dickense, Flauberta, německé romantiky, ruské romanopisce. Ještě překvapivější bylo, že znal základní dogmata katolické víry, jejíž vliv na západní kulturu byl tak mocný - zatímco jeho současníci toho obvykle věděli o Ježíšově životě ještě trochu míň než o Spider-Manovi.

Tento dojem poněkud zastaralé vážnosti, který vyvolával, nepochybně kladně zapůsobil na pedagogy, již hodnotili jeho přihlášku na akademii umění; očividně měli co do činění s osobitým, vzdělaným, seriózním, pravděpodobně pracovitým uchazečem. Sama jeho přijímací práce s názvem “Tři sta fotografií železářských výrobků” vypovídala o překvapivé estetické vyzrálosti. Jed se vyhnul zdůrazňování lesku kovů nebo hrozivé povahy forem a použil neutrální, slabě kontrastní osvětlení, při němž železářské zboží fotil na středně šedém sametovém podkladě. Matice, šroubky a nastavitelné klíče se tak jevily jako nevtíravě se třpytící klenoty.

Na druhou stranu měl velké potíže (které mu zůstaly celý život) se sepsáním prezentace fotografií. Po několika pokusech obhájit svou volbu se uchýlil k čistým faktům a pouze vyzdvihl, že i ty nejzákladnější položky z oceli vykazují přesnost opracování řádu 1/10 milimetru. Součástky kvalitních fotoaparátů nebo motorů formule 1 se obvykle vyráběly z hliníku nebo lehké litiny s přesností 1/100 milimetru, a víc se tak blížily vlastní jemné mechanice. Konečně vysoce jemná mechanika využívaná například v hodinářství nebo zubní chirurgii přibírala titan; rozměrová tolerance se tu pohybovala v řádech mikronů. Celkem vzato, uzavíral Jed stroze a přibližně, mohly dějiny lidstva splývat s dějinami zpracování kovů - dosud relativně čerstvá éra polymerů a umělých hmot podle něj neměla čas vyvolat skutečnou mentální proměnu.

Historici umění, jimž byly bližší jazykové obraty, později poznamenali, že už toto první Jedovo dílo, stejně jako v jistém smyslu všechna pozdější, a to i přes různorodost jejich médií, představovalo hold lidské práci.

Jed se tak vrhl na uměleckou dráhu s jediným projektem, jehož iluzorní charakter si uvědomoval jen vzácně, a sice objektivně popsat svět. Klasické vzdělání ho nábožnou úctou ke starým mistrům nenaplnilo; před Rembrandtem a Velázquezem dával už tehdy zdaleka přednost Mondrianovi a Kleemu.

Během prvních měsíců v novém bytě ve 13. obvodě nedělal v podstatě nic, jenom odpovídal na objednávky fotografií předmětů, mimochodem četných, které dostával. A pak náhle, když rozbalil multimediální pevný disk Western Digital, který mu doručil kurýr a jehož snímky z různých úhlů měl druhý den dodat, pochopil, že s fotografováním předmětů skončil - aspoň v umělecké rovině. Jako by skutečnost, že tyto předměty už fotografuje jen za pracovním, čistě obchodním účelem rušila jakoukoli možnost jejich využití v tvůrčím projektu.

Tato brutální i nečekaná samozřejmost ho uvrhla do období lehčí deprese, během níž představovala jeho největší každodenní povyražení televizní vědomostní soutěž moderovaná Julienem Lepersem. Tento původně nepříliš nadaný, poněkud hloupý moderátor s rysy a choutkami berana, jenž původně uvažoval spíš o dráze estrádního zpěváka a nejspíš se mu po ní také tajně stýskalo, se zarputilostí a ohromující pílí postupně vypracoval na nepřehlédnutelnou postavu francouzského mediálního světa. Lidé, studenti prvního ročníku polytechniky i učitelky v důchodu z Pas-de-Calais, bikeři z Limousinu i hostinští z Varu se v něm zhlíželi, nebyl působivý ani vzdálený, podával průměrný, téměř sympatický obraz Francie let 2010. Jedovým oblíbencem byl Jean-Pierre Foucault díky své lidskosti a lišácké přímosti, nicméně musel uznat, že Julien Lepers si ho získával stále víc.

Začátkem října mu zavolal otec, aby mu oznámil babiččinu smrt; mluvil pomalým, nepatrně sklíčeným hlasem, ale oproti normálu sotva změněným. Jed věděl, že babička se nikdy nevzpamatovala ze smrti manžela, jehož silně milovala, na vesnické a chudé prostředí, které obvykle romantickým vzplanutím moc nepřeje, až nezvykle vášnivě. Po jeho smrti ji nic, dokonce ani vnuk, nedokázalo vytrhnout ze spirály smutku, v níž se postupně vzdala veškeré činnosti od chovu králíků přes výrobu džemu až nakonec po zahradničení.

Jedův otec měl druhý den namířeno do Creuse kvůli pohřbu, domu a otázkám dědictví; chtěl, aby ho syn doprovodil. Dokonce by ocenil, kdyby pár dní zůstal a postaral se o všechny formality, měl tou dobou hodně práce v kanceláři. Jed okamžitě souhlasil.

Ráno se pro něj otec stavil ve svém mercedesu. Kolem jedenácté najeli na dálnici A20, jednu z nejkrásnějších francouzských dálnic, které procházejí nejharmoničtějšími venkovskými krajinami; atmosféra byla jasná a mírná s trochou mlhy na obzoru. V patnáct hodin zastavili v motorestu kousek před La Souterraine; zatímco otec tankoval, Jed na jeho žádost zakoupil automapu Michelin departementů Creuse a Haute-Vienne. Právě zde, kousek od trojúhelníkových sendvičů v celofánu, zažil druhé velké estetické zjevení. Ta mapa byla úchvatná; ohromeně se před pokladnou rozechvěl. Nikdy si neprohlížel tak nádherný předmět, nabitý emocemi a smyslem jako onu mapu Michelin departementů Creuse a Haute-Vienne v rozlišení 1: 150 000. Esence modernosti a vědecko-technického přístupu ke světu se tu střetávaly s podstatou živočišného života. Kresba byla komplexní a krásná, naprosto přesná, používajíc omezený barevný kód. Zároveň v každé osadě a vesnici, rozlišených podle významu, šlo cítit tlukot a volání desítek lidských životů, desítek a stovek duší - jedněch zaslíbených prokletí, jiných věčnému životu.

Babiččino tělo již spočívalo v dubové rakvi. Oděná v tmavých šatech měla zavřené oči a složené ruce; zaměstnanci pohřební služby čekali jen na ně, aby mohli zavřít víko. Na deset minut je nechali v pokoji o samotě. “Je to tak pro ni lepší…” řekl otec po chvíli ticha. “Věřila v Boha, víš…” dodal plaše.

Druhý den během zádušní mše, jíž se účastnila celá vesnice, ve chvíli, kdy přijímali kondolence, Jeda napadlo, že byli s otcem k takovým okolnostem pozoruhodně uzpůsobeni. Bledým a flegmatickým, oběma v tmavém obleku, nedělalo jim žádný problém vyjadřovat vážnost, kterou si chvíle žádala; uvítali dokonce, aniž se s ním mohli ztotožnit, taktní poselství naděje, s nímž přišel kněz - rovněž starý muž a vzhledem k věkovému složení obce nepochybně s velkou pohřební praxí.

Po návratu do babiččina domu se podávalo slavnostní víno a Jed si uvědomil, že je poprvé přítomen opravdovému pohřbu postaru, pohřbu, který se nesnažil zakrývat realitu smrti. V Paříži se několikrát zúčastnil kremací; naposledy kamaráda z akademie, který se zabil při letecké havárii na prázdninách v Lomboku; šokovalo ho, že někteří přítomní si během obřadu ani nevypnuli mobil.

Otec odjel hned potom, nazítří měl v Paříži obchodní schůzku. Jed vyšel do zahrady. Slunce zapadalo a zadní světla mercedesu se vzdalovala směrem na silnici první třídy, když si vzpomněl na Genevieve. V době, kdy studoval na akademii, byli několik let milenci; právě s ní, po pravdě řečeno, přišel o panictví. Genevieve byla z Madagaskaru a vyprávěla mu o zvláštních exhumačních praktikách na ostrově. Týden po smrti mrtvolu vykopali, rozbalili kusy látky, jimiž byla ovinuta, a v její přítomnosti pojedli v rodinné jídelně; potom ji znovu zakopali. Totéž zopakovali po měsíci, pak po třech, už si přesně nevzpomínal, ale bylo třeba minimálně sedmi exhumací, z toho poslední rok po úmrtí, aby mohl být nebožtík definitivně považován za mrtvého a mohl dosáhnout věčného míru. Tento proces přijímání smrti, fyzické skutečnosti mrtvoly, šel přesně proti moderní západní citlivosti, říkal si Jed, a prchavě zalitoval, že nechal Genevieve odejít ze svého života. Byla něžná a mírná: trpěl tehdy strašnými očními migrénami a ona dokázala hodiny sedět u hlavy jeho postele, vařit mu, podávat vodu i léky. Temperamentem byla spíš žhavá a v sexuální oblasti ho všechno naučila. Jed měl rád její kresby, připomínající trochu graffiti, ale vymykající se dětinskými, radostnými rysy postav, jaksi kulatějším písmem a volbou barev - používala hodně kadmiové červeni, indické žluti, přírodní nebo pálenou sienskou hlínu.

Aby si vydělala na studia, Genevieve prodávala své půvaby, jak se kdysi říkalo; Jed měl za to, že tento zastaralý výraz na ni sedí lépe než anglosaský termín escort. Brala dvě stě padesát eur na hodinu s příplatkem sto eur za anál. Nenapadalo ho nic, co by na to namítl, a dokonce se nabídl, že jí udělá erotické fotografie, aby si vylepšila prezentaci na internetu. Stejně jako muži často, a někdy příšerně žárlí na bývalé partnery svých milenek, tak i roky a někdy až do smrti úzkostlivě přemítají, zda to nebylo s tamtou lepší, zdaje tamta nedokázala lépe udělat, a také snadno a bez jakéhokoliv přemáhání přijímají vše, co jejich partnerka prováděla v minulosti, třeba i v rámci prostituce. Od chvíle, kdy takovou činnost stvrzuje finanční transakce, jsou veškeré sexuální akty omluvené, neškodné a svým způsobem posvěcené odvěkým prokletím práce. Podle období Genevieve vydělávala pět až deset tisíc eur měsíčně, aniž tomu věnovala víc než pár hodin týdně. Nechala ho z toho těžit s tím, aby “nedělal vlny”, a několikrát spolu strávili zimní prázdniny na Mauriciu nebo na Maledivách, které celé zaplatila. Byla tak přirozená a veselá, že mu to nikdy nevadilo a nikdy se ani trochu necítil jako pasák.

Naopak ho opravdu sklíčilo, když mu oznámila, že se stěhuje k jednomu z pravidelných zákazníků - pětatřicetiletému obchodnímu právníkovi, jehož život se do nejmenších detailů podobal tomu, jaký popisují thrillery o obchodních právnících - obvykle americké. Věděl, že dodrží slovo, svému příštímu manželovi zůstane věrná, a když naposledy překračovala práh jeho bytu, pochopil i to, že ji už nejspíš nikdy neuvidí. Od té doby uběhlo patnáct let; jejího manžela vztah s ní určitě naplňoval a ona byla šťastnou matkou rodiny; věděl jistě, aniž je znal, že její děti jsou zdvořilé, vychované a mají dobré známky ve škole. Převyšovaly nyní příjmy jejího manžela jako obchodního právníka ty Jedový jako umělce? Těžko říct, ale jinou otázku možná nemělo cenu klást. “Ty máš umělecké poslání, záleží ti na tom…” řekla mu, když se viděli naposledy. “Jsi malé, křehké ptáčátko, ale chceš něčeho dosáhnout, máš obrovské ambice, před chvílí jsem ti to viděla v očích. Já dělám jenom tohle…” (máchla rukou směrem k uhlům visícím na stěně) “a jenom pro zábavu.”

Jed si několik Genevieviných kreseb nechal a stále mu připadaly dobré. Právě tak by možná mělo umění vypadat, říkal si někdy, jako nevinná a radostná činnost, skoro zvířecí, takto orientované názory také existovaly, “hloupý jako pravý malíř”, říkalo se, “maluje, jako pták zpívá” a tak dále, možná že umění se jednou stane takovým, jakmile člověk překoná problém smrti, a možná že už takové bylo, čas od času, například u Fra Angelica, tak blízkého ráji a ideji, že se svým pozemským pobytem jen dočasně v mlze připravuje na věčný život v Pánu. A hle, já jsem s vámi po všecky dny až do skonání tohoto věku.

Druhý den po pohřbu ho navštívil notář. S otcem o tom nemluvili, došlo mu, že na to téma vůbec nezačali - přitom to bylo hlavním důvodem jeho pobytu -, ale okamžitě se mu vyjevilo jako samozřejmost, že nepřichází v úvahu prodávat dům, a dokonce nepocítil ani potřebu zavolat otci, aby to s ním probral. Cítil se v tom domě dobře, hned se tam cítil dobře, jako na místě, kde se dá žít. Líbila se mu neobratná kombinace renovované části natřené bílou izolací a staré části z nerovnoměrných kamenných zdí. Líbily se mu kyvadlové dveře, které nešlo úplně zavřít, vedoucí na silnici na Guéret, a obrovská kamna v kuchyni, která topila na dřevo, uhlí a zřejmě na jakékoliv palivo. V tomto domě ho to pokoušelo věřit na věci jako láska, vzájemná láska páru, která prozařuje stěny teplem, něžným teplem předávaným příštím obyvatelům, aby jim přineslo klid na duši. V tomto stylu byl schopen věřit na duchy nebo na cokoliv.

Notář nicméně neměl v úmyslu ho nabádat k prodeji; před dvěma nebo třemi roky, přiznal, by reagoval jinak. Angličtí tradeři v předčasném důchodu se tehdy ve vlnách roztahovali směrem k Bordeaux a Centrálnímu masivu a poté, co investovali v Dordogne, rychle postupovali z dobytých pozic, takže už obsazovali střední Limousin; brzy se dal čekat jejich příchod do Creuse a s ním spojený vzestup cen. Jenomže pád londýnské burzy, krize subprimů a zhroucení spekulativních hodnot podstatně změnily situaci: nejenže angličtí tradeři v předčasném důchodu pustili z hlavy budování pitoreskních rezidencí, ale měli potíže zaplatit i směnky za své domy v Kensingtonu, naopak stále častěji zamýšleli nemovitosti pouštět, a ceny po pravdě řečeno naprosto spadly. Nyní by to chtělo, jak se aspoň domníval notář, počkat na příchod nové generace boháčů, jejichž bohatství by spočívalo na pevnějším základě, na průmyslové výrobě; mohlo jít o Číňany nebo Vietnamce, co on ví, každopádně momentálně mu připadalo nejlepší čekat, dům udržovat, případně provést několik zlepšení, ovšem v duchu místní řemeslné tradice. Na druhou stranu nemělo smysl pořizovat luxusní prvky jako bazén, jacuzzi nebo vysokorychlostní připojení k internetu; noví zbohatlíci, jakmile koupí dům, se o to vždy raději starali sami, v tomto bodě měl naprosto jasno, tak pravila zkušenost, jako notář měl za sebou čtyřicet let praxe.

Když pro něj otec další víkend přijel, všechno bylo zařízené, věci rozčleněné a uklizené, dárky sousedům rozdané podle závěti. Měli pocit, že jejich matka a babička teď může odpočívat v pokoji, jak se říká. Jed se uvolnil v koženém sedadle Nappa, zatímco mercedes třídy S vjížděl na dálnici s mechanicky spokojeným vrčením. Dvě hodiny projížděli rozumnou rychlostí krajinou podzimních barev, a i když moc nemluvili, Jed cítil, že mezi nimi zavládl jakýsi soulad, obecná shoda ohledně způsobu jak brát život. Když se blížili k mýtu Melun-Centre, pochopil, že během toho týdne zažil pokojné mezidobí.

3

Dílo Jeda Martina bylo častokrát prezentováno jako výsledek chladného, odtažitého rozmyslu nad stavem věcí a on sám jako jakýsi dědic velkých konceptuálních umělců minulého století. Přitom po návratu do Paříže skoupil všechny mapy Michelin, které našel - asi padesát -, ve stavu frenetické nervozity. Rychle zjistil, že ty nejzajímavější patří k sérii “Michelin Regiony”, pokrývající velkou část Evropy, a zejména k “Michelin Departementy”, omezující se na Francii. Opustil klasickou fotografii, jíž se doposud výhradně věnoval, a zakoupil digitální skenovací stěnu Betterlight 6000-HS, která umožňovala zpracování 48bitových RGB souborů ve formátu 6000 x 8000 pixelů.

Téměř půl roku skoro nevycházel z domu, vyjma každodenních vycházek, které ho zavedly až k hypermarketu Casino na bulváru Vincenta Auriola. Jeho kontakty s ostatními studenty akademie výtvarných umění, řídké již v době, kdy tam docházel, mizely, až úplně zanikly, a tak ho překvapilo, když začátkem března dostal mail, v němž ho zvali, aby se zúčastnil kolektivní výstavy s názvem Chovejme se slušně, již na květen chystala nadace firmy Ricard. Pozvání nicméně obratem přijal, aniž si opravdu uvědomil, že právě takřka ostentativní izolace kolem něj vytvořila záhadnou aureolu a řada jeho bývalých spolužáků chtěla vědět, jak je na tom.

Ráno v den vernisáže mu došlo, že skoro měsíc nepromluvil ani slovo, kromě každodenního “Ne”, které opakoval na otázku pokladní (málokdy též, pravda), zda vlastní kartu Klubu Casino; v uvedenou hodinu nicméně zamířil do ulice Boissyho ďAnglas. Byla tam možná stovka lidí, tyhle věci nikdy neuměl moc odhadnout, hostů každopádně přišly desítky, a zpočátku se znepokojeně zarazil, když zjistil, že žádného z nich nezná. Chvíli myslel, že si spletl den nebo výstavu, pak ale uviděl svůj fototisk, visel v dobrém světle v zadní části prostor. Nalil si skleničku whisky a pak několikrát prošel galerií po elipse, předstíraje zamyšlení, zatímco mozek mu nedokázal předložit jedinou myšlenku, až snad na překvapení, že mu podoba bývalých kamarádů tak dokonale vypadla z paměti. Zmizela, radikálně vymazána, až stálo za pováženou, zda vůbec patří k lidskému druhu. Genevieve by aspoň poznal, tím si byl jistý, svou bývalou milenku by určitě poznal, té jistoty se mohl držet.

Na konci třetího okruhu si Jed všiml mladé ženy, jež si velmi pozorně prohlížela jeho fototisk. Těžko si jí také bylo nevšimnout: nejenže byla zdaleka nejkrásnější ženou na večírku, ale nejspíš i nejkrásnější ženou, kterou kdy viděl. Velmi bledou, téměř průsvitnou pletí, platinově blond vlasy a vystouplými lícními kostmi dokonale odpovídala obrazu slovanské krasavice, jak jej zpopularizovaly modelingové agentury a časopisy po rozpadu Sovětského svazu.

Po dalším okruhu už tam nebyla; znova ji spatřil při šesté obchůzce, jak se se šampaňským v ruce usmívá v malém hloučku. Muži ji hltali očima s dychtivostí, kterou se ani nesnažili skrývat; jeden z nich měl pootevřenou pusu.

Když přicházel ke svému fototisku znova, byla tam zas, tentokrát sama. Vteřinu zaváhal, pak zabočil, také se postavil před obraz a pohlédl na něj s pokývnutím hlavy.

Otočila se na něj, chvíli si ho zamyšleně prohlížela a pak se zeptala:

“Vy jste autor?”

“Ano.”

Znova se na něj podívala, pozorněji, aspoň pět vteřin, než řekla:

“Moc se mi to líbí.”

Řekla to prostě a klidně, ale opravdu přesvědčivě. Protože nenacházel vhodnou odpověď, Jed se otočil k obrazu. Musel uznat, že s ním byl vskutku docela spokojený. Na výstavu vybral část automapy Michelin Creuse, kde se nacházela babiččina vesnice. Použil velmi skloněnou osu záběru, třicet stupňů od horizontály, a nastavil clonu na maximum, aby dosáhl hodně velké hloubky ostrosti. Následně vytvořil efekt rozostřené vzdálenosti a modři na obzoru pomocí photoshopových šablon. V popředí se nacházely rybník Breuil a ves Châtelus-le-Marcheix. O něco dále se vinuly v lese silnice spojující obce Saint-Goussaud, Lauriere a Jabreilles-les-Bordes do snového, pohádkového a nedotknutelného území. V pozadí a vlevo na obraze jako by z mlhy vystupovala stále jasně rozeznatelná bílo-červená stužka dálnice A20.

“Fotíte často automapy?”

“Ano… Celkem.”

“Vždycky Micheliny?”

“Ano.”

Chvilku přemýšlela a zeptala se:

“Vyfotil jste jich už hodně?”

“Něco přes osm set.”

Tentokrát se na něj upřeně zadívala, skutečně zmatená, dobrých dvacet vteřin, než řekla:

“Měli bychom si o tom promluvit. Musíme se sejít a promluvit si o tom. Možná vás to překvapí, ale… pracuji u Michelina.”

Z maličké kabelky Prada vytáhla navštívenku a podala mu ji. Než ji schoval, chvíli ji přitrouble louskal: Olga Sheremoyova, oddělení komunikace, Michelin Francie.

Zavolal hned druhý den ráno: Olga ho pozvala na večeři ještě ten večer.

“Já moc nevečeřím… Tedy, chci říct, nechodím moc do restaurací. Dokonce asi v Paříži neznám jedinou restauraci.”

“To já jich znám hodně,” odpověděla pevně. “Skoro by se dalo říct, že to mám v popisu práce.”

Sešli se U Anthonyho a Georgese, miniaturním podniku o deseti stolech v Arraské ulici. Všechno v místnosti, od nádobí po zařízení, pocházelo od starožitníků a tvořilo roztomilou a nesourodou směs nábytku okopírovaného z francouzského 18. století, secesních tretek a anglického nádobí a porcelánu. U všech stolů seděli turisté, hlavně američtí a čínští - u jednoho i Rusové. Olgu jako pravidelnou zákaznici přivítal Georges, hubený, plešatý a lehce zneklidňující muž se vzezřením bývalého teplouše v kůži. Kuchař Anthony, v nenápadné míře gay typu bear, si asi dával pozor, ale jeho jídelní lístek prozrazoval skutečnou posedlost husími játry. Jed si je zařadil jako polomoderní homosexuály vyhýbající se krajnostem a přešlapům vkusu, obvykle spojovaným s jejich společenstvím, kteří se však přece jen sem tam uvolní - když uviděl Olgu, zeptal se jí Georges: “Mám ti pomoct z kabátu, drahoušku?” s velkým důrazem na slovo drahoušku, tónem silně připomínajícím Michoua . Měla na sobě kožich, což byla na tu dobu zvláštní volba, ale pod ním Jed objevil velmi krátkou minisukni a bílý saténový top s páskem, to vše zdobené krystalky Swarovski; byla skutečně skvostná.

“Jak se ti daří, děťátko?” Anthony v zástěře kolem pasu se natřásal před jejich stolem. “Máš ráda kuře s raky? Dostali jsme raky z Limousinu, ale úchvatné, naprosto úchvatné. Dobrý den, pane,” dodal směrem k Jedovi.

“Líbí se vám to?” zeptala se Olga, jakmile se vzdálil.

“To… ano,” řekl Jed. “Je to typické. Tedy mám pocit, že je to typické, ale vlastně nevím pro co. Je to v průvodci?” zeptal se, protože měl pocit, že se taková otázka nabízí.

“Ještě ne. Přidáme ho do vydání pro příští rok. Měli recenze v Condé Nast Traveller a v čínské Elle.”

V pařížských kancelářích Michelinu nyní Olga pracovala v zásadě proto, že ji sem vyslal holding Finanční společnost Michelin se sídlem ve Švýcarsku. V celkem logické snaze o diverzifikaci firma nedávno získala významné podíly v řetězcích Relais et Châteaux a hlavně French Touch, který už několik let prudce posiloval - zároveň si ale z důvodů podnikové etiky zachovávala přísný odstup od redakcí jednotlivých bedekrů. Společnost si rychle uvědomila, že Francouzi obecně už nemají dost peněz na dovolenou ve Francii, v každém případě ne v hotelech, které tyto řetězce nabízely. Dotazník rozdávaný loňský rok v hotelích French Touch ukázal, že 75 % klientely šlo rozdělit mezi tři státy: Cínu, Indii a Rusko - u zařízení typu “Exkluzivní bydliště”, nejprestižnějších z nabídky, procento dosáhlo hodnoty 90. Olgu najali, aby soustředila komunikační toky a přizpůsobila je tak očekáváním této nové klientely.

Mecenát v oblasti současného umění do tradiční kultury Michelinu tolik nepatřil, pokračovala. Nadnárodní společnost, sídlící od prvopočátků v Clermont-Ferrandu, v jejímž řidícím výboru téměř vždy figuroval potomek zakladatelů, měla spíše konzervativní, respektive paternalistickou pověst. Její projekt otevřít v Paříži prostor Michelin věnovaný současnému umění procházel u vedení velmi těžko, přestože by podle jejího přesvědčení znamenal významný nárůst prestiže značky společnosti na ruském a čínském trhu.

“Nudím vás?” zarazila se náhle. “Mrzí mě to, mluvím jenom o byznysu, a vy jste umělec…”

“Vůbec ne,” odpověděl Jed upřímně. “Vůbec ne, fascinuje mě to. Vidíte, ani jsem se nedotkl husích jater…”

Fascinován opravdu byl, ale spíš jejíma očima, pohybem jejích rtů, když mluvila - měla světle růžovou, lehce perleťovou rtěnku, která jí skvěle ladila s očima.

Mlčky se na sebe několik vteřin zadívali a Jed měl jasno: pohled, jímž se mu dívala do očí, byl nepochybně pohled touhy. A podle jeho výrazu i ona hned věděla, že to ví.

“Čili…” navázala Olga trochu v mírných rozpacích, “čili pro mě je netušená příležitost znát umělce, který ve svém díle používá mapy Michelin.”

“Ale víte, mně se ty mapy opravdu líbí.”

“To je vidět. V tom, co děláte, to je vidět.”

Pak už nebylo nic jednoduššího, než ji pozvat k sobě, aby jí ukázal další snímky. Ve chvíli, kdy taxík vjížděl na třídu Gobelínů, se ho přece jenom zmocnil neklid.

“Bojím se, že tam je trochu nepořádek…” řekl.

Samozřejmě odpověděla, že to nevadí, ale když stoupali po schodech, jeho nevolnost rostla, a jakmile otevřel dveře, rychle na ni pohlédl: přece jen sebou malinko trhla. Nepořádek byl skutečně eufemismus. Kolem podstavce na kozlech, na nějž postavil kameru Linhof, pokrývaly celou podlahu tisky, občas v několika vrstvách, byly jich tam pravděpodobně tisíce. Mezi podstavcem a lůžkem z matrace na zemi vedla jen úzká pěšina. V bytě nebyl jen nepořádek, byl vyloženě špinavý, lůžkoviny byly skoro hnědé, potřísněné organickými skvrnami.

“Ano, mládenecký byt…” řekla Olga lehce, vykročila do místnosti a klekla si, aby si prohlédla jeden tisk, přičemž se jí minisukně značně vyhrnula na stehna, měla neuvěřitelně dlouhé a útlé nohy - jak je možné mít tak dlouhé a útlé nohy? Jed nikdy nedostal takovou erekci, doslova to bolelo, roztřásl se s pocitem, že každou chvíli omdlí.

“Já…” vydal ze sebe krákavým, nepoznatelným hlasem. Olga se otočila a viděla, že je to vážné, okamžitě poznala ten zaslepený, panický pohled muže, jenž už nemůže touhou; několika kroky k němu přistoupila, pokryla ho svým rozkošným tělem a políbila ho na ústa.

4

Přece jen bylo lepší jít k ní. To byla samozřejmě úplně jiná káva: kouzelný dvoupokoják v Guynemerově ulici, vedoucí do Lucemburských zahrad. Olga patřila mezi ty zajímavé Rusy, kteří se během studijních let naučili obdivovat jisté francouzské kvality - galantnost, gastronomii, literaturu a tak dále -, a nevyhnutelně potom litovali, jak málo skutečná Francie odpovídá jejich představám. Často se má za to, že Rusové provedli velký převrat, který jim umožnil zbavit se komunismu, s jediným cílem konzumovat hamburgery v McDonaldu a filmy s Tomem Cruisem; do značné míry to je pravda, ale u menšiny z nich existovala také touha ochutnat Pouilly-Fuissé nebo navštívit Sainte-Chapelle. Úrovní svého vzdělání a všeobecným přehledem Olga patřila k této elitě. Její otec, biolog na moskevské univerzitě, byl odborníkem na hmyz - jeden sibiřský motýl nesl dokonce jeho jméno. On ani jeho rodina nijak zvlášť nevydělali na velkém přerozdělování po pádu carské říše; nepostihla je ale ani bída, univerzita, kde učil, si zachovala slušné příjmy, a po několika letech si vybudovali rozumný status střední třídy - mohla-li si však Olga žít na vysoké noze v Paříži, platit dvoupokojový byt v Guynemerově ulici a nosit značkové oblečení, vděčila za to jedině platu u Michelinu.

Jakmile se z nich stali milenci, vznikl určitý rytmus. Ráno Jed odcházel společně s ní z jejího bytu. Zatímco ona nasedala do svého Mini Cooperu Park Lane, aby zamířila do práce na třídě de la Grande-Armée, on se metrem přesunul do svého ateliéru na bulváru de l’Hôpital. Večer se vracel, většinou o něco dřív než ona.

Večer chodili často do společnosti. Za dva roky, co byla v Paříži, si Olga bez problémů vytvořila velmi hustou síť konexí. Z titulu své profese se musela stýkat s tiskem a médii - spíše, pravda, na poli nepříliš sexy turistických a gastronomických rubrik. Tak krásné holce by se ovšem otevřely dveře kamkoliv a přijali by ji do každého klubu. Bylo dokonce s podivem, že když potkala Jeda, neměla oficiálního milence; ještě více s podivem bylo, že si vybrala jeho. Jistě, byl poměrně sladký, avšak v malém a hubeném balení, které ženy tolik nehledají - už několik let se vracel typ mužného zvířete, co to umí v posteli, a po pravdě řečeno nešlo o pouhou novou módu, nýbrž o návrat k přírodním fundamentům, k sexuální přitažlivosti v nejprostší a nejbrutálnější podobě, stejně tak éra anorektických modelek nadobro skončila, a přehnaně kypré ženy zajímaly už jen některé Afričany a úchyly, ve všech ohledech se třetí tisíciletí na samém začátku vracelo po různých výkyvech, jejichž význam vlastně nikdy nebyl valný, ke zbožňování jednoduchých, prověřených typů: krásy vyjádřené naplněností u žen, fyzickou silou u mužů. Taková situace Jeda nikterak nezvýhodňovala. Ani jeho umělecká dráha nebyla oslnivá - v podstatě vůbec nebyl umělec, dosud vlastně nevystavoval, o jeho práci nevyšel jediný článek, který by světu vysvětloval její důležitost, v té době ho takřka vůbec nikdo neznal. Ano, Olžina volba byla překvapivá a Jed by se nad tím jistě podivil, kdyby mu jeho založení umožňovalo se nad takovými věcmi podivovat nebo si jich aspoň všímat.

Každopádně začal být během několika týdnů zván na více vernisáží, předpremiér a literárních koktejlů než za celou dobu studií na akademii. Brzy si osvojil odpovídající chování. Nemusel nutně zářit, nejčastěji bylo dokonce nejlepší neříkat nic, avšak pod podmínkou, že bude naslouchat účastníkům hovoru, naslouchat jim s vážností a empatií, a čas od času se odpíchne od “Vážně?”, aby dal najevo zájem a překvapení, nebo od “Jasně…” zabarveného chápavým souhlasem. Malý vzrůst mu kromě toho usnadňoval zaujímat podřízený postoj, který kulturní činitelé oceňovali - po pravdě stejně jako kdokoliv. Celkem vzato šlo o snadno přístupné prostředí, také jako nejspíš všechna prostředí, a zdvořilá Jedová neutrálnost, jeho mlčenlivost ohledně vlastní práce mu značně pomáhaly, když vytvářely dojem, mimochodem oprávněný, že se jedná o seriózního umělce, který opravdu tvoří. Vznášeje se mezi ostatními s uhlazenou lhostejností, zaujímal Jed nevědomky trochu groove postoj, který svého času prospíval Andymu Warholovi, k němu ale přidával odstín vážnosti - okamžitě interpretovaný jako zaujatá vážnost, občanská vážnost -, bez něhož se padesát let po Warholovi nešlo obejít. Jednoho listopadového večera u příležitosti jakéhosi vyhlašování literárních cen ho dokonce představili věhlasnému Frédériku Beigbederovi, jenž byl tehdy na vrcholu mediální slávy. Jakmile zlíbal Olgu (ovšem ostentativně a tak teatrálně, že to příliš jasným poukazem na hravý záměr zůstalo nevinné), upřel spisovatel a publicista na Jeda zvědavý pohled, než si ho přisvojila jedna pornoherečka známá z bulvárního tisku, která právě vydala knihu rozhovorů s jistým tibetským duchovním. Beigbeder pravidelně přikyvoval tomu, co bývalá pornohvězda vykládala, a zároveň házel očkem po Jedovi, jako by ho žádal, aby mu nezmizel v davu houstnoucím postupně s tím, jak mizely jednohubky. Velmi vyhublý autor Pardon, pomožte tehdy nosil řídký vous s očividným cílem podobat se hrdinovi ruského románu. Holku si konečně přebral vysoký zplihlý a polotučný chlapík s polodlouhými vlasy a polointeligentním, polopitomým pohledem, který zřejmě vykonával nějakou editorskou funkci u Grasseta, a Beigbeder se mohl vyprostit. Olga stála pár metrů dál v obvyklém oblaku ctitelů.

“Takže vy?” zeptal se nakonec Jeda a podíval se mu zpříma do očí se znepokojivou intenzitou - vážně se v tu chvíli podobal hrdinovi ruského románu, ve stylu “Razumikin, bývalý student” nebo tak něco, člověka to mátlo, lesk jeho očí nepochybně způsoboval víc kokain než náboženský zápal, aleje v tom nějaký rozdíl? uvažoval Jed. “Takže vy jste ji dostal?” zeptal se zase Beigbeder s rostoucí naléhavostí. Jed nevěděl co na to říct, a tak mlčel.

“Víte, že jste sbalil jednu z pěti nejkrásnějších žen v Paříži?” Jeho tón opět zvážněl, zněl pracovně, zjevně ty čtyři zbývající znal. Ani na to Jed nedokázal odpovědět. Co vůbec odpovídat na lidské otázky?

Beigbeder vzdychl, náhle vypadal velmi unaveně, a Jed si pomyslel, že konverzace se zase značně usnadní; že bude jako obvykle moci poslouchat a implicitně schvalovat názory a anekdoty rozvíjené protějškem. Nic z toho však nebylo; Beigbeder se o něj zajímal, chtěl o něm vědět víc, to už samo o sobě bylo výjimečné, Beigbeder byl jednou z nejžádanějších pařížských celebrit a okolo se již lidé divili, vyvozovali závěry, dívali se po nich. Jed se z toho nejdřív vyvlékl s tím, že dělá fotky, ale Beigbeder chtěl vědět víc: jaký žánr fotek? Odpověď ho uzemnila: znal reklamní fotografy, módní fotografy, dokonce některé válečné fotografy (přestože se s nimi setkal spíše v roli paparazziů, kterou provozovali souběžně a více ci méně to skrývali, neboť fotit prsa Pamely Anderson bylo obvykle v branži považováno za méně ušlechtilé než rozmetané ostatky libanonského sebevražedného atentátníka, použité objektivy jsou přitom obvykle stejné a technické nároky skoro srovnatelné - problematické u teleobjektivů s vysokým zvětšením je, že se těžko vyhnete chvění ruky při mačkání spouště a maximální clona připouští jen silnou světelnost), ovšem fotografy automap ne, to slyšel poprvé. Jed se do toho trochu zamotal, než řekl, že se v jistém smyslu dá vlastně říct, že je umělec.

“Ha ha haaaa…!” Spisovatel se přehnaně zachechtal, až se otočila dobrá desítka osob včetně Olgy. “No jasně, ovšem, buďte umělec, umělci to jistí! Literatura jako program je úplně out! Jestli chcete dneska spát s nejkrásnějšíma holkama, musíte být umělec! Taky bych chtěl být u-mě-lecl”

A se široce rozpaženýma rukama nečekaně spustil velmi nahlas a téměř správně kuplet z Byznysmenova blues:

Já chtěl jsem se stát umělceeem

Abych mohl předělávat svět

Abych mohl být anarchistou

A žít si jako milionář…!

Sklenice vodky se mu třásla v rukou. Dívala se na ně teď polovina sálu. Svěsil ruce, dodal zmateným hlasem: “Slova Luc Plamondon, hudba Michel Berger”, a rozvzlykal se.

“S Frédérikem sis rozuměl…” řekla mu Olga, když se vraceli pěšky podél bulváru Saint-Germain. “Hm…” odpověděl Jed zaraženě. Mezi autory, které přečetl během dospívání, byly i realistické romány francouzského 19. století, kde se stává, že se ctižádostiví mladíci vyšvihnou přes postel; překvapovalo ho ovšem, že se octl v podobné situaci, a navíc, popravdě, na ty realistické romány z 19. století skoro zapomněl, už několik let dokázal číst pouze Agathu Christie, a to ještě jen ty romány Agathy Christie, v nichž vystupoval Hercule Poirot, to mu za daných okolností nijak pomoct nemohlo.

Tak nebo tak se uvedl a pro Olgu byla skoro hračka přesvědčit svého ředitele, aby uspořádal první Jedovu výstavu v prostorách firmy na Breteuilově třídě. Navštívil to tam, šlo o prostorné, ale smutné místo s šedými betonovými zdmi a podlahou; tato strohost mu připadala spíše příhodná. Nenavrhl žádné úpravy, pouze umístění nového velkého panelu u vchodu. Zato vydal podrobné instrukce ohledně osvětlení a každý týden se zastavil, aby zkontroloval jejich splnění.

Datum vernisáže bylo stanoveno celkem chytře na 28. ledna - kritici měli dost času vrátit se ze zimních prázdnin a uspořádat si program. Rozpočet určený na pohoštění byl velmi slušný. První Jedovo skutečné překvapení přišlo s tiskovou mluvčí: vlivem předsudků si tiskové mluvčí vždycky představoval jako šťávy, a tak ho překvapilo, když uviděl malou neduživou osůbku, vyzáblou a skoro hrbatou, nešťastně pojmenovanou Marylin, navíc zjevně neurotickou - po celou dobu jejich první schůzky si úzkostlivě kroutila dlouhé rovné černé vlasy, čímž vytvářela nerozpletitelné uzlíky, které pak prudce vytrhávala s celým pramínkem. Neustále jí teklo z nosu a v obrovské kabelce či spíše tašce nosila aspoň patnáct krabic papírových ubrousků - zhruba svou denní spotřebu. Setkali se v Olžině kanceláři a bylo až trapné vidět vedle sebe to nádherné stvoření nekonečně žádoucích forem a tu malou chudinku s neprozkoumanou vaginou; Jed dokonce chvíli uvažoval, zda si ji Olga nevybrala pro její ošklivost, aby ve své blízkosti znemožnila jakoukoli ženskou rivalitu. To však nebyla pravda, ovšemže ne, příliš dobře si uvědomovala svou krásu, příliš objektivně si uvědomovala, že jí nehrozí žádná soutěžní nebo konkurenční situace, dokud nikdo doopravdy nezačne ohrožovat její nadvládu - a to se ve skutečném životě nikdy nestalo, i když mohla chvilkově, prchavě závidět lícní kosti Kate Mossové nebo zadeček Naomi Campbellové během módní přehlídky vysílané na M6. Vybrala-li si Olga Marylin, pak proto, že měla pověst vynikající tiskové mluvčí, v oboru současného umění zřejmě nejlepší - alespoň na francouzském trhu.

“Jsem moc šťastná, že můžu pracovat na tomto projektu…” oznámila Marylin kňouravým hlasem. “Vážně.”

Olga se choulila do sebe, aby se pokusila dostat na její úroveň, začala se cítit strašně trapně a nakonec je odkázala do malé zasedačky vedle své kanceláře. “Nechám vás pracovat…” řekla a s úlevou zmizela. Marylin vytáhla velký diář formátu 21 x 29, 7, dvě krabice papírových ubrousků a pokračovala:

“Původně jsem studovala geografii. Pak jsem přešla k lidské geografii. A nyní se zabývám už jen lidským. Tedy dají-li se lidé z téhle sféry takhle označit…” opravila se.

Chtěla nejdřív vědět, jestli má “oblíbence” mezi psanými médii. Nic takového; Jed si ve skutečnosti nevzpomínal, že by si kdy v životě koupil noviny nebo časopis. Měl rád televizi, hlavně po ránu, člověk si mohl dopřát relaxační přepínanou mezi programy od animovaných pořadů po burzovní zpravodajství; občas když ho nějaké téma obzvlášť zajímalo, připojil se k internetu; avšak tisk mu připadal jako zvláštní přežitek, pravděpodobně odsouzený k brzkému zániku, jeho účel mu každopádně naprosto unikal.

“Dobře…” okomentovala to Marylin rezervovaně. “Čili předpokládám, že mám víceméně volnou ruku.”

5

Volnou ruku skutečně měla a využila toho, jak nejlépe to šlo. Když večer vernisáže vstoupili do sálu na Breteuilově třídě, Olga vydechla. “To je lidu…” řekla konečně v šoku. “Ano, lidi přišli,” potvrdila Marylin s tichým uspokojením, které se podivně mísilo s jakousi záští. Lidí tam byla asi stovka, ale zřejmě chtěla říct, že přišly i známé osobnosti, jenže jak to poznat? Jediný, koho Jed od vidění znal, byl Patrick Forestier, přímý Olžin nadřízený a ředitel komunikace Michelin France, absolvent polytechniky běžného typu, který se tři hodiny snažil obléct umělecky a prošel celou garderobu, až skončil u jednoho ze svých obvyklých šedých obleků - ovšem bez kravaty.

Vstup do sálu zahrazoval velký panel, nechávající dvoumetrové průchody po obou stranách, kam Jed pověsil vedle sebe satelitní fotografii pořízenou v okolí guebwillerské homole a zvětšeninu jedné mapy Michelinu “Departementy” téže oblasti. Kontrast byl nabíledni: zatímco satelitní fotografie ukazovala jen směs více či méně jednotvárných zelení posetých nejasnými modrými skvrnami, mapa přinášela fascinující předivo okresek, malebných silniček, výhledů, lesíků, rybníků a soutěsek. Nad oběma zvětšeninami stál černým hůlkovým písmem název výstavy: MAPA JE ZAJÍMAVĚJŠÍ NEŽ ÚZEMÍ.

V samotném sále Jed na velké posuvné stojany umístil třicet fotografických zvětšenin - všechny vycházely z map michelinovské řady “Departementy”, ale snažily se o co nejpestřejší výběr od vysokohorských oblastí po bretaňské pobřeží, od hájových zón u Lamanšského průlivu po obilnářské pláně v Eure-et-Loir. Marylin, stále doprovázená Olgou i Jedem, se zastavila na prahu a prohlížela si zástup novinářů, osobností a kritiků jako predátorka obhlížející stádo antilop u napajedla.

“Pepita Bourguignonová je tu,” řekla nakonec s krátkým uchechtnutím.

“Bourguignonová?” zajímal se Jed.

“Umělecká kritická Le Mondu”

Málem pitomě zopakoval: “lemounů?”, než si uvědomil, že jde o večerník, a rozhodl se, že co to půjde, na zbytek večera zadrží jazyk za zuby. Jakmile se zbavil Marylin, mohl se poklidně procházet mezi svými fotkami, aniž by v něm kdo poznal umělce, a ani se nesnažil poslouchat komentáře. V porovnání s jinými vernisážemi mu připadalo, že halas není tak živý; v sále vládla soustředěná, téměř rozjímavá atmosféra, hodně lidí si prohlíželo díla, to bylo pravděpodobně dobré znamení. Patrick Forestier jako jeden z mála bouřlivě rozprávěl: se šampaňským v ruce se otáčel sem a tam, aby rozšířil kroužek svých posluchačů, před nimiž si hlučně blahopřál ke “konci nedorozumění mezi Michelinem a světem umění”.

O tři dny později Marylin vlétla do zasedačky, kde se Jed usadil vedle Olžina stolu, aby vyslechl reakce. Z kabely vytáhla krabici papírových ubrousků a vydání Le Mondu z odpoledne.

“Nečetli jste to?” zvolala způsobem, který u ní mohl vypovídat o přehnaném vzrušení. “Tak ještě že jsem přišla.”

Článek, podepsaný Patrickem Kéchichianem, doprovozený krásnou barevnou reprodukcí mapy departementů Dordogne a Lot, pěl na celé stránce chvalozpěv. Od prvních řádek připodobňoval úhel pohledu mapy - či satelitního obrazu - k úhlu pohledu Boha. “S hlubokým klidem velkých revolucionářů,” psal, “umělec-mladý muž se od úvodního exponátu, kterým nás pouští do svého světa, odchyluje od oné naturalistické a novopohanské vize, jejímž prostřednictvím se současníci vysilují v hledání obrazu Nepřítomného. Nikoli bez smělé odvážnosti přijímá pohled účastenského Boha, který je člověku oporou při (rekonstrukci světa.” Potom autor dlouze psal o jednotlivých dílech, prokazuje překvapivé znalosti fotografických technik, než uzavřel: “Mezi mystickou jednotou se světem a racionální teologií si Jed Martin vybral. Jako možná první v západním umění od renezančních mistrů upřednostnil před nočními svody Hildegardy de Bingenové obtížné a jasné konstrukce, ‚němého vola’, jak kolegové na kolínské univerzitě přezdívali Tomáši Akvinskému. Taková volba je možná diskutabilní, ale velkorysost, kterou implikuje, nikoliv. Nový umělecký rok se hlásí v těch nejslibnějších barvách.”

“To není hloupé, co říká…” poznamenal Jed.

Pohoršeně na něj pohlédla. “To je bomba, tenhle článek!” odpověděla přísně. “Jasně, je celkem s podivem, že ho napsal Kéchichian, obvykle se zabývá jen knihami. Přitom Pepita Bourguignonová tam byla…” Zůstala pár vteřin perplex, než nesmlouvavě uzavřela: “Ale rozhodně jsem radši za celou stránku Kéchichiana než kraťas od Bourguignonové.”

“A teď bude co?”

“Teď to poletí. Recenze pofrčí jedna za druhou a bude jich pořád víc.”

Oslavili to ještě večer U Anthonyho a Georgese. “Hodně se o vás mluví,” špitl Olze Georges, když jí pomáhal z kabátu. Restauratéři mají rádi celebrity, kulturní a společenské dění sledují s velkým zaujetím, vědí, že přítomnost celebrit v jejich podniku může reálně přitáhnout tupý a bohatý segment populace, v němž lovili především; a celebrity obvykle mají rádi restaurace, mezi restauracemi a celebritami dochází zcela přirozeně k určité symbióze. Jako začínající minicelebrita Jed bez obtíží zaujal postoj skromné odtažitosti, který konvenoval jeho novému statusu, a Georges, znalec rodících se celebrit, to kvitoval s uspokojením. Restaurace byla v tu chvíli téměř prázdná, jediní další hosté, korejský pár, brzy odešli. Olga zvolila gazpacho s rukolou a středně propečeného humra s batátovou kaší, Jed pánvičku svatojakubských mušlí přímo z pláže a suflé z pakambaly na kmíne s protlakem z máslovek. Na dezert se k nim připojil Anthony, opásaný kuchařskou zástěrou, a v ruce třímal láhev armaňaku Castarede 1905. “Pozornost podniku…” řekl zadýchaně a nalil jim sklenky. Podle Rothensteina a Bowlese tento ročník oslňoval svým chuťovým rozsahem, ušlechtilostí a okázalostí. Závěr po sušených švestkách a sladkém ranciu poukazoval na typickou rozleželou pálenku s dlouhou dochutí a ocáskem po staré kůži. Anthony se od jejich poslední návštěvy trochu spravil, nejspíš nevyhnutelně, tvorba testosteronu s věkem klesá, zatímco tukové hmoty přibývají, začínal mu kritický věk.

Než v nápoji smočila rty, Olga dlouze a slastně nasála vůni alkoholu - Francii se přizpůsobila tak skvěle, až bylo těžké uvěřit, že strávila dětství v paneláku na moskevském předměstí.

“Jak to, že noví kuchaři,” zeptala se po prvním doušku, “chci říct kuchaři, o kterých se mluví, jsou skoro všichni homosexuálové?”

“Chachá…!” Anthony se rozkošnicky protáhl na židli a nadšeně se rozhlédl po své restauraci. “Tak tohle, drahoušku, je velké tajemství, protože homosexuálové vždycky mi-lo-va-li vaření, od začátku, jenže nikdo to neříkal, vůbec ni-kdo. Prolomily to, myslím, tři hvězdičky pro Franka Pichona. To, že transsexuální kuchař dostal tři hvězdy od Michelina, je vážně velká věc…!” Upil a jako by se pohroužil do minulosti. “No a taky!” navázal s mimořádným vzrušením. “To, co všechno dalo do pohybu, úplná atomovka, byl outing Jeana-Pierra Pernauta!”

“Hm, to je fakt, že outing Jeana-Pierra Pernauta byl monstrakce…” přisvědčil Georges neochotně. “Jenže víš, Tony…” pokračoval se sykavými a hádavými modulacemi, “společnost v zásadě neměla problém přijmout homosexuální kuchaře, ale homosexuálové odmítali přijmout sebe samé jako kuchaře. Podívej, my neměli článek v Tetu, nic, to Pařížan o nás napsal jako první. Tradiční gay komunitě nepřipadalo dost sexy, vrhnout se na vaření. Pro ně to bylo fotrovský, přesně, fotrovskýl” Jed náhle vycítil, že rostoucí Georgesova zášť mířila také k Anthonyho vznikajícím tukovým bochánkům, že se mu začínalo stýskat po jakési mlhavé, prekulinární minulosti v kůži a řetězech, zkrátka že bylo načase změnit téma. Šikovně navázal na outing Jeana-Pierra Pernauta, nezpochybnitelné, velké téma, sám si vzpomínal, jak s ním jako s televizním divákem zamávalo jeho: “Ano, je to pravda, miluji Davida” před kamerami France 2, to podle jeho názoru zůstane jednou z nepřekonatelných televizních chvil začátku jednadvacátého století, na tom se rychle všichni shodli, Anthony rozlil další rundu armaňaku. “Sám sebe definuju především jako televizní divák!” prohlásil Jed v elánu splynutí a vysloužil si tak překvapený Olžin pohled.

6

O měsíc později vešla do kanceláře Marylin s kabelou ještě plnější než obvykle. Když se třikrát vysmrkala, položila před Jeda tlustou složku svázanou gumičkami.

“To je tisk…” upřesnila, když nereagoval.

Pohlédl na desky prázdným pohledem a nenatáhl se pro ně. “Jaké to je?” zeptal se.

“Skvělé. Máme je všechny.” Nezdálo se, že by ji to bůhvíjak rozradostnilo. Pod rýmovatou slupkou se v tom malém kousku ženské skrývala bojovnice, odbornice na operace rychlého nasazení: nabíjelo ji, když uváděla věci do pohybu, usilovala o první velký článek; jakmile se ale samospádem rozeběhly, upadala zpět do nepříjemné apatie. Mluvila čím dál víc a Jed sotva zaslechl, jak dodala:

“Jenom Pepita Bourguignonová nic nenapsala.”

“No jo…” uzavřela smutně, “dobře se s vámi pracovalo.”

“Už se neuvidíme?”

“Pokud mě budete potřebovat, tak ano, samozřejmě. Číslo na mě máte.”

A odešla za nejasným osudem - vlastně to vypadalo, že si uvaří bylinkový čaj a půjde si okamžitě lehnout. Na prahu dveří se ještě jednou otočila a dodala vyhaslým hlasem: “Myslím, že to byl jeden z mých největších úspěchů.”

Jak si Jed uvědomil, když prolistoval složku, kritika byla vskutku výjimečně jednotná ve chvále. Navzdory zarputilosti, s jakou novináři stopují a objevují - pakliže je sami nevytvářejí - rodící se módy, se v dnešních společnostech stává, že některé se vyvíjejí anarchicky, divoce, a ještě než byly pojmenovány, těší se dobrému zdraví - dokonce k tomu od masového rozšíření internetu a s ním spojeného hroucení tištěných médií dochází stále častěji. Rostoucí celorepublikový úspěch kurzů vaření; čerstvý vznik lokálních soutěží řeznické nebo sýrařské tvořivosti; masový, asertivní rozmach pěších túr, až po outing Jeana-Pierra Pernauta - to vše se stýkalo v novém sociologickém fenoménu: venkov ve Francii, ve skutečnosti poprvé od Jeana-Jacquesa Rousseua, byl zase trendy. V týdnech, které následovaly po Jedově vernisáži, jako by si francouzská společnost tento fakt prudce uvědomila prostřednictvím svých hlavních deníků a časopisů. A mapa Michelin, par excellence nepovšimnutý užitný předmět, se během těchto několika týdnů stala výsostným nástrojem toho, co měl Libération beze studu nazvat “magií kraje”.

Kancelář Patricka Forestiera, jejímiž okny šlo vidět Vítězný oblouk, byla vynalézavě nastavitelná: přesunutím několika prvků vznikl konferenční sál, projekční místnost, prostor pro brunch, a to vše na poměrně omezené rozloze sedmdesáti čtverečních metrů; mikrovlnka umožňovala ohřívat pokrmy; dalo se tu i spát. Jedovi Forestier nabídl verzi “pracovní snídaně”; na nízkém stolu čekaly džusy, sladké pečivo a káva.

Široce otevřel náruč, aby ho přivítal; jemně řečeno zářil. “Věřil jsem tomu… Od začátku jsem tomu věřil!” zvolal, což podle Olgy, která ho před schůzkou instruovala, bylo minimálně přehnané. “Teď musíme proměnit pětku!” (Zamáchal rychle rukama do stran, aby naznačil, Jed to hned pochopil, ragbyové přihrávky. ) “Posaďte se…” Usedli na gaučích, které rámovaly konferenční stolek; Jed si nalil kávu. “We are a team,” dodal Forestier vcelku zbytečně.

“Náš prodej map stoupl za poslední měsíc o 17 procent,” pokračoval. “Mohli bychom, tak jak by to udělali jiní, postrčit ceny; ale neuděláme to.”

Nechal mu čas, aby poměřil velkorysost, která vedla k tomuto obchodnímu rozhodnutí, než řekl:

“Už méně jsme čekali, že se objevují kupci i pro staré mapy Michelin, zaznamenali jsme dražby na internetu. Zatímco ještě před několika týdny jsme tyto staré mapy jenom lisovali…” dodal pohřebně. “Nechali jsme zničit dědictví, jehož hodnotu nikdo ve firmě netušil… dokud jste nepřišel s těmi nádhernými fotografiemi.” Jako by se sklíčeně zadumal nad dosahem tak zbytečných ztrát, možná i nad úpadkem hodnot, ale vzpamatoval se. “Co se týče vašich…” (hledal vhodné slovo) “co se týče vašich děl, musíme do toho jít tvrdě!” Náhle se na gauči narovnal a Jed měl prchavě pocit, že vyskočí snožmo na stolek a začne se bušit do prsou jako Tarzan; mrkl, aby vidinu zaplašil.

“Dlouze jsem mluvil se slečnou Sheremoyovou, s níž, nemýlím-li se…” (Opět hledal slova, to je nevýhoda polytechniků, zaměstnavatele vyjdou u náboru levněji než absolventi ENA, ale zase déle hledají slova; nakonec si uvědomil, že sklouzl mimo téma. ) “Zkrátka jsme se dohodli, že přímá komercializace přes naše sítě nepřichází v úvahu. Je vyloučeno, abychom vypadali, že vám chceme vzít uměleckou nezávislost. Jestli se nepletu,” pokračoval nejistě, “obchod s uměleckými díly obvykle probíhá prostřednictvím galerií…”

“Já nemám galeristu.”

“Tak jsem to pochopil. Proto jsem uvažoval o následujícím řešení. Mohli bychom se postarat o koncepci internetových stránek, kde byste uveřejňoval svou práci a rovnou ji nabízel k prodeji. Stránky budou samozřejmě na vaše jméno, Michelin nebude nikde jmenován. Myslím, že bude lepší, když si sám budete hlídat tisk fotografií. Můžeme se ovšem dokonale postarat o logistiku a expedici.”

“Souhlasím.”

“No tak výborně, výborně! Tentokrát to vidím na ukázkový win-win!” nadchl se. “Všechno jsem to převedl do návrhu smlouvy, který vám dám pochopitelně prostudovat.”

Jed vyšel na dlouhou velmi jasnou chodbu, na jejímž vzdáleném konci vedla prosklená stěna ke klenbám Défense, nebe se skvělo nádhernou zimní modří, až vypadalo uměle; ftalocyaninová modř, prošlo Jedovi hlavou. Kráčel pomalu, nejistě, jako by postupoval vatovitou hmotou; věděl, že právě vstoupil do nového životního období. Dveře Olžiny kanceláře byly otevřené; usmála se na něj.

“Takže… přesně jak jsi říkala,” shrnul své dojmy.

7

Jedova studia byla ryze literární a umělecká a nikdy neměl příležitost dumat nad největší kapitalistickou záhadou: utvářením ceny. Rozhodl se pro papír Hahnemühle Canvas Fine Art, který umožňoval vynikající nasycení barev a velkou odolnost. Obtížně a velmi nestabilně se s ním však daly kalibrovat barvy, tiskárna Epson nebyla na výši, a tak se rozhodl omezit se na dvacet zvětšenin na fotografii. Jeden tisk ho vycházel zhruba na třicet eur a usmyslil si, že je bude na webu nabízet za dvě stě kus.

Jakmile vyvěsil online první fotku, zvětšeninu z okolí Hazebroucku, vyprodala se série za méně než tři hodiny. Evidentně nezvolil odpovídající cenu. Po troše tápání se po několika týdnech ustálil na dvou tisících eur za formát 40 x 60. Tak, a bylo to: znal svou tržní cenu.

V Paříži se usídlilo jaro a on směřoval, aniž to jakkoli plánoval, k pohodlnému blahobytu. V dubnu s překvapením zjistili, že jeho měsíční příjem přesáhl ten Olžin. Toho roku se navýsost “přemosťovalo”: 1. května byl čtvrtek, 8. taktéž - následoval jako obvykle víkend Nanebevzetí a všechno končilo prodlouženým letničním víkendem. Nový katalog French Touch právě vyšel. Olga dohlížela na jeho redakci, sem tam opravila nějaký text od provozovatelů a především vybírala fotky, které poslali, a když jí nepřipadaly dostatečně svůdné, nechávala je předělat.

Usadili se na balkon; vládlo vlahé počasí a nad Lucemburskými zahradami se stmívalo. V dálce hasly poslední dětské výkřiky, brzy zavřou mříže na noc. Z Francie Olga znala jen Paříž, pomyslel si Jed při listování průvodcem French Touch; a on po pravdě řečeno o nic víc. Z publikace Francie vycházela jako kouzelná země, mozaika nádherných krajů posetých zámky a venkovskými sídly, pozoruhodně různorodá země, jejíž všechny části slibují sladký život.

“Nechtěla by sis na víkend vyrazit?” navrhl, pokládaje svazek. “Do nějakého z těch hotelů v tvém průvodci…”

“Hm, to je dobrý nápad.” Chviličku přemýšlela. “No ale inkognito. Ze pracuji u Michelina, si nechám pro sebe.”

I za těchto podmínek, řekl si Jed, mohli očekávat od hoteliérů výsadní přijetí: jakožto mladý bohatý pár z velkoměsta bez dětí, esteticky velmi dekorativní, dosud na začátku své lásky - a proto také připravený se o všechno zajímat v naději, že si vytvoří zásobu krásných vzpomínek, které jim poslouží, až jim nastanou těžká léta, a možná jim dokonce umožní překonat krizi vztahu - představovali pro jakéhokoliv profesionála v pohostinství a hoteliérství archetyp ideálních zákazníků.

“Kam bys chtěl jet nejdřív?” Jak o tom přemýšlel, Jed zjistil, že zdaleka nejde o jednoduchou otázku. Podle toho, co věděl, stálo skutečně za návštěvu hodně oblastí. Možná to je pravda, řekl si, že Francie je kouzelná země - alespoň z pohledu turisty.

“Začněme Centrálním masivem,” rozhodl nakonec. “To ti bude vyhovovat. Možná to není to nejlepší, ale myslím, že je to tam typicky francouzské; tedy že se to tam nepodobá ničemu jinému než Francii.”

Olga teď také listovala průvodcem; ukázala mu jeden hotel. Jed se zamračil. “S okenicemi se sekli… K šedému kameni bych vybral hnědé nebo červené, přinejhorším zelené, ale určitě ne modré.” Zabral se do doprovodného textu. Jeho rozpačitost rostla. “Co to je za blábol? ‚V nitru Cantalu kříženého s Jihem, kde se tradice rýmuje s uvolněností a svoboda s respektem…’ Svoboda a respekt se ani nerýmují!”

Olga mu vzala knihu z rukou a začetla se. “Aha, už to chápu…! ‚Díky Martině a Omarovi poznáte autenticitu pokrmů a vín’, vzala si Araba, proto ten respekt.”

“To nemusí být špatné, hlavně jestli je Maročan. Marocká kuchyně je vynikající. Možná dělají francouzsko-marockou fusion, pastillu s husími játry a tak.”

“Hm,” udělala Olga nepříliš přesvědčeně. “Jenže já jsem turistka a chci francouzsko-francouzskou kuchyni. Něco francouzsko-marockého nebo francouzsko-vietnamského může fungovat v módní restauraci u kanálu svatého Martina; určitě ne v romantickém hotýlku v Cantalu. Možná ho z průvodce vyhodím, ten hotel…”

Neudělala to, ale ten rozhovor ji donutil přemýšlet a o několik dní později navrhla nadřízeným zavést statistický výzkum s cílem zjistit, jaká jídla se v hotelech řetězce skutečně konzumují. Výsledky byly sice známy až po půl roce, ale jasně potvrdily její původní tušení: kreativní kuchyně, stejně jako asijská, jednomyslně propadly. Severoafrická kuchyně se těšila oblibě jen na úplném Jihu a na Korsice. Ve všech regionech vykázaly restaurace honosící se “tradiční” nebo “starofrancouzskou” imidží o 63 % lepší výsledky než průměr. Vepřové výrobky a sýry představovaly jistotu, ale zejména pokrmy z podivných zvířat nejen s francouzskými, nýbrž i regionálními konotacemi, například z hřivnáčů, šneků nebo mihulí, dosahovaly výjimečných čísel. Ředitel úseku luxusní a střední gastronomie, jenž sepsal anotaci ke zprávě, si nebral servítky:

“Pravděpodobnějsme se mýlili, když jsme se soustředili na vkus anglosaské klientely hledající gastronomickou zkušenost light, slučující chutě a zdravotní nezávadnost, dbající na pasterizaci a péči o mražené výrobky. Tato klientela totiž ve skutečnosti neexistuje: amerických turistů ve Francii nikdy moc nebylo a počet Angličanů neustále klesá; anglosaský svět jako celek se na našem obratu podílí už jen z 4, 3%. Noví, skuteční klienti z mladších a drsnějších států, kteří se se sanitárními normami teprve seznamují a v každém případě je příliš neaplikují, naopak během svého pobytu ve Francii vyhledávají gastronomickou zkušenost vintage, ne-li hardcore; jedině restaurace, které se dokáží této nové situaci přizpůsobit, si do budoucna zaslouží figurovat v našem průvodci.”

8

Prožili několik týdnů štěstí (nešlo, nemohlo jít o vyhrocené, horečnaté štěstí mladých, během víkendu jim už nešlo o to vykalit se ani to hustě rozjet; už šlo - ale v jejich věku se tím ještě bavili - o přípravu na ono požitkářské, klidné, nesnobsky vytříbené štěstí, které západní společnost nabízí zástupcům svých středních a vzdělaných tříd v půli života). Zvykli si na teatrální tón číšníků z čerstvě ohvězdičkovaných podniků, kterým oznamovali složení amuse-bouches a dalších “chuťových vzpruh”: na způsob, jakým jak na perkách deklamačně halasili: “Hodně spokojenosti, panstvo!” s každým novým chodem, přičemž si Jed vždycky vzpomněl na “Hodně milosti!”, kterou jim popřál mladý kněz, tučný a pravděpodobně socialista, když pod vlivem jakéhosi hnutí mysli s Genevieve vcházeli do kostela Notre-Dame-des-Champs v čase nedělní ranní mše hned poté, co se pomilovali v malém bytě, kde tehdy na bulváru Montparnasse bydlela. Časem si na toho kněze opakovaně vzpomněl, fyzicky se trochu podobal Françoisi Hollandovi, ale na rozdíl od politického lídra přijal celibát pro Boha. 0 mnoho let později, když se pustil do “série prostých řemesel”, Jed několikrát uvažoval i o portrétu jednoho z těch mužů, čistých a oddaných, stále ubývajících, již křižovali metropole, aby jim přinesli útěchu své víry. Ale neuspěl, dokonce se k tématu nedokázal ani přiblížit. Kněží, dědici tisícileté duchovní tradice, které už nikdo doopravdy nerozuměl, kdysi zaujímali vedoucí místo ve společnosti, zatímco dnes jim po strašidelně dlouhých a obtížných studiích, zahrnujících znalost latiny, kanonického práva, racionální teologie a dalších téměř nesrozumitelných disciplín, zbýval jen život v bídných hmotných podmínkách, jezdili metrem v davu, střídali evangelizační skupiny s dílnami proti analfabetismu, každé ráno sloužili mši prořídlému a stárnoucímu osazenstvu, veškeré smyslné radosti jim byly odepřeny, dokonce i základní radosti rodinného života, z titulu své funkce přesto každý den museli projevovat trvalý optimismus. Skoro všechny Jedový obrazy, všimli si historici umění později, znázorňují muže nebo ženy vykonávající své povolání v duchu dobré vůle, vyjadřovaly však rozumnou dobrou vůli, kde podřízení imperativům profese na oplátku zaručovalo v různém rozsahu směs finančního uspokojení a sebeuspokojení. Mladí městští kněží, pokorní, bez peněz, všemi opovrhovaní, vystavení všem úskalím městského života, aniž měli přístup k jediné jeho rozkoši, představovali pro ty, kteří nesdíleli jejich víru, matoucí a nedostupné téma.

Průvodce French Touch naopak nabízel škálu omezených, ale prokazatelných rozkoší. Mohli jste sdílet uspokojení majitele podniku U Veselého sviště, když uzavíral svou prezentaci jasnou a sebejistou větou: “Prostorné pokoje s terasou (a vanami s jacuzzi), svůdné menu, deset domácích džemů k snídani: jsme vskutku a doopravdy romantický hotel.” Mohli jste se nechat unést poetickou prózou jednatele Carpe Diem, jenž představoval pobyt ve svém zařízení slovy: “S úsměvem se přesunete ze zahrady (středomořské rostliny) do své suity, na místo, které probudí všechny vaše smysly. Potom už postačí, když zavřete oči, abyste si uchovali v paměti rajské vůně a proudy vody zurčící v bílém mramorovém hammámu, a nechali vyvstat jedinou samozřejmost: Tady je život krásný.” V grandiózním prostředí zámku Bourbon-Busset, jehož pokolení elegantně udržovala umění hostit, jste mohli prozkoumat dojemné pamětihodnosti (dojemné pravděpodobně pro rod Bourbonů-Bussetů) vedoucí až ke křížovým výpravám; některé pokoje byly vybavené vodními postelemi. Tento překryv starofrancouzských nebo krajových prvků se současným hédonistickým zařízením mělo občas zvláštní, skoro nevkusný účinek; ale možná právě tyto pochybné kombinace, pomyslel si Jed, klientela nebo alespoň cílová skupina řetězce vyhledávala. Faktické sliby prezentačních textů v každém případě platily. V parku Zámku průsmyku Haut-Cézallier měli chovat laně, veverky a oslíka; oslík tam skutečně byl. Při procházce zahradami hostince Vertikála měl být k vidění Miguel Santamayor, intuitivní kuchař provádějící “nevšední syntézu tradice a futurismu”; skutečně šlo zahlédnout chlapa vzdáleně vypadajícího jako guru, jak kmitá v kuchyni, aby vám po “symfonii zeleniny a ročních období” přišel osobně nabídnout jeden ze svých kubánských doutníků vášně.

Poslední víkend, letnice, strávili na zámku ve Vault-de-Lugny, exkluzivním bydlení, jehož nádherná okna vedla do čtyřicetihektarového parku, který prý původně navrhl Le Nôtre. Kuchyně podle průvodce “povznášela nekonečně bohatý kraj”; měli jsme co do činění s “jedním z nejkrásnějších koncentrátů Francie”. Právě tam, na svatodušní pondělí u snídaně, Olga Jedovi oznámila, že se koncem měsíce vrací do Ruska. Vychutnávala si v tu chvíli marmeládu z lesních jahod a ptáci lhostejní ke všem lidským dramatům prozpěvovali v parku, jehož původní plány navrhl Le Nôtre. Několik metrů od nich se rodina Číňanů cpala vaflemi a párky. Párky k snídani na zámku ve Vault-de-Lugny zavedli na přání tradiční anglosaské klientely, lpící na proteinovém a tučném breakfastu; přišly na přetřes při krátkém, ale rozhodujícím pracovním jednání; dosud nejisté, neobratně formulované, ale očividně párkům nakloněné chutě nové čínské klientely vedly k zachování této stravovací linie. Jiné burgundské romantické hotely v těchto letech dospěly k témuž závěru, a tak Uzeniny a solené maso Martenot, sídlící v regionu od roku 1927, unikly konkurzu a sociálně-právní rubrice hlavních zpráv na FR3.

To Olga, už tak dost málo vysazená na proteiny, dávala přednost marmeládě z lesních jahod a začínala být skutečně nervózní, protože věděla, že se o jejím životě rozhodne tady, v několika příštích minutách, a muži byli v dnešní době tak nečitelní, ze začátku tolik ne, minisukně fungovaly vždycky, ale potom se měnili stále k divnějšímu. Michelin vážně usiloval o posílení svého postavení v Rusku, které pro něj představovalo jednu z prioritních os rozvoje, a její plat se měl naráz ztrojnásobit, měla mít pod sebou padesátku lidí, šlo o přeložení, které nemohla v žádném případě odmítnout, v očích generálního ředitelství by odmítnutí bylo nejen nepochopitelné, nýbrž dokonce zločinné, od určité úrovně mají zaměstnanci povinnosti nejen k firmě, ale i k sobě, musí pečovat o svou kariéru a milovat ji tak jako Kristus církev nebo manželka manžela, přinejmenším věnovat volání své kariéry pozornost dostatečnou na to, aby jejich konsternovaní nadřízení neusoudili, že nikdy nebudou hodni postoupit z nižších pozic.

Jed zachovával zaražené mlčení a otáčel lžičkou ve skořápce vajíčka, přičemž vrhal na Olgu pohledy zdola jako potrestané děcko.

“Můžeš přijet do Ruska…” řekla. “Můžeš přijet, kdy budeš chtít.”

Byla mladá, tedy přesněji řečeno byla dosud mladá, představovala si ještě, že život skýtá pestré možnosti, že mezilidský vztah může procházet v čase posloupným, protichůdným vývojem.

Poryv větru zachvíval záclony balkonových oken vedoucích do parku. Zpěv ptáků náhle zesílil a ustal. Společnost Číňanů bez varování zmizela, svým způsobem se odhmotnili. Jed stále mlčel, pak položil lžičku.

“Váháš s odpovědí…” řekla. “Můj malý Francouzku…” dodala s výčitkou plnou něhy. “Malý nerozhodný Francouzku…”

9

V neděli 28. června uprostřed odpoledne Jed doprovodil Olgu na letiště Roissy. Bylo to smutné, něco v něm chápalo, že právě prožívají chvíli smrtelného smutku. Hezké a mírné počasí nepodporovalo vznik odpovídajících pocitů. Mohl proces rozpadu přerušit, vrhnout se jí k nohám, odprosit ji, aby do letadla nenastoupila; pravděpodobně by byl vyslyšen. Ale co dál? Hledat nový byt (nájem v Guynemerově ulici měl vypršet ke konci měsíce)? Odvolat stěhování plánované na zítřek? Bylo to možné, technické obtíže nebyly obrovské.

Jed nebyl mladý a v pravém slova smyslu mladý nikdy nebyl; jako člověk byl však relativně nezkušený. Na poli lidských bytostí znal jen svého otce, a to ještě ne mnoho. A styky s ním ho nemohly dovést k valnému optimismu na poli mezilidských vztahů. Podle toho, co vysledoval, se lidský život soustředí kolem práce, která zabírá jeho většinu a probíhá v různě velkých organizacích. Po letech práce následuje kratší období, vyznačující se rozvojem různých patologií. Někteří lidé se během nejaktivnějšího období života navíc snaží spojovat v mikroseskupení, nazývaná rodiny, jejichž cílem je reprodukce druhu; ovšem tyto pokusy měly nejčastěji krátké trvání z důvodů souvisejících s “povahou doby”, přemítal vágně nad espresem, které si dával se svou milenkou (u baru Segafredo byli sami a letištní rámus obecně nebyl silný, halas nevyhnutelných hovorů tlumilo ticho, které jako by vycházelo přímo z povahy místa, jako na některých soukromých klinikách). Šlo jen o iluzi, velké soukolí přepravy lidských bytostí, které dnes hrálo tak významnou roli v naplnění individuálních osudů, se jen krátce odmlčelo, aby se plnou parou rozběhlo na maximální výkon s prvními hlavními odlety. Bylo nicméně lákavé vidět v tom poslední poctu, již společenská mašinérie nenápadně vzdává jejich tak krátké lásce.

Jed nereagoval, když Olga po posledním polibku zamířila do zóny pasové kontroly, a teprve doma, na bulváru de l’Hôpital, pochopil, že právě nastoupil, takřka nevědomě, novou životní etapu. Pochopil to díky tomu, že všechno, co ještě před několika dny tvořilo jeho svět, mu náhle připadalo naprosto prázdné. Na parketách se válely automapy a fototisky po stovkách, a nic z toho nemělo žádný smysl. Odevzdaně vyšel zase ven, v hypermarketu Casino na bulváru Vincenta Auriola koupil dva velké odpadkové pytle na suť a pak se vrátil domů a začal je plnit. Jak je papír těžký, pomyslel si, bude muset jít naněkolikrát. Ničil měsíce či spíše roky práce; přesto ani vteřinu neváhal. Mnohem později, když se stal slavným - a dokonce, po pravdě řečeno, velice slavným -, se Jeda mnohokrát ptali, co podle něj znamená být umělcem. Nenapadala ho žádná zajímavá ani obzvlášť originální odpověď, kromě jedné věci, kterou v důsledku opakoval skoro v každém interview: být umělcem podle něj znamená především být oddaný. Oddaný tajemným, nepředvídatelným vzkazům, pro které se s vyloučením jakékoliv náboženské víry nevžilo lepší označení nežli intuice; povelům, které tím ovšem neztrácely na pánovitosti a kategoričnosti a nedávaly žádnou možnost, jak se jim vyhnout - pakliže člověk nechtěl ztratit veškerou integritu a sebeúctu. Tyto vzkazy mohly vést ke zničení díla, případně celku díla, aby umožnily nástup zcela nového směru a někdy dokonce žádného směru bez jediného projektu a naděje na pokračování. Proto a jenom proto mohl být úděl umělce občas označován za těžký. Tím a jenom tím se také lišil od profesí nebo řemesel, jimž měl Jed vzdát hold ve druhé části kariéry, která mu přinesla světový věhlas.

Druhý den vynesl první pytle, načež pomalu, opatrně rozmontoval fotokameru a uklidil měch, matnice, objektivy, skenovací stěnu a tělo přístroje do dvou přepravních kufříků. Nad Paříží bylo stále jasno. Uprostřed odpoledne zapnul televizi na prolog Tour de France, který vyhrál skoro neznámý Ukrajinec. Když ji zase vypnul, napadlo ho, že by asi měl zavolat Patricku Forestierovi.

Ředitel komunikace zprávu přijal bez zvláštních emocí. Jestliže Jed už nechtěl fotografovat mapy Michelin, nic ho k tomu nemohlo nutit; mohl s tím přestat, kdy chtěl, smlouva to jasně uváděla. Vlastně trochu působil, jako by mu to bylo ukradené, a Jeda až překvapilo, že mu navrhl na druhý den schůzku.

Krátce nato, co dorazil do kanceláře na třídě de la Grande-Armée, pochopil, že Forestier si chtěl ve skutečnosti poplakat, vyložit laskavému protějšku své pracovní starosti. S Olžiným přeložením přišel o inteligentní, oddanou, vícejazyčnou spolupracovnici; a co je k nevíře, zatím mu nenabídli nikoho na její místo. Jak se hořce vyjádřil, generální ředitelství s ním úplně “vyjebalo”. Samozřejmě se vracela do Ruska, samozřejmě je to její země, samozřejmě že ti pitomí Rusáci kupovali miliardy pneumatik, s jejich pitomými zničenými silnicemi a pitomým počasím, jenže Michelin je pořád francouzská značka a ještě před několika lety by to přece takhle nešlo. Přání francouzské pobočky byla ještě nedávno brána jako rozkazy nebo aspoň se zvláštním zřetelem, co se však většinového kapitálu skupiny zmocnili zahraniční státoprávní investoři, tohle všechno mizelo. Ano, věci se změnily, opakoval s pochmurnou slastí, zájmy Michelinu Francie samozřejmě neměly v porovnání s Ruskem velkou váhu, o Číně ani nemluvě, ale pokud to takhle půjde dál, třeba začne uvažovat, zda nepřejít k Bridgestonu, možná i Goodyearu. “Tedy to jen mezi námi,” dodal s náhlou obavou.

Jed ho ujistil o naprosté diskrétnosti, pokusil se stočit hovor na sebe. “No jo, ty internetové stránky…” Jako by si na ně Forestier zrovna vzpomněl. “No tak tam přidáme text informující, že považujete tu sérii děl za uzavřenou. Předchozí tisky zůstanou v prodeji, proti tomu nic nemáte?” Jed nic nenamítal. “Kromě toho jich moc nezbývá, skvěle se to prodává…” pokračoval hlasem, v němž se vracel optimismus. “Souhlasíte i s tím, že v naší komunikaci budeme nadále oznamovat, že mapy Michelin sloužily za podklad uměleckého díla jednomyslně chváleného kritikou?” Jed proti tomu vůbec nic neměl.

Když ho doprovázel ke dveřím své kanceláře, Forestier byl zase v plné formě a stiskl mu ruku se slovy: “Moc rád jsem vás poznal. Povedl se nám win-win, dokonalý win-win.”

10

Několik dalších týdnů se nedělo nic nebo přibližně nic; a pak jednoho rána, když se vracel z nákupu, Jed spatřil asi padesátiletého chlapa v džínsech a staré kožené bundě, jak ceká u vchodu do domu; vypadal, že ceká už dlouho.

“Dobrý den…” řekl. “Omlouvám se, že vás oslovuji takhle, ale nenašel jsem jiný způsob. Několikrát jsem vás už tudy viděl procházet. Jste Jed Martin?”

Jed přikývl. Mužův hlas patřil vzdělanci zvyklému mluvit; podobal se belgickému situacionistovi nebo proletářskému intelektuálovi - i když s košilí Arrow; zároveň se podle jeho upracovaných rukou dalo tušit, že provozoval manuální činnost.

“Znám dobře vaši práci s automapami, sledoval jsem to od začátku. Bydlím ve stejné čtvrti.” Podal mu ruku. “Jmenuji se Franz Teller. Jsem galerista.”

Cestou ke galerii v ulici Domrémy (koupil prostory těsně předtím, než se čtvrť dostala víceméně do módy; šlo, říkal, o jediný dobrý nápad, který v životě měl) se zastavili na něco k pití U Clauda v ulici Château-des-Rentiers, který se měl později stát jejich obvyklou kavárnou a Jedovi poskytl příležitost ke druhému obrazu “série prostých řemesel”. Podnik zatvrzele nabízel kulaté sklenice běžného červeného a sendviče s paštikou a nakládačkami posledním důchodcům z “lidu” 13. obvodu. Umírali jeden po druhém, metodicky, aniž je zastoupili noví zákazníci.

“Četl jsem v jednom článku, že od konce druhé světové války ve Francii zaniklo 80 procent kaváren,” poznamenal Franz a rozhlédl se po místnosti. Nedaleko nich čtyři důchodci v tichosti podle nepochopitelných pravidel, jakoby pocházejících z pravěku (bělota? piket?), posouvali karty na umakartovém stolu. O něco dál tlustá trudovitá žena právě dopila pastis. “Lidi začali snídat v půlhodině a také pít méně alkoholu; zákaz kouření pak byl ranou z milosti.”

“Myslím, že se to vrátí v jiných podobách. Dlouhá fáze zvýšené produktivity se teď aspoň na Západě blíží ke konci.”

“Vážně máte zvláštní pohled na věci…” řekl Franz, když se naň dlouze zahleděl. “Vážně mě to zaujalo, ta vaše práce s mapami Michelin, opravdu hodně; přesto bych si vás do galerie nevzal. Byl jste si, řekl bych, příliš jistý; to mi u někoho tak mladého nepřipadá úplně normální. No ale když jsem se na internetu dočetl, že končíte s řadou map, rozhodl jsem se za vámi zajít. Abych vám nabídnul, že vás budu zastupovat.”

“Ale já vůbec nevím, co teď budu dělat. Ani nevím, jestli budu vůbec pokračovat v umění.”

“Nerozumíte mi…” řekl trpělivě Franz. “Nezajímá mě určitá umělecká forma nebo styl, ale osobnost, pohled na její postavení ve společnosti, na umělecký čin jako takový. Kdybyste zítra přišel s běžným kusem papíru vytrženým z kroužkového bloku, na který byste napsal: ‚ Ani nevím, jestli budu vůbec pokračovat v umění’, bez váhání bych ho vystavil. A to nejsem intelektuál; ale zajímáte mě.”

“Ne, ne, intelektuál nejsem,” zdůraznil. “Snažím se tak víceméně působit v nóbl čtvrtích, protože se to v mém oboru hodí, ale nejsem, nemám ani maturitu. Začal jsem dávat dohromady a rozmontovávat výstavy, pak jsem koupil ten svůj malý prostor a měl párkrát štěstí na umělce. Ale vždycky jsem si vybíral jenom intuitivně.”

Potom navštívili galerii, větší, než Jed čekal, s vysokým stropem a betonovými zdmi podepřenými kovovými sloupky. “Byla tu strojírenská hala,” řekl mu Franz. “Zkrachovali v polovině osmdesátých let, pak to zůstalo dost dlouho prázdné, až jsem to koupil. Hodně času mi zabral úklid, ale stálo to za to. Hezký prostor, ne?”

Jed přisvědčil. Snímatelné příčky stály opřené o zeď, takže výstavní plocha dosahovala maximální velikosti - třicet metrů na dvacet. Momentálně ji zabíraly velké sochy z tmavého kovu, jejichž zpracování se možná inspirovalo tradičním africkým sochařstvím: všechny postavy umíraly nebo se zabíjely mačetami a kalašnikovy. Ta kombinace násilí v akci a strnulosti výrazu plodila obzvláště ponurý efekt.

“Skladuji v jednom hangáru v Eure-et-Loir,” pokračoval Franz. “Vlhkost ani teplota tam nejsou bůhvíjaké, bezpečnost žádná, zkrátka skladovací podmínky dost špatné; až dodneška ale nebyly problémy.”

Rozloučili se po několika minutách a Jeda se zmocnil nesmírný zmatek. Než zamířil domů, dlouze chodil Paříží, dvakrát dokonce zabloudil. A následující týdny totéž: šel ven, bezcílně chodil ulicemi města, které vlastně moc neznal, čas od času se zastavil v hospodě, aby se zorientoval, obvykle s pomocí plánu.

Jednoho říjnového odpoledne, když stoupal ulicí des Martyrs, ho náhle přepadl nejasný pocit příbuznosti. Nedaleko, vzpomněl si, se táhl bulvár de Clichy se svými sex-shopy a obchůdky s erotickým prádlem. Jak Genevieve, tak Olga si rády čas od času kupovaly erotické oděvy v jeho společnosti, ale většinou chodily do Rebecca Ribs, mnohem níž po bulváru, to už bylo něco jiného.

Zastavil se na rohu třídy Trudaine, otočil se vpravo a věděl. Několik metrů dál stály kanceláře, kde jeho otec v posledních letech pracoval. Navštívil ho tam jedinkrát, krátce po smrti babičky. Kancelář se sem přemístila po smlouvě na výstavbu kulturního centra v Port-Ambonne, kdy vedení pocítilo potřebu povýšit a hledalo nové sídlo v panském sídle, nejlépe na nádvoří, případně na třídě osázené stromy. A třída Trudaine, široká, téměř provinčně klidná a lemovaná platany, se skvěle hodila pro architektonickou kancelář dobré pověsti.

Jean-Pierre Martin má celé odpoledne jednání, oznámila mu recepční. “Jsem jeho syn,” naléhal jemně Jed. Zaváhala, pak zvedla sluchátko.

0 několik minut později vtrhl jeho otec do haly se srolovanými rukávy košile, rozvázanou kravatou a tenkými deskami v ruce. Hlučně oddychoval vlivem prudké emoce.

“Co se stalo? Nějaký malér?”

“Ne, nic. Jen jsem šel kolem.”

“Mám dost práce, ale… počkej. Skočíme na kafe.”

Společnost prochází těžkým obdobím, vysvětlil Jedovi. Nové sídlo stálo draho a nedostali důležitou smlouvu na letovisko u Černého moře, právě se prudce pohádal s jedním ze společníků. Dýchal pravidelněji, pomalu se mu vracel klid.

“Proč toho nenecháš?” zeptal se Jed. Otec se na něho podíval bez reakce s výrazem naprostého nepochopení.

“Chci říct, žes vydělal dost peněz. Určitě bys mohl odejít a užívat si trochu života.” Otec na něj stále hleděl, jako by slova nemohla proniknout až do jeho mysli nebo jim nedokázal přiřadit smysl, až se po dobré minutě zeptal hlasem ztraceného dítěte: “Ale co bych dělal?”

Jaro je v Paříži často pouhým prodloužením zimy - deštivé, studené, blátivé a špinavé. Léto je zde většinou nepříjemné: město je hlučné a prašné, vysoké teploty nikdy dlouho nevydrží a končí po dni po dvou bouřkou, následovanou ostrým ochlazením. Opravdu příjemně je v Paříži jenom na podzim, kdy nabízí krátké slunečné dny, kdy suchý a průzračný vzduch vyvolává povzbuzující pocit svěžesti. Po celý říjen Jed pokračoval v procházkách, můžeme-li tak nazvat téměř automatickou chůzi, nepřipouštějící do mozku žádný vnější vjem, úvahu ani projekt, jejímž jediným cílem je vrátit se večer dostatečně unavený.

Jednoho listopadového odpoledne kolem sedmnácté hodiny se ocitl v Guynemerově ulici naproti bytu, kde Olga bydlela. To se stát muselo, řekl si: ošálen automatismy se vydal zhruba ve stejnou hodinu cestou, kterou chodíval několik měsíců každý den. S přerývaným dechem se vrátil k Lucemburským zahradám, dopadl na první lavičku. Nalézal se hned vedle onoho zvláštního pavilonu z červených cihel zdobeného mozaikami v jednom z rohů zahrady, na rohu ulic Guynemerovy a Assasovy. V dálce zapadající slunce osvětlovalo kaštany neobvyklým naoranžovělým, teplým odstínem - skoro indická žluť, pomyslel si Jed, a nechtěně se mu vybavila slova Lucemburských zahrad:

Další den

bez lásky

další den

mého života

Lucemburské zahrady

zestárly

Opravdu ony?

Nebo snad já?

Nevím sám.

Tak jako mnoho Rusů Olga milovala Joa Dassina, hlavně věci z jeho posledního alba, jejich rezignovanou, jasnozřivou melancholii. Jed se otřásl, ucítil, že se ho zmocňuje nezvladatelná slabost, a když si vybavil i slova písně Ahoj, milenci, rozplakal se.

Milovali jsme se stejně, jako se rozcházíme jenom tak,

bez pomyšlení na zítřek

na zítřek, který přichází vždycky až moc rychle

na loučení, které probíhá někdy až moc fajn.

V kavárně na rohu Vavinovy ulice si objednal bourbon, ihned si uvědomil, že dělá chybu. Po pálivé útěše ho znovu zaplavil smutek, slzy mu stékaly po tváři. Znepokojeně se rozhlédl, ale naštěstí si ho nikdo nevšímal, u všech stolů seděli studenti práv, kteří mluvili o pařbách nebo “asistentech juniorech”, prostě věcech, které zajímají studenty práv, mohl klidně brečet dál.

Venku si spletl cestu, pár minut bloudil ve stavu otupělého polovědomí a octl se před obchodem Sennelier Freres v ulici de la Grande-Chaumiere. Ve výloze tam měli vystavené štětce, plátna běžné velikosti, pastelové barvy a tuby. Vešel a bezmyšlenkovitě zakoupil základní sadu “olejomalba”. Obdélníkový kufřík z bukového dřeva, vevnitř rozdělený na přihrádky, obsahoval dvanáct tub extrajemných olejových barev Sennelier, řadu štětců a lahvičku ředidla.

Právě za těchto okolností došlo v jeho životě k “návratu k malbě”, který se měl později stát předmětem tolika komentářů.

11

V dalších letech Jed značce Sennelier věrný nezůstal a své zralé obrazy vytvořil téměř všechny pomocí olejů Mussini od Schminckeho. Najdou se ovšem výjimky a některé zeleně, zejména akvamarínová, jež dodává tak magický svit kalifornským borovým lesům klesajícím k moři na plátně “Bili Gates a Steve Jobs debatují o budoucnosti informatiky”, pocházejí z olejové škály Rembrandt od firmy Royal Talens. A téměř vždy používal bílou Old Holland, jejíž neprostupnost si oblíbil.

První obrazy Jeda Martina, zdůraznili později historici umění, by mohly snadno vést na falešnou stopu. Když věnoval svá dvě první plátna, “Ferdinand Descroches, koňský řezník” a “Claude Vorilhon, vedoucí trafiky s barem”, upadajícím profesím, mohl budit Martin zdání určité nostalgie, jako by litoval minulého skutečného nebo vysněného stavu Francie. Nic - a tento závěr nakonec vyplynul ze všech statí - nebylo jeho skutečnému zaměření vzdálenější; a jestliže se Martin v první řadě zaměřil na dvě vymírající povolání, pak nikoli proto, že by chtěl vyzývat k nářkům nad jejich pravděpodobným zánikem, nýbrž jednoduše proto, že brzy vskutku zaniknou, a jemu záleželo na tom, zafixovat jejich obraz na plátno, dokud je čas. Se třetím obrazem série řemesel, “Maya Duboisová, asistentka podpory po telefonu”, se nevěnoval ani vymírající, ani zastaralé profesi, nýbrž naopak profesi emblematické pro politiku just in time, která změnila celkovou orientaci ekonomické změny západní Evropy s příchodem třetího tisíciletí.

Ve své první monografii, kterou Martinovi věnoval, Wong Fu Xin rozvíjí pozoruhodnou analogii s kolorometrií. Barvy všech předmětů na světě můžeme vyjádřit určitým množstvím základních barev; minimální počet, abychom dosáhli alespoň trochu realistické představy, je tři. Ovšem můžeme klidně zavést kolorometrický systém na základě čtyř, pěti, šesti, případně více základních barev; spektrum zobrazení se tím jedině rozšíří a vytříbí.

Stejně tak, tvrdí čínský esejista, můžeme výrobní podmínky určité společnosti vyjádřit pomocí určitého počtu profesních typů, jejichž množství se podle něj (toto číslo udává, aniž by ho jakkoliv rozvedl) pohybuje mezi deseti a dvaceti. V početně nejvýznamnější části série “řemesel”, kterou si historici umění zvykli nazývat “série prostých řemesel”, Jed Martin zobrazuje dobrých dvaačtyřicet takových profesních typů, čímž poskytuje zvláště rozsáhlé a bohaté spektrum analýzy výrobních podmínek společnosti své doby. Dvaadvacet obrazů, které následují, soustředěných na lidské střety a setkání, klasicky nazývaných “série podnikových kompozic”, zase dávají relační a dialektický obraz fungování ekonomiky jako celku.

Tvorba obrazů “série prostých řemesel” zabrala Jedu Martinovi něco přes sedm let. Po tu dobu se s nikým moc nevídal, nenavázal jediný nový vztah - milostný ani přátelský. Zažil chvíle smyslového štěstí: orgii italských těstovin po nájezdu na hypermarket Casino na třídě Vincenta Auriola; ten či onen večer s libanonskou escort-girl, jejíž sexuální služby plně opravňovaly chvalozpěvy, které dostávala na stránkách Niamodel. com. “Laylo, miluji tě, jsi slunce mých dní v kanceláři, jsi má hvězdička z Východu,” psali nešťastní padesátníci, zatímco Layla snila o svalnatých, mužných, chudých a silných mužích, a to je v kostce život. Jed, jehož si snadno zařadila jako “trochu divného, ale milého a vůbec ne nebezpečného”, se u ní těšil onoho práva extrateritoriality, které holky odjakživa přiznávají umělcům. Možná že právě Laylu, ale pravděpodobněji Genevieve, jeho bývalou malgašskou přítelkyni, připomíná jedno z jeho nejdojemnějších pláten, “Aimée, escort-girl”, zpracované výjimečně teplými barvami na bázi sieny pálené, indické oranžové a neapolské žluti. V protikladu k Toulouse-Lautrekově ztvárnění zmalované, bledničkové a neduživé prostitutky namaloval Jed Martin mladou ženu v rozkvětu, zároveň smyslnou a inteligentní, v moderním bytě zaplaveném světlem. Zády k otevřenému oknu vedoucímu do veřejného parku, který později identifikovali jako Batignollský, si Aimée v prosté přiléhavé bílé minisukni právě doobléká malinký naoranžovělý top, jen nedostatečně zakrývající její skvostné poprsí.

Tento jediný Martinův erotický obraz je zároveň prvním, kde lze zachytit otevřeně autobiografické rezonance. Druhý, “Architekt Jean-Pierre Martin opouští vedení své společnosti”, namaloval o dva roky později a značí počátek skutečně freneticky tvůrčího období, jež trvá rok a půl a končí “Billem Gatesem a Stevem Jobsem debatujícími o budoucnosti informatiky” s podtitulem Konverzace v Palo Altu, plátnem, které mnozí považují za jeho nejlepší dílo. Je zarážející, že dvaadvacet obrazů “série podnikových kompozic”, často komplexních a velkoformátovych, vzniklo za méně než osmnáct měsíců. Je rovněž překvapivé, že se Martin nakonec zasekl na díle “Damien Hirst a Jeff Koons si dělí umělecký trh”, které se mohlo stát v mnoha ohledech protějškem kompozice Jobs-Gates. Wong Fu Xin tím při analýze tohoto neúspěchu vysvětluje, proč se o rok později vrátil k “sérii prostých řemesel” ve svém šedesátém pátém a posledním obraze. Jasnost teze čínského esejisty je zde přesvědčivá: aby Jed Martin dokázal podat vyčerpávající pohled na výrobní sektor tehdejší společnosti, musel nevyhnutelně v té či oné chvíli své kariéry ztvárnit umělce.

DRUHÁ ČÁST

1

Ráno 25. prosince se Jed probudil v mžiku; na Alpském náměstí vrcholil úsvit. Došel do kuchyně pro hadr, utřel své zvratky a zadíval se na lepkavé trosky “Damiena Hirsta a Jeffa Koonse dělících si umělecký trh”. Franz měl pravdu, bylo načase zorganizovat výstavu, už několik měsíců přešlapoval na místě, začínalo mu to lézt na nervy. Samotářsky lze pracovat roky, vlastně jde po pravdě řečeno o jediný způsob, jak pracovat; vždycky ale přijde chvíle, kdy pocítíme potřebu ukázat svou práci lidem, ani ne tak proto, abychom zjistili, co si o ní myslí, jako spíš proto, abychom se sami ujistili o existenci této práce, ba dokonce o existenci sebe samých, v rámci společenského druhu je individualita jen krátkou fikcí.

Upomínka na Franze a jeho nabádání ho přiměla, ještě předtím, než postavil na kávu, napsat nový mail Houellebecqovi. 0 několik minut později si ho po sobě otráveně přečetl. “Touto sváteční dobou, kterou jistě trávíte s rodinou…” Co ho to napadlo, psát takové hovadiny? Houellebecq byl všeobecně znám jako starý samotářský misantrop, jenž sotvaže mluví se svým psem. “Vím, že jste velmi zaměstnán, a proto se omlouvám, že si dovoluji opět vyzdvihnout význam, jaký by pro mne i mého galeristu mělo, kdybyste se podílel na katalogu mé příští výstavy.” Ano, to bylo lepší, trocha patolízalství nikdy neuškodí. “Posílám Vám několik fotografií svých posledních obrazů a jsem Vám plně k dispozici, budete-li si přát poznat mou práci jako celek, kdy a kde budete chtít. Pokud jsem správně informován, žijete v Irsku; kdyby Vám to vyhovovalo nejvíc, jsem připraven za Vámi zajet.” Fajn, to stačí, řekl si a stiskl Odeslat zprávu.

Hala obchodního centra Olympiades zela toho prosincového rána prázdnotou a čtverhranné vysoké budovy se podobaly mrtvým ledovcům. Když vešel do studeného stínu věže Omega, vzpomněl si Jed na Frédérika Beigbedera. Beigbeder byl Houellebecqův známý, aspoň se to o něm říkalo; možná by mohl zasáhnout. Měl ale jen staré číslo mobilu a o Vánocích Beigbeder beztak neodpoví.

Přesto odpověděl. “Jsem teď s dcerou,” řekl naštvaným tónem. “Ale za chvíli ji vracím matce,” dodal, aby zmírnil výčitku.

“Něco bych od vás potřeboval.”

“Ha ha ha!” vybuchl Beigbeder přehnaným veselím. “Víte, že jste kanón? Neozvete se deset let. A pak mi zavoláte na Vánoce, že byste ode mě něco potřeboval. Musíte být pravděpodobně génius. Jenom géniové jsou sebestřední až na hranici autismu… No dobře, sejděme se ve Floru v sedm,” uzavřel nečekaně autor Francouzského románu.

Jed dorazil s pětiminutovým zpožděním, hned spisovatele zpozoroval u zadního stolu. Stoly kolem něj zůstaly neobsazené a tvořily jakýsi bezpečnostní dvoumetrový koridor. Přespolní a dokonce někteří turisté, když vstoupili do kavárny, do sebe šťouchali lokty a ukazovali na něj nadšeně prstem. Občas nějaký známý vstoupil do koridoru, pozdravil se s ním a zmizel. Podnik na tom nepochybně něco tratil (stejně tak měl prý ve své době slavný Philippe Sollers vlastní rezervovaný stůl v Closerie des Lilas, který nemohl obsadit nikdo jiný, ať už se Sollers zastavil na oběd nebo ne). Tuto zanedbatelnou ztrátu tržeb ovšem kavárně bohatě vynahrazovala turistická přitažlivost, kterou představovala pravidelná, doložitelná přítomnost autora 99 franků - přítomnost mimochodem zcela v souladu s historickým posláním podniku. Odvážnými postoji na podporu legalizace drog a zavedení statusu prostitutů pro obě pohlaví i běžnějšími, které se týkaly lidí bez dokladů a životních podmínek vězňů, se Frédéric Beigbeder ke všeobecnému a trochu i vlastnímu překvapení postupně stal jakýmsi Sartrem let 2010, přestože ho minulost předurčovala spíše k roli Jeana-Ederna Halliera, případně Gonzagua Saint Brise . Coby náročný souputník Oliviera Besancenota a jeho Nové antikapitalistické strany, před jejímiž hrozícími antisemitskými úlety nedávno varoval v rozhovoru pro Spiegel, dokázal odvést pozornost od svého rodinného původu - napůl měšťáckého, napůl šlechtického - a dokonce od působnosti svého bratra ve vedoucích orgánech francouzských zaměstnavatelů. Pravda je, že ani Sartre nepocházel zrovna z nuzných poměrů.

Autor si u pastisu s oržádou melancholicky prohlížel téměř prázdnou kovovou krabičku na prášky, v níž zbývalo už jen kokainové reziduum. Když uviděl Jeda, pokynul mu, aby si přisedl. Rychle se k nim přitočil číšník, aby si vyslechl objednávku.

“Hm, já nevím. Třeba Masox? Dostane se ještě?”

“Masox…” zopakoval zamyšleně Beigbeder. “Vy jste vážně zvláštní člověk…”

“Překvapilo mě, že si na mě vzpomínáte.”

“Ale ano…” odpověděl spisovatel podivně smutným tónem. “Ano, vzpomínám si na vás…”

Jed vyložil svou záležitost. Všiml si, že při jménu Houellebecq se Beigbeder lehce stáhnul. “Nežádám vás o jeho telefonní číslo,” dodal Jed rychle, “jenom vás chci poprosit, abyste mu zavolal a řekl mu o mé žádosti.”

Číšník přinesl Masox. Beigbeder mlčel, přemýšlel.

“Tak dobře,” řekl nakonec. “Dobrá, zavolám mu. U něj člověk nikdy neví, jak zareaguje; ale v tomhle případě by to mohlo pomoct i jemu.”

“Myslíte, že bude souhlasit?”

“Tak to netuším.”

“Co by ho podle vás mohlo přesvědčit?”

“No… Možná vás překvapím, protože tuhle pověst vůbec nemá, ale peníze. V zásadě na peníze kašle, žije z ničeho; jenže rozvod ho úplně vyždímal. Navíc koupil byty ve Španělsku, které mají být bez odškodnění vyvlastněny kvůli nějakému zákonu o ochraně pobřeží s retroaktivním účinkem - šílenost. Popravdě bych řekl, že má teď trochu potíže - neuvěřitelné, co, při tom všem, co vydělal? Takže když mu nabídnete hodně peněz, myslím, že máte šanci.”

Zmlkl, dopil na ex koktejl, objednal si další, prohlédl si Jeda se směsí výčitky a melancholie. “Víte…” vylezlo z něj, “Olga vás milovala.”

Jed se lehce shrbil na židli. “Chci říct…” pokračoval Beigbeder, ” doopravdy milovala.” Odmlčel se, potřásl hlavou a nevěřícně se na něj podíval. “A vy jste ji nechal odjet do Ruska… A nikdy jste se jí neozval… Láska… Láska je vzácná, hrome. To jste nevěděl? Nikdy vám to neřekli?”

“Říkám vám to proto, i když mi po tom samozřejmě nic není, že se má brzy vrátit do Francie. Mám pořád přátele v televizi a vím, že Michelin chystá nový kanál na TNT, Michelin TV, zaměřený na gastronomii, venkov, francouzské kulturní dědictví, krajinu a tak podobně. Povede ho Olga. Tedy na papíře bude generálním ředitelem Jean-Pierre Pernaut; ale v praxi bude zodpovídat za program ona. Tak…” uzavřel tónem, který jasně naznačoval, že rozhovor skončil, “přišel jste mě požádat o službu malou, já vám prokázal velkou.”

Jízlivě se podíval po Jedovi, který vstal, aby odešel. “Pokud ovšem nepovažujete za nejdůležitější svoji výstavu.” Opět potřásl hlavou a huhlavě, skoro neslyšně, znechuceně dodal: “Zkurvení umělci…”

2

Sushi Warehouse na Roissy 2E nabízel výjimečnou škálu norských minerálek. Jed zvolil Husqvarnu, vodu přibližně ze středního Norska, která jemně perlila. Byla extrémně čirá - i když vlastně o nic víc než ostatní. Všechny ty minerálky se lišily jen perlením, trochu jinou konzistencí; žádná z nich nebyla ani trochu slaná, ani železitá; společným jmenovatelem norských minerálek se zdála umírněnost. Vytříbení hédonisté, ti Norové, řekl si Jed, když platil Husqvarnu; je příjemné, řekl si ještě, že může existovat tolik různých forem čirosti.

Mračný strop se dostavil brzy a s ním ono nic, které charakterizuje lety nad mračným stropem. Krátce, v půli cesty, uviděl obrovskou mořskou hladinu, vrásčitou jako kůže starce v konečném stadiu.

Zato letiště Shannon Jeda nadchlo svými pravoúhlými a jasnými tvary, podivuhodnými rozměry svých chodeb - sloužilo už jen zpomaleně, nízkonákladovým společnostem a přepravě jednotek americké armády, ale očividně ho navrhli pro pětkrát hustší provoz. Soudě podle konstrukce z kovových sloupků a ošoupaného běhounu vzniklo zřejmě začátkem šedesátých, možná koncem padesátých let. Ještě lépe než Orly připomínalo časy technologického nadšení, jichž byla letecká doprava jedním z nejnovátorštějších a nejprestižnějších výsledků. Se začátkem sedmdesátých let a prvními palestinskými atentáty - na něž později navázaly spektakulárnějším a profesionálnějším způsobem atentáty Al-Káidy - se cestování letadlem stalo infantilizační a koncentrační záležitostí, kterou chceme mít co nejrychleji za sebou. Ovšem tehdy, pomyslel si Jed při čekání na kufr v obrovské příletové hale - i kovové hranaté a masivní vozíky se zavazadly byly pravděpodobně dobové -, v té překvapivé době třiceti slavných let znamenala letecká doprava, symbol moderního technologického dobrodružství, něco úplně jiného. Zůstávala ještě vyhrazena inženýrům a kádrům, konstruktérům budoucího světa, ale v kontextu vítězící sociální demokracie nikdo nepochyboval, že je předurčena ke stále větší přístupnosti lidovým vrstvám postupně s tím, jak vzroste jejich kupní síla a volný čas (k čemuž mimochodem nakonec opravdu došlo, jenže oklikou přes ultraliberalismus adekvátně symbolizovaný nízkonákladovými společnostmi a za cenu naprosté ztráty prestiže s leteckou dopravou dříve spojované).

O několik minut později se Jedový hypotézy stran stáří letiště potvrdily. Dlouhou chodbu k východu zdobily fotografie významných osobností, které poctily letiště svou návštěvou - především prezidenti USA a papežové. Jan Pavel II., Jimmy Carter, Jan XXIII., George Bush I. a II., Pavel VI., Ronald Reagan… nikdo nechyběl. Na konci chodby Jed s překvapením zjistil, že první z těchto slavných návštěvníků nebyl zvěčněn fotografií, nýbrž nefalšovaným obrazem.

John Fitzgerald Kennedy na přistávací ploše předstihl skupinku oficiálního doprovodu, v níž šlo rozeznat dva církevní hodnostáře; v pozadí pak muže v gabardénu náležícího zřejmě k americkým bezpečnostním službám. S rukama vzpaženýma vzhůru - divák si mohl představit, že směrem k davu naměstnanému za zábranami - se Kennedy usmíval s oním kreténským nadšením a optimismem, které je pro neameričany tak těžké napodobit. Tvář měl přitom jakoby odulou botoxem. Jed se vrátil a pozorně si prohlédl všechna zobrazení významných osobností. Bili Clinton byl stejně baculatý a hladký jako jeho slavnější předchůdce; obecně američtí demokratičtí prezidenti vypadali, nutno přiznat, jako botulotoxinoví chlípníci.

Jakmile se vrátil ke Kennedyho portrétu, dospěl Jed nicméně k závěru zcela jiného řádu. Botox tehdy neexistoval a o vyhlazení tukových zduřenin a vrásek, které dnes řeší transkutánní injekce, se postaral shovívavý štětec umělce. A tak na samém konci padesátých nebo začátkem šedesátých let ještě přicházelo v úvahu žádat malíře, aby ilustrovali a velebili významné chvíle něčí vlády. Nepochybně se jednalo o mazanici, stačilo srovnat zpracování nebe s tím, co by udělali Turner nebo Constable, i druhořadí angličtí akvarelisté by se s ním vypořádali lépe. Přesto ten obraz obsahoval jakousi lidskou a symbolickou pravdu o Johnu Fitzgeraldu Kennedym, které nedosahovala žádná z fotografií galerie - ani Jan Pavel II., přitom ve velké formě, zachycený na lávce letadla, jak doširoka rozpažuje, aby pozdravil jednu z posledních katolických populací v Evropě.

I hotel Oakwood Arms si půjčoval výzdobu z oněch pionýrských časů obchodního létání: dobové reklamy Air France či Lufthansy, černobílé fotografie Douglasu DC-8 a Caravelly protínajících průzračnou atmosféru, kapitánů v plné uniformě pózujících před kokpitem. Město Shannon, dozvěděl se Jed na internetu, vděčilo za vznik letišti. Bylo vybudováno v šedesátých letech na zelené louce. Irská architektura, jak mohl aspoň posoudit, nevykazovala žádné zvláštní rysy: kombinovala domky z červených cihel, jaké se vyskytovaly na anglických předměstích, a rozlehlé bílé bungalowy obklopené po americku asfaltovanými plochami a trávníky.

Víceméně čekal, že bude muset nechat na Houellebecqově záznamníku vzkaz, protože spolu doposud komunikovali jenom e-maily, až ke konci esemeskami; přesto po několika zvoněních odpověděl.

“Dům poznáte snadno, má nejhůř udržovaný trávník v okolí,” řekl mu Houellebecq. “A možná v celém Irsku,” dodal. V tu chvíli se domníval, že jde o nadsázku, ale vegetace tam skutečně dosahovala fenomenálních výšin. Jed postupoval dlážděnou cestičkou, která se stáčela na desítkách metrů mezi záhony bodláků a trní, až k asfaltovému náspu, kde parkovalo SUV Lexus RX 350. Jak se dalo čekat, Houellebecq se rozhodl pro bungalow: velkou bílou novou budovu s břidlicovou střechou - až na odpudivý stav trávníku ve skutečnosti naprosto banální dům.

Zazvonil, vyčkal půl minuty a autor Elementárních částic mu přišel otevřít v bačkorách, manšestrácích a pohodlné domácí vestičce ze surového lnu. Dlouze, zamyšleně si Jeda prohlédl, načež v zasmušilé meditaci, která mu byla zřejmě vlastní, sklouzl pohledem na trávník.

“Neumím zacházet se sekačkou,” uzavřel. “Bojím se, že mi břity uříznou prsty, prý se to stává často. Mohl bych si koupit ovci, ale nemám je rád. Není nic hloupějšího než ovce.”

Jed ho následoval dlážděnými místnostmi bez nábytku, prázdnými kromě několika sem tam odložených stěhovacích krabic. Zdi pokrývala jednotná bílá tapeta; podlahu pokrývala vrstvička prachu. Dům byl velmi rozlehlý, musel mít nejméně pět pokojů; nebylo v něm zrovna teplo, nanejvýš šestnáct stupňů; Jed tušil, že všechny pokoje až na ten, v němž spal Houellebecq, jsou prázdné.

“Čerstvě jste se přistěhoval?”

“Ano. Vlastně jsou to tři roky.”

Konečně dorazili do trochu vřelejší místnosti, jakési zimní zahrady s prosklenými zdmi po třech stranách, kterou Angličané nazývají conservatory. Zařízení se skládalo z pohovky, konferenčního stolku a křesla; podlahu zdobil levný orientální koberec. Jed přivezl dvě portfolia formátu A3; první obsahovalo na čtyřicet fotek představujících jeho předchozí tvorbu - zastoupenou zejména řadou “železářských výrobků” a obdobím “automap”. Druhé album nabízelo šedesát čtyři snímků celé jeho malířské produkce od “Ferdinanda Descrochese, koňského řezníka” až po “Billa Gatese a Steva Jobse debatující o budoucnosti informatiky”.

“Máte rád uzeniny?” zeptal se spisovatel.

“Ano… Tedy nemám nic proti.”

“Dojdu udělat kávu.”

Živě vstal a vrátil se po deseti minutách se dvěma šálky a italským kávovarem.

“Nemám mléko ani cukr,” oznámil.

“To nevadí, nedávám si je.”

Káva chutnala dobře. Dvě tři minuty se táhlo naprosté ticho.

“Měl jsem moc rád uzeniny,” řekl konečně Houellebecq. “Ale rozhodl jsem se bez nich obejít. Chápete, nemyslím, že by člověk měl mít právo zabíjet prasata. Řekl jsem vám, co si myslím o ovcích, a na tom trvám. I kráva - a v tom se neshodneme s mým přítelem Benoîtem Duteurtrem - mi připadá hrozně přeceněná. Ale vepř je úžasné zvíře, inteligentní a citlivé, schopné upřímné a bezvýhradné lásky ke svému pánovi. Věděl jste, že se dokáže naučit jednoduché počty? Tedy aspoň sčítat, a u některých obzvlášť nadaných jedinců snad i odčítat. Má člověk právo obětovat zvíře schopné se povznést až k základům aritmetiky? To si vážně nemyslím.”

Aniž vyčkal odpovědi, otevřel Jedovo první portfolio. Když si v rychlosti prohlédl fotografie matek a šroubů, setrval po dobu, která Jedovi připadala nekonečná, v zamyšlení nad zobrazeními automap; čas od času nečekaně obrátil stránku. Jed se nenápadně podíval na hodinky: od jeho příjezdu uběhlo něco přes hodinu. Panovalo absolutní ticho; pak se zdálky ozvalo jeskynní zavrčení kompresoru ledničky.

“To jsou staré věci,” osmělil se Jed. “Přinesl jsem je jen, abych trochu uvedl do kontextu, co dělám. Výstavy se týká jen obsah druhého pořadače.”

Houellebecq k němu vzhlédl prázdným pohledem, jako by zapomněl, co tam Jed dělá, proč přišel; přesto poslechl a otevřel druhé desky. Uběhla další půlhodina, než je rychlým pohybem zavřel a zapálil si cigaretu. Jedovi došlo, že po celou dobu, co si prohlížel fotografie, vůbec nekouřil.

“Vezmu to,” řekl. “Víte, nikdy jsem tohle nedělal; ale věděl jsem, že jednou či později k tomu dojde. Hodně spisovatelů, když se podíváte podrobněji, psalo o malířích; celá staletí. Je to zvláštní. Od chvíle, co jsem si vaši práci začal prohlížet, mně vrtá hlavou jedno: proč jste přestal fotit? Proč jste se vrátil k malování?”

Jed dlouze přemýšlel, než odpověděl. “Nejsem si úplně jistý,” přiznal nakonec. “Ale problém s výtvarným uměním podle mě,” pokračoval váhavě, “je nadbytek témat. Například bych mohl bez problémů považovat tenhle radiátor za plnohodnotný námět pro obraz.” Houellebecq se čile otočil a podezřívavě se podíval na radiátor, jako by měl poskočit radostí při pomyšlení, že ho namalují; nic takového se nestalo.

“Nevím, jestli vy byste na literárním poli mohl něco dostat z radiátoru,” zdůraznil Jed. “Asi ano, jako Robbe-Grillet, který by prostě popsal radiátor… Ale nevím, nepřipadá mi to moc zajímavé…” Zamotával se, cítil, že je zmatený a možná neobratný, netušil, jestli Houellebecq má rád Robbe-Grilleta nebo ne, ale hlavně se sám sebe ptal s jistou úzkostí, proč se odchýlil k malování, s nímž měl stále i po řadě let nepřekonatelné technické problémy, zatímco fotografické principy a zařízení ovládal dokonale.

“Nechme Robbe-Grilleta,” rozhodl k jeho velké úlevě protějšek. “Ano, možná by se s tím radiátorem dalo něco udělat… Například jsem na internetu viděl, že váš otec je architekt…”

“Ano, to je; vypodobnil jsem ho na jednom obraze, v den kdy odešel z vedení své firmy.”

“Lidé si málokdy kupují takovýto typ radiátoru pro osobní potřebu. Klienti jsou většinou stavební firmy, jako ta, kterou řídil váš otec, a kupovali radiátory po desítkách, když ne po stovkách kusů. Mohli bychom klidně vymyslet thriller, který by se točil kolem významného trhu s tisícovkami radiátorů - určených například k vybavení všech školních tříd nějakého státu -, úplatků, politických zásahů, sexy obchoďačky rumunského výrobce radiátorů. V rámci toho bychom pak klidně mohli podrobně, na několika stránkách, popsat ten radiátor i konkurenční modely.”

Nyní mluvil rychle, zapaloval si cigaretu od cigarety, jako by kouřil proto, že ho to uklidňuje, aby zpomalil chod svého mozku. Jed si prchavě pomyslel, že vzhledem k aktivitám kanceláře by jeho otec spíše hromadně nakoupil klimatizaci; jistě to také udělal.

“Ty radiátory jsou z litiny,” pokračoval Houellebecq vzrušeně, “pravděpodobně ze šedé litiny s vysokým podílem uhlíku, jejíž škodlivost již mnohokrát zdůraznily odborné analýzy. Dalo by se považovat za skandální, že tento nový dům vybavili tak starými radiátory, radiátory tak říkajíc v akci, a v případě nehody, například výbuchu radiátorů, bych pravděpodobně mohl žalovat stavební firmu. Předpokládám, že v podobném případě by se váš otec musel zodpovídat?”

“Ano, určitě.”

“To je ale nádherné téma, ďábelsky zajímavé, dokonce autentické lidské drama!” roznítil se autor Platformy. “Litina má v sobě a priori nádech 19. století, dělnické aristokracie vysokých pecí, v podstatě naprosto zastaralý, a přitom se litina pořád vyrábí, samozřejmě ne ve Francii, spíš v zemích jako Polsko nebo Malajsie. Klidně bychom dnes mohli sledovat v románu vývoj železné rudy, redukci železné rudy a metalurgického koksu, zpracování materiálu a nakonec jeho prodej - tím by mohla kniha začínat, jako genealogie radiátoru.”

“V každém případě budete potřebovat také postavy, jestli se nepletu…”

“Ano, to je pravda. I kdyby mým skutečným tématem byly průmyslové procesy, bez postav bych nic nesvedl.”

“Myslím, že to je ten základní rozdíl. Dokud jsem se spokojil se zobrazováním předmětů, fotografie mi naprosto vyhovovala. Ale když jsem se rozhodl vzít si jako námět lidi, cítil jsem, že se musím vrátit k malování; nedokážu vám říct přesně proč. Naopak zátiší mi připadají naprosto nezajímavá; od vynálezu fotografie podle mě nemají žádný smysl. Ale to je jen můj názor…” uzavřel s omluvou v hlase.

Nastával večer. Oknem vedoucím na jih šlo rozpoznat louky klesající k deltě řeky Shannon; v dálce pak stála nad vodami mlha, lehce lomící paprsky zapadajícího slunce.

“Například tahle krajina…” pokračoval Jed. “Jistě, vím, že v 19. století vznikly krásné impresionistické akvarely; přesto kdybych měl dneska zobrazit tuto krajinu, prostě bych ji vyfotil. Naopak kdyby se v prostředí vyskytoval člověk, třeba jen vesničan v dálce opravující plot, tak by mě to táhlo k malbě. Vím, že to může znít absurdně; někteří by vám řekli, že to téma nemá žádný význam, že je až směšné snažit se, aby prostředek závisel na zpracovávaném námětu, že jediné, na čem záleží, je způsob, jakým se obraz nebo fotka dělí na figury, linie, barvy.”

“Hm, formalistický pohled… ten najdete i v literatuře; je dokonce rozšířenější v literatuře než ve výtvarném umění, řekl bych.”

Houellebecq ztichl, sklopil hlavu, vzhlédl k Jedovi; náhle jako by ho pohltil krajní smutek. Vstal a zamířil do kuchyně; vrátil se po pár minutách s lahví argentinského vína a dvěma sklenkami.

“Povečeříme společně, jestli chcete. Restaurace v Oakwood Arms není špatná. Dělají tradiční irská jídla - uzeného lososa, Irish stew, vlastně dost fádní a primitivní věci; ale také kebaby a tandoori, kuchař je Pákistánec.”

“Není ani šest hodin,” podivil se Jed.

“Ano, myslím, že otvírají v půl sedmé. V téhle zemi se jí brzo, víte; ale pro mě není nikdy dost brzo. Nejraději teď mám prosinec; stmívá se ve čtyři. Můžu se obléct do pyžama, vzít si prášky na spaní a jít do postele s lahví vína a knížkou. Takhle žiju už několik let. Slunce vychází v devět; než se umyju, dám si pár kafí, je zhruba poledne, zbývá mi vydržet čtyři hodiny, většinou se mi to daří bez významnějších škod. Ale jaro je nesnesitelné, západy slunce jsou nekonečné a nádherné, je to jak nějaká podělaná opera, neustále se objevují nové barvy, nová světla, jednou jsem tady zkusil zůstat celé jaro i léto a myslel jsem, že umřu, každý večer jsem byl na pokraji sebevraždy, vůbec se nestmívalo. Od té doby jezdím začátkem dubna do Thajska a zůstávám tam až do konce srpna, den tam začíná v šest, končí v šest, je to jednodušší, rovníkové, úřednické, cepeníte vedrem, ale klimatizace funguje, turisticky je to mrtvé období, bordely mají volnější rytmus, ale přesto mají otevřeno, a to mi vyhovuje, služby jsou i tak vynikající nebo aspoň velmi dobré.”

“Teď mám pocit, že trochu hrajete sám sebe…”

“Máte pravdu,” uznal Houellebecq s překvapivou spontánností, “tyhle věci mě už moc nezajímají. Brzy toho beztak nechám a vrátím se do Loiretu; strávil jsem dětství v Loiretu, stavěl jsem si skrýše v lese, tak si snad najdu něco podobného. Lov nutrií?”

Řídil svůj Lexus rychle, obratně, s očividným potěšením. “Ale kouří bez gumy, to je fajn…” zamručel ještě jako vzpomínku na zaniklý sen autor Elementárních částic, než zaparkoval na hotelovém parkovišti; potom vstoupili do hostinské místnosti, prostorné a dobře osvětlené. Jako předkrm si dal krevetový koktejl, zatímco Jed zvolil uzeného lososa. Polský číšník před ně postavil láhev vlažného chablis.

“Nedokážou to…” zakňučel romanopisec. “Nedokážou podávat bílé víno při správné teplotě.”

“Zajímáte se o vína?”

“Uklidňuje mě to; a je to francouzské. Navíc o něco se v životě zajímat musíte, řekl bych, že to pomáhá.”

“Trochu mě to překvapuje…” přiznal Jed. “Než jsme se sešli, čekal jsem někoho… řekněme nepřístupnějšího. Máte pověst hodně depresivního člověka. Například jsem myslel, že budete daleko víc pít.”

“Ano…” Romanopisec opět pozorně studoval vinný lístek. “Pokud si potom dáte jehněčí stehno, měl byste si k tomu vybrat něco jiného: možná zase argentinské? Víte, opilce ze mě udělali novináři; zajímavé je, že žádnému nikdy nedošlo, že v jejich přítomnosti hodně piju jenom proto, abych je snesl. Jak chcete vydržet rozhovor s buznou, jako je Jean-Paul Marsouin, a neopít se přitom k smrti? Jak se máte setkat s někým, kdo dělá pro Marianne nebo Osvobozeného Pařížana, a nechtít okamžitě blít? Stupidita a konformismus tisku jsou přece nesnesitelné, nebo máte jiný názor?” naléhal.

“Nevím, po pravdě řečeno ho nečtu.”

“Nikdy jste neotevřel noviny?”

“To asi ano…” řekl Jed snažně, ale vlastně si na to nevzpomínal; dokázal si vybavit štosy magazínů Figara na nízkém stolku v čekárně svého zubaře; ale zubní problémy měl už dlouho vyřešené. Každopádně nikdy nepocítil potřebu koupit si noviny. V Paříži je vzduch jakoby saturován informacemi, ať chceme nebo ne, vidíme titulky v kioscích, slyšíme konverzace ve frontách v hypermarketu. Když odjel do Creuse na babiččin pohřeb, uvědomil si, že atmosférická informační hustota zřetelně klesá s tím, jak se vzdaloval hlavnímu městu; že lidské záležitosti obecně ztrácejí význam a všechno až na flóru postupně mizí.

“Napíšu vám katalog k té výstavě,” pokračoval Houellebecq. “Ale myslíte, že je to dobrý nápad? Francouzská média mě vážně nesnáší, víte, až neuvěřitelným způsobem; neuběhne týden, aby mi ta či ona publikace nenasrala na hlavu.”

“Já vím, díval jsem se na internet, než jsem odjel.”

“Nebojíte se, že se ve spojení se mnou spálíte?”

“Mluvil jsem o tom se svým galeristou; podle něj na tom nesejde. Touhle výstavou nemíříme tolik na francouzský trh. V tuhle chvíli stejně nejsou skoro žádní francouzští kupci moderního umění.”

“Kdo kupuje?”

“Američani. To je novinka už dva tři roky. Američani začínají zase nakupovat, a trochu taky Angličani. Ale především jsou to Číňani a Rusové.”

Houellebecq se na něj podíval, jako by zvažoval pro a proti. “Tak jestli jde hlavně o Číňany a Rusy, máte možná pravdu…” uzavřel. “Omluvte mě,” dodal a náhle vstal, “musím si dát cigaretu, bez tabáku mi to nemyslí.”

Vyšel na parkoviště a vrátil se o pět minut později, ve chvíli, kdy číšník přinášel jejich jídla. Lačně se pustil do svého jehněčího byriani, ale podezřívavě si prohlédl Jedův pokrm. “Vsadím se, že vám k tomu stehnu dali mátovou omáčku…” poznamenal. “To je anglický vliv, s tím nic nenaděláte. Přitom Angličané kolonizovali i Pákistán. Jenže tady je to ještě horší, promíchali se se starousedlíky.” Cigareta mu očividně udělala dobře. “Hodně vám na té výstavě záleží, co?” pokračoval.

“Ano, velmi. Mám pocit, že jakmile jsem začal se sérií řemesel, nikdo už nechápe, kam mířím. Protože maluji na plátno a dokonce obzvlášť starým způsobem, olejem, vždycky mě zařadí do jakéhosi hnutí proklamujícího návrat k malbě, zatímco ty lidi vůbec neznám a necítím se s nimi nijak spřízněný.”

“Teď probíhá návrat k malbě?”

“Víceméně, nebo je to aspoň jedna z tendencí. K návratu k malbě, nebo k soše. Prostě k předmětu. Jenomže podle mého názoru hlavně z obchodních důvodů. Předmět je jednodušší skladovat a prodat než instalaci nebo performanci. Performance jsem sice nikdy nedělal, ale cítím, že k nim mám docela blízko. V každém obraze se snažím vytvořit umělý, symbolický prostor, kde můžu znázornit situace, které mají smysl pro kolektiv.”

“O to se trochu snaží i divadlo. Akorát že nejste posedlý tělem… Musím mimochodem uznat, že je to příjemné.”

“Ne, a posedlost tělem teď taky poněkud ustupuje. Tedy v divadle zatím ne, ale ve vizuálním umění ano. To, co dělám, se každopádně plně týká společnosti.”

“Hm, chápu… Uvidím, co zvládnu. Dokdy ten text potřebujete?”

“Vernisáž plánujeme na květen, takže katalog by měl být hotový koncem března. Máte dva měsíce.”

“To není mnoho.”

“Nemusí to být nijak zvlášť dlouhé. Pět nebo deset stránek úplně postačí. Kdybyste chtěl napsat víc, samozřejmě můžete.”

“Pokusím se… Vlastně je to moje chyba, měl jsem na vaše maily odpovědět dřív.”

“Jak jsem vám říkal, honorář je deset tisíc eur. Franz, můj galerista, mi řekl, že vám místo toho můžu nabídnout obraz, ale to mi nepřipadá vhodné, těžko byste odmítal. Čili a priori řekněme deset tisíc eur; ale dáte-li přednost obrazu, souhlasím.”

“Obraz…” řekl Houellebecq zamyšleně. “Každopádně mám dost zdí, kam ho pověsit. To je vlastně to jediné, co v životě mám: zdi.“Sushi Warehouse na Roissy 2E nabízel výjimečnou škálu norských minerálek. Jed zvolil Husqvarnu, vodu přibližně ze středního Norska, která jemně perlila. Byla extrémně čirá - i když vlastně o nic víc než ostatní. Všechny ty minerálky se lišily jen perlením, trochu jinou konzistencí; žádná z nich nebyla ani trochu slaná, ani železitá; společným jmenovatelem norských minerálek se zdála umírněnost. Vytříbení hédonisté, ti Norové, řekl si Jed, když platil Husqvarnu; je příjemné, řekl si ještě, že může existovat tolik různých forem čirosti.

Mračný strop se dostavil brzy a s ním ono nic, které charakterizuje lety nad mračným stropem. Krátce, v půli cesty, uviděl obrovskou mořskou hladinu, vrásčitou jako kůže starce v konečném stadiu.

Zato letiště Shannon Jeda nadchlo svými pravoúhlými a jasnými tvary, podivuhodnými rozměry svých chodeb - sloužilo už jen zpomaleně, nízkonákladovým společnostem a přepravě jednotek americké armády, ale očividně ho navrhli pro pětkrát hustší provoz. Soudě podle konstrukce z kovových sloupků a ošoupaného běhounu vzniklo zřejmě začátkem šedesátých, možná koncem padesátých let. Ještě lépe než Orly připomínalo časy technologického nadšení, jichž byla letecká doprava jedním z nejnovátorštějších a nejprestižnějších výsledků. Se začátkem sedmdesátých let a prvními palestinskými atentáty - na něž později navázaly spektakulárnějším a profesionálnějším způsobem atentáty Al-Káidy - se cestování letadlem stalo infantilizační a koncentrační záležitostí, kterou chceme mít co nejrychleji za sebou. Ovšem tehdy, pomyslel si Jed při čekání na kufr v obrovské příletové hale - i kovové hranaté a masivní vozíky se zavazadly byly pravděpodobně dobové -, v té překvapivé době třiceti slavných let znamenala letecká doprava, symbol moderního technologického dobrodružství, něco úplně jiného. Zůstávala ještě vyhrazena inženýrům a kádrům, konstruktérům budoucího světa, ale v kontextu vítězící sociální demokracie nikdo nepochyboval, že je předurčena ke stále větší přístupnosti lidovým vrstvám postupně s tím, jak vzroste jejich kupní síla a volný čas (k čemuž mimochodem nakonec opravdu došlo, jenže oklikou přes ultraliberalismus adekvátně symbolizovaný nízkonákladovými společnostmi a za cenu naprosté ztráty prestiže s leteckou dopravou dříve spojované).

O několik minut později se Jedový hypotézy stran stáří letiště potvrdily. Dlouhou chodbu k východu zdobily fotografie významných osobností, které poctily letiště svou návštěvou - především prezidenti USA a papežové. Jan Pavel II., Jimmy Carter, Jan XXIII., George Bush I. a II., Pavel VI., Ronald Reagan… nikdo nechyběl. Na konci chodby Jed s překvapením zjistil, že první z těchto slavných návštěvníků nebyl zvěčněn fotografií, nýbrž nefalšovaným obrazem.

John Fitzgerald Kennedy na přistávací ploše předstihl skupinku oficiálního doprovodu, v níž šlo rozeznat dva církevní hodnostáře; v pozadí pak muže v gabardénu náležícího zřejmě k americkým bezpečnostním službám. S rukama vzpaženýma vzhůru - divák si mohl představit, že směrem k davu naměstnanému za zábranami - se Kennedy usmíval s oním kreténským nadšením a optimismem, které je pro neameričany tak těžké napodobit. Tvář měl přitom jakoby odulou botoxem. Jed se vrátil a pozorně si prohlédl všechna zobrazení významných osobností. Bili Clinton byl stejně baculatý a hladký jako jeho slavnější předchůdce; obecně američtí demokratičtí prezidenti vypadali, nutno přiznat, jako botulotoxinoví chlípníci.

Jakmile se vrátil ke Kennedyho portrétu, dospěl Jed nicméně k závěru zcela jiného řádu. Botox tehdy neexistoval a o vyhlazení tukových zduřenin a vrásek, které dnes řeší transkutánní injekce, se postaral shovívavý štětec umělce. A tak na samém konci padesátých nebo začátkem šedesátých let ještě přicházelo v úvahu žádat malíře, aby ilustrovali a velebili významné chvíle něčí vlády. Nepochybně se jednalo o mazanici, stačilo srovnat zpracování nebe s tím, co by udělali Turner nebo Constable, i druhořadí angličtí akvarelisté by se s ním vypořádali lépe. Přesto ten obraz obsahoval jakousi lidskou a symbolickou pravdu o Johnu Fitzgeraldu Kennedym, které nedosahovala žádná z fotografií galerie - ani Jan Pavel II., přitom ve velké formě, zachycený na lávce letadla, jak doširoka rozpažuje, aby pozdravil jednu z posledních katolických populací v Evropě.

I hotel Oakwood Arms si půjčoval výzdobu z oněch pionýrských časů obchodního létání: dobové reklamy Air France či Lufthansy, černobílé fotografie Douglasu DC-8 a Caravelly protínajících průzračnou atmosféru, kapitánů v plné uniformě pózujících před kokpitem. Město Shannon, dozvěděl se Jed na internetu, vděčilo za vznik letišti. Bylo vybudováno v šedesátých letech na zelené louce. Irská architektura, jak mohl aspoň posoudit, nevykazovala žádné zvláštní rysy: kombinovala domky z červených cihel, jaké se vyskytovaly na anglických předměstích, a rozlehlé bílé bungalowy obklopené po americku asfaltovanými plochami a trávníky.

Víceméně čekal, že bude muset nechat na Houellebecqově záznamníku vzkaz, protože spolu doposud komunikovali jenom e-maily, až ke konci esemeskami; přesto po několika zvoněních odpověděl.

“Dům poznáte snadno, má nejhůř udržovaný trávník v okolí,” řekl mu Houellebecq. “A možná v celém Irsku,” dodal. V tu chvíli se domníval, že jde o nadsázku, ale vegetace tam skutečně dosahovala fenomenálních výšin. Jed postupoval dlážděnou cestičkou, která se stáčela na desítkách metrů mezi záhony bodláků a trní, až k asfaltovému náspu, kde parkovalo SUV Lexus RX 350. Jak se dalo čekat, Houellebecq se rozhodl pro bungalow: velkou bílou novou budovu s břidlicovou střechou - až na odpudivý stav trávníku ve skutečnosti naprosto banální dům.

Zazvonil, vyčkal půl minuty a autor Elementárních částic mu přišel otevřít v bačkorách, manšestrácích a pohodlné domácí vestičce ze surového lnu. Dlouze, zamyšleně si Jeda prohlédl, načež v zasmušilé meditaci, která mu byla zřejmě vlastní, sklouzl pohledem na trávník.

“Neumím zacházet se sekačkou,” uzavřel. “Bojím se, že mi břity uříznou prsty, prý se to stává často. Mohl bych si koupit ovci, ale nemám je rád. Není nic hloupějšího než ovce.”

Jed ho následoval dlážděnými místnostmi bez nábytku, prázdnými kromě několika sem tam odložených stěhovacích krabic. Zdi pokrývala jednotná bílá tapeta; podlahu pokrývala vrstvička prachu. Dům byl velmi rozlehlý, musel mít nejméně pět pokojů; nebylo v něm zrovna teplo, nanejvýš šestnáct stupňů; Jed tušil, že všechny pokoje až na ten, v němž spal Houellebecq, jsou prázdné.

“Čerstvě jste se přistěhoval?”

“Ano. Vlastně jsou to tři roky.”

Konečně dorazili do trochu vřelejší místnosti, jakési zimní zahrady s prosklenými zdmi po třech stranách, kterou Angličané nazývají conservatory. Zařízení se skládalo z pohovky, konferenčního stolku a křesla; podlahu zdobil levný orientální koberec. Jed přivezl dvě portfolia formátu A3; první obsahovalo na čtyřicet fotek představujících jeho předchozí tvorbu - zastoupenou zejména řadou “železářských výrobků” a obdobím “automap”. Druhé album nabízelo šedesát čtyři snímků celé jeho malířské produkce od “Ferdinanda Descrochese, koňského řezníka” až po “Billa Gatese a Steva Jobse debatující o budoucnosti informatiky”.

“Máte rád uzeniny?” zeptal se spisovatel.

“Ano… Tedy nemám nic proti.”

“Dojdu udělat kávu.”

Živě vstal a vrátil se po deseti minutách se dvěma šálky a italským kávovarem.

“Nemám mléko ani cukr,” oznámil.

“To nevadí, nedávám si je.”

Káva chutnala dobře. Dvě tři minuty se táhlo naprosté ticho.

“Měl jsem moc rád uzeniny,” řekl konečně Houellebecq. “Ale rozhodl jsem se bez nich obejít. Chápete, nemyslím, že by člověk měl mít právo zabíjet prasata. Řekl jsem vám, co si myslím o ovcích, a na tom trvám. I kráva - a v tom se neshodneme s mým přítelem Benoîtem Duteurtrem - mi připadá hrozně přeceněná. Ale vepř je úžasné zvíře, inteligentní a citlivé, schopné upřímné a bezvýhradné lásky ke svému pánovi. Věděl jste, že se dokáže naučit jednoduché počty? Tedy aspoň sčítat, a u některých obzvlášť nadaných jedinců snad i odčítat. Má člověk právo obětovat zvíře schopné se povznést až k základům aritmetiky? To si vážně nemyslím.”

Aniž vyčkal odpovědi, otevřel Jedovo první portfolio. Když si v rychlosti prohlédl fotografie matek a šroubů, setrval po dobu, která Jedovi připadala nekonečná, v zamyšlení nad zobrazeními automap; čas od času nečekaně obrátil stránku. Jed se nenápadně podíval na hodinky: od jeho příjezdu uběhlo něco přes hodinu. Panovalo absolutní ticho; pak se zdálky ozvalo jeskynní zavrčení kompresoru ledničky.

“To jsou staré věci,” osmělil se Jed. “Přinesl jsem je jen, abych trochu uvedl do kontextu, co dělám. Výstavy se týká jen obsah druhého pořadače.”

Houellebecq k němu vzhlédl prázdným pohledem, jako by zapomněl, co tam Jed dělá, proč přišel; přesto poslechl a otevřel druhé desky. Uběhla další půlhodina, než je rychlým pohybem zavřel a zapálil si cigaretu. Jedovi došlo, že po celou dobu, co si prohlížel fotografie, vůbec nekouřil.

“Vezmu to,” řekl. “Víte, nikdy jsem tohle nedělal; ale věděl jsem, že jednou či později k tomu dojde. Hodně spisovatelů, když se podíváte podrobněji, psalo o malířích; celá staletí. Je to zvláštní. Od chvíle, co jsem si vaši práci začal prohlížet, mně vrtá hlavou jedno: proč jste přestal fotit? Proč jste se vrátil k malování?”

Jed dlouze přemýšlel, než odpověděl. “Nejsem si úplně jistý,” přiznal nakonec. “Ale problém s výtvarným uměním podle mě,” pokračoval váhavě, “je nadbytek témat. Například bych mohl bez problémů považovat tenhle radiátor za plnohodnotný námět pro obraz.” Houellebecq se čile otočil a podezřívavě se podíval na radiátor, jako by měl poskočit radostí při pomyšlení, že ho namalují; nic takového se nestalo.

“Nevím, jestli vy byste na literárním poli mohl něco dostat z radiátoru,” zdůraznil Jed. “Asi ano, jako Robbe-Grillet, který by prostě popsal radiátor… Ale nevím, nepřipadá mi to moc zajímavé…” Zamotával se, cítil, že je zmatený a možná neobratný, netušil, jestli Houellebecq má rád Robbe-Grilleta nebo ne, ale hlavně se sám sebe ptal s jistou úzkostí, proč se odchýlil k malování, s nímž měl stále i po řadě let nepřekonatelné technické problémy, zatímco fotografické principy a zařízení ovládal dokonale.

“Nechme Robbe-Grilleta,” rozhodl k jeho velké úlevě protějšek. “Ano, možná by se s tím radiátorem dalo něco udělat… Například jsem na internetu viděl, že váš otec je architekt…”

“Ano, to je; vypodobnil jsem ho na jednom obraze, v den kdy odešel z vedení své firmy.”

“Lidé si málokdy kupují takovýto typ radiátoru pro osobní potřebu. Klienti jsou většinou stavební firmy, jako ta, kterou řídil váš otec, a kupovali radiátory po desítkách, když ne po stovkách kusů. Mohli bychom klidně vymyslet thriller, který by se točil kolem významného trhu s tisícovkami radiátorů - určených například k vybavení všech školních tříd nějakého státu -, úplatků, politických zásahů, sexy obchoďačky rumunského výrobce radiátorů. V rámci toho bychom pak klidně mohli podrobně, na několika stránkách, popsat ten radiátor i konkurenční modely.”

Nyní mluvil rychle, zapaloval si cigaretu od cigarety, jako by kouřil proto, že ho to uklidňuje, aby zpomalil chod svého mozku. Jed si prchavě pomyslel, že vzhledem k aktivitám kanceláře by jeho otec spíše hromadně nakoupil klimatizaci; jistě to také udělal.

“Ty radiátory jsou z litiny,” pokračoval Houellebecq vzrušeně, “pravděpodobně ze šedé litiny s vysokým podílem uhlíku, jejíž škodlivost již mnohokrát zdůraznily odborné analýzy. Dalo by se považovat za skandální, že tento nový dům vybavili tak starými radiátory, radiátory tak říkajíc v akci, a v případě nehody, například výbuchu radiátorů, bych pravděpodobně mohl žalovat stavební firmu. Předpokládám, že v podobném případě by se váš otec musel zodpovídat?”

“Ano, určitě.”

“To je ale nádherné téma, ďábelsky zajímavé, dokonce autentické lidské drama!” roznítil se autor Platformy. “Litina má v sobě a priori nádech 19. století, dělnické aristokracie vysokých pecí, v podstatě naprosto zastaralý, a přitom se litina pořád vyrábí, samozřejmě ne ve Francii, spíš v zemích jako Polsko nebo Malajsie. Klidně bychom dnes mohli sledovat v románu vývoj železné rudy, redukci železné rudy a metalurgického koksu, zpracování materiálu a nakonec jeho prodej - tím by mohla kniha začínat, jako genealogie radiátoru.”

“V každém případě budete potřebovat také postavy, jestli se nepletu…”

“Ano, to je pravda. I kdyby mým skutečným tématem byly průmyslové procesy, bez postav bych nic nesvedl.”

“Myslím, že to je ten základní rozdíl. Dokud jsem se spokojil se zobrazováním předmětů, fotografie mi naprosto vyhovovala. Ale když jsem se rozhodl vzít si jako námět lidi, cítil jsem, že se musím vrátit k malování; nedokážu vám říct přesně proč. Naopak zátiší mi připadají naprosto nezajímavá; od vynálezu fotografie podle mě nemají žádný smysl. Ale to je jen můj názor…” uzavřel s omluvou v hlase.

Nastával večer. Oknem vedoucím na jih šlo rozpoznat louky klesající k deltě řeky Shannon; v dálce pak stála nad vodami mlha, lehce lomící paprsky zapadajícího slunce.

“Například tahle krajina…” pokračoval Jed. “Jistě, vím, že v 19. století vznikly krásné impresionistické akvarely; přesto kdybych měl dneska zobrazit tuto krajinu, prostě bych ji vyfotil. Naopak kdyby se v prostředí vyskytoval člověk, třeba jen vesničan v dálce opravující plot, tak by mě to táhlo k malbě. Vím, že to může znít absurdně; někteří by vám řekli, že to téma nemá žádný význam, že je až směšné snažit se, aby prostředek závisel na zpracovávaném námětu, že jediné, na čem záleží, je způsob, jakým se obraz nebo fotka dělí na figury, linie, barvy.”

“Hm, formalistický pohled… ten najdete i v literatuře; je dokonce rozšířenější v literatuře než ve výtvarném umění, řekl bych.”

Houellebecq ztichl, sklopil hlavu, vzhlédl k Jedovi; náhle jako by ho pohltil krajní smutek. Vstal a zamířil do kuchyně; vrátil se po pár minutách s lahví argentinského vína a dvěma sklenkami.

“Povečeříme společně, jestli chcete. Restaurace v Oakwood Arms není špatná. Dělají tradiční irská jídla - uzeného lososa, Irish stew, vlastně dost fádní a primitivní věci; ale také kebaby a tandoori, kuchař je Pákistánec.”

“Není ani šest hodin,” podivil se Jed.

“Ano, myslím, že otvírají v půl sedmé. V téhle zemi se jí brzo, víte; ale pro mě není nikdy dost brzo. Nejraději teď mám prosinec; stmívá se ve čtyři. Můžu se obléct do pyžama, vzít si prášky na spaní a jít do postele s lahví vína a knížkou. Takhle žiju už několik let. Slunce vychází v devět; než se umyju, dám si pár kafí, je zhruba poledne, zbývá mi vydržet čtyři hodiny, většinou se mi to daří bez významnějších škod. Ale jaro je nesnesitelné, západy slunce jsou nekonečné a nádherné, je to jak nějaká podělaná opera, neustále se objevují nové barvy, nová světla, jednou jsem tady zkusil zůstat celé jaro i léto a myslel jsem, že umřu, každý večer jsem byl na pokraji sebevraždy, vůbec se nestmívalo. Od té doby jezdím začátkem dubna do Thajska a zůstávám tam až do konce srpna, den tam začíná v šest, končí v šest, je to jednodušší, rovníkové, úřednické, cepeníte vedrem, ale klimatizace funguje, turisticky je to mrtvé období, bordely mají volnější rytmus, ale přesto mají otevřeno, a to mi vyhovuje, služby jsou i tak vynikající nebo aspoň velmi dobré.”

“Teď mám pocit, že trochu hrajete sám sebe…”

“Máte pravdu,” uznal Houellebecq s překvapivou spontánností, “tyhle věci mě už moc nezajímají. Brzy toho beztak nechám a vrátím se do Loiretu; strávil jsem dětství v Loiretu, stavěl jsem si skrýše v lese, tak si snad najdu něco podobného. Lov nutrií?”

Řídil svůj Lexus rychle, obratně, s očividným potěšením. “Ale kouří bez gumy, to je fajn…” zamručel ještě jako vzpomínku na zaniklý sen autor Elementárních částic, než zaparkoval na hotelovém parkovišti; potom vstoupili do hostinské místnosti, prostorné a dobře osvětlené. Jako předkrm si dal krevetový koktejl, zatímco Jed zvolil uzeného lososa. Polský číšník před ně postavil láhev vlažného chablis.

“Nedokážou to…” zakňučel romanopisec. “Nedokážou podávat bílé víno při správné teplotě.”

“Zajímáte se o vína?”

“Uklidňuje mě to; a je to francouzské. Navíc o něco se v životě zajímat musíte, řekl bych, že to pomáhá.”

“Trochu mě to překvapuje…” přiznal Jed. “Než jsme se sešli, čekal jsem někoho… řekněme nepřístupnějšího. Máte pověst hodně depresivního člověka. Například jsem myslel, že budete daleko víc pít.”

“Ano…” Romanopisec opět pozorně studoval vinný lístek. “Pokud si potom dáte jehněčí stehno, měl byste si k tomu vybrat něco jiného: možná zase argentinské? Víte, opilce ze mě udělali novináři; zajímavé je, že žádnému nikdy nedošlo, že v jejich přítomnosti hodně piju jenom proto, abych je snesl. Jak chcete vydržet rozhovor s buznou, jako je Jean-Paul Marsouin, a neopít se přitom k smrti? Jak se máte setkat s někým, kdo dělá pro Marianne nebo Osvobozeného Pařížana, a nechtít okamžitě blít? Stupidita a konformismus tisku jsou přece nesnesitelné, nebo máte jiný názor?” naléhal.

“Nevím, po pravdě řečeno ho nečtu.”

“Nikdy jste neotevřel noviny?”

“To asi ano…” řekl Jed snažně, ale vlastně si na to nevzpomínal; dokázal si vybavit štosy magazínů Figara na nízkém stolku v čekárně svého zubaře; ale zubní problémy měl už dlouho vyřešené. Každopádně nikdy nepocítil potřebu koupit si noviny. V Paříži je vzduch jakoby saturován informacemi, ať chceme nebo ne, vidíme titulky v kioscích, slyšíme konverzace ve frontách v hypermarketu. Když odjel do Creuse na babiččin pohřeb, uvědomil si, že atmosférická informační hustota zřetelně klesá s tím, jak se vzdaloval hlavnímu městu; že lidské záležitosti obecně ztrácejí význam a všechno až na flóru postupně mizí.

“Napíšu vám katalog k té výstavě,” pokračoval Houellebecq. “Ale myslíte, že je to dobrý nápad? Francouzská média mě vážně nesnáší, víte, až neuvěřitelným způsobem; neuběhne týden, aby mi ta či ona publikace nenasrala na hlavu.”

“Já vím, díval jsem se na internet, než jsem odjel.”

“Nebojíte se, že se ve spojení se mnou spálíte?”

“Mluvil jsem o tom se svým galeristou; podle něj na tom nesejde. Touhle výstavou nemíříme tolik na francouzský trh. V tuhle chvíli stejně nejsou skoro žádní francouzští kupci moderního umění.”

“Kdo kupuje?”

“Američani. To je novinka už dva tři roky. Američani začínají zase nakupovat, a trochu taky Angličani. Ale především jsou to Číňani a Rusové.”

Houellebecq se na něj podíval, jako by zvažoval pro a proti. “Tak jestli jde hlavně o Číňany a Rusy, máte možná pravdu…” uzavřel. “Omluvte mě,” dodal a náhle vstal, “musím si dát cigaretu, bez tabáku mi to nemyslí.”

Vyšel na parkoviště a vrátil se o pět minut později, ve chvíli, kdy číšník přinášel jejich jídla. Lačně se pustil do svého jehněčího byriani, ale podezřívavě si prohlédl Jedův pokrm. “Vsadím se, že vám k tomu stehnu dali mátovou omáčku…” poznamenal. “To je anglický vliv, s tím nic nenaděláte. Přitom Angličané kolonizovali i Pákistán. Jenže tady je to ještě horší, promíchali se se starousedlíky.” Cigareta mu očividně udělala dobře. “Hodně vám na té výstavě záleží, co?” pokračoval.

“Ano, velmi. Mám pocit, že jakmile jsem začal se sérií řemesel, nikdo už nechápe, kam mířím. Protože maluji na plátno a dokonce obzvlášť starým způsobem, olejem, vždycky mě zařadí do jakéhosi hnutí proklamujícího návrat k malbě, zatímco ty lidi vůbec neznám a necítím se s nimi nijak spřízněný.”

“Teď probíhá návrat k malbě?”

“Víceméně, nebo je to aspoň jedna z tendencí. K návratu k malbě, nebo k soše. Prostě k předmětu. Jenomže podle mého názoru hlavně z obchodních důvodů. Předmět je jednodušší skladovat a prodat než instalaci nebo performanci. Performance jsem sice nikdy nedělal, ale cítím, že k nim mám docela blízko. V každém obraze se snažím vytvořit umělý, symbolický prostor, kde můžu znázornit situace, které mají smysl pro kolektiv.”

“O to se trochu snaží i divadlo. Akorát že nejste posedlý tělem… Musím mimochodem uznat, že je to příjemné.”

“Ne, a posedlost tělem teď taky poněkud ustupuje. Tedy v divadle zatím ne, ale ve vizuálním umění ano. To, co dělám, se každopádně plně týká společnosti.”

“Hm, chápu… Uvidím, co zvládnu. Dokdy ten text potřebujete?”

“Vernisáž plánujeme na květen, takže katalog by měl být hotový koncem března. Máte dva měsíce.”

“To není mnoho.”

“Nemusí to být nijak zvlášť dlouhé. Pět nebo deset stránek úplně postačí. Kdybyste chtěl napsat víc, samozřejmě můžete.”

“Pokusím se… Vlastně je to moje chyba, měl jsem na vaše maily odpovědět dřív.”

“Jak jsem vám říkal, honorář je deset tisíc eur. Franz, můj galerista, mi řekl, že vám místo toho můžu nabídnout obraz, ale to mi nepřipadá vhodné, těžko byste odmítal. Čili a priori řekněme deset tisíc eur; ale dáte-li přednost obrazu, souhlasím.”

“Obraz…” řekl Houellebecq zamyšleně. “Každopádně mám dost zdí, kam ho pověsit. To je vlastně to jediné, co v životě mám: zdi.”

3

O poledni musel Jed opustit hotelový pokoj; zpáteční letadlo do Paříže odlétalo až v 19.10. I když byla neděle, ve vedlejším obchodním centru měli otevřeno; koupil si láhev místní whisky, pokladní se jmenovala Magda a zeptala se ho, zda má věrnostní kartu Dunnes Store. Pár minut bloumal po zářivě čistých chodbách, míjel skupinky mladých, mířících z fast-foodu do videoherny. Poté co si v Ronnies Rocket objednal pomerančovo-kiwi-jahodový džus, usoudil, že už toho o Skycourt Shopping Centru ví dost, a objednal si taxík na letiště; bylo něco po třinácté hodině.

Estuary Café se vyznačovalo touž střídmostí a zevrubností, jakých si všiml ve zbytku budovy: obdélníkové stoly z tmavého dřeva byly daleko od sebe, víc než v běžné luxusní restauraci; navrhli je tak, aby u nich mohlo pohodlně zasednout šest lidí. Jed si vzpomněl, že padesátá léta byla také roky baby boomu.

Objednal si lehký salát coleslaw a kuřecí kormu, k nimž usrkával whisky při četbě odletových plánů z letiště Shannon. Kromě Paříže a Londýna, kam létaly Air France a British Airways, nevedly linky do žádného západoevropského hlavního města. Na druhou stranu celých šest linek dopravovalo do Španělska a na Kanárské ostrovy: do Alicante, Girony, Fuerteventury, Malagy, Reusu a na Tenerife. Všechny tyto lety zajišťoval Ryanair. Nízko-nákladová společnost spojovala šest destinací i v Polsku: Krakov, Gdaňsk, Katovice, Lodž, Varšavu a Vratislav. Večer předtím mu Houellebecq u večeře řekl, že v Irsku je obrovské množství polských přistěhovalců, že té zemi dávají přednost před všemi ostatními, nepochybně kvůli její neoprávněně osobované pověsti katolické svatyně. Liberalismus tak překresloval geografii světa v závislosti na očekáváních zákazníků, ať už se přemisťují na dovolenou nebo za prací. Isometrickou plochu mapy světa nahrazovala abnormální topografie, v níž ležel Shannon blíž Katovicím než Bruselu, blíž Fuerteventuře než Madridu. Ve Francii si Ryanair vybral letiště v Beauvais a Carcassonnu. Šlo o zvlášť turistické destinace? Nebo se turistickými stávaly, protože si je Ryanair vybral? V zamyšlení nad mocí a topologií světa Jed sklouzl do lehké dřímoty.

Nacházel se uprostřed bílého, zjevně neomezeného prostoru. Obzor nebyl vidět, matně bílá země se ve veliké dálce pojila se stejně bělostným nebem. Na povrchu se daly rozeznat nepravidelně, sem tam rozmístěné textové bloky s černými písmeny tvořícími mírný reliéf; každý blok mohl obsahovat padesát slov. Jed pochopil, že se octl v knize, a uvažoval, zda líčí příběh jeho života. Jak se skláněl k blokům, k nimž po cestě přicházel, měl zprvu pocit, že ano: rozeznával jména jako Olga, Genevieve; nedala se z nich však vyčíst žádná zvláštní informace, protože většina slov byla vymazaná nebo zuřivě přeškrtaná, nečitelná, a objevovala se nová slova, která mu vůbec nic neříkala. Nedal se určit ani žádný časový směr: když postupoval rovně, několikrát narazil na jméno Genevieve přepsané přes Olžino - přestože si byl jistý, naprosto jistý, že už nikdy nebude mít příležitost se setkat s Genevieve, zatímco Olga možná ještě nějak do jeho budoucnosti patřila.

Vzbudily ho ampliony oznamující odbavení letu do Paříže. Hned jak dorazil na bulvár de l’Hôpital, zavolal Houellebecqovi - jenž opět odpověděl téměř okamžitě.

“Tak,” řekl, “přemýšlel jsem. Spíš než vám dávat obraz, rád bych vytvořil váš portrét a pak vám ho dal.”

Cekal; Houellebecq na druhé straně mlčel. Přimhouřil oči; osvětlení v ateliéru bylo brutální. Podlahu v místnosti dosud pokrývaly roztrhané zbytky “Damiena Hirsta a Jeffa Koonse dělících si umělecký trh”. Protože ticho trvalo, Jed dodal: “Váš honorář to nijak neovlivní; bylo by to navíc k těm deseti tisícům eur. Vážně bych vás rád portrétoval. Nikdy jsem nemaloval spisovatele a cítím, že bych měl.”

Houellebecq stále mlčel, až Jed začal mít obavy; když se po nejméně třech minutách konečně ozval, hlas měl strašlivě ztěžklý alkoholem.

“Já nevím. Necítím se schopný hodiny pózovat.”

“Ale na tom vůbec nesejde! Takhle to dneska už vůbec nefunguje, nikdo by to nebral, lidi jsou všichni v jednom kole nebo si to myslí a tváří se tak, nevím, ale neznám naprosto nikoho, kdo by souhlasil, že zůstane hodinu bez hnutí. To ne, kdybych vás portrétoval, přijedu za vámi a udělám fotky. Hodně fotek: obvyklé, ale také místa, kde pracujete, věcí, které k tomu používáte. A také detailní fotky vašich rukou, vaší pleti. Potom si s tím už poradím po svém.”

“No tak dobře…” ozval se spisovatel bez nadšení.

“Měl byste volno nějaký konkrétní den nebo týden?”

“Ani ne. Většinu času nedělám nic. Zavolejte mi, až budete mít v plánu přijet. Na shledanou.”

Druhý den, hned časně ráno, zavolal Jed Franzovi, jenž reagoval nadšeně a navrhl mu, aby se bez meškání stavil v galerii. Plesal, doslova si mnul ruce, Jed ho málokdy viděl tak vzrušeného.

“Teď už doopravdy něco zmákneme… A garantuju ti, že o tom bude slyšet. Už teď si můžeme vybrat tiskovou mluvčí. Myslel jsem na Marylin Prigentovou.”

“Marylin?”

“Znáš ji?”

“Ano, měla pod palcem mou první výstavu, moc dobře se na ni pamatuju.”

Marylin se s věkem překvapivě spíš spravila. Trochu zhubla, nechala se ostříhat hodně nakrátko - podle vlastních slov s tak nevýraznými a rovnými vlasy udělala to nejlepší, co mohla, nakonec se rozhoupala dát na rady ženských časopisů -, na sobě měla přísně sladěné kalhoty a koženou bundu a tato kombinace jí dodávala falešně lesbické vzezření, jež mohlo případně svést některé chlapce pasivnějšího založení. Vlastně se trochu podobala Christine Angotové - i když přece jen v sympatičtějším. A hlavně se dokázala zbavit onoho takřka nepřetržitého, charakteristického popotahování.

“Trvalo mi to roky,” řekla. “Trávila jsem dovolené kúrami ve všech možných lázních, až nakonec našli řešení. Jednou týdně inhaluji síru a funguje to; tedy zatím se to nevrátilo.”

I hlas měla zvučnější, jasnější, a rozprávěla teď o svém sexuálním životě s nenuceností, která Jeda zarazila. Když jí Franz pochválil opálení, odpověděla, že se zrovna vrátila z dovolené na Jamajce. “Suprově jsem si zašukala,” dodala. “Ty chlapi jsou bomba, to vám povím.” Překvapeně zvedl obočí, ale to už změnila téma a vytáhla z kabelky - tentokrát elegantní kabelky značky Hermes s motivem šelmí kůže - tlustý modrý spirálový blok.

“Ne, tohle se nezměnilo,” řekla Jedovi s úsměvem. “Pořád nemám PDA… Ale i tak jdu s dobou.” A vytáhla z vnitřní kapsy bundy USB klíč. “Tady mám všechny oskenované články o tvé michelinské výstavě. Dost nám to pomůže.” Franz potřásl hlavou a relativně obdivné, nevěřícně na ni kouknul.

Zvrátila se v křesle a protáhla se. “Snažila jsem se trochu sledovat, co děláš…” řekla Jedovi - to, že mu tykala, bylo rovněž nové. “Dělals, myslím, moc dobře, žes nevystavoval dřív, protože většina kritiků by měla problém si tvůj obrat vysvětlit - a to nemluvím o Pepitě Bourguignonové, která tvým věcem nerozuměla nikdy.”

Zapálila si doutníček - další novinka - a pokračovala: “Protože jsi nevystavoval, neměli se k čemu vyjadřovat. Když teď napíší dobré kritiky, nemusí mít pocit, že si protiřečí. Ale je fakt, a v tom s vámi souhlasím, že bychom se měli rovnou zaměřit na anglosaské časopisy; a právě tam nám může Houellebecqovo jméno pomoct. To byl vážně skvělý nápad. Navíc v době výstavy půjde o tvé poslední dílo; to nemá chybu, protože věc tím získá další silný účinek, tím jsem si jistá.”

“Z té holky mi jde hlava kolem…” poznamenal Franz, když odešla. “Znal jsem ji podle jména, ale nikdy jsem s ní nepracoval.”

“Dost se změnila,” řekl Jed. “Tedy v osobní rovině. Zato pracovně vůbec. Stejně je zajímavé, nakolik lidé rozdělují svůj život na dvě části, které spolu nijak nesouvisí, vůbec na sebe nepůsobí. Připadá mi neuvěřitelné, že se jim to tak daří.”

“Je fakt, že ses hodně zajímal o práci… o povolání jiných,” navázal na to Franz, už když seděli U Clauda. “Mnohem víc než jakýkoliv jiný umělec, kterého znám.”

“Co definuje člověka? Na co se ptáme jako první, když nás zajímá jeho stav? V některých společnostech se nejdřív ptají, zda je ženatý, jestli má děti; v naší společnosti se ho ptáme v první řadě na profesi. Západního člověka definuje především jeho místo ve výrobním procesu, nikoliv reprodukční status.”

Franz zamyšleně vyprázdnil po malých doušcích svou sklenku vína. “Doufám, že Houellebecq napíše dobrý text…” řekl nakonec. “Hrajeme o hodně, víš. Je velmi těžké někoho přimět, aby přijal tak radikální umělecký posun, jako je ten tvůj. A to bych ještě řekl, že ve výtvarném umění jsme na tom lépe. V literatuře nebo hudbě je v podstatě nemožné změnit směr, neminul by nás lynč. Na druhou stranu, když budeš dělat pořád to samé, obviní tě, že se opakuješ a upadáš, ale když to změníš, obviní tě, že jsi inkoherentní těkal. Vím, že v tvém případě má návrat k malbě smysl stejně jako zobrazování lidských bytostí. Nedokázal bych určit jaký, a ty pravděpodobně taky ne; ale vím, že nejde o nic laciného. Jenomže jde o intuici, a to nestačí, aby se o tobě psalo, musíš přijít s nějakým teoretickým diskurzem. A toho nejsem schopen; a ty taky ne.”

V následujících dnech se pokusili definovat směr, prezentaci místností, a nakonec zvolili prostý chronologický sled. Posledním obrazem bude “Bili Gates a Steve Jobs debatují o budoucnosti informatiky” a jedno místo nechají pro příští Houellebecqův portrét. Koncem týdne se Jed pokusil spisovatele zastihnout, ale tentokrát telefon nebral a neměl záznamník. Po několika dalších pokusech v různých hodinách mu napsal e-mail; pak druhý a nakonec za několik dní třetí, aniž se dočkal jediné odpovědi.

Po čtrnácti dnech si Jed začal dělat vážné starosti, psal esemesky a nové maily. Nakonec mu Houellebecq zavolal sám. Jeho hlas zněl mdle, téměř neživě. “Omlouvám se,” řekl. “Řeším nějaké osobní problémy. Ale klidně si přijeďte fotit.”

4

Na stránkách Ryanair.com nabízeli na druhý den ve 13.25 let z letiště Paříž-Beauvais do Shannonu za 4,99 eura a Jed nejdříve myslel, že jde o chybu. Když postoupil dál rezervačními okny, zjistil, že k tomu patří další náklady a taxy; výsledná cena dosáhla 28,01 eura, což bylo stále levné.

Od Maillotovy brány jezdil na beauvaiské letiště mikrobus. Když do něj nastupoval, všiml si, že cestuje hlavně s mladými lidmi, pravděpodobně studenty, kteří mířili za rekreací nebo se z ní vraceli - bylo období zimních prázdnin. Viděl také důchodce a několik Arabek s malými dětmi. De facto se tam sešli téměř všichni kromě aktivních, produktivních členů společnosti. Jed si rovněž uvědomil, že se v tom mikrobusu cítí spíše na svém místě a připadá si, jako by odjížděl na dovolenou - zatímco poprvé s Air France cítil, že jede na pracovní cestu.

Po průjezdu rizikovými respektive obytnými předměstími táhnoucími se na severu Paříže vozidlo uhánělo mezi lány obilí a řepky po takřka liduprázdné dálnici. Obrovští osamocení havrani prolétali šedým ovzduším. Okolo nikdo nemluvil, i děti byly v klidu, a Jeda postupně přemohl jakýsi mír.

Už je to deset let, říkal si; deset let, co pracoval pokoutním a vlastně velmi samotářským způsobem. Pracoval sám, kromě Franze - o kterém nicméně věděl, že pořádá diskrétní soukromé prezentace, jejichž výsledky mu nikdy nesděloval -, své obrazy nikomu neukazoval, nechodil na žádné vernisáže a skoro ani výstavy, neúčastnil se žádných debat, až v posledních letech pomalu opustil status profesionálního umělce. V očích veřejnosti a do jisté míry i v těch vlastních se postupně proměnil ve svátečního malíře. Ta výstava ho měla náhle vrhnout zpátky do branže a jemu nebylo jasné, zda to skutečně chce. Asi o nic víc, než ze začátku míváme na bretaňském pobřeží chuť skočit do rozbouřeného studeného moře - i když víme, že po několika tempech nám začne připadat svěžest vln lahodná a povzbuzující.

Než přistavili letadlo, krátil si Jed čekání na lavičkách malého letiště četbou návodu k použití foťáku, který si koupil předchozího dne ve FNAC. Nikon D3x, který před malováním portrétů obvykle používal ke svým přípravným snímkům, se mu jevil příliš impozantní, profesionální. Houellebecq měl pověst, že z duše nesnáší fotografy; cítil, že hravější, rodinnější přístroj se bude hodit víc.

Hned zkraje mu firma Samsung vzletně blahopřála k tomu, že si zvolil model ZRT-AV2. Sony ani Nikon mu k ničemu nepo-blahopřály: tyto společnosti byly příliš arogantní a usazené ve své profesionalitě; pokud nešlo o charakteristickou aroganci Japonců; japonské zavedené podniky byly obecně nesnesitelné. Němci se ve svých příbalových informacích snažili udržovat fikci moudré, věrné volby, a číst si návod k použití mercedesu představovalo skutečné potěšení; avšak nic naplat, co se týkalo poměru kvalita- -cena, kouzelná sociálnědemokratická pohádka německých skřítků nestíhala. Zbývali Švýcaři se svou politikou extrémních cen, jež mohla některé zlákat. Jed za jistých minulých okolností zvažoval koupi švýcarského výrobku, většinou fotoaparátu Alpa, jindy také hodinek; ale cenový rozdíl v poměru 1:5 k normálnímu zboží ho rychle odradil. A tak si spotřebitel oněch let 2010 mohl ještě snad nejlépe užít s korejskými výrobky: u automobilů s Kiou a Hyundai, u elektroniky se Samsungem.

Model Samsung ZRT-AV2 kombinoval podle úvodních vět manuálu nejvynalézavější technologické inovace - jako například automatickou detekci úsměvů - s legendární snadností použití, na níž si značka založila reputaci.

Po tomto lyrickém úvodu následovala fakta a Jed začal listovat, aby si ověřil nejdůležitější údaje. Koncepce výrobku se očividně odvíjela v duchu rozumného, důkladného, družebného optimismu. Tato tendence, u moderních technologických předmětů častá, nebyla nicméně nevyhnutelná. Například místo programů OHŇOSTROJ, PLÁŽ, MIMU a MIMI2, které zařízení nabízelo v režimu scén, bychom klidně mohli narazit na POHŘEB, DEŠTIVÝ DEN, STAŘECÍ a STAŘEC2.

Proč MIMU a MIMI2? uvažoval Jed. Na stránce 37 popisu pochopil, že tato funkce umožňuje nastavit datum narození dvou různých dětí, aby se jejich věk přidal k elektronickým parametrům propojeným se snímky. Další vysvětlení přišlo na straně 38: tyto programy, tvrdil manuál, byly vyvinuty tak, aby vrátily miminkům “zdravou a čerstvou” barvu. Jejich rodiče by totiž asi zklamalo, kdyby se MIMU a MIMI2 objevila na narozeninových fotkách s pomačkanými a zažloutlými tvářemi; ovšem Jed osobně žádné miminko neznal; nebude mít příležitost použít ani program “DOMÁCÍ ZVÍŘE” a s největší pravděpodobností ani program “OSLAVA”; možná že ten fotoaparát nakonec pro něj není.

Na Shannon dopadal pravidelný déšť a taxikář byl zlomyslný vůl. ” Gone for holidays?” zeptal se, jako by se předem těšil z jeho zklamání. ” No, working,” odpověděl Jed, který mu to potěšení nechtěl dopřát, avšak chlapík mu zjevně nevěřil. ” What kind of job you re doing?” zeptal se ho tónem, který jasně naznačoval, že mu nepřipadá pravděpodobné, aby zrovna jemu svěřili nějakou práci. ” Photography,” odpověděl Jed. Chlápek popotáhl a uznal porážku.

Aspoň dvě minuty bubnoval na dveře, než mu Houellebecq přišel otevřít. Autor Elementárních částic měl na sobě šedé proužkované pyžama, v němž se trochu podobal trestanci z televizního seriálu; vlasy měl rozcuchané a nemyté, tvář zarudlou, místy skoro brunátnou, a trochu smrděl. Neschopnost dodržovat hygienu je jedním z nejspolehlivějších faktorů při stanovování depresivního stavu, vybavil si Jed.

“Mrzí mě, že vás takhle přepadávám, chápu, že vám není nejlépe. Ale nemůžu se dočkat, až vás začnu malovat…” řekl a nasadil odzbrojující úsměv. “Odzbrojující úsměv” je spojení, které se dosud vyskytuje v některých románech a musí tedy odpovídat nějaké realitě. Bohužel si Jed nepřipadal dostatečně naivní na to, aby ho odzbrojil úsměv; a obával se, že Houellebecq je na tom stejně. Autor Smyslu boje nicméně o metr ustoupil, dost na to, aby se mohl schovat před deštěm, ale dveře dál doopravdy neotevřel.

“Přinesl jsem víno. Dobré víno…!” zvolal Jed s poněkud falešným nadšením, trochu jako když nabízíme karamely dětem, a vytáhl láhev z batohu. Bylo to Château Ausone ročník 1986, a přece jen za něj dal 400 eur - tucet letů Paříž-Shannon s Ryanairem.

“Jedinou láhev?” zeptal se autor Honby za štěstím a natáhl krk k etiketě. Trochu smrděl, ale ne víc než mrtvola; věci mohly probíhat mnohem hůř, když se to tak vezme. Pak popadl láhev a beze slova se otočil; Jed si to vyložil jako pozvání.

Podle toho, co si vzpomínal, byla hlavní místnost, livingroom, naposledy prázdná; nyní zde stály postel a televize.

“No jo,” řekl Houellebecq, “po vaší návštěvě jsem si uvědomil, že jste první návštěvník, který do tohoto domu vkročil, a že pravděpodobně budete i poslední. A tak jsem si řekl: k čemu dál předstírat, že tu mám přijímací pokoj? Proč si nezřídit pokoj přímo v hlavní místnosti? Koneckonců trávím většinu dne vleže; jím nejčastěji v posteli u animovaných filmů na Fox TV; nechystám se tu pořádat večeře s překvapením.”

Povlečení, potřísněné vínem a místy popálené, skutečně posívaly drobky ze sušenek a kousky mortadelly.

“Přece jen půjdeme radši do kuchyně…” navrhl autor Renesance.

“Přišel jsem udělat fotky.”

“Váš foťák nefunguje v kuchyních?”

“Zas jsem podlehl… Úplně jsem propadl uzeninám,” pokračoval chmurně Houellebecq. Stůl opravdu pokrývaly obaly od choriza, mortadelly, venkovských paštik. Podal Jedovi vývrtku a sotva láhev otevřel, zhltnul první sklenku, aniž by zkoumal buket, či dokonce předstíral nějakou degustaci. Jed pořídil dvanáct širokých záběrů a snažil se při tom měnit úhly.

“Rád bych vás vyfotil ve vaší pracovně… tam, kde píšete.”

Spisovatel vydal nepříliš nadšený zvuk, ale vstal a odvedl ho chodbou. Krabice natěsnané podél zdí stále nikdo neotevřel. Od posledka přibral, ale krk a paže měl pořád tak vyhublé; podobal se staré nemocné želvě.

Pracovna se nacházela ve velké obdélníkové místnosti s holými stěnami, zhruba prázdné, s výjimkou tří světle zelených umělohmotných zahradních stolků u zdi. Na pracovním stole uprostřed stál 24palcový iMac a laserová tiskárna Samsung; ostatní stoly pokrývaly potištěné nebo popsané listy papíru. Jediným přepychem zde bylo černé kožené kancelářské křeslo s vysokým opěradlem na kolečkách.

Jed udělal několik celkových snímků místnosti. Když uviděl, že se blíží ke stolu, Houellebecq sebou nervózně trhnul.

“Nebojte se, nebudu se vám dívat do rukopisů, vím, že to nesnášíte. Ačkoliv…” zamyslel se, “docela rád bych viděl, jak to vypadá, vaše poznámky, korektury.”

“Radši ne.”

“Nebudu číst obsah, to vůbec ne. Jenom si chci udělat představu o geometrii celku, slibuji, že na obraze nikdo nepozná ani slovo.”

Houellebecq váhavě vytáhnul několik listů. Oprav na nich bylo velmi málo, zato obsahovaly četné hvězdičky uprostřed textu doprovázené šipkami vedoucími k jiným textovým blokům tu po straně, jindy na oddělených stránkách. Uvnitř těchto bloků další hvězdičky odkazovaly k dalším blokům, tvořilo to jakýsi strom. Písmo bylo nakloněné, téměř nečitelné. Celou dobu, co Jed fotil, ho Houellebecq nespouštěl z očí, a když odstoupil od stolu, s očividnou úlevou vydechl. Po odchodu z místnosti za sebou pečlivě zavřel.

“To nebyl ten váš text, ještě jsem ho nezačal,” řekl při návratu do kuchyně. “Je to předmluva k novému vydání Jeana-Louise Curtise pro nakladatelství Omnibus, hodně to spěchá. Dáte si sklenku vína?” Nyní mluvil s přehnanou bujarostí, snad aby odčinil původní chladnost přivítání. Château Ausone bylo skoro prázdné. Širokým gestem otevřel skříň a objevila se čtyřicítka lahví.

“Argentina, nebo Chile?”

“Tak Chile, pro změnu.”

“Jean-Louis Curtis je dnes naprosto zapomenutý. Napsal patnáct románů, povídky, sbírku neuvěřitelných pastiši… Francie mě vysává podle mě obsahuje nejlepší pastiše francouzské literatury: jeho imitace Saint-Simona a Chateaubrianda jsou dokonalé; skvěle si vede i se Stendhalem a Balzakem. A přitom z toho dneska nic nezbylo, nikdo to nečte. Je to nespravedlivé, jde o slušného autora, poněkud konzervativního, trochu klasického, ale snažil se dělat poctivě svou práci, tedy to, co považoval za svou práci. Čtyřicítka je velmi povedená kniha, myslím. Je v ní skutečná nostalgie, pocit ztráty související s přechodem tradiční Francie do moderní éry je moment, který lze bezezbytku při četbě prožít i teď; málokdy karikuje, možná až na některé postavy levicových kněží. A Mladý pár je naprosto nevšední kniha. Volí úplně stejné téma jako Georges Perec ve Věcech a dokáže se vedle něj nezesměšnit - už jenom to je úžasné. Samozřejmě nemá Perekovu virtuozitu, ale kdo ji v jeho době měl? Může také překvapit, že se bere za mladé, za tlupy hippies, kteří zřejmě v té době projížděli Evropou s batohem na zádech a odmítali ‚konzumní společnost’ jak se tehdy říkalo; jeho odpor ke konzumní společnosti je přitom stejně tak silný jako ten jejich, ale jak se později jasně ukázalo, spočívá na daleko pevnějších základech. Naopak Georges Perec konzumní společnost přijímá, správně ji považuje za jediný možný obzor, jeho úvahy o štěstí v Příběhu ze šedesátých let jsou podle mě v tomto smyslu naprosto přesvědčivé. Jean-Louis Curtis bývá neprávem řazen mezi reakcionáře, je to jenom dobrý a poněkud smutný autor přesvědčený o tom, že lidstvo se nemůže změnit, a to žádným směrem. Milovník Itálie, plně si uvědomující krutost latinského pohledu na svět. Vlastně nevím, proč vám to všechno vykládám, Jean-Louis Curtis je vám ukradený, a mimochodem děláte chybu, mělo by vás to zajímat, i u vás cítím jakousi nostalgii, ale tentokrát nostalgii po moderním světě, po době, kdy Francie byla průmyslovou zemí, nemám pravdu?” Vyndal z lednicky chorizo, salám a venkovský chléb.

“Ano,” odpověděl Jed po dlouhém přemýšlení. “Vždycky se mi líbily průmyslové výrobky. Nikdy by mě nenapadlo fotografovat například… salám.” Natáhl ruku ke stolu, hned se omluvil. “Je samozřejmě vynikající, o to nejde, chutná mi… Ale fotit bych ho nechtěl. Jsou tam ty nepravidelnosti organického původu, ty tučné žilky lišící se plátek od plátku. Je to jaksi… skličující.”

Houellebecq potřásl hlavou a rozmáchl se, jako by přecházel do tantrického transu - ovšem pravděpodobnější bylo, že se v opilosti snaží udržet rovnováhu na kuchyňské stoličce, kde se hroutil. Když opět promluvil, jeho hlas zněl jemně, hluboce, pln naivní emoce. “Jako spotřebitel,” řekl, “jsem poznal tři dokonalé výrobky: boty Paraboot Marche, sadu notebook-tiskárna Canon Libris, péřovku Camel Legend. Tyhle výrobky jsem miloval, strávil bych s nimi celý život, když se opotřebovaly, pravidelně jsem si kupoval tytéž. Vznikl mezi námi dokonalý a věrný vztah, který ze mě udělal šťastného konzumenta. V žádném ohledu jsem nebyl doopravdy šťastný, ale měl jsem aspoň tohle: mohl jsem si v pravidelných intervalech koupit své oblíbené boty. Je to málo, ale hodně, hlavně když vedete dost chudý intimní život. No a tato radost, tato prostá radost nevydržela. Po několika letech mé oblíbené výrobky zmizely z regálů, jejich výrobu prostě a jednoduše zastavili - a péřovka Camel Legend, určitě nejkrásnější péřovka, kterou kdy vyrobili, vydržela jedinou sezonu, chudinka…” Pomalu se rozbrečel slzami jako hrachy, nalil si novou sklenku vína. “Je to brutální, víte, strašně brutální. Zatímco i těm nejbezvýznamnějším živočišným druhům trvá tisíce, někdy miliony let, než zmizí, výrobky sprovodí ze světa v několika dnech, nikdy nedostanou druhou šanci a mohou jen bezmocně snášet nezodpovědný fašistický diktát šéfů výrobních linek, kteří vědí přirozeně lépe než kdokoliv jiný, co si zákazník žádá, kteří se tváří, že dokáží zachytit nová očekávání spotřebitele, jimž je třeba vycházet vstříc, a přitom jen proměňují jeho život ve vyčerpávající a zoufalou pouť, nekonečné bloudění mezi věčně měněnými regály.”

“Rozumím vám,” vstoupil do toho Jed. “Vím, že spoustě lidí zlomilo srdce, když se přestaly vyrábět Rolleiflexy s dvojitým objektivem. Ale možná že pak… Možná že je pak nejlepší vyhradit důvěru a lásku extrémně drahým výrobkům, které mají mytický status. Nedovedu si například představit, že by Rolex přestala vyrábět Oyster Perpetual Day-Date.”

“Jste mladý… Jste ještě hrozně mladý… Rolex se zachová jako všichni ostatní.” Uchopil tři kolečka choriza, obložil jimi krajíček chleba, ten pak zhltnul, nalil si novou sklenku. “Říkal jste, že jste si koupil nový foťák… Ukažte mi návod.”

Dvě minuty pročítal návod k použití Samsungu ZRT-AV2 a pokyvoval hlavou, jako by každá řádka potvrzovala jeho chmurné předpovědi. “No vidíte…” řekl nakonec a spisek mu vrátil. “Je to pěkný moderní výrobek; můžete ho mít rád. Ale musíte vědět, že do roka, nanejvýš do dvou let ho nahradí nový produkt s údajně zlepšenými vlastnostmi.”

“I my jsme produkty…” pokračoval, “kulturní produkty. I my jednou zastaráme. Podle úplně stejného modelu - až na to, že obvykle nedojde k patrnému technickému nebo funkčnímu zlepšení; jediným požadavkem je ryzí novost.”

“Ale to nevadí, to nic…” pokračoval ležérně. Začal krájet druhý salám, pak přestal a s nožem v ruce zahlaholil mocným hlasem: “Hlavní je milovat, smát se a zpívat…!” Prudkým pohybem smetl láhev vína, která se roztříštila na dlažbě.

“Posbírám to,” zasáhl Jed a vyskočil.

“Nechte to, nic to není.”

“Jsou tu střepy, mohli bychom se říznout. Máte nějaký hadr?” Rozhlédl se kolem, Houellebecq pohupoval hlavou a neodpovídal. V koutě si všiml smetáčku a umělohmotné lopatky.

“Otevřu další víno…” rozhodl spisovatel. Vstal a prokličkoval kuchyní mezi střepy, které se Jed snažil posbírat, jak nejlépe to šlo.

“Už jsme toho dost vypili… A osobně jsem vyfotil, co jsem potřeboval.”

“No tak, přece teď neodjedete! Sotva se začínáme bavit… ‚Milovat, smát se a zpívat…!’” zanotoval znovu a vyzunkl sklenici chilského vína. “Herdek filek! Mistyngáre krapatok!” dodal přesvědčeně. Už nějakou dobu slavný spisovatel trpěl mánií používat občas zastaralá, jindy vyloženě nesprávná podivná slova, ne-li dětinské neologismy po vzoru kapitána Tresky z Tintinových dobrodružství. Nemnoho zbývajících přátel i nakladatelé mu tuto slabost promíjeli, jako promíjíme v podstatě všechno starému unavenému dekadentovi.

“Ten váš nápad namalovat můj portrét je nafučený, fakt na-fučený…”

“Myslíte?” podivil se Jed. Posbíral poslední střepy, vhodil všechny do speciálního odpadkového pytle na suť (zdálo se, že Houellebecq jiné nemá), sedl si zpátky ke stolu a vzal si plátek salámu.

“Víte…” pokračoval neohroženě, “rozhodně chci, aby se ten obraz povedl. Posledních deset let jsem se pokoušel malovat lidi z nejrůznějších společenských vrstev od koňského řezníka po generálního ředitele nadnárodní firmy. Nezvládl jsem to jenom jednou: když jsem chtěl zobrazit umělce, přesněji Jeffa Koonse, nevím proč. Tedy ještě jsem zkazil jednoho kněze, nevěděl jsem, jak to téma pojmout, ale v případě Jeffa Koonse je to horší, musel jsem zničit začatý obraz. Chci ten neúspěch překonat - a s vámi věřím, že to dokážu. Ve vašem pohledu je něco, nevím, jak to nazvat, možná…”

Jedovou myslí náhle projelo slovo vášeň a rázem se ocitl o deset let dřív, během posledního víkendu stráveného s Olgou. Seděli na terase zámku Vault-de-Lugny na svatodušní neděli. Pod terasou se rozkládal obrovský park, s jehož stromy si pohrával lehký vánek. Stmívalo se a panovala ideální, mírná teplota. Olga, jakoby zaujata svou humrovou pěnou, už dobrou minutu nic neřekla, pak ale vzhlédla, podívala se mu zpříma do očí a zeptala se:

“Víš vlastně, proč se líbíš ženám?”

Něco nezřetelně zamrmlal.

“Protože se ženám líbíš,” trvala na svém Olga, “předpokládám, žes měl možnost si toho všimnout. Jsi spíš sladký, ale o to nejde, krása je skoro detail. Je v tom něco jiného…”

“Pověz.”

“Je to prosté: protože máš intenzivní pohled. Vášnivý pohled. A to ženy hledají především. Mohou-li vyčíst z pohledu muže energii, vášeň, pak je přitahuje.”

Nechala ho nad tím závěrem přemýšlet a upila doušek Meursaultu, ochutnala předkrm. “Pochopitelně…” řekla o něco později s lehkým smutkem, “pakliže ta vášeň nesměřuje k nim, ale k uměleckému dílu, nedochází jim to… aspoň ne zpočátku.”

O deset let později, když se díval na Houellebecqa, si Jed uvědomil, že i v jeho pohledu je vášeň, až něco halucinačního. Určitě dokázal vyvolat milostnou, možná prudkou vášeň. Vždyť podle toho, co vše věděl o ženách, se pravděpodobně do té zmučené trosky některé zamilovaly - teď ovšem před ním klimbala a cpala se plátky venkovské paštiky, zjevně lhostejná ke všemu, co by mohlo souviset s milostným a pravděpodobně i jakýmkoliv lidským vztahem.

“Uznávám, že s lidským druhem cítím jen malou spřízněnost…” řekl Houellebecq, jako by uhádl, nač myslí. “Řekl bych, že můj pocit sounáležitosti den ode dne slábne. Přitom vaše poslední obrazy se mi líbí, přestože znázorňují lidské bytosti. Je v nich… cosi obecného, řekl bych, nad rámec náhody. Ale nechci předjímat svůj text, jinak nic nenapíšu. Mimochodem nebude vám moc vadit, když to do konce března nestihnu? Momentálně fakt nejsem moc ve formě.”

“Žádný problém. Posuneme výstavu; počkáme, jak bude třeba. Víte, začal jste pro mě být důležitý, nikdo na mě zatím tak nezapůsobil,” rozohnil se Jed neobvykle.

“A to je zvláštní, víte…” pokračoval už klidněji, “od portrétisty se očekává, že zdůrazní jedinečnost modelu a tak z něj udělá výjimečnou bytost. A to také v jistém smyslu dělám, ale na druhou stranu cítím, že jsou si lidé podobní daleko víc, než běžně připouštíme, hlavně když dělám reliéfní plochy nebo čelisti, jako bych opakoval motivy z puzzle. Vím, že lidé jsou předmětem románu, great occidental novel, a také jedním z velkých témat malířství, ale nemůžu si pomoct, liší se vzájemně daleko méně, než si obvykle myslí. Ve společnosti je příliš komplikací, rozlišení, kategorií…”

“Ano, je to trochu myšožabí…” uznal ochotně autor Platformy. “Ale neřekl bych, že jste přímo portrétista. Vždyť co je nám do portrétu Dory Maarové od Picassa? Picasso je vůbec hnus, maluje šeredně deformovaný svět, protože má šerednou duši, a to je tak asi všechno, co můžeme o Picassovi říct, není žádný důvod, proč dodatečně vystavovat jeho plátna, nic nepřináší, chybí mu jakékoliv světlo, jakákoli originalita v uspořádání barev a forem, prostě u Picassa není nic, co by stálo za zmínku, kromě extrémní stupidity a priapického čmárání, které může nadchnout možná pár šedesátnic s tučným kontem. To Van Dyckův portrét toho pitomce z obchodního cechu je něco jiného; protože Van Dycka nezajímá pitomec, ale obchodní cech. Tak tedy aspoň rozumím vašim obrazům, ale možná že jsem úplně vedle, a proto také když se vám můj text nebude líbit, klidně si s ním vycpěte boty. Promiňte, začínám být agresivní, za to můžou plísně…” Před Jedovýma vyjevenýma očima se začal škrabat na nohou tak divoce, až se objevila krev. “Mám mykózy, bakteriální infekce, atopický ekzém po celém těle, hniju zaživa a všichni na to kašlou, nikdo mi nedokáže pomoct, medicína mě hanebně opustila, tak co mi zbývá? Drbat se, drbat se bez přestání, to je teď můj život: nekonečná drbací seance…”

Potom se s trochou úlevy narovnal a dodal: “Asi si půjdu lehnout, jde na mě únava.”

“Jistě!” Jed spěšně vstal. “Už teď jsem vám moc vděčný, že jste mi věnoval tolik času,” uzavřel s pocitem, že z toho vyvázl docela dobře.

Houellebecq ho doprovodil ke dveřím. Na poslední chvíli, těsně předtím, než zmizel ve tmě, mu řekl: “Víte, rozumím tomu, co děláte, protože vím, jaké to má důsledky. Nechci zabíhat do detailů, ale dá se říct, že jste dobrý umělec. Fotili mě tisíckrát, ale jestli zůstane nějaký můj obraz, jediný, který přetrvá, bude ten váš.” Náhle se mladistvě usmál, tentokrát vskutku odzbrojujícím způsobem. “Vidíte, že beru malířství vážně…” řekl. Pak zavřel dveře.

5

Jed zakopl o dětskou sedačku, v poslední chvíli se zachytil detekčního rámu, couvl a vrátil se do fronty. Kromě něj k odbavení mířily jen rodiny se dvěma nebo třemi dětmi. Před ním kňučel a o cosi žadonil malý blonďáček, který sebou zničehonic mrštil o zem a rozeřval se na celé kolo, klepaje se vztekem; jeho matka si vyměnila unavený pohled s manželem, jenž se pokusil malou podlou bestii zvednout. Román nelze napsat proto, řekl mu Houellebecq včera, proč nelze ani žít: kvůli kumulaci tíží. A všechny teorie svobody od Gida po Sartra jsou jen nemorálnosti vyprodukované nezodpovědnými chlapy bez závazků. Jako jsem já, dodal a načal třetí láhev chilského.

V letadle nebyla označená místa, a tak se při nástupu pokusil připojit ke skupině teenagerů, zdržel se však pod kovovými schody - jeho příruční zavazadlo bylo příliš objemné a musel ho předat leteckému personálu - a skončil u centrální uličky mezi pětiletou holčičkou, která se vrtěla na sedadle a neustále škemrala o bonbony, a obézní ženou s matnými vlasy, jíž sedělo na klíně mimino, které začalo vřeštět zhruba v okamžiku, kdy se stroj odlepil od země; po půlhodině mu museli vyměnit plíny.

U východu z letiště Beauvais-Tillé se zastavil, položil cestovní tašku a pomalu dýchal, aby se vzpamatoval. Rodiny obtěžkané kočárky a dětmi se cpaly do autobusu směrem k Maillotově bráně. Hned vedle stálo malé bílé vozidlo s velkými okny a znakem beauvaiské městské dopravy. Jed k němu přistoupil a od řidiče vyzvěděl, že jde o kyvadlovou dopravu do města; cesta stála deset eur. Koupil si lístek; byl jediný cestující.

“Chcete vysadit u nádraží?” zeptal se řidič trochu později.

“Ne, v centru.”

Zaměstnanec se po něm překvapeně podíval; nezdálo se, že by beauvaiská turistika zrovna těžila z místního letiště. Přibližně jako ve všech francouzských městech zde přitom byla patrná snaha o výstavbu pěších zón v centru, spojených s informačními panely o místní historii a kultuře. První známky osídlení Beauvais mohly pocházet již z doby 65 tisíc let před naším letopočtem. Než město, původně římskou pevnost, zničili roku 275 barbaři, jmenovalo se Caesaromagus a později Bellovacum.

Díky své poloze na křižovatce obchodních cest obklopené bohatými obilnými lány zažívalo Beauvais od počátku 11. století významný rozkvět a rozvinula se tu textilní výroba - látky z Beauvais se vyvážely až do Byzance. V roce 1225 dal hrabě biskup Milon de Nanteuil zahájit stavbu katedrály svatého Petra (tři hvězdičky v Michelinu, stojí za návštěvu), která přesto, že zůstala nedokončená, obsahuje nejvyšší gotickou klenbu v Evropě. Úpadek Beauvais spolu s textilním průmyslem začal koncem 18. století; od té doby vlastně nepřestal a Jed sehnal bez problémů volný pokoj v hotelu Kyriad. Až do večeře dokonce myslel, že je jediným hostem. Když se pouštěl do telecího ragú - denního menu -, uviděl vejít osamoceného, asi třicetiletého Japonce, jenž se kolem sebe vyjeveně rozhlížel a pak usedl k vedlejšímu stolu.

Nabídka telecího ragú vyvolala v Japonci úzkost; zvolil raději roštěnku, a když mu ji po několika minutách přinesli, smutně, nerozhodně se jal ji zkoumat vidličkou. Jed se obával, že se pokusí o konverzaci; také to udělal, jakmile ocumlal pár hranolků. Chudák, byl zaměstnancem Komatsu, firmy na obráběcí stroje, které se podařilo udat jeden ze svých nejnovějších textilních automatů poslednímu dosud činnému soukenickému závodu v departementu. Program stroje se porouchal a on přijel, aby se pokusil ho zprovoznit. Na takovou misi, lamentoval, společnost dříve vysílala tři nebo čtyři techniky, každopádně přinejhorším dva;

jenže rozpočtové škrty byly strašlivé, a tak se ocitl sám v Beauvais s rozzuřeným klientem a strojem se závadným programováním.

Určitě se dalo říct, že je v prekérní situaci, uznal Jed. Nemohl však aspoň požádat o pomoc telefonicky? ” Time difference…” odpověděl smutně Japonec. Možná že v jednu ráno se mu podaří někoho v Japonsku zastihnout, až se otevřou kanceláře; ale do té doby je sám a na pokoji nemá ani japonské kabelové programy. Chvíli se zahleděl na svůj nůž na maso, jako by uvažoval o improvizovaném seppuku, ale nakonec se rozhodl použít ho na roštěnku.

Při sledování Thalassy bez zvuku si Jed ve svém pokoji otevřel mobil. Franz mu zanechal tři zprávy. Odpověděl na první zazvonění.

“Tak co? Jak to šlo?”

“Celkem dobře. Akorát mám dojem, že text se trochu zpozdí.”

“To ne, to nejde. Potřebuju ho koncem března, jinak nemůžu vytisknout katalog.”

“Řekl jsem mu…” Jed zaváhal, osmělil se. “Řekl jsem mu, že to nevadí; ať si vezme času, kolik potřebuje.”

Franz vydal jakýsi nevěřícný škrundavý zvuk, načež zmlkl a zase se ozval napjatým hlasem těsně před výbuchem.

“Poslyš, musíme se vidět a promluvit si o tom. Můžeš se teď stavit v galerii?”

“Nemůžu, teď jsem v Beauvais.”

“V Beauvais? Co sakra děláš v Beauvais?”

“Dávám si trochu odstup. Je to fajn, dát si odstup v Beauvais.”

Z nádraží jel vlak v 8.47 a cesta na Severní nádraží trvala něco přes hodinu. V jedenáct stál Jed v galerii před zkroušeným Franzem. “Nemám tu jenom tebe, víš…” řekl mu vyčítavě. “Jestli se výstava neuskuteční v květnu, budu ji muset odsunout až na prosinec.”

S příchodem Marylin o deset minut později se nálada trochu spravila. “No já v prosinci můžu,” řekla rovnou a přidala s dravou žoviálností: “Aspoň budu mít víc času na práci s anglickými časopisy; na anglické časopisy se musí hodně předem.”

“Dobře, tak prosinec…” mrzutě povolil poražený Franz.

“Já…” začal Jed a lehce zvedl ruce, ale pak se zarazil. Chtěl říct: “Umělec jsem já,” nebo podobnou nabubřelou větu, nakonec se ale ovládl a prostě dodal: “Potřebuji také čas na Houellebecqův portrét. Chci, aby byl kvalitní. Chci, aby to byl můj nejlepší obraz.”

6

Jak zdůrazňuje většina kunsthistoriků, s “Michelem Houellebecqem, spisovatelem” Jed Martin opouští praxi realistických pozadí, která charakterizovala celé jeho dílo v období “řemesel”. Neopouští je snadno a cítíme, že ho tento zlom stojí velké úsilí a různými fígly se snaží navodit, jak to jen lze, iluzi možného realistického pozadí obrazu. Houellebecq na něm stojí čelem k pracovnímu stolu pokrytému popsanými nebo polopopsanými listy papíru. Bílá zeď, odhadem pět metrů za ním, je bez jediné mezery kompletně polepená rukopisnými archy. Historici umění zdůrazňují obrovský význam, jaký Jed Martin ve svém díle přikládá textu. Zdá se, jako by se zaměřoval na text odtržený od jakékoliv skutečné reference. Přitom všichni literární historici potvrzují, že Houellebecq při práci rád připínal na zdi svého pokoje různé dokumenty, ale šlo většinou o fotografie míst, kam situoval scény svých románů; zřídkakdy napsané nebo rozepsané scény. Nicméně i když ho Jed Martin zobrazil uprostřed papírového světa, pravděpodobně se nesnažil zaujmout stanovisko k otázce realismu v literatuře; nechtěl ani Houellebecqa spojovat s formalistickými pozicemi, od nichž se navíc výslovně distancoval. Nejspíš ho prostě unesla čistá plastická fascinace těmi větvícími se textovými bloky, které se pojily a plodily navzájem jako nějaký gigantický polyp.

Každopádně málokdo si na tomto obrazu všímá pozadí, které přebíjí neuvěřitelná expresivita hlavní postavy. Autor, zachycený ve chvíli, kdy se rozhodl provést korekturu na jednom z listů ležících na stole, vypadá jako v transu, zachvácený běsem, jejž někteří neváhali označit za démonický; ruka s opravným perem, provedená s lehkou rozostřeností pohybu, se vrhá na papír “s rychlostí kobry vymršťující se, aby udeřila na kořist”, jak píše obrazně Wong Fu Xin, jenž zde pravděpodobně ironicky parafrázuje metaforicky nadměrná klišé, tradičně přisuzovaná autorům z Dálného východu (Wong Fu Xin se považoval především za básníka; jeho básně jsou však téměř zapomenuty a také se dají jen obtížně sehnat, zatímco jeho eseje o díle Jeda Martina představují základní uměnovědní pramen). Osvětlení, mnohem kontrastnější než na předchozích Martinových obrazech, nechává většinu spisovatelova těla ve stínu a soustředí se jen na horní část obličeje a na ruce s dlouhými prsty, vychrtlými a zahnutými jako spáry dravce. Výraz jeho očí se ve své době jevil tak podivně, až kritici soudili, že ho nelze přiřadit k žádné existující malířské tradici, ale spíše k některým snímkům z obřadů vúdú, které lze najít v etnologických archivech.

25. října Jed zavolal Franzovi, že obraz dokončil. Už několik měsíců se moc nevídali; oproti zvyklostem ho nevolal, aby mu ukázal přípravné práce nebo skici. Franz se zase věnoval jiným výstavám, které měly docela úspěch, jeho galerie byla už několik let vidět, její kredit stoupal - aniž se to zatím projevovalo podstatnými prodeji.

Franz dorazil kolem osmnácté. Plátno stálo uprostřed ateliéru, natažené na standardním rámu 116 x 89 centimetrů, dobře osvícené halogenovou rampou. Franz usedl na rozkládací plátěnou židli hned naproti a dobrých deset minut si ho mlčky prohlížel.

“Hm…” řekl nakonec. “Občas mě štveš, ale malovat umíš. Musím uznat, že stálo za to čekat. Je to dobrý obraz; dokonce hodně dobrý. Víš jistě, že mu ho chceš dát?”

“Slíbil jsem to.”

“A co text, přijde brzy?”

“Do konce měsíce.”

“Ale jste v kontaktu, nebo ne?”

“Vlastně ani ne. Jenom mi v srpnu poslal mail, že se vrací do Francie, že se mu podařilo koupit dům v Loiretu, kde strávil dětství. Ale upřesnil, že se tím nic nemění a text koncem října pošle. Věřím mu.”

7

Ráno 31. října Jed skutečně dostal e-mail a přílohu s textem bez názvu o zhruba padesáti stranách, který okamžitě přeposlal Marylin a Franzovi, přičemž vyjádřil obavu, zda není moc dlouhý. Od Marylin však přišlo obratem uklidnění: naopak, psala, vždycky je lepší mít “objem”.

Přestože je tento Houellebecqův text - první takto významný text věnovaný Martinovu dílu - dnes považován spíše za historickou kuriozitu, obsahuje některé zajímavé postřehy. Kromě variací témat a technik poprvé potvrzuje jednotu umělcovy práce a objevuje hlubokou logiku v tom, že po studentských létech věnovaných hledání podstaty tovarů se počínaje druhou částí své dráhy zajímá o jejich výrobce.

Pohled Jeda Martina na soudobou společnost, zdůrazňuje Houellebecq, je víc pohledem etnologa než politického komentátora. Martin, naléhá, nemá nic z angažovaného umělce, a přestože “Uvedení akcií Beaty Uhse na burzu”, jedna z jeho vzácných davových scén, může připomínat období expresionismu, se skřípavým, sžíravým provedením George Grosze nebo Otto Dixe má pramálo společného. Jeho tradeři ve sportovních soupravách a mikinách s kapuci, kteří s blazeovanou lhostejností vítají velkou průmyslnici německého porna, jsou přímými potomky měšťáků v žaketech, již se donekonečna míjejí na recepcích režírovaných Fritzem Langem ve filmech o Doktoru Mabusovi; jsou zpracováni se stejným odstupem, s týmž objektivním chladem. V názvech, stejně jako v samotných obrazech, je Martin vždy prostý a přímý: popisuje svět, a jen málokdy si dovolí poetický údaj, komentář v podobě podtitulu. Výjimečně to činí v jednom ze svých nejúspěšnějších děl, “Billu Gatesovi a Stevu Jobsovi debatujících o budoucnosti informatiky”, které se rozhodl otitulkovat Konverzace v Palo Altu.

Bili Gates v proutěném křesle zeširoka otvíral náruč a usmíval se na partnera v hovoru. Na sobě měl plátěné kalhoty, khaki košili s krátkými rukávy s náprsenkou a nahá chodidla v žabkách. Už nešlo o Billa Gatese v tmavě modrém obleku z doby, kdy Microsoft upevňoval svou nadvládu nad světem a on sám sesadil brunejského sultána z trůnu nejbohatšího člověka. Nebyl to ještě Bili Gates zúčastněný, bolestivý, navštěvující srílanské sirotčince či vyzývající mezinárodní společenství k pozoru před nárůstem výskytu neštovic v západoafrických zemích. Byl to Bili Gates přechodný, uvolněný, očividně šťastný, že opustil místo chairmana společnosti vedoucí ve výrobě softwaru, Bili Gates tak říkajíc na dovolené. Pouze brýle s kovovými obroučkami a silně zvětšujícími skly mohly připomínat jeho nerdskou minulost.

Naproti němu Steve Jobs, byť vsedě se zkříženýma nohama na kanapi, paradoxně působil jako ztělesnění asketičnosti, oné die Sorge tradičně přisuzované protestantskému kapitalismu. V tom, jak si svíral čelist pravou rukou, jako by si chtěl pomoci v obtížném zamyšlení, ani v pohledu plném nejistoty, který adresoval svému protějšku, nebylo nic kalifornského; dokonce ani havajská košile, do níž ho Martin navlékl, nedokázala zaplašit pocit celkového smutku vyvěrající z jeho lehce shrbené polohy a zmatku čitelného ve tváři.

Setkání evidentně probíhalo u Jobse. Vše v místnosti - kombinace bílého nábytku s vytříbeným designem a etnickými pestrobarevnými látkami - evokovalo estetický svět zakladatele Applu, ležící na opačném pólu než high-techové hračky na pomezí science-fiction, které podle pověsti charakterizovaly dům, jejž si zakladatel Microsoftu nechal postavit na předměstí Seattlu. Mezi oběma muži ležely na konferenčním stolku šachy skládající se z ručně vyřezávaných figurek; právě přerušili partii ve velmi nevýhodné pozici pro černé - tedy Jobse.

Na některých místech Gatesovy autobiografie Informační dálnice prosakuje něco, co bychom mohli považovat za naprostý cynismus - zejména v pasážích, kde prohlašuje zcela nepokrytě, že pro firmu není nutně výhodné nabízet nejnovátorštější výrobky. Nejčastěji je lepší sledovat, co dělají konkurenční společnosti (a jasně přitom odkazuje, aniž by ho citoval, na svého konkurenta Apple), nechat je přijít s novinkami, potýkat se s obtížemi, které si každá inovace žádá, svým způsobem zabydlet terén; a následně zaplavit trh levnějšími kopiemi výrobků konkurence. Tento zdánlivý cynismus, zdůrazňuje ve svém textu Houellebecq, však Gatese nevystihuje; skutečně se projevuje spíše v překvapivých, skoro dojemných pasážích, kde potvrzuje svou víru v kapitalismus, v tajemnou “neviditelnou ruku”; své absolutní, neotřesitelné přesvědčení, že jakkoli je trh vrtkavý a přináší zdánlivě protichůdné příklady, nakonec má vždycky pravdu, a dobro trhu se vždy ztotožní s dobrem všeobecným. V tom se Bili Gates ve své opravdovosti jeví jako věřící bytost, a tuto víru v kapitalismus a její upřímnou bezelstnost mu Jed Martin dokázal vtisknout, když ho zobrazil široce rozpaženého, vřelého a přátelského, s brýlemi lesknoucími se v posledních paprscích slunce zapadajícího za Tichý oceán. Naopak Jobs, pohublý nemocí, se starostlivou tváří pokrytou prořídlým vousem bolestivě složenou do pravé ruky, připomíná jednoho z těch putujících evangelistů, jehož jako by se náhle zmocnily pochyby, když podesáté odříkává své kázání řídkému a lhostejnému posluchačstvu.

A přesto se zdá, jako by nehybný, zesláblý Jobs byl v prohrané pozici pánem hry; takový je, zdůrazňoval Houellebecq, hluboký paradox tohoto plátna. V jeho očích stále svítí ona pochodeň, která je vlastní nejen kazatelům a věštcům, nýbrž i vynálezcům tolikrát popsaným Julesem Vernem. Při bližším ohledání Martinovy partie na šachovnici vychází najevo, že není nutně prohraná; že Jobs ji může po oběti dámy zakončit smělým matem ve třech tazích pomocí střelce a jezdce. Stejně tak vzniká dojem, že pronikavým, bezprostředním nazřením nového výrobku náhle vnutí trhu nové normy. Prosklenou stěnou za oběma muži šlo vidět smaragdově, téměř surreálně zelenou krajinu luk svažující se zvolna k řadě útesů, kde se spojovaly s jehličnatým lesem. Kousek dál Pacifik rozvíjel své zlatohnědé nekonečné vlny. V dálce na trávě hrála děvčata frisbee. Uprostřed výbuchu zapadajícího slunce, které Martin pojal v oranžové nádheře téměř nepravděpodobně, se stmívalo nad severní Kalifornií a současně nad nejpokročilejší částí světa; i to, nepopsatelný smutek loučení, se dalo vyčíst v Jobsových očích.

Dva přesvědčení zastánci tržní ekonomiky; rovněž dva odhodlaní přívrženci Demokratické strany, a přesto dvě zcela protichůdné tváře kapitalismu, tak rozdílné, jak jen může být Balzakův bankéř a Verneho inženýr. Konverzace v Palo Altu, vyzdvihuje Houellebecq v závěru, je příliš skromný podtitul; Jed Martin mohl svůj obraz nazvat spíše Krátká historie kapitalismu; neboť právě o to šlo.

8

Po několika průtazích stanovili vernisáž na středu 11. prosince - podle Marylin ideální den. Katalogy vyrobila narychlo jedna italská tiskárna a dorazily právě včas. Byly to elegantní, až luxusní předměty - na tomhle se nesmí škudlit, rozhodla Marylin, jíž se Franz stále více podřizoval, bylo až zvláštní, jak za ní všude chodil z místnosti do místnosti, když vyřizovala své telefonáty.

Poté co položili u vchodu komínek katalogů a zkontrolovali zavěšení všech obrazů, neměli nic na práci až do devatenácté hodiny, kdy se mělo otevřít, a galerista začal prokazovat viditelné známky nervozity; k černým džínsům Diesel si oblékl podivnou vyšívanou vestu jako ze šatníku slovenské vesničanky. Marylin si v pohodě ověřovala na mobilu pár detailů a přecházela od jednoho obrazu ke druhému, následovaná Franzem. Iťs a game, iťs a million dollar game.

Kolem sedmé večerní začala Jeda choreografie obou komparsistů unavovat a oznámil, že se jde projít. “Jenom na otočku, trochu se projdu ulicemi, žádný strach, chůze na vzduchu mi prospěje.”

Když vstoupil na bulvár Vincenta Auriola, uvědomil si, že jeho poznámka svědčila o přehnaném optimismu. Kolemprojíždějící auta na něj cákala špinavou vodu a byla zima a lilo: ničím jiným se toho večera bulvár Vincenta Auriola nevyznačoval. Jedinými viditelnými centry energie, jedinými společenskými nabídkami schopnými vyvolat touhu, štěstí a radost byly hypermarket Casino a čerpací stanice Shell. Tato místa života Jed už znal: v hypermarketu Casino byl roky pravidelným zákazníkem, než přešel k Franprix na bulváru de l’Hôpital. I benzinku Shell znal dobře: mnohokrát v neděli ocenil, že se zde může zásobit brambůrky a minerálkou Hépar, ovšem toho večera to nebylo třeba, v plánu byl samozřejmě koktejl a objednali lahůdkáře.

Přesto vešel spolu s desítkami dalších zákazníků do velkoprodejny a ihned mohl konstatovat různá vylepšení. U oddělení knih přibyl pult s tiskem, nabízející široký výběr deníků a časopisů. Nabídka čerstvých italských těstovin ještě vzrostla, zdálo se, že skutečně nic nedokáže zastavit čerstvé italské těstoviny v rozletu; a hlavně, food court obohatil nádherný samoobslužný salátový bar svítící novotou, kde nabízeli asi patnáct variací, z nichž některé vypadaly velmi lákavě. To v něm vzbudilo chuť se vrátit, odkud přišel; zpeklenou chuť se vrátit, jak by řekl Houellebecq, jehož nepřítomnost Jed zničehonic bolestně pocítil před tím salátovým barem, kde několik žen středního věku zamyšleně odhadovalo kalorickou hodnotu předkládaných směsí. Věděl, že spisovatel sdílí jeho zálibu v supermarketech, jediných pravých prodejnách, jak rád říkal, a stejně jako on do budoucnosti, více či méně utopické a vzdálené, vzýval fúzi jednotlivých obchodních řetězců do totálního hypermarketu, který pokryje všechny lidské potřeby. Jak příjemné by bylo teď spolu navštívit tento hypermarket Casino v novém kabátě, šťouchat do sebe lokty a vzájemně si ukazovat nové produktové segmenty nebo etikety s obzvlášť vyčerpávajícím a jasným nutričním složením…!

Zmocňovalo se ho snad přátelství k Houellebecqovi? Ten výrok zněl přehnaně a Jed si tak jako tak nepřipadal takového pocitu schopen: i dospíváním a útlým mládím prošel, aniž navázal nějaké zvláštní přátelství, přestože jsou tato životní období považována za obzvlášť příznivá k jejich vzniku; nebylo moc pravděpodobné, že by na něj přátelství přišlo nyní s věkem. Nicméně se mu celkově líbila jejich setkání, a hlavně si cenil jeho textu, dokonce mu vzhledem k autorově zjevně nedostatečnému pikturálnímu vzdělání připadal až překvapivě intuitivně kvalitní. Pochopitelně ho pozval na výstavu; Houellebecq odpověděl, že “zkusí přijet”, což znamenalo, že se pravděpodobnost jeho návštěvy blíží nule. Po telefonu neskrýval vzrušení ze zařizování nového domu; když se před dvěma měsíci vrátil do vesnice, kde prožil dětství, a vykonal tak jakousi sentimentální pouť, dům, v němž vyrůstal, byl na prodej. Považoval to za “naprostý zázrak”, za znamení osudu, a okamžitě ho koupil, aniž vůbec diskutoval o ceně, přestěhoval si věci - které, pravda, většinou neopustily původní krabice - a nyní ho vybavoval nábytkem. Zkrátka mluvil jen o tom a zdálo se, že Jedův obraz je to poslední, co ho zajímá; Jed nicméně slíbil, že mu ho přiveze, jakmile bude po vernisáži a prvních dnech výstavy, během nichž občas dorazí pár zpozdilých novinářů.

Za deset minut půl osmé, když se vracel ke galerii, uviděl prosklenými stěnami na padesát osob procházejících mezi plátny. Lidi přišli včas: to pravděpodobně představovalo dobré znamení. Marylin ho zdálky zmerčila a zatřásla pěstí směrem k němu na znamení vítězství.

“Jsou tu těžké váhy…” řekla mu, když se k ní připojil. “Hodně těžké.”

Skutečně několik metrů od nich uviděl Franze v rozhovoru s Françoisem Pinaultem doprovázeným mladou krasavicí, pravděpodobně íránského původu, která mu asistovala ve vedení jeho umělecké nadace. Galerista vypadal, že tápe, rozháraně gestikuloval, a Jeda prchavě napadlo, že mu přispěchá na pomoc, než si vzpomněl na to, co věděl odjakživa a co mu i Marylin bez okolků připomněla před několika dny: nejlepší je potichu.

“To není všechno…” pokračovala tisková mluvčí. “Vidíš toho chlapa v šedém, tamhle?” Ukazovala k neobyčejně dobře oblečenému mladíkovi s inteligentním výrazem, jemuž mohlo být něco přes třicet a jehož kravata, oblek a košile tvořily vybroušenou paletu šedých odstínů. Zastavil se před “Novinářem Jeanem-Pierrem Pernautem vedoucím redakční poradu”, relativně pozdním Jedovým obrazem, prvním, kde zobrazil subjekt ve společnosti kolegů. Pamatoval si, že šlo o zvlášť obtížný obraz, nebylo vůbec snadné dosáhnout výrazů spolupracovníků Jeana-Pierra Pernauta naslouchajících pokynům svého charismatického lídra, aby vyjadřovaly zvláštní směs úcty a odporu, strávil na tom skoro půl roku. Ten obraz ho však osvobodil, a hned po něm se pustil do “Architekta Jeana-Pierra Martina opouštějícího vedení své společnosti” a po pravdě řečeno do všech dalších velkých kompozic, jejichž rámcem bylo pracovní prostředí.

“Ten člověk je obchodník Romana Abramoviče pro Evropu,” upřesnila Marylin. “Už jsem ho viděla v Londýně, v Berlíně, ale nikdy v Paříži; každopádně nikdy v galerii současného umění.”

“Je hodně dobré dosáhnout hned na vernisáži možné konkurenční situace,” pokračovala. “Je to malý svět, znají se, začnou se dohadovat, vymýšlet ceny. K tomu jsou samozřejmě potřeba aspoň dva. A tady…” Kouzelným šibalským úsměvem, který nasadila, připomínala k Jedově překvapení malé děvče. “Tady jsou tři… Vidíš toho chlapa před obrazem s bugatkou?” Kynula směrem k lehce oteklému, vyčerpaně se tvářícímu starému muži s šedým knírkem ve špatně střiženém černém obleku. “To je Carlos Slim Helu. Mexičan libanonského původu. Vím, že se nezdá, ale je to telekomunikační magnát: podle odhadů je třetím nebo čtvrtým nejbohatším člověkem na světě. A k tomu sběratel…”

To, co Marylin označovala za obraz s bugatkou, byl ve skutečnosti “Inženýr Ferdinand Piëch při návštěvě výrobních dílen v Molsheimu”, fakticky vypodobňující Bugatti Veyron 16.4 - nejrychlejší a nejdražší auto současnosti. Díky šestnácti válcovému motoru ve tvaru W o výkonu 1001 koní, podporovanému čtyřmi turbovrtulemi, dokázalo zrychlit z 0 na 100 km/h za 2,5 vteřiny a dosahovalo maximální rychlosti 407 km/h. Žádná běžně dostupná pneumatika nedokázala vydržet takové zrychlení a Michelin musel pro tento vůz vyvinout speciální gumy.

Slim Helu setrval před obrazem aspoň pět minut, skoro nepopocházel, maximálně o pár centimetrů ustupoval a zase se přibližoval. Zvolil si, zaznamenal Jed, ideální vzdálenost k pohledu na plátno takovýchto rozměrů; očividně šlo o opravdového sběratele.

Potom se mexický miliardář otočil a zamířil k východu; nikoho nepozdravil a s nikým nepromluvil. Cestou mu François Pinault věnoval ostrý pohled; proti takovému konkurentovi by bretaňský podnikatel vskutku mnoho nesvedl. Slim Helu na jeho pohled nereagoval a nastoupil do zadní části černé limuzíny Mercedes, která parkovala před galerií.

K obrazu s bugatkou teď přistoupil vyslanec Romana Abramoviče. Byl to skutečně podivuhodný obraz. Pár týdnů předtím, než na něm začal pracovat, zakoupil Jed na montreuilském blešáku za směšnou cenu - ne dražší, než byl použitý papír - krabice starých čísel Pekingského věstníku a Budující Čínou, a pojetí obrazu v sobě mělo cosi obšírného a vzdušného, co ho přibližovalo socialistickému realismu po čínsku. Jak upozornil jeden obzvlášť bojovný a erudovaný historik umění, malá formace do širokého V složená z inženýrů a mechaniků doprovázejících Ferdinanda Piëcha při návštěvě dílen se velmi podobala skupině zemědělských inženýrů a středně chudých vesničanů, jež doprovázela vůdce čínských komunistů Maa Ce-tunga na jistém akvarelu reprodukovaném Budující Čínou s názvem: “Vzhůru k zavlaženým rýžovým polím provincie Chu-nan!” To bylo mimochodem jedinkrát, zjistili mnohem dřív jiní kunsthistorici, co si Jed vyzkoušel techniku akvarelu. Inženýr Piëch, dva metry před skupinkou, vypadal, spíše jako by se vznášel, než šel, v jakési levitaci několik centimetrů nad světle epoxidovým povrchem. Sasi Bugatti Veyron procházelo přes tři hliníková pracovní stanoviště podle fází výroby; v pozadí plně prosklené stěny otvíraly panorama Vogéz. Podivnou náhodou, upozorňoval Houellebecq ve svém textu pro katalog, se tato vesnice Molsheim a vogézská krajina kolem objevovaly už na fotografiích map Michelin i ze satelitu, jimiž se Jed rozhodl zahájit deset let předtím svou první samostatnou výstavu.

Tato prostá poznámka, v níž Houellebecq, racionální, ba omezený duch, jistě neviděl nic než zajímavý, avšak anekdotický fakt, dovedla Patricka Kéchichiana k sepsání rozohněného článku, mystičtějšího než kdy předtím: poté, psal, co nám umělec ukázal Boha spoluúčastnícího se s člověkem vytváření světa, dokonává nyní cestu za vtělením, když nám ukazuje Boha sestoupivšího mezi lid. Harmonie nebeských sfér je daleko a Bůh přichází, aby “zabořil ruce do šmíru” a vzdal tak svou plnou přítomností hold kněžské důstojnosti lidské práce. On sám pravým člověkem i pravým Bohem přišel, aby pracujícímu lidstvu daroval svou vroucí lásku. Jak nevidět, naléhal, v postoji mechanika nalevo, jenž opouští pracoviště, aby následoval inženýra Ferdinanda Piëcha, postoj Petra nechavšího ležet své sítě v reakci na Kristovu výzvu: “Pojď za mnou a učiním z tebe rybáře lidí.”? A v nepřítomnosti Bugatti Veyron v konečné fázi výroby neváhal dokonce vidět odkaz k Novému Jeruzalému.

Článek byl odmítnut, protože Pepita Bourguignonová, vedoucí rubriky, pohrozila demisí, otisknou-li takovou “pánbíčkářskou mrvu”, vyšel však následující měsíc v Art Press.

“Tisk nám v téhle fázi může být stejně celkem volný. Teď už se hraje trochu někde jinde,” shrnula Marylin koncem večera, když se Jed pozastavil nad opakovanou neúčastí Pepity Bourguignonové.

Kolem dvaadvacáté hodiny, když odešli poslední hosté a zaměstnanci najatého lahůdkářství skládali ubrusy, se Franz svalil na umělohmotnou židli poblíž vstupu do galerie. “Krucinál, jsem hotový…” řekl. “Úplně vyšťavený.” Vydal se ze všech sil, neúnavně seznamoval všechny, koho to zajímalo, s Jedovou uměleckou dráhou i s historií své galerie, bez přestání celý večer mluvil; Jed se spokojil s tím, že čas od času potřásl hlavou.

“Dojdeš mi pro pivo, prosím tě? Jsou v ledničce ve skladu.”

Jed se vrátil s balením Stelly Artois. Než Franz opět promluvil, na jediný zátah vyzunkl jednu láhev.

“Tak to by bylo. Teď nezbývá, než čekat na nabídky…” zhodnotil situaci. “Za týden se poradíme.”

9

Když se před ním vylouplo prostranství u Notre Dame de la Gare, začal se náhle jako výstraha snášet jemný a ledový déšť, načež stejně náhle po několika vteřinách ustal. Vystoupal několik schodů vedoucích ke vchodu. Dveře kostela byly jako vždy zeširoka otevřené; vevnitř to vypadalo pustě. Zaváhal a otočil se. Ulice Johanky z Arku klesala až k bulváru Vincenta Auriola, nad nímž projížděla nadzemka; v dálce šel rozeznat dóm Pantheonu. Nebe bylo tmavě, matně šedé. Vlastně, usoudil, Bohu toho nemá moc co říct; ne teď.

Národní náměstí bylo liduprázdné a skrze opadané stromy prosvítaly pravoúhlé, skloubené struktury univerzitního centra Tolbiac. Jed zabočil do ulice Château-des-Rentiers. Měl náskok, ale Franz už tam seděl, před sebou baňatou sklenku stolního vína a očividně ne první. Zarudlý a rozcuchaný vypadal, jako by několik týdnů v kuse nespal.

“Tak,” shrnul situaci, když se Jed posadil. “Dostal jsem nabídky na skoro všechny obrazy. Nechal jsem je licitovat, možná ještě trochu zvýším ceny, každopádně prozatím se průměrná cena ustálila na pěti stech tisících eur.”

“Jakže?”

“Slyšel jsi dobře: pěti stech tisících eur.”

Franz si nervózně kroutil pramínky rozježených bílých vlasů; to ho Jed nikdy dělat neviděl. Vypil sklenici, poručil si hned další.

“Když je prodám teď,” pokračoval, “dostaneme třicet milionů eur; zhruba.”

V kavárně se rozhostilo ticho. Kousek od nich velmi vyhublý stařík v šedém svrchníku usínal nad likérovým pivem. U nohou mu podřimoval, stejně jako jeho pán, bílozrzavý obézní krysařík. Opět začalo jemně pršet.

“Tak co?” zeptal se Franz asi po minutě. “Co uděláme? Mám začít prodávat?”

“Jak chceš.”

“Jak to, jak chci, sakra! Uvědomuješ si, jaký to jsou prachy?” Skoro zakřičel a stařec vedle se s trhnutím probral; pes se obtížně vztyčil a zavrčel jejich směrem.

“Patnáct milionů eur… Patnáct milionů eur oba…” pokračoval Franz mírněji, ale přiškrceným hlasem. “A mám pocit, že ti to je úplně šumák…”

“Ne, ne, promiň,” odpověděl rychle Jed. “Řekněme, že jsem v šoku,” dodal o něco později.

Franz si ho prohlédl s podezřívavou nevolností. “Tak fajn,” řekl nakonec. “Nejsem Larry Gagosian , na takovéhle věci nemám nervy. Prodám to teď.”

“Určitě dobře uděláš,” řekl Jed po další minutě. Sál opět ztichl a ozývalo se jen chrápání krysaříka, který si znovu spokojeně lehl k páníčkovým nohám.

“Co myslíš…” začal znovu Franz. “Jaký obraz podle tebe dostal nejlepší nabídku?”

Jed chvíli přemýšlel. “Možná Bili Gates a Steve Jobs…” navrhl nakonec.

“Přesně. Vystoupal na milion a půl eur. Díky jednomu Američanovi, který prý jedná za samotného Jobse.”

“Už dlouho…” pokračoval Franz napjatým, téměř rozčileným hlasem, “už dlouho trh s uměním ovládají nejbohatší světoví podnikatelé. A dneska mají poprvé příležitost, kromě toho že kupují, co je esteticky největší avantgarda, koupit si obraz sebe samých. Nechtěj ani slyšet, kolik žádostí jsem dostal od podnikatelů nebo průmyslníků, abys je namaloval. Jsme zpátky na královském dvoře… Zkrátka chci tě hlavně varovat, že ses octnul pod tlakem, pod velkým tlakem. Máš ještě v úmyslu dát Houellebecqovi ten jeho obraz?”

“Jistě. Slíbil jsem to.”

“Jak myslíš. Je to krásný dárek. Dárek za sedm set padesát tisíc eur… I když, hele, zaslouží si ho. Jeho text sehrál své. Díky tomu, jak zdůrazňuje systematický, teoretický rys tvojí práce, nejsi spojovaný s novou figurací a všemi těmihle chudáky… Samozřejmě jsem obrazy nenechal ve skladu v Eure-et-Loir, pronajal jsem si sejfy v bance. Napíšu ti lejstro, aby sis mohl vyzvednout Houellebecqův portrét, kdy budeš chtít…”

“Měl jsem taky jednu návštěvu,” pokračoval Franz po další pauze. “Mladou Rusku, asi budeš vědět, o koho jde.” Vytáhl vizitku a podal ji Jedovi. “Moc hezká mladá dáma…”

Začínalo se šeřit. Jed strčil vizitku do vnitřní kapsy bundy a začal si ji oblékat.

“Počkej…” přerušil ho Franz. “Než odejdeš, chci se jenom ujistit, že opravdu chápeš, o co tu jde. Měl jsem asi padesát telefonátů od lidí, kteří patří mezi nejbohatší na světě. Někdy od jejich asistentů, ale nejčastěji volali přímo. Všichni chtěli, abys je portrétoval. A všichni ti nabízejí aspoň milion eur.”

Jed si dooblékl bundu a vytáhl peněženku, aby zaplatil.

“Zvu tě…” řekl Franz s uštěpačným úšklebkem. “Nic neříkej, vím, co bys odpověděl. Požádáš o čas na rozmyšlenou; a za několik dní mi zavoláš, že odmítáš. A potom skončíš. Začínám tě znát, vždycky jsi byl takový, už v době michelinských map: roky makáš někde stranou jako vzteklý a pak, jakmile to vystavíš, jakmile dosáhneš uznání, necháš to plavat.”

“S drobnými rozdíly. Tady jsem začínal tápat, když jsem sekl s ‚Damienem Hirstem a Jeffem Koonsem’.”

“Já vím; právě to mě taky dokopalo, abych uspořádal výstavu. Mimochodem jsem rád, žes ten obraz nedodělal. Přesto se mi tvoje myšlenka líbila, ten projekt měl historickou nosnost, šlo o dost výstižný komentář stavu umění v určité době. Skutečně došlo k jistému rozdělení: na jedné straně zábava, sex, kýč, nevinnost; na druhé trash, smrt, cynismus. Jenomže ve tvé situaci by to nevyhnutelně interpretovali jako dílo druhořadého umělce, žárlícího na úspěch bohatších kolegů; vůbec jsme v bodě, kdy úspěch na trhu opravňuje a zhodnocuje cokoliv, nahrazuje všechny teorie, nikdo už nevidí dál, vůbec nikdo. Teď si ten obraz budeš moct dovolit, je z tebe nejlépe placený francouzský umělec; ale vím, že ho nenamaluješ, protože přejdeš k něčemu dalšímu. Možná že prostě necháš portrétů; nebo rovnou celého figurativního malířství a vrátíš se k fotce. Nemám ponětí.”

Jed mlčel. U vedlejšího stolu se stařec probral z polospánku, vstal a zamířil k východu; pes ho obtížně následoval, kolébaje tlustým tělem na krátkých nožkách.

“Tak nebo tak,” řekl Franz, “chci, abys věděl, že jsem pořád tvůj galerista. Ať se stane cokoliv.”

Jed přikývl. Šéf podniku vyšel ze spíže, rozsvítil zářivku nad výčepem a kývl směrem k Jedovi; Jed mu kývnutí vrátil. Byli pravidelní a teď už i dlouhodobí zákazníci, ale žádná skutečná družnost mezi nimi nevznikla. Vedoucí dokonce zapomněl, že před deseti lety Jedovi dovolil, aby si ho a jeho kavárnu vyfotil, což mu pak pomohlo při práci na obrazu “Claude Vorilhon, vedoucí trafiky s barem”, druhém obrazu série prostých řemesel - za nějž právě jeden americký burzovní makléř nabídl sumu tři sta padesát tisíc eur. Vždycky je považoval za netypické zákazníky, kteří se liší věkově i profesně od zbytku obvyklých hostů, zkrátka nepatřili mezi hlavní cílovou skupinu.

Jed vstal, zauvažoval, kdy Franze zase uvidí, a náhle mu došlo, že se stal bohatým mužem. Těsně předtím, než zamířil ke dveřím, se ho Franz zeptal:

“Co děláš na Vánoce?”

“Nic. Budu s otcem, jako obvykle.”

10

Ne tak úplně jako obvykle, pomyslel si Jed, když se vracel ulicí Johanky z Arku. Otec zněl po telefonu naprosto zničeně a nejdřív navrhl, aby každoroční večeři zrušili. “Nechci být pro nikoho přítěží…” Jeho rakovina konečníku se náhle zhoršila, nyní ho stíhaly ztráty materiálu, oznámil s masochistickou rozkoší, budou mu muset udělat umělý vývod střeva. Na Jedovo naléhání souhlasil, aby se sešli, pod podmínkou, že ho syn pozve k sobě. “Už nesnesu pohled na lidské držky…”

Před kostelem Notre Dame de la Gare zaváhal, pak vstoupil. Chrám mu nejdřív přišel opuštěný, ale jak procházel k oltáři, spatřil černou dívku, nanejvýš osmnáctiletou, jak klečí se sepjatýma rukama v jedné z chórových lavic naproti soše Panny Marie; cosi potichu vyslovovala. Zadek, vyklenutý poklekem, jí velmi těsně obepínaly kalhoty z jemné bílé látky, zaznamenal Jed trochu proti své vůli. Zpovídala se z nějakých hříchů? Měla nemocné rodiče? Ta víra v Boha musela být stejně praktická: když už jsme pro druhé nemohli nic udělat - a to platilo v životě často, vlastně takřka výhradně, každopádně v případě otcovy rakoviny určitě - vždycky jsme se za ně mohli aspoň modlit.

Vyšel ven s nepříjemnými pocity. Nad ulicí Johanky z Arku se stmívalo, brzdová světla aut se zpomaleně vzdalovala směrem k bulváru Vincenta Auriola. V dálce se dóm Pantheonu koupal v nevysvětlitelném zelenavém světle, trochu jako by na Paříž chystaly masivní útok mimozemské talíře. Na různých místech města právě nepochybně umírali lidé.

Druhý den touž dobou přitom neváhal, a zatímco na Alpské náměstí dopadal stín, začal rozsvěcet svíčičky a klást na stůl podložený kozly lososové roládičky. Otec slíbil, že dorazí v šest.

Zazvonil dole v osmnáct nula jedna. Jed otevřel domovním telefonem a cestou výtahem dolů se několikrát pomalu a zhluboka nadechl a vydechl.

Když se rychle dotkl syna drsnými tvářemi, zůstal otec stát uprostřed místnosti jako tvrdé Y. “Posaď se, posaď se…” řekl Jed. Otec ihned poslechl, usedl na úplný kraj jedné ze židlí a vrhal kolem sebe plaché pohledy. Ještě nikdy tu nebyl, uvědomil si náhle Jed, ještě nikdy mě tu nenavštívil. Musel mu říct i to, aby si odložil kabát. Otec se snažil usmívat, trochu jako člověk, který chce ukázat, že udatně snáší amputaci. Jed chtěl otevřít šampaňské, ale trochu se mu třásly ruce, láhev bílého vína, kterou vyndal z mrazáku, mu málem upadla; lil z něho pot. Otec se stále trochu ztuhle usmíval. Ejhle člověk, který dynamicky, občas tvrdě vedl podnik o padesáti lidech, který musel propouštět, přijímat; jenž vyjednával smlouvy na desítky, někdy stovky milionů eur. Ovšem blízkost smrti nás činí pokornými, a toho večera vypadal, že touží, aby vše proběhlo co možná hladce, že hlavně nechce působit žádný problém - to byla pravděpodobně nyní v životě jeho jediná ambice. Jedovi se nakonec podařilo otevřít šampaňské, trochu se uvolnil.

“Slyšel jsem o tvém úspěchu…” řekl otec a pozvedl sklenici. “Připijme si na tvůj úspěch.”

To je cesta, řekl si hned Jed, skulina k možné konverzaci, a tak začal mluvit o svých obrazech, o práci, kterou zahájil už před deseti lety, o své snaze popsat pomocí malby jednotlivá soukolí, jež spoluumožňují chod společnosti. Hovořil lehce skoro hodinu, přičemž pravidelně doléval šampaňské a pak víno, které upíjeli k předpřipraveným pokrmům zakoupeným předchozího večera, a druhý den si zaraženě uvědomil, že to, co právě říkal, nikdy předtím nikomu neřekl. Otec pozorně poslouchal, čas od času se na něco zeptal, tvářil se překvapeně a zvědavě jako malé dítě, zkrátka všechno probíhalo výborně až do sýrů, kdy Jedovi začala docházet inspirace a jeho otec jako by pod vlivem zemské přitažlivosti upadl do bolestivé sklíčenosti. Večeře ho nicméně trochu posílila, a tak polohlasem utrousil následující slova bez skutečného smutku, spíše s nevěřícným potřásáním hlavy: “Zatraceně… Umělý konečník…”

“Víš,” řekl hlasem prozrazujícím lehkou opilost, “v jistém smyslu jsem rád, že tu tvoje matka už není. Byla tak jemná, elegantní… Fyzický úpadek by nesnesla.”

Jed ztuhnul. A je to tady, řekl si. Jsme tam; po letech promluví. Avšak otec změnu jeho výrazu zaznamenal.

“Nebudu ti teď vykládat, proč se matka zabila!” zdůraznil silným, téměř rozčileným hlasem. “Nebudu ti to vykládat, protože nemám zdání!” Téměř okamžitě se uklidnil a schoulil se na židli. Jed se potil. Možná že v místnosti bylo příliš horko, topení se skoro nedalo ovládat, bál se, že se zase rozbije, teď, když má peníze, se odstěhuje, určitě, to lidi dělávají, když mají peníze, snaží se zlepšit své životní prostředí, ale kam se odstěhuje? V otázce bydlení neměl žádné zvláštní preference. Možná že nakonec zůstane a provede rekonstrukci, každopádně tedy vymění bojler. Zvedl se a pokusil se nastavit ovládání přístroje, jak to šlo. Otec pokyvoval hlavou a něco si potichu mrmlal. Jed se k němu vrátil. Chtělo by to vzít ho za ruce, dotknout se jeho ramene nebo tak něco, jenže jak? Nikdy to nedělal. “Umělý vývod…” hlesl znova zasněně.

“Vím, že nebyla s naším životem spokojená,” pokračoval, “ale je to dostatečný důvod k sebevraždě? Ani já nebyl se svým životem spokojený, přiznám se ti, že jsem od své kariéry architekta čekal něco jiného než stavět u moře pitomé rezidence pro debilní turisty pod dohledem bezcharakterních a neskutečně vulgárních investorů; no ale co, tak to chodilo, patřilo to k práci… Nejspíš prostě neměla ráda život. Nejvíc mě šokovalo, co mi vyprávěla sousedka, která ji potkala těsně před tím. Vracela se z nákupu, pravděpodobně si právě sehnala jed - mimochodem nikdo nikdy nezjistil jak. Ta žena mi říkala, že vypadala šťastně, neuvěřitelně nadšeně a šťastně. Tvářila se přesně jako někdo, říkala, kdo se chystá odjet na dovolenou. Po kyanidu, který si vzala, musela umřít okamžitě; jsem si naprosto jistý, že netrpěla.”

Posléze zmlknul a ticho se začalo táhnout stále víc, až Jed částečně ztratil vědomí. Vyjevily se mu obrovské prérie, jejichž trávu pročesával lehký větřík, světlo připomínalo věčné jaro. Naráz se vzbudil, otec dál klimbal a pokračoval v klopotném vnitřním monologu. Jed zaváhal, počítal s dezertem: v mrazničce měl čokoládové profiterolky. Má je přinést? Nebo má naopak počkat, jestli se nedozví víc o matčině smrti? Na matku vlastně neměl žádnou vzpomínku. A pravděpodobně to bylo důležité především pro jeho otce. Přece jen se rozhodl s profiterolkami trochu počkat.

“Žádnou jinou ženu jsem nepoznal…” řekl otec mdlým hlasem. “Vůbec žádnou jinou. Dokonce jsem po tom ani netoužil.” Načež si zase začal mručet pro sebe a pokyvovat hlavou. Jed se nakonec rozhodl, že profiterolky vyndá. Otec si je vyjeveně prohlédl jako naprosto nevídaný předmět, na který ho dosavadní život ani trochu nepřipravil. Jednu vzal, protočil ji mezi prsty a kouknul na ni zhruba stejně jako na psí hovínko; ale nakonec ji strčil do pusy.

Následovaly dvě tři minuty němé zběsilosti, kdy zuřivě čapali čokoládové kuličky jednu po druhé z ozdobné krabice od cukráře a bez prodlení je polykali. Pak se situace zklidnila a Jed navrhl kávu. Otec ihned souhlasil.

“Mám chuť na cigaretu…” řekl. “Máš nějaké?”

“Nekouřím.” Jed byl okamžitě na nohou. “Ale můžu pro ně skočit. Na Italském náměstí znám tabák, kde mají otevříno do noci. A navíc…” podíval se nevěřícně na hodinky, “je teprve osm.”

“Myslíš, že mají otevřeno i na Štědrý večer?”

“Zkusím se podívat.”

Navlékl si kabát. Venku ho praštil prudký náraz větru; v ledovém ovzduší rotovaly sněhové vločky, muselo být tak deset pod nulou. Bar s tabákem na Italském náměstí právě zavíral. Vedoucí se s reptáním vrátil za pokladnu.

“Co to bude?”

“Cigarety.”

“Jaké?”

“Nevím. Dobré cigarety.”

Chlápek se na něj rozmrzele podíval. “Dunhillky! Dunhillky a gitanky! A zapalovač…!”

Otec se ani nehnul, pořád seděl zhrouceně na židli a nezareagoval, ani když uslyšel otvírání dveří. Vzal si nicméně z krabičky gitanku, a než si zapálil, zvědavě si ji prohlédl. “Dvacet let jsem nekouřil…” poznamenal. “Ale co na tom teď záleží?” Dal si šluka, pak druhého. “Je to silné…” řekl. “A dobré. Když jsem byl mladý, všichni kouřili. Na pracovních jednáních, při schůzkách v kavárně, pořád. Zvláštní, jak se věci mění…”

Vypil doušek koňaku, který před něj syn postavil, znova zmlknul. V tichu Jed slyšel stále prudší hvízdání větru. Podíval se z okna: husté vločky vířily rychlostí vichřice.

“Myslím, že jsem vždycky chtěl být architektem…” pokračoval otec. “Jako malý jsem se zajímal o zvířata, asi jako všechny děti, když se mě ptali, čím chci být, až budu velký, odpovídal jsem, že veterinářem, ale vlastně myslím, že už mě přitahovala architektura. Vzpomínám si, že v deseti jsem se pokusil postavit hnízdo vlaštovkám, které v létě létaly do kolny. V encyklopedii jsem si našel, jak si vlaštovky staví hnízdo ze země a ze slin, strávil jsem tím týdny…” Hlas se mu lehce třásl, znova se odmlčel, Jed se na něj starostlivě podíval; než pokračoval, mocně si přihnul koňaku.

“Ale nikdy moje hnízdo nepoužily. Nikdy. Dokonce přestaly bydlet v kolně…” Starý muž se náhle rozplakal, slzy mu stékaly po obličeji a bylo to strašné. “Tati…” řekl Jed zcela vyvedený z míry, “tati…” Zdálo se, že je k nezastavení.

“Vlaštovky nikdy nepoužívají hnízda, která postavil člověk,” řekl Jed překotně. “To nejde. I kdyby ses jenom dotknul jejich hnízda, opustí ho a postaví si nové.”

“Jak tohle víš?”

“Četl jsem to před několika lety v jedné knize o chování zvířat. Potřeboval jsem informace kvůli obrazu.”

Lhal, nic takového nečetl, ale otci jako by se skoro okamžitě ulevilo a rychle se uklidnil. Když uváží, pomyslel si Jed, že mu ta zátěž ležela na srdci víc než šedesát let…! Ze ho pravděpodobně provázela celou profesní dráhu…!

“Po maturitě jsem se přihlásil na výtvarnou akademii v Paříži. Matku to trochu znepokojovalo, byla by radši, kdybych studoval na inženýra; ale otec mě hodně podpořil. Myslím, že měl umělecké ambice jako fotograf, ale nikdy se mu nepovedlo fotit jiné věci než svatby a přijímání…”

Jed nikdy neviděl, že by se jeho otec věnoval jiným než technickým problémům, a ke konci čím dál víc finančním; pomyšlení, že i on studoval na akademii a že architektura patří k uměleckým disciplínám, bylo jaksi překvapivé, nepohodlné.

“Ano, také jsem chtěl být umělcem…” řekl otec hořce, skoro zle. “Ale neuspěl jsem. Za mého mládí dominoval funkcionalismus, po pravdě řečeno dominoval už několik desetiletí, od Le Corbusiera a Van der Roheho se architektura nikam neposunula. Všechna nová města, všechna sídliště vybudovaná na předměstích v padesátých a šedesátých letech to poznamenalo. S několika kamarády jsme na akademii měli ambice dělat to jinak. Neodmítali jsme přímo primát funkčnosti ani pojem ‚stroje na bydlení’; zpochybňovali jsme však to, co v sobě obsahoval fakt, že člověk někde bydlí. Stejně jako marxisti i liberálové byl Le Corbusier produktivista. Pro člověka si vymyslel kancelářské budovy, hranaté, utilitární, bez jakékoliv výzdoby; a zhruba totožné obytné budovy s několika přídavnými funkcemi, jako byly družina, tělocvična, bazén - mezi kancelářskými a obytnými budovami procházela dálnice. Ve své obytné buňce měl mít člověk čerstvý vzduch a světlo, to bylo podle něj velmi důležité; a prostranství mezi jednotlivými strukturami bylo vyhrazeno lesům a řekám - zřejmě si představoval, že by rodiny měly mít možnost se v neděli procházet ve volné přírodě, každopádně chtěl tento prostor ušetřit, byl jakýmsi ekologickým průkopníkem, lidstvo se podle něj mělo omezit na obytné moduly vytyčené uprostřed přírody, kterou nemělo v žádném případě měnit. Když si to tak vezmeš, je to příšerně primitivní, děsivá regrese v porovnání s jakoukoli rurál-ní krajinou - vytříbenou, komplexní, vyvíjející se směsí luk, polí, lesů a vesnic. Je to vize brutálního, totalitářského ducha. Le Corbusier nám připadal jako totalitářský a brutální duch, poháněný silnou zálibou v ošklivosti; právě jeho vize ale během dvacátého století převážila. My jsme byli ovlivnění spíš Charlesem Fourierem…” Usmál se, když uviděl překvapený synův výraz. “Z Fouriera se zachovaly hlavně jeho sexuální teorie a je fakt, že jsou dost směšné. Není snadné cist Fouriera prvoplánově, se všemi jeho víry, fakírkami a rýnskými vílami, je až s podivem, že měl nějaké následovníky, lidi, kteří ho brali vážně, kteří doopravdy uvažovali o vybudování nové společnosti na základě jeho knih. Je to nepochopitelné, pokud ho považujeme za myslitele, neboť jeho myšlení vskutku rozum nebere, jenže Fourier není v jádru myslitel, nýbrž guru, první svého druhu, a jako všichni guruové nezískal slávu díky intelektuálnímu přilnutí k nějaké teorii, ale naopak díky všeobecnému zmatku ve spojení s nezlomným optimismem zejména na sexuálním poli, lidé potřebují sexuální optimismus tak jako nic. Přitom skutečným Fourierovým tématem, které ho zajímalo především, není sex, ale organizace výroby. Hlavní otázka, kterou klade, zní: proč člověk pracuje? Cím to, že zaujímá určité místo ve společenském uspořádání, že tuto úlohu přijímá a vykonává úkoly, které z ní plynou? Liberálové na tuto otázku odpověděli, že prostě a jednoduše kvůli lákavosti výdělku; my jsme se domnívali, že to jako odpověď nestačí. A marxisti neodpovídali nic, dokonce je to vůbec nezajímalo, a proto mimochodem také zkrachoval komunismus: jakmile zrušili finanční motivaci, lidé přestali pracovat, své úkoly sabotovali, absentérství narostlo do obrovských rozměrů; komunismus nikdy nebyl schopen zajistit výrobu ani distribuci těch nejzákladnějších statků. Fourier zažil monarchii a věděl, že dávno před příchodem kapitalismu docházelo k vědeckým výzkumům, k technickému pokroku, a že lidé pracovali tvrdě, někdy velmi tvrdě, aniž je poháněla vidina zisku, nýbrž něco jiného, v očích moderního člověka daleko nejasnějšího: v případě mnichů láska k Bohu, u jiných jednoduše čest spojená s funkcí.”

Jedův otec se odmlčel, všiml si, že syn ho nyní poslouchá s velkým zaujetím. “Ano…” okomentoval to, “určitě je tu vztah s tím, o co ses pokusil ve svých obrazech. Fourier je jeden velký galimatyáš a jako celek je to téměř nečitelné, ale přesto na něm možná stále něco bude. No, to jsme si aspoň tehdy mysleli…”

Zmlknul a jako by se ponořil zpět do vzpomínek. Poryvy větru se uklidnily a nahradila je hvězdná klidná noc; střechy pokrývala silná vrstva sněhu.

“Byl jsem mladý…” řekl konečně s jakousi tlumenou nedůvěřivostí. “Možná si to úplně neuvědomuješ, protože ses už narodil do bohaté rodiny. Ale byl jsem mladý, chystal jsem se stát architektem a byl jsem v Paříži; všechno mi připadalo možné. A nebyl jsem sám, v Paříži bylo tehdy veselo, měli jsme pocit, že přestavíme svět. Tou dobou jsem potkal tvou matku, studovala na konzervatoři, hrála na housle. Byli jsme jako banda umělců, vážně. No, vlastně jsme nanejvýš napsali čtyři pět článků do jednoho časopisu o architektuře, které jsme podepisovali společně. Z velké části šlo o politické texty. Zastávali jsme myšlenku, že komplexní, rozvětvená společnost s mnoha organizačními stupni jako ta, o které psal Fourier, šla ruku v ruce s komplexní, rozvětvenou, členitou architekturou nechávající prostor individuální tvorbě. Ostře jsme tam útočili na Van der Roheho - jenž navrhoval prázdné, nastavitelné struktury, stejné, které měly sloužit za model firemním open spacům - a hlavně na Le Corbusiera, který neúnavně vytvářel koncentrační prostory rozdělené na totožné buňky, dobré, jak jsme psali, akorát tak k modelu vězení. Ty články měly určitý ohlas, myslím, že o nich mluvil Deleuze; jenže jsme museli pracovat, ostatní také, nastoupili jsme do velkých architektonických kanceláří a život už tak zábavný nebyl. Moje finanční situace se celkem rychle zlepšila, tehdy byla spousta práce, Francie se rychle přestavovala. Koupil jsem dům v Raincy, považoval jsem to za dobrý nápad, v té době šlo o příjemné městečko. A navíc jsem ho pořídil za dobrou cenu, přivedl mě k němu jeden klient, investor do nemovitostí. Majitelem byl starý chlápek, očividně intelektuál, pořád chodil v šedém třídílném obleku s kytičkou v klopě, pokaždé jinou. Vypadal, jako by přišel z Belle Epoque, maximálně ze třicátých let, vůbec jsem si ho nedokázal spojit s prostředím. Člověk by čekal, že ho potká, já nevím, na Voltairově nábřeží… ale rozhodně ne v Raincy. Bývalý univerzitní profesor se specializací na esoterismus a dějiny náboženství, vzpomínám si, že byl kovaný v kabale a gnosticismu, ale přistupoval k nim dost zvláštně, například pohrdal Reném Guénonem. ‚Ten blbec Guénon,’ říkával o něm, myslím, že napsal spoustu ostrých kritik jeho knih. Nikdy se neoženil, žil pro práci, jak se říká. Četl jsem dlouhý článek, který napsal do jednoho společenskovědního časopisu, rozvíjel tam dost podivné úvahy ohledně osudu, možnosti vybudovat nové náboženství založené na principu synchronicity. Sama jeho knihovna by stála tolik, co dům - čítala, myslím, přes pět tisíc svazků ve francouzštině, v angličtině a v němčině. Tam jsem také objevil dílo Williama Morrise.”

Odmlčel se, když zaznamenal proměnu v Jedově tváři.

“Znáš Williama Morrise?”

“Ne, tati. Ale i já bydlel v tom domě, vybavuji si knihovnu…” Vzdychl, zaváhal. “Nechápu, proč mi tohle všechno říkáš až po tolika letech,” řekl.

“Nejspíš proto, že brzy umřu,” odpověděl otec prostě. “Tedy ne hned, ne pozítří, ale je evidentní, že mi nezbývá moc času…” Rozhlédl se, téměř vesele se usmál. “Můžu si dát ještě koňak?” Jed mu okamžitě dolil. Zapálil si gitanku, rozkošnicky vdechl kouř.

“No a potom tvá matka otěhotněla s tebou. Konec těhotenství měla těžký, dělali jí císařský řez. Doktor jí oznámil, že už nebude moct mít děti, a ještě ke všemu jí zůstaly dost ošklivé jizvy. Bylo to pro ni těžké: byla to krásná žena, víš… Nebyli jsme spolu nešťastní, nikdy jsme se vážně nepohádali, aleje fakt, že jsem s ní dostatečně nemluvil. K tomu ty housle, asi nikdy neměla přestat. Vzpomínám si, jak jsem jednou večer seděl u Bagnoletské brány ve svém mercedesu, vracel jsem se z práce, bylo už devět večer, ale pořád ještě zácpy. Nevím, co to spustilo, možná budovy Mercuriales, neboť jsem dělal na hodně podobném projektu, který mi připadal nezajímavý a ošklivý, ale prostě jsem se uviděl v tom autě, jak sedím uprostřed rychlostního přivaděče čelem k těm ohyzdným barákům, a zčistajasna jsem si řekl, že nemůžu dál. Bylo mi necelých čtyřicet, v práci se mi dařilo, ale nemohl jsem dál. Během několika minut jsem se rozhodl, že založím vlastní společnost, abych mohl dělat architekturu podle svých představ. Věděl jsem, že to bude těžké, ale nechtěl jsem umřít a aspoň to nezkusit. Obrátil jsem se na bývalé spolužáky z akademie, ale všichni už měli pevně zajetý život - také něco dokázali a nechtěli příliš riskovat. Tak jsem do toho šel sám. Tedy zkontaktoval jsem Bernarda Lamarche-Vadela, s nímž jsem se seznámil pár let předtím a celkem jsme si rozuměli. Představil mi zastánce směru volné figurace: Combase, Di Rosu… Říkal jsem ti už o Williamu Morrisovi?”

“Ano, tati, mluvil jsi o něm před pěti minutami.”

“Vážně?” Odmlčel se a tváří mu probleskl zmatený výraz. “Zkusím dunhillku…” Párkrát šluknul. “Taky dobrá; jiná než gitanky, ale dobrá. Nechápu, proč všichni tak najednou přestali kouřit.”

Zmlkl, vychutnal si cigaretu až do konce. Jed čekal. V dálce pod oknem někdo zatroubil do ticha: “Narodil se Kristus Pán,” spletl některé noty, začal znovu; pak se ticho vrátilo, k hromadnému troubení nedošlo. Střechy Paříže teď pokrývala hustá, pevně usazená vrstva sněhu; v tom tichu bylo něco definitivního, pomyslel si Jed.

“William Morris měl blízko k prerafaelitům,” navázal jeho otec. “Ke Gabrielu Dantemu Rossettimu na začátku a k Burne-Jonesovi až do konce. Podle základní prerafaelitské myšlenky začalo umění hned po středověku degenerovat, počínaje renesancí ztratilo veškerou spiritualitu a autenticitu a stala se z něj čistě průmyslová a obchodní činnost, přičemž takzvaní velcí renesanční mistři - ať už Boticelli, Rembrandt nebo Leonardo da Vinci - se ve skutečnosti chovali jako normální šéfové firem; přesně tak jako dneska Jeff Koons nebo Damien Hirst. Takzvaní velcí renesanční mistři řídili železnou rukou ateliéry o padesáti nebo stu asistentů, kteří produkovali obrazy, sochy a fresky jako na běžícím pásu. Jim stačilo vše řídit, podepisovat hotová díla a především věnovat se píárku u momentálních mecenášů - knížat nebo papežů. Pro prerafaelity stejně jako pro Williama Morrise musely hranice mezi uměním a řemeslem a mezi koncepcí a provedením zmizet: každý člověk mohl být svým způsobem tvůrcem krásy - ať už jako výrobce obrazu, oblečení nebo kusu nábytku; a stejně tak každý měl v běžném životě právo obklopovat se krásnými věcmi. Toto přesvědčení spojoval se socialistickým aktivismem, který ho vedl ke stále větší angažovanosti v hnutích za osvobození proletariátu; chtěl prostě zrušit systém průmyslové výroby.

Zvláštní je, že Gropius založil Bauhaus na úplně stejné linii - pravda, možná méně politické a s větším zájmem o duchovno -, i když ve skutečnosti byl vlastně také socialista. V Manifestu Bauhausu z roku 1919 prohlašuje, že chce překonat protiklad mezi uměním a řemeslem, hlásá právo na krásu pro všechny; přesně jako program Williama Morrise. Postupně s tím, jak se blížil průmyslu, však Bauhaus nabíral stále funkcionalističtější a produktivističtější směr; Kandinsky a Klee byli vytlačení na okraj profesorského sboru, a když institut zavřel Goering, sloužil už jen kapitalistické výrobě.

My jsme moc političtí nebyli; ale myšlení Williama Morrise nám pomohlo vymanit se z Le Corbusierova zákazu ornamentů. Vzpomínám si, že Combas byl zpočátku dost rezervovaný - pre-rafaelističtí malíři nebyli zrovna jeho svět -, ale musel uznat, že tapetové motivy, které kreslil William Morris, jsou krásné, a když pochopil, oč se přesně jedná, stal se nadšeným členem. Nic mu nemohlo udělat větší radost než tvorba motivů na potahové látky, tapety nebo vnější vlysy, opakující se v celé řadě budov. Lidi z volné figurace tehdy byli skutečně dost sami, nadále dominoval minimalistický proud, a graffiti ještě neexistovalo - nebo se o něm nemluvilo. Ale přihlásili jsme své návrhy do všech výběrových řízení na aspoň trochu zajímavější projekty a čekali jsme…”

Jeho otec se opět odmlčel, zřejmě uvízl ve vzpomínkách, a pak se schoulil na židli, jako by ho ubylo, zmenšil se a Jed si náhle uvědomil, s jakou vervou, s jakým nadšením posledních pár minut mluvil. Od dětských let ho nikdy předtím takového neslyšel - a už nikdy, pomyslel si, ho tak mluvit neuslyší, naposledy si prožil naději a krach, jež tvořily příběh jeho života. Lidský život obvykle není mnoho, lze ho shrnout do několika událostí, a Jed konečně doopravdy pochopil, co zmůže hořkost, ztracené roky, rakovina a stres, ale i matčinu sebevraždu.

“Funkcionalisté převažovali ve všech komisích…” uzavřel otec jemně. “Narazil jsem hlavou o sklo; všichni jsme narazili o sklo. Combas a Di Rosa to hned nevzdali, ještě roky mi volali, aby zjistili, jestli se něco hnulo… Potom, když se nic nedělo, se vrátili ke svému malování. A mně nakonec nezbylo než přijmout normální zakázku. První byla Port Ambares a pak už následovala jedna za druhou, hlavně rekonstrukce přímořských letovisek. Všechny projekty jsem uklidil do kartonových desek, jsou pořád ve skříni v mé pracovně v Raincy, můžeš se na ně podívat…” Zarazil se, aby nedodal “až budu po smrti”, ale Jed naprosto pochopil.

“Je pozdě,” řekl a narovnal se na židli. Jed koukl na hodinky: čtyři ráno. Jeho otec vstal, odskočil si na záchod, vrátil se a navlékl si kabát. Během dvou nebo tří minut, co mu to trvalo, Jed prchavě, střídavě pocítil, že právě zahájili novou fázi vzájemného vztahu, a naopak že se už nikdy neuvidí. Otec před ním nakonec ustrnul ve vyčkávacím postoji, dokud neřekl: “Zavolám ti taxíka.”

11

Když se ráno 25. prosince probudil, Paříž pokrýval sníh; na bulváru Vincenta Auriola minul žebráka s hustým ježatým vousem a kůží špinavou téměř dohněda. Vložil do jeho misky dvě eura, posléze se vrátil a přidal desetieurovou bankovku; muž překvapeně hekl. Jed byl nyní bohatý člověk a kovové oblouky nadzemky se vypínaly nad zklidněnou, zmrtvělou krajinou. Přes den sníh roztaje a všechno se změní na bláto, špinavou vodu; pak se život vrátí v trochu zpomaleném rytmu. Mezi silnými chvílemi o vysoké intenzitě ve vztazích a obchodech, jakými jsou 1. svátek vánoční a Nový rok, se táhne nekonečný týden, který je v podstatě jen dlouhým bezčasím - činorodost se vrací, ovšem tentokrát bleskově, výbušně až v podvečer 31. prosince.

Zpátky doma přezkoumal Olžinu vizitku: Michelin TV, třída Petra I. Karadordeviče, programová ředitelka. Aniž by za tím šla nějak zvlášť urputně, i ona uspěla na profesním poli; ale nevdala se, a to pomyšlení mu neudělalo dobře. Sice na to nemyslel, ale celé ty roky měl za to, že někde v Rusku dosáhla lásky nebo alespoň rodinného života.

Zavolal druhý den koncem dopoledne v očekávání, že všichni budou na dovolené, ale vůbec ne: po pětiminutovém čekání mu vystresovaná sekretářka sdělila, že Olga má jednání a že ji zpraví o jeho telefonátu.

Minutu od minuty, zatímco nehybně čekal u svého telefonu, v něm rostla nervozita. Naproti němu stál na stojanu Houellebecqův portrét; téhož rána si ho vyzvedl v bance. Příliš pronikavý spisovatelův pohled mu na klidu nepřidával. Vstal a otočil plátno směrem ke stojanu. Sedm set padesát tisíc eur… pomyslel si. Nedávalo to žádný smysl. I Picasso neměl žádný smysl; možná ještě menší, pakliže lze odstupňovat nesmysl.

Telefon zazvonil ve chvíli, kdy mířil do kuchyně. Vrhl se k němu a zvedl sluchátko. Olžin hlas se nezměnil. Hlas lidí se nikdy nemění, stejně jako výraz jejich očí. Uvnitř celkového tělesného hroucení, v němž spočívá stárnutí, hlas a pohled s bolestnou nevyvratitelností dosvědčují trvalost charakteru, snah, tužeb, všeho, co tvoří lidskou osobnost.

“Byla ses podívat v galerii?” zeptal se, trochu aby zahájil rozhovor na neutrální půdě, načež se podivil, že se v jeho očích stalo vlastní malířské dílo neutrální půdou.

“Ano, a moc se mi líbila. Výstava je… originální. Nepodobá se to ničemu, co jsem kdy viděla. Jenže já vždycky věděla, že máš talent.”

Nastalo zřetelné ticho.

“Můj malý Francouzku…” řekla Olga, její ironický tón špatně zakrýval skutečnou emoci a Jedovi se udělalo znovu nevolno, na pokraji pláče. “Malý successful Francouzku…”

“Mohli bychom se vidět…” odpověděl rychle Jed. Někdo to musel říct první; tak, byl to on.

“Tenhle týden mám strašně nabitý.”

“Fakt? Jak to?”

“Začínáme vysílat 2. ledna. Musíme dořešit spoustu věcí.” Chvíli přemýšlela. “Televize pořádá jednatřicátého silvestrovskou oslavu. Mohla bych tě pozvat,” Opět se pár vteřin odmlčela. “Udělalo by mi radost, kdybys přišel…”

Večer obdržel e-mail, v němž uváděla všechny detaily. Večírek se konal na soukromé adrese u Jeana-Pierra Pernauta - bydlel v Neuilly na bulváru Sablons. Téma večera znělo nepříliš překvapivě “Francouzský venkov”.

Jed myslel, že o Jeanu-Pierru Pernautovi už ví všechno; přesto ho několikrát překvapilo, co o něm psala Wikipedie. Dozvěděl se, že populární moderátor je autorem rozsáhlého psaného díla. K “Francii chutí”, “Francii slavící” a “Z našich regionů” se řadila dvousvazková “Velkolepá řemesla”. Vše vydalo nakladatelství Michel Lafon.

Překvapil ho také oslavný, téměř chvalozpěvný tón encyklopedické noticky. Co si pamatoval, býval Jean-Pierre Pernaut občas kritizován; to vše zřejmě odnesl čas. Jak zdůrazňoval zkraje redaktor, Jean-Pierre Pernaut dokázal bezmála geniálně vystihnout, že po osmdesátých letech “prachů a pozlátka” veřejnost žíznila po ekologii, autenticitě a skutečných hodnotách. I když za důvěru mohl vděčit Martinu Bouyguesovi, zprávy o třinácté hodině na TF1 nesly výhradně známky jeho vizionářské osobnosti. Na základě nejčerstvějších novinek - ostrých, rychlých, nespoutaných a pošetilých - Jean-Pierre Pernaut každý den mesiášsky prováděl vystrašeného a stresovaného televizního diváka po idylickém venkově, kde člověk žil v souladu s přírodou a ročními obdobími. Zprávy ve 13 hodin na TF1 se tak stávaly něčím víc než jen televizním zpravodajstvím a získávaly nádech cesty za hvězdou, která končila žalmem. Přestože autor článku neskrýval své katolické vyznání, uznával, že Weltanschauung Jeana-Pierra Pernauta by se kromě “nejstarší dcery církve”, rurální Francie, dokonale shodla i s panteismem, případně s epikurejskou moudrostí.

Nazítří si Jed v knihkupectví France Loisirs nákupního centra Italie 2 koupil první svazek “Velkolepých řemesel”. Dělení spisu bylo prosté a vycházelo ze zpracovávaných materiálů: hlína, kámen, kov, dřevo… Z četby neměl zrovna pocit staromilectví. Způsobem, jakým systematicky datoval vznik řemesel, která popisoval, a hlavní pokroky dosažené v jejich praxi, se Jean-Pierre Pernaut stavěl spíše do pozice obhájce pomalého pokroku než strnulosti. Možná, napadlo Jeda, že existují styčné body mezi myšlením Jeana-Pierra Pernauta a Williama Morrise - kromě socialistického ukotvení, pochopitelně. I když se většina televizních diváků domnívala, že je spíše napravo, Jean-Pierre Pernaut vždy prokazoval v každodenním vydání svých zpráv krajní profesně-etickou opatrnost. Dokázal se vyhnout i tomu, aby ho lidé spojovali s dobrodružstvím zvaným Lov, rybaření, příroda, tradice, hnutím založeným v roce 1989 - pouhý rok předtím, než usedl do křesla zpráv ve 13 hodin na TF1. Na onom úplném konci osmdesátých let stejně muselo dojít k nějakému zlomu, pomyslel si Jed; významnému historickému zlomu, který prošel v danou chvíli bez povšimnutí, jak tomu obvykle bývá. Vzpomněl si na “Klidnou sílu”, slogan, který vymyslel Jacques Séguéla, aby oproti veškerému očekávání umožnil znovuzvolení Françoise Mitterranda v roce 1988. Vybavil si plakáty zobrazující starou pétainistickou mumii na pozadí kostelů a vesnic. Bylo mu tehdy třináct let a poprvé v životě věnoval pozornost politickému sloganu, prezidentské kampani.

Přestože Jean-Pierre Pernaut představoval možná nejvýmluvnější a nejtrvalejší prvek tohoto rozsáhlého ideologického zlomu, vždycky odmítal investovat svůj nesmírný věhlas do politické kariéry nebo angažmá; až do konce chtěl zůstat v poli bavičů. Na rozdíl od Noëla Mamera si nenechal ani narůst knír. A i když pravděpodobně celkově sdílel hodnoty Jeana Saint-Josse, prvního prezidenta Lovu, rybaření, přírody, tradice, vždy ho odmítal podporovat veřejně. Neudělal to ani pro Frédérika Nihouse, jeho nástupce.

Frédéric Nihous, narozený roku 1967 ve Valenciennes, dostal ve čtrnácti od otce za ukončení osmiletky svou první pušku. S magisterským titulem z mezinárodního obchodního práva a dalším z národní obrany a evropské bezpečnosti vyučoval správní právo na fakultě v Cambrai; kromě toho byl předsedou Sdružení lovců holubů a stěhovávých ptáků severní Francie. V roce 1988 zvítězil na rybářském turnaji v departementu Hérault, když ulovil kapra lysce o váze 7,256 kilogramu. 0 dvacet let později pak způsobil pád hnutí, které vedl, když neuváženě uzavřel spojenectví s Philippem de Villiersem - což mu lovci z jihozápadu, tradičně antiklerikální a spíše radikálního či socialistického založení, nikdy neodpustili.

30. prosince během odpoledne Jed zavolal Houellebecqovi. Spisovatel byl ve skvělé formě: právě hodinu štípal dříví, oznámil mu. Štípal dříví? Ano, ve svém domě v Loiretu měl nyní krb. Měl rovněž psa - dvouletého podvraťáka, kterého si vybral na Štědrý den v útulku Společnosti na ochranu zvířat v Montargis.

“Máte něco v plánu na 31. večer?” zeptal se Jed.

“Ne, nic zvláštního; teď čtu znovu Tocquevilla. Víte, na venkově se chodí spát brzy, hlavně v zimě.”

Jeda na chvíli napadlo, že ho pozve, včas si ale uvědomil, že nemůže někoho zvát na večírek, který sám nepořádá; stejně bylo jasné, že by spisovatel odmítl.

“Přivezu vám váš portrét, jak jsem slíbil. Začátkem ledna.”

“Můj portrét, ano… Budu rád.” Zdálo se, že je mu to úplně ukradené. Několik minut ještě příjemně rozprávěli. V hlase autora Elementárních částic vnímal něco, co u něj Jed nikdy nepozoroval, co u něj nikdy nečekal a chvíli trvalo, než to rozpoznal, protože se s tím vlastně u nikoho už řadu let nesetkal: působil šťastně.

12

Z obou stran brány vedoucí k soukromému sídlu Jeana-Pierra Pernauta stáli na stráži vendéeští sedláci vyzbrojení vidlemi. Jed podal jednomu z nich vytištěnou pozvánku z e-mailu a pokračoval na velký čtvercový dvůr z kočičích hlav, plně osvětlený loučemi. K široce otevřenému vchodu k přijímacím salonkům směřovala asi desítka hostů. V manšestrových kalhotách a bundě z C&A ze sympatexu si připadal příšerně underdressed: ženy přicházely v dlouhých večerních šatech, muži povětšinou ve smokingu. Dva metry před sebou poznal Juliena Leperse, doprovázeného nádhernou černoškou, jež ho o hlavu převyšovala, v dlouhé zářivě bílé róbě s pozlacenými lemy a výstřihem na zádech až k začátku hýždí; světlo pochodní jí tvořilo na zádech pohyblivé odlesky. Sám moderátor měl obyčejný smoking, který používal při zvláštních “absolventských večírcích”, svým způsobem pracovní smoking, a zdál se zabraný do obtížné konverzace s malým zarudlým mužem nevlídného výrazu, jenž působil jako vykonavatel nějakého úředního pověření. Jed je předešel, a když vešel do prvního přijímacího sálu, přivítal ho usedavý nářek desítky bretaňských dudáků, kteří právě zahájili rozervaný, nekonečný, na poslech téměř bolestivý keltský kus. Obloukem se jim vyhnul a pokračoval do druhého sálu, kde dostal kořeněnou klobásku s ementálem a sklenku gewurztramineru z “pozdní sklizně” od dvou alsaských číšnic v čepcích a bílo-červených zástěrách uvázaných kolem pasu, které procházely s tácy mezi hosty; tolik se podobaly, že mohly být dvojčata.

Přijímací zóna se skládala ze čtyř velkých v řadě navazujících síní, jejichž stropy musely být aspoň osm metrů vysoké. Jed nikdy neviděl tak velký byt; nevěděl ani, že tak velké byty existují. Přitom asi o mnoho nešlo, napadlo ho v záblesku jasnozřivosti, v porovnání s rezidencemi těch, kteří teď kupovali jeho obrazy. Dorazilo určitě dvě stě až tři sta hostů, lomoz konverzací pomalu překrýval jekot dud; připadalo mu, že na něj jde závrať, a opřel se o stánek auvergneských výrobků, kde přijal lyonského “Ježíška”, prejt v jitrnici se sýrem Laguiole, a sklenku vína Saint-pour- çain. Silná, zemitá chuť sýra ho trochu postavila na nohy, naráz dopil saint-pourçain, požádal o další a vykročil dál s ostatními. Začínalo mu být horko, měl si svršek odložit v šatně, ta bunda je skutečně jako pěst na oko, vyčetl si znovu, všichni muži měli večerní oblek, naprosto všichni, zopakoval si zoufale, a přesně vtom se octl tváří v tvář Pierru Bellemarovi, který měl na sobě petrolejově modré tesilky, bílou košili s umaštěnou krajkovou náprsenkou a kalhoty mu přidržovaly široké šle v barvách americké vlajky. Jed podal francouzskému králi teleshoppingu vřele ruku - ten mu ji trochu zaskočeně stisknul - a trochu uklidněně pokračoval v cestě.

Trvalo mu přes dvacet minut, než našel Olgu. Stála ve výklenku, napůl skrytá závěsem, a diskutovala s Jeanem-Pierrem Pernautem očividně o pracovních záležitostech. Mluvil hlavně on a rytmus svých vět doprovázel rozhodnými pohyby pravé ruky; občas přikývla, soustředěná a pozorná, pronášela jen velmi málo námitek nebo poznámek. Jed zůstal stát pár metrů od ní. Dva pruhy krémové látky vykládané krystalky zavázané za krkem a přidržované broží, jež znázorňovala slunce z postříbřeného kovu, jí zakrývaly ňadra, spojovaly se v úrovni pupíku a navazovaly na krátkou přiléhavou sukni rovněž posetou krystalky, která odhalovala sponu bílých podvazků. I extrémně jemné punčochy měla bílé. Stárnutí, zejména to viditelné, vůbec není souvislý proces, život lze popsat spíše jako sled mezipater oddělených prudkými spády. Když potkáme někoho, koho jsme léta neviděli, máme dojem, že zestárnul; občas máme naopak pocit, že se nezměnil. Tento dojem klame - než se chátrání projeví naplno, klestí si cestu nejdříve tajně, vnitřkem organismu. Olga se deset let udržela na oslnivé podestě krásy - aniž jí to přitom stačilo ke štěstí. I on, věřil, se za tu dobu moc nezměnil, něco po něm zbylo, jak se říká, aniž dosáhl štěstí nebo o něm vůbec uvažoval.

Jean-Pierre Pernaut se odmlčel, upil doušek červeného z Beaumes de Venise, Olžin pohled se vychýlil o několik stupňů a náhle ho uviděla, jak stojí bez hnutí mezi hosty. Pouhých několik vteřin může rozhodnout o našem životě nebo alespoň odhalit, kam bude směřovat především. Se slůvkem omluvy se lehce dotkla hlasatelova předloktí, několika skoky se přenesla před Jeda a políbila ho na ústa. Potom odstoupila, vzala ho za ruce a chvíli zůstali tiše.

Jean-Pierre Pernaut, blahosklonný ve svém fraku od Arthura van Aschendonka, je sledoval, jak se vrací. Jeho široká tvář nyní napovídala, že zná život, a dokonce je s ním jedna ruka. Olga je představila.

“Vás znám!” zvolal moderátor a jeho úsměv se ještě roztáhl. “Pojďte se mnou!”

Rychle ho následovali posledním sálem, cestou se dotknul paže Patricka Le Laye (jenž se neúspěšně pokusil získat podíl v kapitálu televize), vedl je širokou chodbou s vysokými klenutými stěnami z masivního mramoru. Ještě víc než panskému sídlu se rezidence Jeana-Pierra Pernauta svými chodbami a kryptami podobala románskému klášteru. Zastavili před širokými dveřmi potaženými plavou kůží. “Moje pracovna…” řekl hlasatel.

Zůstal stát na prahu a nechal je objevit místnost. Rada mahagonových knihoven obsahovala především turistické průvodce - napříč tendencemi se tu Světoběžníkův průvodce střídal s Guide Bleu, Petit Futé a Lonely Planet. Na stojanech byla vystavena díla Jeana-Pierra Pernauta, od “Velkolepých řemesel” po “Francii chutí”. Ve vitríně stála pětice Zlatých sedem, které získal během kariéry, a několik sportovních pohárů nejasného původu. Kolem pracovního stolu z luxusního červenohnědého dřeva, jaký používají ministři, stála v kruhu hluboká kožená křesla. Za stolem pod nenápadným osvětlením Jed okamžitě poznal jednu ze svých fotografií z michelinského období. Moderátor si kupodivu nevybral spektakulární, bezprostředně barvitý snímek, jako byly ty, kde zachytil skalní římsu ve Var nebo Verdonský kaňon. Fotka se soustředila na Gournay-en-Bray a pojal ji v odstínovaných plochách, bez osvětlení ci perspektivy; vzpomněl si, že ji pořídil úplně kolmo. Rovnoměrně se zde rozprostíraly bílé, zelené a hnědé skvrny, protínané symetrickou sítí okresek. Žádná aglomerace se jasně nevyjímala, všechny vypadaly zhruba stejně významně; celek působil klidně, vyrovnaně a téměř abstraktně. Uvědomil si, že nad tou krajinou pravděpodobně letěl v nízké výšce hned po startu z beauvaiského letiště, když mířil na návštěvu k Houellebecqovi do Irska. Při pohledu na konkrétní realitu, plynulý překryv luk, polí a vesnic, pocítil totéž: vyrovnanost, klidnou harmonii.

“Vím, že jste se teď přeorientoval na malbu,” poznamenal Jean-Pierre Pernaut, “a namaloval jste i mě. Upřímně řečeno jsem se ten obraz pokusil koupit, ale François Pinault mě přebil, nemohl jsem se s ním měřit.”

“François Pinault?” zeptal se Jed překvapeně. “Novinář Jean- -Pierre Pernaut vedoucí redakční poradu” byl nenápadný obraz klasického ražení, který se vůbec neshodoval s obvyklými, daleko divočejšími preferencemi bretaňského podnikatele. Zřejmě se rozhodl pro diverzifikaci svého uměleckého portfolia.

“Možná jsem měl…” řekl. “Mrzí mě to… Možná jsem měl zavést nějakou opci pro portrétované.”

“To už je trh…” řekl Pernaut se širokým, veselým úsměvem naprosto bez výčitek, a dokonce ho poplácal po zádech.

Moderátor je opět vedl klenutou chodbou a ocas fraku se za ním pomalu pohupoval. Jed mrkl na hodinky: byla skoro půlnoc. Znova prošli kyvnými dveřmi směrem k přijímacím místnostem: v salonech nyní virvál dosáhl vrcholu; dorazili noví hosté, muselo tu být čtyři sta až pět set osob. Uprostřed jedné ze skupinek hlučně řečnil silně ovíněný Patrick Le Lay; doslova šlohnul láhev châteauneuf du pape a přímo z ní si dlouze přihýbal. Očividně napjatá Claire Chazalová mu kladla ruku na paži ve snaze ho zastavil; ředitel nejstarší francouzské televize však zjevně překročil určité meze. “TF1 je největší!” řval. “Tý Jean-Pierrově stanici nedávám ani půl roku! M6 to samý, mysleli, že nás ojedou Loftem, my zdvojnásobili sázku s Koh Lantou a vyjebali s nima až na kost! Až na kost!” zopakoval a mrštil lahví za sebe; otřela se o hlavu Juliena Leperse a roztříštila se u nohou trojice starších mužů v trojdílných středně šedých oblecích, kteří ho přísně pozorovali.

Jean-Pierre Pernaut ke svému bývalému řediteli bez váhání zamířil a postavil se před něj. “Přebral jsi, Patricku,” řekl klidným hlasem; svaly pod látkou fraku se mu napjaly, tvář ztvrdla, jako by se chystal na souboj. “Oukej, oukej…” řekl Le Lay s nevýrazným smířlivým gestem, “oukej, oukej…” V tu chvíli se z druhého sálu ozval rozechvělý, téměř neuvěřitelně mocný tenor. Další hlasy, barytony, pak basy, načaly kánon beze slov. Spousta lidí se otočila jejich směrem a poznala známý korsický vícehlasý sbor. Dvanáct mužů různého věku v černých kalhotách, halenách a baretech na hlavě se přes dvě minuty oddávalo hlasovému výstupu na hranici zpěvu, spíše válečnému pokřiku překvapující divokosti, načež náhle, naráz zmlkli. Jean-Pierre Pernaut lehce rozpažil, předstoupil před sešlost, počkal, až se ztiší, a silným hlasem zvolal: “Šťastný nový rok všem!” Vyletěly první špunty od šampaňského. Moderátor poté zamířil ke třem pánům ve středně šedých oblecích a jednomu po druhém jim stiskl ruku. “Členové představenstva Michelinu…” pošeptala Olga Jedovi, než přešla ke skupince. “Finančně TF1 v porovnání s Michelinem nic neznamená. A proslýchá se, že Bouygues už nechce doplácet na jejich ztráty…” stačila dodat, než ji Jean-Pierre Pernaut představil trojici mužů. “Trochu jsem čekal, že Patrick vybuchne…” říkal členům představenstva, “můj odchod nesl velmi těžce.”

“To aspoň dokazuje, že náš projekt nenechává lidi lhostejnými,” odpověděl nejstarší. V tu chvíli Jed uviděl asi čtyřicetiletého chlapa v běžeckých teplácích, mikině s kapuci a raperské čepici s kšiltem dozadu, v němž s úžasem poznal Patricka Forestiera, ředitele komunikace Michelinu Francie. “Jo!” vyhrkl ke třem členům vedení a tleskl si s nimi. “Jo,” odpověděli jeden po druhém a někdy v ten moment se začaly události vymykat kontrole, rámus konverzací zničehonic nabral na síle, současně spustily baskický a savojský orchestr, z Jeda lil pot, několik minut se snažil následovat Olgu, jež přecházela od jednoho hosta k dalšímu, aby jim vřele a s úsměvem popřála vše nejlepší do nového roku, přičemž podle přátelských, ale seriózních výrazů, jaký lidé nasazovali, když se blížila, poznal, že obchází svůj tým.

Cítil, jak se mu zvedá žaludek, vyběhl na dvůr a pozvracel trpasličí palmu. Noc byla podivuhodně mírná. Několik hostů již recepci opouštělo, včetně tří členů představenstva Michelinu. Odkud přišli? Bydleli v jednom a témž hotelu? Lehce postupovali v trojúhelné formaci, beze slova prošli kolem vendéeských rolníků s vědomím, že představují moc a realitu světa. Byli by dobrým tématem obrazu, pomyslel si Jed, když se nenápadně přesouval k východu, zatímco za ním se francouzské televizní hvězdy smály a ječely, pod taktovkou Juliena Leperse začala soutěž v oplzlých písních. Jean-Pierre Pernaut všechno neohroženě sledoval ve svém tmavě modrém hábitu a Patrick Le Lay, opilý a poražený, klopýtal o dlažební kostky a volal na členy michelinského představenstva, kteří se ani neotočili, aby mu věnovali pohled. “Historická proměna západoevropské televize”, mohl se jmenovat obraz, který Jed nevytvoří, znovu se vyzvracel, na dně žaludku mu zbyla žluč, míchat kreolský punč s absintem byla pravděpodobně chyba.

Patrick Le Lay se zkrvaveným čelem se nyní plazil po zemi a ztratil veškeré naděje, že zastihne členy představenstva, již zabočili na třídu Charlese de Gaulla. Hudba se zklidnila, z přijímacích síní vycházel pomalý tepot savojského groovu. Jed vzhlédl k nebi na lhostejná souhvězdí. Objevovaly se duchovní konfigurace nového typu, něco se každopádně natrvalo hýbalo ve struktuře francouzské mediální krajiny, jak aspoň Jed pochopil z hovoru hostů, kteří si kousek od něj vyzvedli kabáty a pomalu směřovali ke vstupní bráně. Mimoděk zachytil výrazy “nová krev” a “přijímací zkouška”, pochopil, že řada konverzací se týká Olgy, která představovala ve francouzském televizním světě novum, přicházela z “nepodnikatelské sféry”, zněl nejčastější komentář na její adresu, kromě těch o její kráse. Venkovní teplotu bylo těžké odhadnout, střídavě se ho zmocňovalo mrazení a návaly horka. Znova se mu sevřel žaludek, úporně ze sebe vychrchlal zbývající obsah na palmu. Když se zvedl, uviděl Olgu v kožichu z imitace levharta sněžného, jak si ho trochu znepokojeně prohlíží.

“Pojedeme domů.”

“Domů… k tobě?”

Bez odpovědi ho vzala pod paží, odvedla ke svému autu. “Ty můj malý křehký Francouzku…” řekla s úsměvem a nastartovala.

13

Mezerou mezi dvojitými silnými flísovými závěsy se šarlatovými a žlutými motivy prosvítaly první ranní paprsky. Olga vedle něj pravidelně oddychovala v krátké noční košili vytažené k pasu. Jed jí něžně pohladil bílé zaoblené hýždě, aniž ji vzbudil. Tělesně se za deset let skoro nezměnila, možná prsa jí trochu ztěžkla. I nádherná květinka začne vadnout; a bude stále rychleji. Protože byla o dva roky starší než on, náhle si uvědomil, že mu za měsíc bude čtyřicet. Dospěli zhruba do poloviny života; uteklo to rychle. Vztyčil se, shromáždil své oblečení, které se válelo po zemi. Nevzpomínal si, že by se večer svlékal, nejspíš to tedy za něj udělala ona; měl za to, že usnul ihned, jakmile se dotkl polštáře. Milovali se? Pravděpodobně ne, a už jen tento prostý fakt byl vážný, protože po tolika letech odloučení měli, měli to aspoň zkusit, s tím, že okamžitě nedosáhne erekce, se po nadměrné spotřebě alkoholu dalo počítat, ale mohla se pokusit o felaci, nevzpomínal si, že by to udělala, možná ji o to měl požádat. I tato váhavost v oblasti jeho sexuálních nároků, ohledně toho, co se v rámci jejich vztahu jevilo přirozené a normální, byla znepokojivá, a pravděpodobně předznamenávala konec. Sexualita je choulostivá věc, tak těžko se s ní začíná, tak snadno končí.

Zavřel za sebou dveře do pokoje, čalouněné a potažené bílou kůží, a vydal se dlouhou chodbou vedoucí po pravé straně do dalších pokojů a kanceláře, po levé do přijímacích místností - malých salonků s římsami ve slohu Ludvíka XVI. a kazetovými parketami. V šeru, nepravidelně osvětlovaném velkými lampami se stínítky, mu byt připadal obrovský. Prošel jedním salonkem a odhrnul závěs: před ním se do nedohledna táhla Fochova třída, nezvykle široká, pokrytá tenkou vrstvou jinovatky. Jedinou známku života jevil výfuk černého Jaguáru XJ, jehož motor běžel zpomaleně v boční aleji. Z jedné z budov k němu po chvíli vyšla žena ve večerních šatech a lehce klopýtajíc usedla vedle řidiče; auto vyrazilo, zamířilo k Vítěznému oblouku. Nad městskou krajinu se vrátilo naprosté ticho. Ve slabém zimním slunci stoupajícím mezi věžemi La Défense se neposkvrněný povrch ulice třpytil a vše se mu jevilo nevšedně jasně. Na konci chodby vešel do prostorné kuchyně, kde skříně z čistého hliníku obklopovaly ústřední čedičovou linku. Lednice byla prázdná kromě bonboniéry Debauve et Gallais a načatého balení pomerančových džusů Leader Price. Rozhlédl se, spatřil kávovar a připravil si nespresso. Olga byla něžná, něžná a milující, Olga ho miluje, opakoval si s rostoucím smutkem současně s tím, jak si uvědomoval, že mezi nimi už k ničemu nedojde, že k ničemu už mezi nimi dojít nemůže, život vám dá občas šanci, říkal si, ale jsme-li příliš zbabělí nebo nerozhodní, abychom jí využili, vyloží nové karty, existuje chvíle, kdy je třeba věci udělat a dosáhnout možného štěstí, tato chvíle trvá několik dní, občas několik týdnů nebo dokonce měsíců, ale dochází k ní jedinkrát, a chceme-li se k ní později vrátit, jednoduše to nelze, pro nadšení, přesvědčení a víru už není místo a zůstanou po nich něžná rezignace, vzájemný posmutnělý soucit, zbytečný a pravdivý pocit, že k něčemu mohlo dojít, že jsme se zkrátka neukázali hodni daru, který nám byl dán. Uvařil si druhou kávu, která definitivně zahnala opar spánku, a zauvažoval, že napíše Olze vzkaz. “Musíme se rozmyslet,” napsal, potom větu přeškrtl a napsal: “Zasloužíš si víc.” Opět větu škrtl, místo toho napsal: “Umírá mi otec,” pak si uvědomil, že o otci Olze nikdy neříkal, papír zmuchlal a vyhodil do koše. Brzy mu bude tolik, kolik jeho otci, když se Jed narodil; pro jeho otce znamenalo narození dítěte, tak jako nejspíš pro mnoho lidí, ale pro jeho otce obzvlášť, konec veškerých uměleckých ambicí a obecněji přijetí smrti. Prošel chodbou zpátky až do pokoje. Asi minutu zůstal stát, naslouchaje jejímu pravidelnému dechu, neschopen dojít k nějakému řešení, a náhle si vzpomněl na Houellebecqa. Spisovatel musí trochu znát život, nebo se tak alespoň tvářit. Ať tak či onak, Houellebecq by měl být součástí řešení.

Nyní se už úplně rozednilo, ale Fochova třída byla stále liduprázdná. Nikdy o otci neříkal Olze, ani otci o Olze a ani o jednom z nich Houellebecqovi nebo Franzovi; nepochybně si uchoval zbytek společenského života, rozhodně se však nepodobal síti, organické tkáni či čemukoliv živému, šlo o základní holý graf, jehož větve byly nezávislé a uschlé. Zpátky doma uložil spisovatelův portrét do titanové schránky, kterou připevnil na zahrádku svého shooting braku Audi. U Italské brány zamířil na dálnici A10.

Za posledními předměstími a skladovacími hangáry stále viděl sníh. Venku byly -3 °C, ale klimatizace běžela výborně, ve voze vládla stejnoměrná vlahost. Modely Audi se vyznačují obzvlášť vysokou úrovní dokončení, s níž se mohou podle Motožurnálu měřit jen některé Lexusy, toto auto bylo první významnou koupí, kterou podnikl od chvíle, co dosáhl nového majetkového statusu, od první návštěvy u prodejce ho svedla přísnost a preciznost, s jakou v sobě spojovalo kovové sestavy, mírnost klapání dveří při zavření, všechno to připomínalo trezor. Otočil regulátorem rychlosti a zvolil cestovních 105 km/h. Každých 5 km/h usnadňovaly drobné vroubky ovládání; to auto bylo zkrátka dokonalé. Vrstva nedotčeného sněhu pokrývala vodorovnou pláň; slunce udatně, jakoby vesele svítilo na spící krajinu Beauce. Kousek před Orléansem odbočil na E60 směrem na Courtenay. Několik centimetrů pod povrchem země čekala zrna na vyklíčení, na probuzení. Cesta bude příliš krátká, uvažoval, chtělo by to celé hodiny či dny za konstantní rychlosti na dálnici, aby dokázal načrtnout aspoň trochu jasné myšlenky. Ale přinutil se zastavit na čerpací stanici, načež ho po odjezdu napadlo, že by měl Houellebecqovi zavolat, aby ho upozornil na svůj příjezd.

Sjel v Montargis-Ouest, zastavil asi padesát metrů před mýtem, vyťukal spisovatelovo číslo, nechal telefon asi desetkrát zvonit a zavěsil. Slunce zmizelo, nebe nad zasněženou krajinou připomínalo rozlité mléko. Šedobílé budky mýtné stanice ještě doplňovaly nenápadnou symfonii světlých barev. Vystoupil a přepadla ho zima, pronikavější než ve městě, pár minut chodil po asfaltu odpočívadla, aby se zahřál. Pohled na titanovou schránku upevněnou na střeše auta mu prudce připomněl účel jeho cesty a pomyslel si, že teď, když všechno skončilo, si bude moct Houellebecqa přečíst. Teď když co skončilo? Současně s otázkou si na ni odpověděl a pochopil, že Franz měl pravdu: “Michel Houellebecq, spisovatel” je jeho poslední obraz. Zřejmě mu ještě náměty na obraz, nějaké sny o obrazech projdou hlavou, ale nikdy už v sobě nepocítí dostatek energie ani motivace potřebné k tomu, aby jim dal tvar. Vždycky si můžete, řekl mu Houellebecq, když zmiňoval svou dráhu romanopisce, dělat poznámky, zkoušet řetězit věty; ale abyste mohl s románem začít, musíte počkat, až to všechno nezpochybnitelně zhutní, až se objeví autentické jádro nutnosti. 0 napsání knihy nikdy sami nerozhodujeme, dodal; kniha je jako betonový kvádr, který se uvolí ztvrdnout, a autorův vliv se omezuje na to, že bude nablízku v tísnivé nečinnosti čekat, až proces sám odstartuje. V tu chvíli Jed pochopil, že nečinnost v něm nikdy nevyvolá tíseň, a v mysli se mu vrátil jako duch nenaplněného štěstí obrázek Olgy. Kdyby mohl, pomodlil by se za ni. Vrátil se do auta a zvolna vyrazil ke kukaním, vytáhl kreditku, zaplatil.

Do městečka, kde Houellebecq žil, dorazil zhruba v poledne, ale v ulicích nikdo nebyl. Ale byl v tomhle městečku vůbec někdy někdo venku? Šlo o střídavý sled domků z vápencových cihel se střechami ze starých tašek, které zřejmě vystihovaly krajinný ráz, a hrázděných staveb bělených vápnem, které bychom čekali spíše na normandském venkově. Kostel na opěrných obloucích pokrytých břečťanem nesl známky horlivé renovace; s kulturním dědictvím se tu evidentně nežertovalo. Všude rostly okrasné stromky, trávníky; hnědé dřevěné cedule návštěvníka vybízely k dobrodružnému okruhu na pomezí Puisaye. Multifunkční kulturní dům nabízel stálou výstavu místního rukodělnictví. Už dlouho se tu pravděpodobně nacházela jen přechodná bydliště.

Spisovatelův dům stál trochu stranou vesnice; když se mu dovolal, poskytl mu velmi přesné informace. Právě byl na dlouhé procházce se psem, řekl mu, dlouhé procházce po zmrzlé krajině; těšil se, že ho přivítá na oběd.

Jed zaparkoval před vraty dlouhého stavení ve tvaru L s obílenými zdmi. Sundal schránku s obrazem a zatahal za zvonek. Domem se ihned rozlehl štěkot. Po několika vteřinách se otevřely dveře a k bráně se vyřítil velký střapatý černý pes. Za ním se objevil autor Elementárních částic v tříčtvrtečním kožíšku a manšestrácích. Změnil se, všiml si Jed okamžitě. Byl robustnější, možná svalnatější, pohyboval se energicky a usmíval se na uvítanou. Zároveň zhubnul, tvář mu brázdily jemné výrazové linie, a vlasy, ostříhané hodně nakrátko, zbělely. Připomínal zvíře, které nasadilo zimní srst, pomyslel si Jed.

V obývacím pokoji plál v krbu jasný oheň; usedli na sametové zelené pohovky. “Zůstal tu nějaký původní nábytek…” poznamenal Houellebecq. “Ostatní jsem koupil u starožitníka.” Na nízký stolek položil talíře se salámem a olivami; otevřel láhev chablis. Jed vyndal portrét ze schránky, opřel ho o opěradlo kanape. Houellebecq na něj trochu roztržitě koukl, poté se rozhlédl po místnosti. “Nad krbem by to šlo, co myslíte?” zeptal se nakonec. Zdálo se, že nic jiného ho nezajímá. Možná je to tak dobře, řekl si Jed; co jiného je vlastně obraz než obzvlášť drahá součást nábytku? Několikrát krátce upil vína.

“Chcete se tu rozhlédnout?” navrhl Houellebecq. Jed přirozeně souhlasil. Dům se mu líbil, připomínal mu trochu dům prarodičů; ale všechny tyhle tradiční venkovské domy jsou si po pravdě řečeno dost podobné. Vedle obývacího pokoje stála velká kuchyň s přistavenou spíží, jež sloužila zároveň jako dřevník a sklep. Napravo vedly dveře do dvou pokojů. V prvním, neobydleném, stála uprostřed úzká vysoká dvojpostel a panovala tam strašná zima. Ve druhém stála jednomístná, dětská postel, vestavěná do rohového gauče s malou knihovničkou, a odklopný psací stůl. Jed rozluštil názvy děl na polici u hlavy postele: Chateaubriand, Vigny, Balzac.

“Ano, tady spím…” potvrdil Houellebecq, když se vraceli do obýváku, aby opět usedli ke krbu. “Ve své bývalé dětské posteli… Končíme, jak jsme začali…” dodal s těžce vyložitelným výrazem (uspokojení? odevzdanost? hořkost?). Jeda nenapadal žádný vhodný komentář.

Po třetí sklence chablisu ucítil lehkou otupělost. “Pojďme ke stolu…” řekl spisovatel. “Připravil jsem dušené hovězí, mělo by teď být lepší. Dušené hovězí se ohřívá snadno.”

Pes je následoval do kuchyně, schoulil se do velkého látkového košíku, spokojeně vydechl. Hovězí maso bylo dobré. Pendlovky jemně tikaly. Oknem byly vidět louky pokryté sněhem, obzor přerušoval černý hájek.

“Zvolil jste klidný život…” řekl Jed.

“Klidně stárnu; jsem u cíle.”

“Už nepíšete?”

“Začátkem prosince jsem se pokusil napsat báseň o ptácích; zhruba v době, kdy jste mě pozval na výstavu. Koupil jsem krmítko, dával jim tam kousky loje; zima přišla brzy. Přitáhli ve velkém počtu: pěnkavy, hejlové, červenky… Lůj jim moc chutnal, ale že by to bylo na báseň… Tak jsem nakonec psal o svém psu. Byl to rok P, dalo by se říct, pojmenoval jsem svého psa Platón, a báseň se mi povedla; je to jedna z nejlepších básní, kterou kdy kdo napsal o Platónově filozofii - a nejspíš i o psech. Bude to jedno z mých posledních děl, možná poslední.”

Platón se náhle v košíku zavrtěl, zamáchal tlapkami ve vzduchu, dlouze ze sna zavrčel a zase usnul.

“Ptáci nejsou nic,” pokračoval Houellebecq, “malé šmouhy živých barev, které sedí na vejcích, žerou hmyz po tisících a pateticky přelétají sem a tam. Mají ustaraný a stupidní život, zcela oddaný požírání hmyzu - občas prokládanému skromnými červími hody - a reprodukci téhož. Pes už v sobě nese individuální osud a vlastní pojetí světa, jenže jeho drama je jaksi indiferentní, není ani historické, ani doopravdy výpravné, a já už toho nemám ke světu jako příběhu - ke světu románů a filmů ani světu hudby - moc co říct. Zajímá mě už jen svět jako juxtapozice - svět poezie, malby. Dáte si ještě hovězí?”

Jed odmítl. Houellebecq vytáhl z ledničky saint-nectare a époisses, k sýrům nakrájel chléb, otevřel novou láhev chablisu.

“To je od vás milé, že jste mi přinesl ten obraz,” dodal po několika vteřinách. “Občas se na něj podívám, připomene mi, že jsem měl tu a tam intenzivní život.”

Na kávu se vrátili do obývacího pokoje. Houellebecq přiložil do ohně dvě polena a odešel se činit do kuchyně. Jed začal studovat obsah knihovny, překvapilo ho malé množství románů - hlavně klasici. Naopak obsahovala pozoruhodné množství traktátů od společenských reformátorů 19. století: ty nejznámější, Marxe, Proudhona a Comta; ale i Fouriera, Cabeta, Saint-Simona, Pierra Lerouxe, Owena, Carlyla a další, kteří mu v podstatě nic neříkali. Autor se vrátil a nesl tác s konvicí na kávu, mandlovými pusinkami a lahví slivovice. “Víte, co píše Comte,” řekl, “že lidstvo se skládá více z mrtvých než z živých. Inu, tak na tom teď jsem, jsem v kontaktu především s mrtvými…” Ani na to nenašel Jed vhodnou odpověď. Na nízkém stolku si všiml starého vydání Tocquevillových Pamětí.

“Tocqueville je zarážející případ…” pokračoval spisovatel. ” Demokracie v Americe je mistrovské dílo neuvěřitelné vizionářské síly, novátorské ve všech ohledech; zřejmě nej inteligentnější politický spis, který kdo kdy napsal. A po takovém úchvatném díle, místo aby pokračoval, se nechá zvolit poslancem v nepříliš významném lamanšském okrese a začne se angažovat ve vládách své doby jako řadový politik. A přitom nic neztratil ze své bystrozrakosti, z pozorovacích schopností…” Listoval svazkem Pamětí a zároveň hladil po hřbetu Platóna, který mu ulehl u nohou. “Poslechněte si, jak mluví o Lamartinovi! Cha chá, ten mu dává, Lamartinovi…!” Příjemným a rytmickým hlasem přečetl:

“‚Nevím, jestli jsem v tomto světě egoistických ambicí poznal ducha oproštěnějšího od myšlenek na veřejné blaho než jeho. Potkal jsem v něm spoustu lidí, kteří škodili zemi, aby se povýšili: to je běžná perverze; ale on jako jediný, připadá mi, je vždy připraven rozvracet lidi pro zábavu.’

Nemůže uvěřit, Tocqueville, že má před sebou takové individuum. Sám je bytostně čestný člověk, který se snaží dělat, co se mu zdá pro jeho zemi nejlepší. Dokáže pochopit ambice, zištnost; ale z tak komediantské letory, z takové kombinace nezodpovědnosti a diletantství zůstává paf. Poslechněte si, i co píše hned potom:

‚Nikdy jsem se nesetkal s neupřímnějším duchem, který by měl v tak naprostém opovržení pravdu. Říkám-li, že jí opovrhuje, mýlím se; nectí ji ani dost na to, aby se o ni jakkoli zajímal. Když mluví nebo píše, vzdaluje se skutečnosti a zase se k ní bez varování vrací; zajímá ho jen určitý účinek, jehož chce v tu chvíli dosáhnout…’”

Houellebecq, zapomínaje na hosta, pokračoval v četbě sám pro sebe, obracel s rostoucím nadšením stránky.

Jed vyčkával, váhal, pak dopil naráz panáka slivovice, odkašlal si. Houellebecq k němu vzhlédl. “Přišel jsem…” řekl Jed, “abych vám dal ten obraz, jistě, ale také proto, že potřebuji poselství.”

“Poselství?” Spisovatelův úsměv pomalu hasnul, jeho tvář naplnil bledý, anorganický smutek. “Máte snad pocit…” řekl konečně pomalým hlasem, “že můj život je u konce a jsem zklamaný?”

“Eh… ano, tak nějak.”

“A nemýlíte se: můj život je u konce a jsem zklamaný. Nic z toho, v co jsem v mládí doufal, se nestalo. Byly zajímavé chvíle, ale vždycky obtížné, vždycky urvané z posledních sil, nic mi nikdy nepřipadlo jako dar a je fakt, že teď toho mám tak akorát dost, chtěl bych, aby vše skončilo bez přílišného utrpení, bez omezující nemoci, bez invalidity.”

“Mluvíte jako můj otec…” řekl jemně Jed. Při slově otec Houellebecq nadskočil, jako by vyslovil nějakou obscénnost, načež se mu po tváři rozlil blazeovaný úsměv, zdvořilý, ale chladný. Jed spolkl tři pusinky po sobě, a než pokračoval, zapil je plnou sklenkou slivovice.

“Otec…” zopakoval nakonec, “mi říkal o Williamu Morrisovi. Chtěl jsem vědět, jestli ho znáte, případně co si o něm myslíte.”

“William Morris…” promluvil spisovatel opět nezaujatě, objektivně. “Zajímavé, že vám o něm otec říkal, skoro nikdo nezná Williama Morrise.”

“V prostředí architektů a umělců, kde se v mládí pohyboval, zjevně ano.”

Houellebecq se zvedl a štrachal přinejmenším pět minut v knihovně, než vytáhl útlý svazek se zašlou zažloutlou obálkou, na níž se splétaly secesní motivy. Opět usedl a opatrně obracel skvrnité ztuhlé stránky - svazek očividně léta nikdo neotevřel.

“Třeba tohle,” řekl nakonec, “trochu vám to přiblíží jeho pohled na věc. Pochází to z přednášky, kterou měl roku 1889 v Edinburghu:

‚Takový je v krátkosti postoj nás umělců: jsme posledními představiteli řemesla, kterému zbožní výroba zasadila smrtelnou ránu.’

Ke konci se přidal k marxismu, ale zpočátku byl jiný, vážně originál. Vychází z pohledu umělce při tvorbě díla a snaží se ho aplikovat na veškerý svět výroby - průmyslové i zemědělské. Těžko si dneska dokážeme představit bohatost tehdejšího politického myšlení. Chesterton vzdal Williamu Morrisovi hold v Návratu Dona Quijota. Je to zvláštní román, v němž si vymyslel revoluci založenou na návratu k řemeslnictví a středověkému křesťanství, která se postupně rozmáhá napříč Britskými ostrovy, až nahradí ostatní dělnická hnutí, socialistické i marxistické, a vede k opuštění průmyslového systému výroby ve prospěch řemeslných a zemědělských komunit. Něco naprosto nepravděpodobného, líčeného v jakoby pohádkové atmosféře, ne úplně vzdálené Otci Brownovi. Myslím, že do toho Chesterton vložil hodně osobního přesvědčení. Ale je třeba říct, že i William Morris, podle všeho, co se o něm ví, je dost výjimečný.”

V krbu se zhroutilo poleno a rozprsklo kolem houf jisker. “Měl jsem koupit nějakou zábranu…” zabrblal Houellebecq a smočil rty ve sklence alkoholu. Jeda, který na něj stále nehybně a dychtivě hleděl, se zmocnilo neobyčejné, nevysvětlitelné napětí. Houellebecq se na něj překvapeně podíval a Jed si s rozpaky uvědomil, že mu levou rukou hýbe křečovitý třes. “Promiňte,” řekl nakonec a naráz se uvolnil. “Procházím… zvláštním obdobím.”

“William Morris neměl moc veselý život - tedy aspoň podle obvyklých kritérií,” pokračoval Houellebecq. “Přesto ho všechna svědectví líčí jako veselého, optimistického a činorodého. Ve třiadvaceti letech se seznámil s Jane Burdenovou, které bylo osmnáct a pracovala jako modelka malířům. Po dvou letech šiji vzal, sám zvažoval, že začne malovat, pak od toho upustil, protože se necítil dost nadaný - malby si vážil víc než čeho jiného. Podle vlastních plánů si nechal v Uptonu na břehu Temže postavit dům a sám ho zkrášlil, žili tam spolu s manželkou a dvěma malými dcerami. Podle všech, kdo se s ní setkali, byla jeho žena velmi krásná; ale věrná ne. Udržovala vztah zejména s Dantem Gabrielem Rosettim, vůdcem prerafaelitánského hnutí. William Morris si ho jakožto malíře velmi vážil. Ke konci se k nim nastěhoval a doslova ho vystřídal v manželské posteli. Morris pak začal cestovat na Island, naučil se jazyk, začal překládat ságy. Po několika letech se vrátil, rozhodl se situaci vyjasnit; Rosetti souhlasil, že odejde, ale něco se rozbilo a s manželkou už nikdy nedosáhli skutečné tělesné blízkosti. Angažoval se už tehdy v několika sociálních hnutích, ale Social Democratic Federation opustil, protože mu připadala příliš mírná, a založil Socialist League, která zastávala otevřeně komunistické pozice, a až do smrti neúnavně bojoval za komunistickou věc, psal jeden článek za druhým, vystupoval na konferencích, pořádal mítinky…”

Houellebecq se odmlčel, odevzdaně potřásl hlavou a jemně pohladil po zádech Platóna, který spokojeně zamručel.

“Do smrti také bojoval s viktoriánskou prudérií, hlásal volnou lásku…” řekl pomalu.

“Víte,” dodal ještě, “vždycky jsem nesnášel tu odpudivou myšlenku, které je tak snadné uvěřit, že militantní, velkorysá, zdánlivě nestranná akce kompenzuje problémy v osobním životě…”

Jed mlčel, aspoň minutu vyčkával. “Myslíte, že byl utopista?” zeptal se pak. “Mimo realitu?”

“V jistém smyslu nepochybně ano. Chtěl zrušit školy, protože děti se toho podle něj naučí více v atmosféře naprosté svobody; chtěl zrušit věznice, protože výčitky svědomí podle něj představují pro zločince dostatečný trest. Není snadné všechny tyhle absurdity číst bez směsi soucitu a znechucení. A přesto, přesto…” Houellebecq zaváhal, hledal slova, “přesto paradoxně v praktické rovině zaznamenal určité úspěchy. Aby uvedl do praxe své myšlenky o návratu k řemeslné výrobě, velmi brzy založil vlastní firmu vyrábějící domovní dekorace a nábytek; dělníci tam pracovali mnohem méně než v tehdejších továrnách, které skutečně nebyly ničím jiným než galejemi, ale hlavně pracovali svobodně, každý zodpovídal za svůj úkol od začátku do konce podle základního Morrisova principu, že koncepce a provedení nesmí být nikdy oddělené, tak jako nebyly ve středověku. Podle všech svědectví měli idylické pracovní podmínky, prosvětlené větrané dílny u řeky. Všechny zisky se vracely dělníkům až na malou část, která sloužila k socialistické propagandě. No a oproti veškerému očekávání měl okamžitý úspěch, a to i obchodní. Po truhlařině se pustili do šperkařství, zpracování kůže, výroby vitráží, látek, užitných tapisérií, vždy se stejným úspěchem: společnost Morris & Co byla trvale, po celou dobu svého fungování v plusu. To žádné z dělnických družstev, která se během 19. století rozmohla, nedokázalo - ať už jde o fourieristické falangy nebo Cabetovo ikarijské hnutí, žádnému se nepodařilo dosáhnout efektivní výroby zboží a komodit, kromě firmy, již založil William Morris, ani jedno neuspělo. 0 pozdějších komunistických společnostech ani nemluvě…”

Opět se odmlčel. V místnosti se začalo šeřit. Vstal, rozsvítil lampu se stínítkem, přiložil do ohně poleno a sedl si. Jed ho stále pozorně sledoval s rukama složenýma v klíně a ani nedutal.

“Nevím,” řekl Houellebecq, “jsem moc starý a nejsem už ochotný ani zvyklý dělat závěry, nebo nanejvýš hodně jednoduché. Víte, dochovaly se jeho portréty od Burna-Jonese, kde zkouší novou směs přírodních barviv nebo předčítá dcerám. Zavalitý, rozcuchaný chlápek s rudolícím a živým obličejem, s brejličkami a divokým vousem; na všech kresbách působí vždycky hyperaktivně, dobromyslně a upřímně. Nejspíš by se dalo říct, že na společenském modelu navrhovaném Williamem Morrisem by nebylo nic utopického ve světě, kde by se všichni lidé podobali Williamu Morrisovi.”

Zatímco se nad okolními poli stmívalo, Jed opět dlouze čekal. “Děkuji vám,” řekl nakonec a vstal. “Omlouvám se, že jsem vás vyrušil na odpočinku, ale váš názor byl pro mě důležitý. Hodně jste mi pomohl.”

Na prahu je přepadla zima. Sníh se slabě leskl. Černé větve stromů se odrážely na tmavě šedém nebi. “Bude námraza,” řekl Houellebecq, “jeďte opatrně.” Když se obracel k odchodu, Jed si všiml, že velice pomalu zatřásl rukou ve výši ramen na rozloučenou. Měl dojem, že po jeho boku sedící pes potřásl hlavou, jako by přitakal. Jed měl v úmyslu ho znovu navštívit, ale cítil, že se to nepovede, každopádně že dojde ke komplikacím, k různým překážkám. Jeho společenský život se tou dobou opravdu značně zjednodušoval.

Křivolakými a opuštěnými okreskami zvolna, aniž přesáhl 30 km/h, dorazil k nájezdu na dálnici A10. Když vjížděl na objezd, všiml si dole obrovské šňůry světel a pochopil, že uvízne v nekonečných zácpách. Venkovní teplota spadla na -12 °C, ale uvnitř zůstávalo 19 °C, klimatizace fungovala na jedničku; necítil žádný spěch.

Zapnul France Inter a narazil na pořad, který rozebíral kulturní novinky týdne. Komentátoři se hlučně řehtali; jejich konvenční povykování a smích byly nesnesitelně vulgární. France Musique vysílala italskou operu, jejíž pompézní a umělý zápal ho brzy otrávil; vypnul autorádio. Nikdy neměl rád hudbu a zdálo se, že ji má rád stále méně. Prchavě zauvažoval, co ho vlastně přivedlo k tomu, aby umělecky zobrazoval svět nebo se jen domníval, že je umělecké zobrazení světa možné, svět byl přece všechno jen ne předmět umělecké emoce, svět se jevil výsostně jako racionální mechanismus prostý jakéholiv kouzla i zvláštní zajímavosti. Přešel na Autoroute FM, kde se omezovali na sdělování konkrétních informací: u Fontainebleau a Nemoursu došlo k nehodám, zdržení se pravděpodobně protáhne až do Paříže.

Tou nedělí 1. ledna, pomyslel si Jed, nekončí jenom víkend, nýbrž i období prázdnin, a všem, kdo se teď pomalu vracejí a pravděpodobně nadávají na pomalost provozu, začíná nový rok, za několik hodin dosáhnou okraje pařížského předměstí a po krátké noci zaujmou svá místa podřízených nebo nadřízených v západoevropském výrobním systému. U Melunu-jih ovzduší vyplnila bělavá mlha, pohyb aut se ještě víc zpomalil, více než pět kilometrů se jelo krokem, než se u Melunu-střed dálnice postupně uvolnila. Venkovní teplota byla na -17 °C. Zákon nabídky a poptávky ocenil i jeho, ani ne před měsícem, bohatství ho náhle zahalilo jako deštěm jiskřiček, osvobodilo od finančního jha, a došlo mu, že nyní tento svět, jehož součástí nikdy doopravdy nebyl, opustí, jeho vztahy s lidmi, už tak nepočetné, jeden po druhém ustanou a vyschnou, a v životě utkví jako teď v kabině svého Audi Allroad A6 s perfektním dokončením, klidný a bez radosti, definitivně nestranný.

TŘETÍ ČÁST

1

Jen co otevřel dveře svého Renaultu Safrane, pochopil Jasselin, že prožije jednu z nejhorších chvil kariéry. Poručík Ferber seděl s hlavou v dlaních v trávě kousek od závory a vůbec se nehýbal. Poprvé viděl nějakého kolegu v takovém stavu - na kriminálce se všichni nakonec povrchově obrní, takže buď udrží emoční reakce pod kontrolou, nebo podají demisi, a Ferber měl za sebou přes deset let služby. Pár metrů dál odpočívala ochromená trojice četníků z Montargisu: dva klečeli v trávě s prázdným pohledem, třetí, pravděpodobně jejich nadřízený - Jasselinovi se zdálo, že zahlédl poddůstojnické pecky - se zvolna otáčel kolem své osy na pokraji mdlob. Vánek, jemně potřásající pryskyřníky na světle zelené louce, k nim z podlouhlého stavení přinášel závany puchu. Ani jeden ze čtveřice mužů nezareagoval na příjezd auta.

Vykročil k Ferberovi, jenž zůstával na zemi. Ve dvaatřiceti letech Christian Ferber disponoval romantickým vzhledem zachmuřeného, citlivého hezouna, u policie dost neobvyklým; přitom šlo o schopného a houževnatého policistu, jednoho z těch, s nimiž pracoval nejraději. “Christiane…” řekl Jasselin jemně a pak stále silněji. Ferber k němu pomalu vzhlédl jako potrestané děcko s hořekavou zlobou v očích.

“Až tak?” zeptal se Jasselin mírně.

“Horší. Horší, než si dokážeš představit. Ten, kdo tohle spáchal… by neměl existovat. Měli by ho vymazat z povrchu Země.”

“Dostaneme ho, Christiane. Vždycky je dostaneme.”

Ferber potřásl hlavou a rozplakal se. Všechno to začínalo být dost neobvyklé.

Po určitém čase, který mu připadal velmi dlouhý, Ferber vstal a stále na nejistých nohách dovedl Jasselina ke skupince četníků. “Můj nadřízený, komisař Jasselin…” řekl tichým hlasem. Nato jeden z mladých četníků začal dlouze zvracet, popadl dech a zase zvracel bez ohledu na ostatní a ani to nebylo zrovna obvyklé, u četníka. “Rotný Bégaudeau,” řekl mechanicky jeho šéf a dál pokračoval ve svém nesmyslném kolečku, zkrátka od četnické stanice v Montargisu se toho v daném případě nedalo čekat mnoho.

“Stáhnou je,” shrnul to Ferber. “Vyšetřování jsme zahájili my, měl v Paříži schůzku, kam nedorazil, zavolali nám. Protože tu měl trvalé bydliště, požádal jsem je, aby to ověřili; a našli ho.”

“Jestliže našli tělo, můžou požádat o svěření případu.”

“Neřekl bych, že to udělají.”

“Proč myslíš?”

“Myslím, že se mnou budeš souhlasit, až uvidíš… stav oběti.” Odmlčel se, otřásl se a znova se mu zvedl žaludek, ale neměl už nic, co by vyzvracel, jen trochu žluče.

Jasselin kouknul na doširoka otevřené domovní dveře. Poblíž se shluklo hejno much, létaly na místě a bzučely, jako by čekaly, až na ně přijde řada. Z pohledu mouchy je lidská mrtvola prostě a jednoduše maso, nic víc; dovanuly k nim další návaly puchu, který byl skutečně příšerný. Jasně si uvědomoval, že jestli má vydržet na tomhle místě činu, musí na několik minut přijmout pohled mouchy; pozoruhodnou objektivitu mouchy Musea domestica. Každá samička druhu Musea domestica, mouchy domácí, může naklást až pět set, někdy tisíc vajíček. Tato vajíčka jsou bílá a dlouhá zhruba 1,2 mm. Za jediný den se z nich líhnou larvy; přebývají a tyjí na organických látkách (obvykle mrtvých a v pokročilém stadiu rozkladu, jako jsou mrtvoly, odpadky nebo exkrementy). Larvy mouchy domácí jsou bledě bílé a dlouhé 3 až 9 mm. V oblasti úst jsou útlejší a nemají nožičky. Po třetím línání se larvy plazí na chladné a suché místo a mění se na kukly (pupy) načervenalé barvy.

Dospělé mouchy žijí dva týdny až měsíc v přírodě, v laboratorních podmínkách déle. Po opuštění pupy mouchy přestávají růst. Malé mouchy nejsou mladé mouchy, nýbrž mouchy, kterým se v larvárním stadiu nedostalo dost potravy.

Zhruba po šestatřiceti hodinách od opuštění pupy je samička připravena k páření. Sameček na ni vyleze a vstříkne do ní sperma. Samička se normálně páří pouze jednou a sperma si uchovává na více snášek. Samečci se chovají teritoriálně: brání své území před vnikáním jiných samečků a snaží se oplodnit všechny samičky, které na území vstoupí.

“Navíc oběť byla slavná…” dodal Ferber.

“Kdo je to?”

“Michel Houellebecq.”

Když jeho nadřízený nereagoval, dodal: “Je to spisovatel. Tedy byl to spisovatel. Hodně známý.”

Nuže známý spisovatel teď sloužil jako potravinová pomoc četným larvám, pomyslel si Jasselin v odvážné snaze o mind control.

“Myslíš, že bych tam měl jít?” zeptal se nakonec podřízeného. “Obhlédnout to vevnitř?”

Ferber s odpovědí dlouho váhal. Vedoucí vyšetřování by měl vždycky osobně prohlédnout místo činu, na tom Jasselin při přednáškách, které míval na Institutu vzdělávání policejních komisařů v Saint-Cyr-au-Mont-d’Or, velice trval. Vražda, a zejména vražda, jež není ani loupežná, ani brutální, je velmi intimní věc, kterou pachatel nutně vyjadřuje něco ze své osobnosti, něco o svém vztahu k oběti. Místo činu tak obsahuje téměř vždy něco individuálního a jedinečného jako vrahův podpis; a obzvláště to platí, dodával, u krutých nebo rituálních vražd, těch, které vyšetřovatele přirozeně navádí, aby hledali psychopata.

“Na tvém místě bych počkal na techniky…” odpověděl nakonec Ferber. “Budou mít sterilní roušky; pomůže ti to aspoň uniknout zápachu.”

Jasselin se zamyslel; připadalo mu to jako rozumný kompromis.

“Kdy přijedou?”

“Za dvě hodiny.”

Rotný Bégaudeau se stále otáčel kolem své osy, dosáhl teď stabilní rychlosti a nevypadal, že by se chystal provést nějakou hloupost, chtělo to jen uložit ho postele, toť vše, do nemocnice nebo i domů, ale se silnými uklidňujícími prášky. Jeho dva podřízení, stále klečící poblíž, začali potřásat hlavami a mdle se klátit po vzoru svého šéfa. Jsou to venkovští četníci, řekl si benevolentně Jasselin. Zvyklí pokutovat překročení rychlosti nebo drobné zpronevěry na kreditkách.

“Jestli dovolíš…” řekl Ferberovi. “Půjdu se zatím projít. Jenom se podívat do vsi, nasát atmosféru.”

“Jasně, jasně… Ty jsi šéf…” Ferber se unaveně usmál. “0 všechno se postarám, když tu nebudeš, přijmu hosty”

Usedl zpět do trávy, několikrát popotáhl a vytáhl ze saka kapesní vydání Aurélie od Gérarda de Nervala, všiml si Jasselin, než se otočil a zamířil do vesnice či po pravdě řečeno spíše vísky, pouhého seskupení domků dřímajících kolem lesního úvozu.

2

Policejní komisaři tvoří sbor zajišťující koncepci a vedení státní policie, která je vyšším odborným meziresortním orgánem spadajícím pod ministerstvo vnitra. Jejich úkolem je vytvářet a uvádět do praxe návody k zaměstnávání a řízení služeb, za něž nesou operační a organizační zodpovědnost. Zplnomocňují osoby přidělené k těmto službám. Podílejí se na koncepci, realizaci a vyhodnocování programů a projektů na prevenci nebezpečí a boj proti zločinnosti. Vykonávají soudní pravomoc, která jim náleží ze zákona. Jsou vybaveni uniformou.

Jejich nástupní plat se pohybuje v řádu 2898 eur.

Jasselin kráčel pomalu po silnici vedoucí k nezvykle ostře zelenému lesíku, kde se to nejspíš hemžilo hady a mouchami - případně škorpiony a ovády, škorpioni nebyli v Yonne vzácností, někteří se vydávali až na hranice Loiretu, četl to v Četnickém zpravodaji, skvělém webu, který zveřejňoval jen pečlivě ověřené informace. Obecně, ač se to nezdá, lze na venkově čekat cokoli - a často to nejhorší, pomyslel si Jasselin smutně. Sama vesnice na něj udělala velmi negativní dojem: bílé domky bez poskvrny s černými šindely, nesmlouvavě restaurovaný kostel, rádoby hravé informační panely, všechno připomínalo kulisy, Potěmkinovu vesnici postavenou kvůli natáčení televizního seriálu. Také nepotkal jediného obyvatele. V takovém prostředí si mohl být jisty, že nikdo nic neviděl, nikdo nic neslyšel, a získávání svědectví se zkraje jevilo jako takřka nemožný úkol.

Spíše ze zahálky se nicméně kousek vrátil. Potkám-li člověka, jediného, řekl si z dětinského popudu, tak tu vraždu vyřeším. Chvíli cítil šanci, když zahlédl kavárnu U Lucie, jejíž otevřené dveře vedly na hlavní ulici. Zrychlil tím směrem, ale ve chvíli, kdy se chystal přejít, objevila se v mezeře ruka (ženská ruka; že by sama Lucie?) a prudce dveře přibouchla. Slyšel, jak zamyká na dva západy. Mohl ji přinutit, aby znovu otevřela, a vyžádat si její svědectví, měl potřebné policejní pravomoci; takový postup mu připadl předčasný. Beztak se o to postará někdo z Ferberova týmu. Ferber sám byl mistr v získávání svědectví, nikdo, kdo se s ním potkal, neměl dojem, že jedná s policajtem, a přestože ukázal průkaz, lidi na to hned zapomněli (působil spíše jako psycholog nebo asistent v oboru etnologie) a svěřovali se mu se zneklidňující lehkostí.

Hned vedle Lucie klesala ulice Martina Heideggera do části vesnice, již ještě neprozkoumal. Vydal sejí, přičemž přemítal nad téměř neomezenou mocí, kterou mají starostové při pojmenovávání ulic ve své obci. Na rohu slepé Leibnizovy uličky zastavil u směšné plechové tabule, zobrazující muže s hlavou kačera a nadměrným pyjem; tělo a nohy mu pokrývala hustá hnědá srst. Z informační cedule se dozvěděl, že stojí před “Eromuzeem” věnovaným syrovému umění a malířské produkci dementů z montargiského ústavu. Jeho obdiv k vynalézavosti radnice vzrostl ještě víc, když dorazil na Parménidovo náměstí a objevil novotou zářící parkoviště, jehož místa k stání vyznačená bílou barvou musela být nejvýš týden stará a jež bylo vybavené elektronickým platebním systémem přijímajícím evropské i japonské kreditní karty. Prozatím na něm parkovalo jediné auto, Maserati GranTurismo bledě zelené barvy; Jasselin si pro všechny případy poznamenal poznávací značku. V rámci vyšetřování, říkával vždy svým studentům v Saint-Cyr-au-Mont-d’Or, je zásadní dělat si poznámky - v této fázi přednášky vytahoval vlastní poznámkový blok značky Rhodia běžného typu, formátu 105 x 148 mm. Nezapomeňte si každý den vyšetřování udělat aspoň jednu poznámku, zdůrazňoval, i kdyby vám měl zaznamenaný fakt připadat naprosto bezvýznamný. Další vývoj případu téměř vždy tuto bezvýznamnost potvrdí, ale o to nešlo: důležité je zůstat aktivní, zapojit aspoň trochu intelekt, neboť neaktivní policista klesá na mysli, a nedokáže proto adekvátně reagovat, když se objeví závažné skutečnosti.

Kupodivu téměř stejné pokyny jako nevědomky Jasselin formuloval v dubnu 2011 na univerzitě v Nové Lovani v souvislosti s profesí spisovatele i Houellebecq v jediném případě, kdy se uvolil vést dílnu tvůrčího psaní.

Směrem na jih vesnice končila kruhovým objezdem Immanuela Kanta, ryzím urbanistickým dílem velké estetické střídmosti, prostým kruhem z dokonale šedého makadamu, který k ničemu nevedl, neumožňoval přístup na žádnou silnici, v jehož blízkosti se nevyskytovalo žádné stavení. Kousek dál protékala pomalým proudem řeka. Slunce zabodávalo stále intenzivnější paprsky do luk. Díky osikám po stranách skýtala řeka relativně stinný prostor. Jasselin jím ušel po proudu něco přes dvě stě metrů, než narazil na překážku: širokou šikmou betonovou plochu, jejíž vrchní část ležela ve výšce koryta řeky a umožňovala napájení odváděcího kanálu či spíše kanálku, z něhož se po několika metrech vyklubalo protáhlé kaliště.

Usedl do husté trávy na březích kaliště. Samozřejmě to netušil, ale právě tento kousek světa, kde seděl, unavený, sužovaný bederními bolestmi a trávením, které se s věkem zhoršovalo, sloužil jako scéna dětským, nejčastěji samotářským hrám malému Houellebecqovi. Pro něj byl Houellebecq pouhý případ, který se nadto jevil krušně. Je-li zavražděna celebrita, zvyšuje se očekávání veřejnosti, že se případ vyřeší, její sklon kritizovat práci policie a posmívat se její neschopnosti se projevuje už po několika dnech, jediné, co vás může potkat horšího, je nutnost řešit vraždu dítěte, nebo ještě hůře vraždu miminka, zvlášť v případě miminek je to hrůza, chtělo by to, aby vraha miminka zadrželi okamžitě ještě na rohu ulice, osmačtyřicetihodinovou lhůtu už veřejnost netolerovala. Podíval se na hodinky, od Ferbera odešel už před hodinou, trochu si vyčítal, že ho nechal samotného. Na hladině kaliště matné, chorobné barvy plavaly špinavé bubliny.

3

Když se vrátil na místo činu, teplota mírně klesla; také se mu zdálo, že much ubylo. Ferber ležel v trávě a s bundou srolovanou pod hlavou místo polštáře stále četl Aurélii a vypadal jako na výletě do přírody. “Ten kluk je tvrďák…” pomyslel si Jasselin asi podvacáté od doby, co ho znal.

“Četníci odjeli?” podivil se.

“Někdo se o ně postaral. Psychologové z montargiské nemocnice.”

“Už?”

“No jo, taky mě to překvapilo. Práce četníků se v posledních letech zhoršila, evidují teď skoro stejně sebevražd jako my; každopádně psychologická podpora hodně posílila.”

“Jak jsi přišel na ty sebevraždy?”

“Nečteš nikdy Věstník pořádkových sil?”

“Ne…” Těžce usedl do trávy vedle kolegy. “Obecně moc nečtu.” Stíny mezi lipami se začaly protahovat. Jasselinovi se vracela naděje a skoro zapomněl na přítomnost mrtvoly o několik metrů dál, když Peugeot Partner technických služeb prudce zabrzdil před závorou. Okamžitě z něj vystoupila perfektně sladěná dvojice mužů v obvyklých směšných bílých kombinézách, připomínajících dekontaminační jednotku v ozářené oblasti.

Techniky z forenzního oddělení přes ohledání místa činu a jejich způsob, jakým pracovali v páru, jejich speciálně upravená autíčka nacpaná drahými a nepochopitelnými přístroji, pohrdání, jaké projevovali hierarchii kriminálky, Jasselin nesnášel. Forenzní experti ale po pravdě řečeno vůbec nestáli o přízeň, naopak dělali všechno proto, aby se co nejvíce odlišili od běžných policistů, za všech okolností prokazovali urážlivou povýšenost technika nad laikem, zřejmě aby ospravedlnili svůj narůstající rozpočet. Je fakt, že jejich metody obdivuhodně pokročily, dokázali nyní sejmout otisky nebo vzorky DNA v podmínkách, které by před několika lety byly nemyslitelné, ale přispěli snad k tomu pokroku osobně? Jistě by nedokázali vymyslet ani vylepšit vybavení, díky němuž těchto výsledků dosáhli, pouze je používali, což nevyžadovalo žádnou zvláštní inteligenci ani talent, nic víc než odpovídající technický výcvik, který by bylo účinnější poskytnout přímo kriminalistům v terénu, takovou tezi alespoň Jasselin pravidelně a zatím bez úspěchu hájil ve výročních zprávách, které podával nadřízeným. Přitom si nedělal iluze, že by mohl být vyslyšen, neboť rozdělení služeb bylo letité a zavedené, vlastně o tom psal jenom proto, aby se uklidnil.

Ferber se zvedl, aby elegantně a přívětivě vysvětlil oběma mužům situaci. Pokyvovali hlavou s promyšlenou úsečností, aby ukázali netrpělivost a profesionalitu. V jednu chvíli na něj ukázal, zřejmě aby jej označil za vedoucího vyšetřování. Nic na to neřekli, nevykonali ani pohyb jeho směrem, jen si navlékli roušky. Jasselin nikdy nebyl zvlášť cimprlich v otázkách hierarchie, nikdo nemohl tvrdit, že by vyžadoval striktní dodržování projevů formální úcty, kterou si jako komisař zasloužil, ale tihle dva šašci ho začínali štvát. S důrazem na obvyklou těžkopádnost své chůze a s hlučným oddychováním k nim jako nejstarší samec opičího stáda přistoupil, a když se nedočkal pozdravu, oznámil tónem, který nepřipouštěl diskuzi: “Jdu s vámi.” Jeden z nich sebou trhl, samozřejmě byli zvyklí si své věcičky organizovat v klidu sami, zabrat místo činu, kam nikoho jiného nepustili, aby si mohli poznamenávat potrhlé poznámečky na své přenosné datové terminály. Ale co teď mohli namítnout? Vůbec nic, a jeden z nich mu podal roušku. Při jejím nasazování a ještě více, jak se blížil k domu, si opět uvědomil reálnost zločinu. Oba roboty nechal jít o pár kroků napřed a s nejasným uspokojením zaznamenal, že se zaraženě zastavili na prahu. Došel je, obešel a nenuceně, byť s určitou nejistotou, vstoupil do obývacího pokoje. “Jsem živým tělem zákona,” řekl si. Začalo se šeřit. Účinnost chirurgických roušek byla pozoruhodná, skoro všechny pachy ustaly. Za sebou víc cítil, než slyšel dvojici techniků přes ohledávání stop, jak si dodala odvahy a vstoupila za ním do obývacího pokoje, ihned za dveřmi se však zastavila. “Jsem tělem zákona, nedokonalým tělem morálního zákona,” zopakoval si v duchu jako mantru, než přijal, respektive naplno si prohlédl, co jeho oči již předtím postřehly.

Policista uvažuje na základě těla, žádá si to jeho vzdělání, je cvičený v zaznamenávání a popisování polohy těla, zranění, která tělo utrpělo, stavu, v jakém se zachovalo; jenomže zde v pravém slova smyslu žádné tělo nebylo. Otočil se a uviděl, že oba technici z forenzního oddělení začali klimbat hlavami a motat se na místě přesně jako četníci z Montargisu. Hlava oběti, neporušená, čistě sťatá, stála před krbem na jednom z křesel, na jehož zeleném sametu vytvořila krvavou loužičku; čelem k němu na kanapi stála hlava velkého černého psa, rovněž čistě oddělená. Zbytek byl masakr, šílená jatka, podlahu pokrývaly cáry, hrudky masa. Hlava muže ani psa přitom neznehybněly s výrazem hrůzy, nýbrž spíše nevěřícnosti či hněvu. Uprostřed smíchaných kusů lidského a psího těla vedl nedotčený, asi půl metru široký průchod ke krbu naplněnému kostmi, na nichž sem tam ještě visely tělesné zbytky. Jasselin jím opatrně vykročil s pomyšlením, že ho tam nejspíš vymezil vrah, a otočil se; zády těsně u krbu obhlédl kolem dokola obývací pokoj, jehož plocha dosahovala něco kolem šedesáti metrů čtverečních. Plyšový koberec byl celý potřísněný krví, která místy tvořila složité arabesky. Samotné cáry masa rudé, místy až černé barvy, také nevypadaly, že dopadly náhodou, nýbrž že je kdosi rozmístil podle těžce rozluštitelných motivů, takže měl dojem, že přihlíží velkému puzzlu. Neviděl žádné stopy bot ani chodidel; vrah postupoval metodicky, nejdříve v rozích místnosti nařezal kusy, které chtěl použít, a postupně se vracel do středu, přičemž nechal volný průchod ven. Budou to muset vyfotit, pokusit se rekonstruovat celkové schéma. Jasselin kouknul na oba techniky z forenzního, jeden se dál potácel na místě jako blázen, druhý ve snaze se ovládnout vytáhl z kabely digitální fotoaparát a hýbal s ním v natažené ruce, ale zatím nevypadal, že ho dokáže použít. Jasselin otevřel mobil.

“Christiane? Tady Jean-Pierre. Něco bych od tebe potřeboval.”

“Poslouchám.”

“Jednak by bylo dobrý, kdybys sem přišel pro ty dva z forenzního, prozatím jsou mimo provoz, a potom v tomhle případě budeme potřebovat speciální fotky. Aby je neudělali jako obvykle, jenom široké záběry, ale potřebuju celkové pohledy na části pokoje a pokud možno i na celý. Ale s techniky to probereme později, musíme počkat, až se trochu vzpamatují.”

“Postarám se o to… Tým tu bude už za chvíli. Volali mi u výjezdu na Montargis, že přijedou do deseti minut.”

Zamyšleně zaklapl telefon; ten chlapec ho stále překvapoval. Jeho tým přijede celý, pár hodin po činu a pravděpodobně v soukromých autech; éterickým, prchavým zjevem zkrátka klamal, měl u svého týmu autoritu, lepšího vedoucího skupiny pod sebou zřejmě nikdy neměl. Po dvou minutách spatřil, jak nenápadně vchází do pokoje a přesouvá se k technikům z forenzního oddělení, klepe jim na záda a odvádí je zdvořile k východu. Jasselin v podstatě dosluhoval: zbývalo mu něco málo přes rok, který mohl prodloužit na dva nebo tři, maximálně čtyři. Věděl - a při pravidelných rozhovorech každé dva měsíce se stávalo, že mu to divizní šéf výslovně potvrdil -, že teď se od něho už nečeká v první řadě to, že případy vyřeší, ale spíše že jmenuje své nástupce, kooptuje ty, již je budou řešit, až odejde.

Ferber i oba technici odešli; zůstal v místnosti sám. Světlo ještě zesláblo, ale rozsvěcet se mu nechtělo. Neuměl si to vysvětlit, ale cítil, že k vraždě došlo za bílého dne. Na místě vládlo téměř neskutečné ticho. Proč jen měl dojem, že se ho něco v tomto případě zvláště, osobně týká? Znova si prohlédl složitý obrazec z cárů masa složený na podlaze obývacího pokoje. Necítil ani tolik nevolnost, jako určité obecné slitování s celým světem, s lidstvem schopným zplodit ve svém středu tolik hrůz. Po pravdě řečeno ho trochu překvapovalo, že dokázal ustát tu podívanou, která otřásla i techniky forenzního oddělení, přitom přivyklými ledasčemu. O rok dříve začal špatně snášet pohled na dějiště vražd a navštívil buddhistické centrum ve Vincennes, aby se zeptal, zda je tam možné provádět meditaci asubhu zaměřenou na mrtvoly. Přítomný láma se mu to nejdříve snažil vymluvit; tato meditace, domníval se, je obtížná, nepřizpůsobená západní mentalitě. Když mu prozradil své povolání, změnil názor, požádal o čas na rozmyšlenou. Po několika dnech mu zavolal, že ano, v jeho zvláštním případě by snad asubha mohla být vhodná. V Evropě se ne-praktikovala, protože nevyhovovala hygienickým normám; ale mohl mu dát adresu jednoho srílanského kláštera, kde občas přijímali Zápaďany. Strávil tam čtrnáct dní dovolené, poté co (a to bylo nejtěžší) našel leteckou společnost ochotnou přepravit jeho psa. Každé ráno, zatímco manželka chodila na pláž, docházel na hromadné pohřebiště, kam lidé odkládali nové nebožtíky, aniž je zabezpečili proti dravcům a hmyzu. Mohl tak, když maximálně soustředil své duševní schopnosti, snaže se následovat Buddhovo učení o zaměření pozornosti, bedlivě obzírat bledé mrtvoly, bedlivě obzírat hnijící mrtvoly, bedlivě obzírat rozčtvrcené mrtvoly, bedlivě obzírat mrtvoly požírané červy. V každé fázi si měl osmačtyřicetkrát zopakovat: “Toto je můj osud, osud celého lidstva, nemohu mu uniknout.”

Nyní si uvědomoval, že asubha zapůsobila znamenitě, úspěšně do té míry, že by ji neváhal doporučit každému policistovi. Přesto se kvůli tomu nestal buddhistou, a jestliže pocity instinktivního odporu při pohledu na mrtvolu dokázal zásadně omezit, stále ještě cítil k vrahovi nenávist, nenávist a strach, přál si jeho zničení, vymazání z povrchu zeměkoule. Když vycházel ven obklopen paprsky slunce zapadajícího nad lukami, blažilo ho, že v něm tato nenávist přetrvává jakožto nezbytná podmínka, domníval se, účinné policejní práce. Rozumová motivace hledání pravdy obvykle nestačila; přesto ji v tomto případě vnímal s neobvyklou naléhavostí. Cítil, že proti sobě má komplexní, monstrózní, avšak racionálně uvažující bytost, pravděpodobně schizofrenika. Po návratu do Paříže si bude muset prostudovat složky sériových vrahů a pravděpodobně požádat o pomoc ze zahraničí, neboť si nevzpomínal, že by kdy k něčemu takovému ve Francii došlo.

Cestou od domu spatřil Ferbera, jak uděluje pokyny svým lidem; v zamyšlení neslyšel auta přijíždět. Byl tam také jeden vysoký chlap v obleku s kravatou, kterého neznal - pravděpodobně státní zástupce z Montargisu. Počkal, až Ferber rozdělí úkoly, aby mu zopakoval, co chce: celkové fotky místa činu, široké záběry.

“Vracím se do Paříže,” oznámil pak. “Doprovodíš mě, Christiane?”

“Jo, myslím, že všechno je zařízené. Svoláme jednání na zítra ráno?”

“Ne moc brzo. Kolem poledne bude stačit.” Věděl, že budou pracovat dlouho, nejspíš až do svítání.

4

Na dálnici A10 vjížděli skoro za tmy. Ferber nastavil tempomat na 130 km/h, zeptal se, zda mu nevadí, když zapne hudbu; odpověděl, že ne.

Asi žádná hudba nevyjadřuje lépe než poslední komorní skladby Franze Liszta pochmurné a holubicí pocity starce, jemuž už umřeli všichni přátelé, jehož život v zásadě skončil, patří už svým způsobem k minulosti a cítí, jak se blíží i chvíle jeho smrti, kterou vnímá jako sestru, přítelkyni, jako příslib návratu do rodného domu. Uprostřed Modlitby ke strážným andělům se v myšlenkách vrátil do mládí a studentských let.

Celkem ironicky přerušil Jasselin svá studia medicíny po prvním ročníku, protože nesnesl pitvy ani prostý pohled na mrtvé. Právo ho od začátku velmi zaujalo a asi jako všichni tehdejší spolužáci uvažoval o kariéře advokáta, ovšem rozvod rodičů ho přiměl změnit názor. Rozváděli se staří, měl už třiadvacet let a byl jedináček. Při rozvodech mladých často tlumí prudkost střetu přítomnost dětí, o jejichž péči se musí podělit a které přese všechno milují; ale při rozvodech starých, kde zbývají jen finanční a dědické zájmy, nezná divokost boje mezí. Mohl si tak udělat jasnou představu, kdo je to advokát, mohl nestranně posoudit onu směs prohnanosti a lenosti, na niž se omezuje profesionální chování advokáta, a zejména advokáta specializovaného na rozvody. Procedura trvala přes dva roky, dva roky nepřetržitého zápasu, v jehož důsledku k sobě jeho rodiče nakonec zakoušeli tak prudkou nenávist, že se až do smrti neměli už nikdy setkat ani si zatelefonovat, a to všechno jenom proto, aby dospěli k rozvodové smlouvě tak nechutně banální, že by ji za čtvrt hodiny sesmolil jakýkoliv hňup na základě příručky Rozvod pro začátečníky. Je překvapivé, napadlo ho od té doby několikrát, že se manželé v rozvodovém řízení častěji neuchylují k vraždě partnera - ať už přímo, nebo prostřednictvím profesionála. Nic naplat, pochopil nakonec, skutečným základem lidské společnosti je strach z ruky zákona, a svým způsobem přirozeně se přihlásil do veřejného konkurzu na policejního komisaře. Skončil na dobrém místě a jako Pařížan strávil roční stáž na komisařství 13. obvodu. Prošel náročným zaškolením. Žádný z případů, s nimiž měl být posléze konfrontován, se složitostí a neproniknutelností nevyrovnal vyřizování účtů uvnitř čínské mafie, s nímž se potýkal na samém začátku kariéry.

Hodně studentů komisařské školy v Saint-Cyr-au-Mont-d’Or, někdy už od útlého dětství, snilo o kariéře na nábřeží Zlatníků, někteří jenom kvůli tomu nastoupili k policii, konkurence byla tvrdá, a tak ho trochu překvapilo, že po pěti letech služby na obvodních komisařstvích bylo jeho žádosti o přeložení ke kriminální policii vyhověno. Právě tehdy vytvořil společnou domácnost se ženou, již poznal, když studovala ekonomii - sama se pak zaměřila na výuku a čerstvě ji jmenovali odbornou asistentkou na univerzitě Paříž-Dauphine -, nikdy ale neuvažoval o tom, že by si ji vzal nebo s ní uzavřel registrované partnerství ve formě paktu občanské solidarity; stopy, které zanechal rozvod rodičů, se mu vymazat nepodařilo.

“Mám tě odvézt domů?” zeptal se jemně Ferber. Dorazili k Orléanské bráně. Uvědomil si, že celou cestu nepromluvili ani slovo; v zamyšlení nezaregistroval ani mýtná stanoviště. Beztak bylo příliš brzy se nějak vyjadřovat k případu; přes noc nechají usadit emoce, utlumí trochu šok. Nedělal si ale iluze: vzhledem k příšernosti zločinu a navíc k tomu, že obětí je známá osobnost, poběží vše rychle, od začátku se dostanou pod obrovský tlak. Tisk ještě o ničem nevěděl, ale tento odklad potrvá jedinou noc: ještě večer bude muset zavolat diviznímu šéfovi na mobil. A ten pravděpodobně ihned zavolá policejnímu prefektovi.

Bydlel v ulici Geoffroye Saint-Hilaira, skoro na rohu ulice Poliveau, kousek od Botanické zahrady. Při nočních procházkách občas z tamější zoo slyšeli troubit slony, působivý řev šelem - lvů, panterů, kuguárů? Podle zvuku je nedokázali rozpoznat. Hlavně za úplňku slyšeli také společné vytí vlků, které přivádělo Michoua, jejich boloňského bišonka, do stavu atavistické, nezvladatelné hrůzy. Děti neměli. Několik let poté, co se rozhodli spolu žít a jejich sexuální život byl, jak se říká, “zcela uspokojivý”, přičemž Hélene nepoužívala “žádnou zvláštní ochranu” před početím, rozhodli se navštívit odborníka. Poněkud ponižující, ale rychlé testy ukázaly, že je oligospermatik. Jméno nemoci se v jeho případě jevilo dosti eufemistické: jeho ejakuláty, mimochodem celkem mírné, neobsahovaly nedostatečné množství spermií, neobsahovaly totiž vůbec žádné spermie. Oligospermie může mít řadu velmi různých příčin: varikokélu, testikulární atrofii, hormonální nedostatečnost, chronickou infekci prostaty, chřipku a další. Většinou nemá nic společného s mužností. Někteří muži mohou produkovat málo nebo žádné spermie a být nadrženíjako jeleni v říji, zatímco ejakuláty jiných, takřka impotentních, jsou tak bohaté a plodné, že by stačily k opětovnému zalidnění západní Evropy; spojení těchto dvou vlastností stačí k dosažení mužského ideálu, který upřednostňuje pornografický průmysl. Jasselin touto dokonalou konfigurací nedisponoval: přestože dokázal svou ženu i po padesátce oblažit pevnými a trvalými erekcemi, rozhodně by nebyl s to ji postříkat spermatem, kdyby o to stála; jeho ejakulace, když k nim došlo, nepřesahovaly objem kávové lžičky.

Oligospermie, hlavní příčina mužské neplodnosti, je vždycky těžká a často neléčitelná. Zbývaly jim dvě možnosti: použít sperma od dárce, nebo dítě prostě a jednoduše adoptovat. Poté co to několikrát prodiskutovali, rozhodli se nechat to být. Hélene po pravdě řečeno zase tolik po dítěti netoužila a o několik let později sama navrhla, že si koupí psa. V jedné pasáži, kde hořekuje nad francouzským úpadkem a poklesem porodnosti (aktuálními již ve třicátých letech minulého století), imituje a pranýřuje fašistický autor Drieu La Rochelle dobový rozhovor dekadentního francouzského páru zhruba takto: “A vůbec, Kiki, pejsek nám pro zábavu stačí…” Jak svému muži nakonec přiznala, v podstatě byla téhož názoru: pes je zábavnější, a dokonce mnohem zábavnější než dítě, a uvažovala-li někdy, že by měla dítě, pak hlavně z konformismu, trochu také proto, aby udělala radost matce, ale ve skutečnosti děti moc ráda neměla, nikdy je doopravdy neměla ráda a ani on, když o tom tak přemýšlel, děti moc rád neměl, nelíbil se mu jejich přirozený a systematický egoismus, bytostné přehlížení zákona, hluboká nemorálnost, která nutila k vyčerpávající a téměř vždy neúspěšné výchově. Ne, děti, tedy aspoň ty lidské, zkrátka rád neměl.

Po pravici uslyšel zaskřípění a náhle si všiml, že stojí před jeho domem, možná už dlouho. Ulice Poliveau pod řadou kandelábrů byla liduprázdná.

“Promiň, Christiane…” řekl v rozpacích. “Byl jsem… mimo.”

“To nic.”

Je teprve devět, pomyslel si, když stoupal po schodech, Hélene na něj pravděpodobně čekala s večeří. Ráda vařila, občas ji v neděli doprovázel na nákupy na trh v ulici Mouffetard, pokaždé ho ten kout Paříže s kostelem svatého Medarda, jehož zvonici strážil jako na venkově větrný kohout, a s přilehlým parčíkem nadchnul.

A vskutku, na třetím odpočívadle ho přivítala charakteristická vůně králíka na hořčici a ňafání Michoua, jenž poznal jeho krok. Otočil klíčem v zámku; jsme starý pár, pomyslel si, starý tradiční pár, jakých se mezi jeho vrstevníky v těchto desátých letech třetího tisíciletí moc nenajde, ale u mladých se prý opět stává vzývaným, přestože obvykle nedosažitelným ideálem. Uvědomoval si, že žije na nepravděpodobném ostrůvku blaha a klidu, že si vybudovali mírumilovné hnízdo, odloučené od okolního rámusu, až dětsky laskavé, v naprostém rozporu s barbarstvím a násilím, jimž byl vystaven každý den v práci. Byli spolu šťastní; dosud spolu byli šťastní a pravděpodobně budou, dokud je smrt nerozdělí.

Uchopil skákajícího Michoua, který mu ňafal štěstím v rukách, zvedl si ho k obličeji; psí tělíčko znehybnělo, strnulé extatickou radostí. I když původ bišonků se datuje až do starověku (sošky bišonků se našly v hrobce faraóna Ramessa II.), uvedení boloňského bišonka na dvůr Františka I. způsobil dar od vévody ferrarského; zásilka, doprovázená dvěma miniaturami od Correggia, francouzského panovníka velmi potěšila, dokonce zvíře označil za “roztomilejší než sto panen”, a poskytl vévodovi rozhodující vojenskou podporu v jeho tažení proti mantovskému knížectví. Bišonek se poté stal oblíbeným psíkem několika francouzských králů včetně Jindřicha II., dokud ho nevystřídali mops a pudl. Na rozdíl od jiných ras, které jako například shetlandský ovčák nebo tibetský teriér dosáhly statusu domácího zvířete relativně pozdě a měly za sebou těžkou minulost pracovního psa, bišonek jako by od začátku neměl jiný smysl života než přinášet lidem radost a štěstí. Tento úkol plní důsledně už nespočet generací, je trpělivý k dětem, mírný ke starým. Velmi trpí, když je sám, což je třeba brát při koupi bišonka v úvahu: každou nepřítomnost páníčků považuje za opuštění, a celý jeho svět, stavba i podstata jeho světa se v okamžiku zhroutí, zmocní se ho silná deprese, nezřídka přestane jíst, zkrátka rozhodně se nedoporučuje nechávat bišonka samotného, a to ani na několik hodin. To uznalo i francouzské vysoké školství a Hélene si mohla brát Michoua s sebou na přednášky, a i když možná neměla oficiální povolení, stalo se to každopádně zvykem. Zůstával klidně v tašce, občas sebou zavrtěl, protože chtěl ven. Tehdy ho Hélene postavila k velkému veselí studentů na katedru, po níž několik minut přecházel, čas od času se ohlédl po paničce a někdy doprovodil zívnutím nebo štěknutím tu či onu citaci ze Schumpetera nebo Keynese; načež se vracel do vláčné tašky. Oproti tomu letecké společnosti, niterně fašistické organizace, odmítaly projevit podobnou toleranci, a tak se neradi museli vzdát všech dalekých destinací. Každé léto tedy v srpnu vyjížděli autem objevovat Francii a příhraniční země. Díky tomu, že status aut se tradičně nelišil od toho, jaký přisuzuje právní řád bydlišti, zůstávala pro vlastníky domácích zvířat stejně jako pro kuřáky jednou z posledníchsvobodných zón, jednou z posledních dočasných autonomních zón, která lidem začátkem třetího tisíciletí zbývala.

Nebyl to jejich první bišonek; jeho předchůdce a otce, Michela, koupili krátce poté, co lékaři Jasselina informovali o pravděpodobně neléčitelné povaze jeho neplodnosti. Byli spolu velmi šťastní, tolik, že pro ně znamenalo naprostý šok, když Michel v osmi letech onemocněl dirofilariózou. Dirofilarióza je parazitická choroba; parazitem je hlístice, která se usídlí v pravé srdeční předsíni a komoře a v plicní artérii. Symptomy jsou zvýšená únava, posléze kašel a srdeční potíže, které mohou vyvolat náhlé bezvědomí. Léčba se neobejde bez rizika: v psím srdci někdy parazitují desítky červů najednou, z nichž někteří dosahují délky až třiceti centimetrů. Několik dní se báli o jeho život. Pes je jakýmsi definitivním dítětem, poslušnějším a mírnějším dítětem, jež ustrnulo ve věku rozumu, ale které zároveň přežijeme: přijmout lásku k psovi znamená přijmout, že milujete bytost, kterou vám nevyhnutelně vezmou, a to si kupodivu nikdy, dokud Michel neonemocněl, neuvědomili. Druhý den po jeho uzdravení se rozhodli dopřát mu potomstvo. Chovatelé, které kontaktovali, projevili jistou rezervovanost: čekali moc dlouho, jejich pes je už trochu starý, jeho spermie budou asi nekvalitní. Nakonec jeden z nich, bydlištěm kousek od Fontainebleau, souhlasil a ze svazku Michela a mladé fenky jménem Lizzy Lady de Heurtebise vzešla dvě štěňata, pejsek a fenka. Jakožto majitelé samce měli podle zvyklostí právo prvního výběru. Zvolili pejska a pojmenovali ho Michou. Nevykazoval žádnou zjevnou vadu a navzdory tomu, co čekali, ho otec přijal zcela hladce a nedával najevo žárlivost.

Po několika týdnech nicméně zjistili, že Michouova varlata dosud neklesla, což začínalo být nenormální. Zašli za jedním veterinářem, pak za dalším: oba se shodli, že na vině je přílišný věk rodiče. Druhý praktik nadhodil hypotézu chirurgického zákroku, načež se rozmyslel se slovy, že by byl příliš riskantní a téměř nemožný. Zasadilo jim to obrovskou ránu, dokonce mnohem větší než neplodnost samotného Jasselina. Ten ubohý pejsek nejenže nebude mít potomky, ale nezažije žádné sexuální nutkání ani potěšení. Bude méněcenným psem, neschopným předat život, odříznutým od základního volání rasy, s konečnou platností omezený v čase.

Postupně si na to zvykli současně s tím, jak jim docházelo, že sexuální život, o který je ochuzen, mu nijak chybět nebude. Pes přece není hédonik ani prostopášník, veškerá erotická vytříbenost mu je cizí, uspokojení, které pociťuje při koitu, není ničím jiným než krátkou a mechanickou úlevou životních instinktů druhu. Vůle po moci je u bišonka každopádně velmi slabá; ovšem Michou, zbavený posledních pout šíření genomu, působil ještě podřízeněji, mírněji, veseleji a ryzeji než jeho otec. Byl absolutním maskotem, nevinným a neposkvrněným, jehož existence cele závisela na existenci milovaných pánů, zdrojem nepřetržité a bezvýhradné radosti. Jasselinovi táhlo na padesát. Občas, když sledoval to stvořeníčko, jak si hraje se svými plyšáky na koberci obývacího pokoje, přepadaly ho proti jeho vůli chmurné myšlenky. Zřejmě pod vlivem trendů své generace považoval dosud sexualitu za pozitivní sílu, pramen jednoty, která posilovala svornost mezi lidmi nevinnými cestami společné rozkoše. Nyní v ní naopak stále častěji spatřoval boj, brutální zápas o nadvládu, zničení rivala a nahodilé násobení souloží s jediným cílem poskytnout genům co nejvíce prostoru. Viděl v ní zdroj všech konfliktů, masakrů, utrpení. Sexualita se mu stále více jevila jako nejpřímější a nejzřejmější projev zla. A kariéra u policie rozhodně nebyla tím, co by ho přimělo změnit názor: nebyly-li motivem vražd peníze, byl jím sex, buď jedno, nebo druhé, zdálo se, že lidstvo není schopné přijít s něčím navíc, tedy alespoň v oblasti zločinu. Případ, který jim teď spadl do klína, se na první pohled jevil originálně, ale šlo o první takový po nejméně třech letech, uniformita lidských kriminálních motivací byla celkem vzato únavná. Stejně jako jeho kolegové Jasselin skoro nečetl detektivky; vloni nicméně narazil na dílko, které nebylo v pravém slova smyslu románem, nýbrž vzpomínkami bývalého soukromého očka, jež působilo v Bangkoku a rozhodlo se vylíčit svou kariéru asi ve třiceti krátkých povídkách. Skoro ve všech případech byli jeho klienty Zápaďané, kteří se bezhlavě zamilovali do mladé Thajky a chtěli vědět, zda je jim v jejich nepřítomnosti věrná, jak jim tvrdila. A skoro pokaždé měla holka jednoho nebo více milenců, s nimiž vesele utrácela jejich peníze, a často i dítě z předchozího svazku. V jistém smyslu šlo nepochybně o špatnou knihu, v každém případě o špatnou detektivku: autor vůbec nenamáhal představivost, nesnažil se zpestřit motivy ani zápletky; ale právě tato ubíjející jednotvárnost mu dávala jedinečný pel původnosti, realismu.

“Jean-Pierre…!” Jakoby utlumený k němu dolehl Hélenin hlas, nabyl plného vědomí a uvědomil si, že žena stojí metr před ním s rozpuštěnými vlasy a v domácích šatech. Těžko určit jak dlouho, ale stále držel Michoua v sevřených rukách na prsou; pejsek ho překvapeně, ale bez obav pozoroval.

“Je ti dobře? Vypadáš divně…”

“Nachomejtl se mi vachrlatý případ.”

Hélene ztichla, čekala, co přijde. Za pětadvacet let, co byli spolu, jí muž prakticky nikdy nevyprávěl o práci. Protože jsou denně vystaveni hrůzám, které přesahují míru běžné citlivosti, volí takřka všichni policisté, když přijdou domů, mlčení. Nejlepší ochranou je pro ně vyprázdnit si hlavu během několika hodin oddychu, které mají k dispozici. Někteří začnou pít a končí večeři ve stavu pokročilého alkoholického otupění, které jim umožňuje jen odvléct se do postele. Jiní, z těch mladších, se oddávají rozkoši, a vidina zmrzačených, mučených mrtvol se nakonec v objetích rozplyne. Skoro žádný se nerozhodne mluvit a i toho večera poté, co položil Michoua, Jasselin zamířil ke stolu, usedl na své obvyklé místo a počkal, až žena přinese celerovou remuládu - celerovou remuládu měl vždycky moc rád.

5

Ráno vyrazil do práce pěšky, zabočil v ulici Fossés-Saint-Bernard, prošel se po nábřeží. Dlouze se zastavil na Arcibiskupském mostě: právě ten podle jeho názoru skýtal nejhezčí pohled na Notre-Dame. Proudil čerstvý ranní říjnový vzduch. Chvíli se zdržel ještě u parčíku Jana XXIII., pozoroval turisty a homosexuály, již se procházeli většinou v párech, sem tam se políbili nebo se drželi za ruce.

Ferber přišel do kanceláře téměř současně a připojil se k němu na schodech u kontrolního stanoviště ve třetím patře. Na nábřeží Zlatníků nikdy nezavedou výtah, pomyslel si rezignovaně; všiml si, že Ferber zatahoval krok, aby ho ke konci stoupání nepředstihl.

V kanceláři oddílu se k nim jako první přidal Lartigue. Nevypadal vůbec ve formě, v jeho matné a hladké jihofrancouzské tváři se zračilo napětí a starosti, zatímco obvykle byl spíše veselý; Ferber ho pověřil, aby shromáždil výpovědi na místě.

“Ani ň,” oznámil zkraje. “Nic nemám. Nikdo nic neviděl, nikdo nic neslyšel. Nikdo si ani nevšiml, že by v posledních týdnech ve vesnici parkovalo cizí auto…”

Messier dorazil několik minut po něm, pozdravil je, položil na stůl batůžek, který nosil přes rameno. Bylo mu pouhých třiadvacet; ke kriminálce nastoupil před půl rokem, byl benjamínkem sboru. Ferber ho měl rád a promíjel mu neformální oblečení, většinou sportovní kalhoty a plátěnou bundu přes lehký svetr, které ani neladilo s hranatým, přísným obličejem, co se skoro nikdy nesmál; změnu celkové koncepce oblékání mu občas doporučoval pouze přátelsky. Skočil si koupit lehkou kolu do automatu a pak jim předložil výsledky svého pátrání. Rysy měl ještě staženější než obvykle, vypadal, že celou noc nespal.

“S mobilem to šlo hladce…” oznámil, “neměl ani kód. Ale také to nebylo moc platné. Telefonoval jenom v praktických nebo pracovních záležitostech: se svou nakladatelkou, s člověkem, co mu vozil petrolej, s dalším, co mu měl dělat dvojité okno… Ten člověk snad neměl žádný soukromý život.”

Messierův údiv byl v jistém smyslu nemístný: výpis z jeho telefonního účtu by vedl ke zhruba stejným výsledkům. Ale neměl, pravda, v úmyslu se nechat zabít; a vždycky předpokládáme, že u obětí vražd najdeme něco z minulosti, co je odůvodní či objasní; že se alespoň v zapadlém koutě jejich životů událo nebo děje něco zajímavého.

“To počítač je jiná,” pokračoval. “Jednak byl dvakrát zaheslovaný, a ne ledajak, malými písmeny, málo používanou interpunkcí… A za druhé všechny soubory měl zašifrované - použil dost solidní kód, 128bitový SSL Double Layer. Zkrátka jsem s tím nic nezmohl a poslal jsem to na odbor informační kriminality. Co byl zač, ten člověk, paranoik?”

“Byl to spisovatel…” odpověděl Ferber. “Třeba si chtěl chránit texty před piráty.”

“Hm…” Messiera to příliš nepřesvědčilo. “S takovou úrovní zabezpečení to spíš vypadá na někoho, kdo si vyměňuje pedofilní videa.”

“To se nevylučuje…” poznamenal Ferber vcelku rozumně. Tato prostá poznámka, pronesená bez zlého úmyslu, však zabila již tak neveselou atmosféru jednání, když zdůraznila zoufalou nejistotu, která se okolo vraždy vznášela. Neměli, to museli uznat, naprosto nic: žádný zjevný motiv, žádné svědectví, žádnou stopu. Hrozilo, že z toho vzejde jeden z těch klopotných případů, charakterizovaných prázdnou složkou, které někdy čekají roky na vyřešení - pokud k němu vůbec dojde -, a to jenom díky úplné náhodě v podobě vraha recidivisty zadrženého v jiné záležitosti, který se u výslechu přizná k vraždě navíc.

Věci se trochu srovnaly s příchodem Aurélie. Byla to hezká dívka s kudrnatými vlasy a obličejem plným pih. Jasselinovi připadala trochu popletená a nedbalá, takže se na ni nedalo stoprocentně spolehnout u úkolů vyžadujících přesnost; zato byla dynamická a neustále dobře naložená, což se v týmu cení. Obdržela první závěry forenzního oddělení. Začala tím, že Jasselinovi předala objemné desky: “Fotky, které jsi chtěl…” Obsahovaly na padesát snímků na lesklém papíře formátu A4. Každý zobrazoval obdélník podlahy obývacího pokoje, kde došlo k vraždě, o základně něco přes jeden metr. Fotografie byly ostré a dobře naexponované, beze stínů, pořízené prakticky svisle, překrývaly se jen minimálně a celkově věrně rekonstruovaly spodní plochu místnosti. Dostala také několik předběžných závěrů ohledně zbraně, jíž byli muž i pes sťati, a to, jak si všichni všimli, výjimečně čistě a precizně: téměř nedošlo k výstřiku krve, přestože teoreticky by jí kanape i blízké okolí měly být potřísněné. Vrah použil velmi zvláštní nástroj, laserový řezač, jakousi strunu na krájení sýra, kde roli struny zaujal argonový laser, který proniká masem a současně ránu vypaluje. Takové vybavení, které stojí několik desítek milionů eur, se nachází pouze na chirurgických odděleních nemocnic, kde ho používají k těžkým amputacím. Vůbec celé rozřezání těla oběti na cáry bylo vzhledem k přesnosti a čistotě zářezů s největší pravděpodobností provedeno profesionálními chirurgickými nástroji.

Kanceláří se ozvalo uznalé mručení. “Znamená to, že hledáme vraha z lékařského prostředí?” nadhodil Lartigue.

“Možná,” řekl Ferber. “V každém případě musíme ověřit v nemocnicích, jestli jim podobné vybavení nechybí; i když si ho pachatel samozřejmě mohl na pár dní půjčit.”

“V jakých nemocnicích?” zeptala se Aurélie.

“Pro začátek ve všech francouzských. A samozřejmě i na klinikách. Také budeme muset zjistit u výrobce, jestli nedošlo v posledních letech k neobvyklé zakázce od soukromníka. Předpokládám, že takový materiál moc firem nevyrábí?”

“Jenom jediná. Jedna jediná pro celý svět. Je to dánská společnost.”

Seznámili s novinkami Michela Khouryho, jenž právě dorazil. Byl libanonského původu a stejně starý jako Ferber. Protože byl buclatý a koketní, tělesně se od něj nemohl lišit víc, avšak sdílel s ním onu u policistů tak vzácnou vlastnost vzbuzovat důvěru, a díky tomu bez zjevného úsilí získával od lidí i ty nejintimnější důvěrnosti. Toho rána měl za úkol upozornit a vyslechnout blízké oběti.

“Tedy blízké, toť otázka…” upřesnil. “Dá se říct, že byl dost osamělý. Dvakrát rozvedený, jedno dítě, které nevídal. Už deset let neudržoval kontakt s nikým z rodiny. Neměl ani milenky. Možná na něco přijdeme, až projdeme telefonáty, ale zatím jsem našel jenom dvě jména: Teresa Cremisiová, jeho editorka z nakladatelství, a Frédéric Beigbeder, další spisovatel. A to jsem ještě Beigbederovi ráno volal, působil zdrceně a myslím, že upřímně, ale i on mi řekl, že se už dva roky neviděli. On i editorka mi kupodivu řekli stejnou věc: prý měl hodně nepřátel. Mám se s nimi odpoledne sejít, snad zjistím víc.”

“Hodně nepřátel…” ozval se zamyšleně Jasselin. “To je zajímavé, většinou oběti žádné nepřátele nemají, zdá se, jako by je měli všichni rádi… Musíme zajít na jeho pohřeb. Vím, že se to už moc nedělá, ale občas se tam zjistí zajímavé věci. Na pohřby chodí přátelé, ale někdy i nepřátelé, kteří v tom shledávají jisté potěšení.”

“Vlastně…” poznamenal Ferber. “Známe příčinu smrti? Co přesně ho zabilo?”

“Ne,” odpověděla Aurélie. “Musíme počkat… až ohledají části těla.”

“Nemohl být sťat zaživa?”

“To určitě ne. Je to dlouhá operace, která může trvat hodinu.” Trochu se otřásla, oklepala se.

Hned poté se rozešli každý za svým úkolem. Ferber s Jasselinem zůstali v kanceláři sami. Jednání skončilo lépe, než začalo: všichni měli co dělat; i když na opravdovou stopu zatím nepřišli, věděli aspoň, jakým směrem hledat.

“V tisku se zatím nic neobjevilo,” poznamenal Ferber. “Nikdo o tom neví.”

“Ne,” odpověděl Jasselin s pohledem upřeným na loďku sjíždějící Seinu. “Zvláštní, myslel jsem, že budou rychlejší.”

6

Prasklo to na druhý den. “Spisovatel Michel Houellebecq brutálně zavražděn,” hlásal na titulní straně Pařížan, který události věnoval polovinu sloupku, mimochodem nepříliš zasvěcenou. Další listy jí vyhradily zhruba stejný prostor, aniž přinášely něco navíc, když v zásadě pouze přejímaly komuniké státního návladního z Montargisu. Ani jeden, zdálo se, nevyslal na místo reportéra. O něco později vyšla prohlášení několika různých osobností a ministra kultury: všichni z toho byli “zdrcení” nebo alespoň “hluboce zarmoucení” a vzdávali čest památce “velikého tvůrce, který navždy zůstane v našich myslích”, zkrátka pohybovali se v obvyklém rámci úmrtí celebrit, charakterizovaném konsensuálním přežvýkáváním a přiměřenými floskulemi, to je jistě daleko nedovede.

Michel Khoury se vrátil zklamaný ze schůzek s Teresou Cremisiovou a Frédérikem Beigbederem. O upřímnosti jejich zármutku podle něj nebylo pochyb. Jasselina vždycky zarážela klidná jistota, s jakou Khoury tvrdil takové věci, které podle něj náležely vysoce složité a nejasné oblasti lidské psýchy. “Opravdu ho milovala,” říkal, nebo ” O upřímnosti jejich zármutku není pochyb”, jako by oznamoval experimentální, pozorovatelná data; nejpodivnější přitom bylo, že mu vývoj případu obvykle dával za pravdu. “Znám lidi,” řekl mu jednou tónem, jakým bychom řekli “Znám kočky” nebo “Znám počítače”.

Oba svědci mu nicméně neměli moc co užitečného sdělit.

Houellebecq měl hodně nepřátel, zopakovali, zachovali se k němu neprávem agresivně, krutě; když požádal o konkrétnější seznam, Teresa Cremisiová netrpělivě pokrčila rameny a navrhla, že mu pošle složku mediálních vyjádření. Ale na otázku, zda by ho někdo z těch nepřátel mohl zabít, oba jasně odpověděli záporně. Teresa Cremisiová odpovídala s přehnanou srozumitelností, jako by mluvila k mentálně zaostalému, a vysvětlila mu, že se jedná o literární nepřátele, kteří svou nenávist vyjadřovali na internetových stránkách, v novinových nebo časopiseckých článcích, v nejhorším případě v knihách, ale žádný z nich by nebyl schopen fyzické likvidace. Mimochodem ani ne tak z morálních důvodů, pokračovala s očividnou hořkostí, jako spíše proto, že na to jednoduše neměli odvahu. Ne, uzavřela, v literárním prostředí pachatele hledat neměli (a zdálo se mu, že chtěla dodat: “bohužel”).

Beigbeder vypověděl zhruba totéž. “Mám naprostou důvěru v policii své země…” prohlásil na začátek, načež se hlučně rozchechtal, jako by právě udělal skvělý vtip, ale Khoury mu to ne-zazlíval, autor byl evidentně napjatý, naprosto vykolejený tou náhlou ztrátou, mimo. Potom upřesnil, že Houellebecq měl za nepřátele “řádově všechny kretény na pařížském trhu”. Na Khouryho naléhání uvedl redaktory serveru nouvelobs.com s tím, že i když se teď jistě radují z jeho zmizení, sami by ani v nejmenším neriskovali. “Umíte si představit takového Didiera Jacoba, jak jede na červenou? Ani na kole by si to nelajsl,” prohlásil očividně zhnusený autor Francouzského románu.

Zkrátka, uzavřel Jasselin, když zakládal obě výpovědi do žluté igelitové kapsy, branže jako každá jiná s běžnými závistmi a rivalitami. Založil kapsu na konec pořadače s nadpisem “Výpovědi” s vědomím, že současně uzavírá i kapitolu literární prostředí případu a že se mu nejspíš už nikdy nenaskytne příležitost kontaktu s literárním prostředím. Bolestně si také uvědomil, že vyšetřování zrovna moc nepokročilo. Závěry forenzního oddělení dorazily: muže i psa zastřelili Sig Sauerem M-45, v obou případech jedinou kulkou z bezprostřední blízkosti do srdce; zbraň byla vybavena tlumičem. Předtím byli omráčeni tupým a podlouhlým předmětem - mohla jím být baseballová pálka. Šlo o přesně provedenou vraždu bez zbytečného násilí. K rozřezání a rozpárání jejich těl došlo až poté. Provedli rychlou simulaci, podle níž operace trvala něco přes sedm hodin. Smrt nastala tři dny před nálezem těla; k vraždě tedy došlo v sobotu, pravděpodobně odpoledne.

Průzkum výpisu z telefonických hovorů za poslední rok, který si operátor uchoval v souladu se zákonem, nic nepřinesl. Houellebecq po pravdě řečeno za tu dobu telefonoval velice málo, celkem pouze třiadevadesátkrát; a žádné spojení nemělo ani trochu osobní ráz.

7

Pohřeb byl stanoven na následující pondělí. Spisovatel na to téma zanechal velice přesné pokyny, které uložil u notáře a doprovodil částkou nezbytnou k jejich provedení. Nepřál si kremaci, nýbrž klasický pohřeb. “Chci, aby červi odkryli kostru,” upřesňoval v osobní poznámce, kterou si dovolil v jinak velmi úředním textu; “vždycky jsem měl se svou kostrou výborný vztah a těším se z pomyšlení, že se vymaní z pranýře těla”. Výslovně žádal, aby ho pohřbili na Montparnasském hřbitově, a dokonce předem zakoupil koncesi, prostou koncesi na třicet let, která se náhodou nacházela několik metrů od hrobu Emmanuela Boveho.

Jasselin s Ferberem pohřby docela uměli. Spíše vyzáblému a přirozeně bledému Ferberovi, jenž se často oblékal do tmavých barev, nedělalo žádné obtíže tvářit se smutně a vážně, jak si tyto okolnosti žádají; a Jasselinův vyčerpaný, rezignovaný výraz muže, který zná život a nedělá si o něm už mnoho iluzí, rovněž naprosto vyhovoval. Také už spolu několik pohřbů navštívili, občas obětí, nejčastěji kolegů; někteří spáchali sebevraždu, jiní zahynuli ve výkonu služby - a to bylo nejpůsobivější: obvykle docházelo k předání vyznamenání a jeho slavnostnímu připevnění na rakev za přítomnosti vysoce postaveného funkcionáře a často dokonce ministra, zkrátka k republikánským poctám.

Setkali se v deset hodin na komisařství 6. obvodu; okny přijímacích pokojů radnice, které jim pro tu příležitost otevřeli, měli skvělý výhled na náměstí svatého Sulpicia. Zjistilo se, a všechny to překvapilo, že se autor Elementárních částic, který celý život projevoval nezlomný ateismus, nechal před půl rokem velmi diskrétně pokřtít v jednom kostele v Courtenay. Novina vytáhla církevní úřady z nepříjemné nejistoty: ze zřejmých mediálních důvodů nechtěly chybět u pohřbů známých osobností; jenže kvůli soustavnému nárůstu ateismu, klesajícímu množství křtů včetně těch konvenčních a tuhému dodržování vlastních pravidel jim stále častěji nic jiného nezbývalo.

Pařížský kardinál na e-mailové upozornění s radostí souhlasil s uspořádáním mše, jež měla proběhnout v jedenáct hodin. Sám se podílel na sepsání homilie, která zdůrazňovala univerzální platnost romanopiscova díla a tajný křest v courtenayském kostele zmiňovala jen na okraj, jako dodatek. Vše i s přijímáním a dalšími liturgickými fundamenty mělo trvat zhruba hodinu; čili vydat se na místo posledního odpočinku měl Houellebecq kolem poledne.

I v tomto směru, informoval Jasselina Ferber, zanechal velmi přesné instrukce, a dokonce si nakreslil náhrobek; jednoduchou desku z černého čediče v úrovni země; trval na tom, že v žádném případě nesmí být vyvýšená, ani o několik centimetrů. Deska nesla jeho jméno bez dat i jakýchkoli dalších údajů a obrázek Möbiovy pásky. Nechal ji vytvořit před smrtí jedním pařížským mramorářem a osobně dohlížel na její výrobu.

“Prostě se nepovažoval za žádnou nicku…” poznamenal Jasselin.

“Měl pravdu,” odpověděl jemně Ferber. “Nebyl to špatný spisovatel, víš…”

Jasselin své poznámky, vyřčené vcelku bezdůvodně, ihned zalitoval. To, co pro sebe Houellebecq udělal, nebylo ničím větším a spíše menším, než co by udělal kdejaký hodnostář z 19. století nebo pochybný šlechtic z doby ještě dřívější. Vlastně, jak o tom tak přemýšlel, naprosto neuznával moderní skromnou tendenci spočívající v kremaci a rozptýlení popelu v přírodě jakoby s cílem zdůraznit, že se vracíme do jejího lůna, opět se mísíme s elementy. I v případě vlastního psa se před pěti lety postaral o řádný pohřeb - k mrtvolce těsně předtím, než ji zasypal, přiložil hračku, kterou měl zvlášť rád - a vystavění jednoduchého pomníčku na zahradě domu rodičů v Bretani, kde před rokem zemřel i jeho otec a který neprodával v domnění, že tam možná s Hélene odjedou na důchod. Člověk není součástí přírody, pozvedl se nad přírodu, a pozvedl se nad ni i pes, jakmile ho člověk ochočil - to si v jádru myslel. A čím víc nad tím přemýšlel, tím víc mu připadalo rouhavé, přestože nevěřil v Boha, tím víc mu připadalo tak říkajíc antropologicky rouhavé rozptylovat popel z lidské bytosti na lukách, do řek nebo do moře, či dokonce, vzpomínal si, jako to udělal kašpar Alain Gillot-Pétré, jemuž se jednu dobu připisovalo, že omladil televizní předpověď počasí, v oku hurikánu. Lidská bytost má vědomí, jedinečné vědomí, individuální a nezaměnitelné, a z tohoto titulu zasluhuje pomník, stélu nebo alespoň nápis, zkrátka něco, co potvrzuje a podává budoucím staletím svědectví o její existenci, to si v hloubi duše myslel Jasselin.

“Už jdou…” řekl mu jemně Ferber a vytrhl ho z úvah. Skutečně: i když bylo teprve půl jedenácté, před vchodem do kostela se shromáždilo asi třicet osob. Kdo to mohl být? Anonymové, pravděpodobně Houellebecqovi čtenáři. Stávalo se, hlavně v případech vražd z pomsty, že pachatel přijde oběti na pohřeb. Nyní tomu moc nevěřil, ale přesto zajistil dva fotografy, kteří se s aparáty a teleobjektivy usídlili v jednom bytě na Froidevauxově ulici, odkud měli perfektní výhled na Montparnasský hřbitov.

Po deseti minutách uviděli pěšky přicházet Teresu Cremisiovou a Frédérika Beigbedera. Zpozorovali se, políbili na tvář. Oba, pomyslel si, se sem pozoruhodně hodili. Editorka orientálského typu by se neztratila jako jedna z oněch plaček, které si ještě zvali na některé pohřby ve Středomoří; a Beigbeder působil, že dumá nad obzvlášť temnými věcmi. Autorovi Francouzského románu bylo v té době vlastně pouhých jednapadesát, a zřejmě šlo o jeden z prvních pohřbů, jehož se účastnil ve své generaci; a možná si říkal, že rozhodně nebude poslední; že stále častěji nebudou jeho telefonáty s přáteli začínat slovy: “Co děláš večer?”, ale spíše: “Hádej, kdo umřel…”

Jasselin s Ferberem nenápadně vyšli z radnice a připojili se ke skupině. Postávala tu teď padesátka lidí. Za pět minut jedenáct zabrzdil před kostelem pohřební vůz - běžná černá dodávka Obecných pohřebních služeb. Když dvojice zřízenců vytáhla rakev, hloučkem to zašumělo zděšením a odporem. Technici forenzního oddělení se zhostili nesnadného úkolu sesbírat kusy těla rozeseté po místě činu a shromáždit je v hermeticky zapečetěných igelitových pytlích, které s neporušenou hlavou odeslali do Paříže. Když skončili s jejich prohlídkou, tvořily ostatky jen malou kompaktní hromádku o mnohem menším objemu než běžná lidská mrtvola, a zaměstnanci Obecných pohřebních služeb usoudili, že bude vhodné použít dětskou rakev dlouhou metr dvacet. Tato racionální snaha možná vycházela z chvalitebné úvahy, ale účinek, jaký měla, když dvojice mužů vytáhla rakev na prostranství před kostelem, byl naprosto zoufalý. Přestože se to snažil skrýt, Jasselin zaslechl, jak ve Ferberovi bolestně hrklo, a i jemu, jakkoli otřískanému, se sevřelo srdce; několik přihlížejících se rozplakalo.

Samotná mše byla pro něj jako obvykle chvílí naprosté nudy. V deseti letech ztratil veškerý kontakt s katolickou vírou a navzdory velkému množství pohřbů, kterých se musel zúčastnit, se mu na ni nikdy nepodařilo navázat. V podstatě ničemu nerozuměl, dokonce ani přesně nevěděl, o čem kněz mluví; v jeho řeči zazněly zmínky o Jeruzalému, které mu připadaly mimo téma, ale nepochybně měly nějaký symbolický smysl, pomyslel si. Musel nicméně uznat, že se mu obřad jevil jako odpovídající, že přísliby týkající se budoucího života jsou v tomto případě samozřejmě vhodné. Zapojení církve bylo vlastně legitimnější v případě pohřbu než při narození nebo svatbě. Zde byla ve svém živlu, o smrti měla co říct - u lásky je to pochybnější.

Blízcí příbuzní stojí při pohřbech obvykle u rakve a přijímají kondolence; tady však nikdo z rodiny nebyl. Proto, když mše skončila, oba zřízenci opět uchopili malou rakev - a Jasselin se opět bezútěšně zachvěl - a naložili ji do dodávky. K jeho velkému překvapení čekalo na jejich odchod před kostelem asi padesát lidí - pravděpodobně Houellebecqovi čtenáři alergičtí na církevní obřady.

Se žádnými zvláštními opatřeními se nepočítalo, žádné ulice se neuzavřely a nepřistoupilo se k žádnému omezení provozu, pohřební vůz tedy vyrazil rovnou na Montparnasský hřbitov a stovka shromážděných osob učinila totéž po chodnících, obešla Lucemburské zahrady Guynemerovou ulicí, pokračovala Vavinovou a Bréovou, chvíli kráčela po Raspailově bulváru a nakonec prošla Huyghensovou ulicí. Jasselin s Ferberem se k nim přidali. Sli s nimi lidé všech věkových kategorií a postavení, nejčastěji sami, občas v páru; lidé, které nic zvláštního, zdálo se, nespojovalo, kteří neměli nic společného, a Jasselin náhle získal jistotu, že plýtvají časem, byli to Houellebecqovi čtenáři a toť vše, nevěřil, že by kdokoliv mezi nimi mohl mít cokoliv společného s vraždou. No nic, řekl si, aspoň se příjemně prošli; nad Paříží se teď udělalo hezky, nebe bylo sytě modré, skoro jako v zimě.

Hrobníci, pravděpodobně instruovaní knězem, na ně čekali s výkopem. Před hrobem Jasselinovo nadšení pro pohřby ještě vzrostlo do té míry, že se pevně a definitivně rozhodl sám se nechat pohřbít a zavolat hned druhý den svému notáři, aby to stálo výslovně v jeho závěti. Na rakev dopadly první lopaty hlíny. Osamocená, asi třicetiletá žena hodila do hrobu bílou růži - ženy jsou stejně fajn, pomyslel si, myslí na věci, které by žádného muže nenapadly. Při kremaci je vždycky slyšet hluk přístrojů, plynové hořáky dělají příšerný randál, zatímco tady bylo téměř dokonalé ticho, přerušované jen ubezpečujícím zvukem hlíny dopadající na dřevo, jemně se drolící na povrchu rakve. Lomoz dopravy nebyl uprostřed hřbitova takřka slyšet. Jak hlína postupně vyplňovala jámu, zvuk zněl přidušeněji, matněji; potom položili desku.

8

Fotografie dostal druhý den uprostřed dopoledne. Technici forenzního oddělení sice Jasselina štvali svou povýšeností, musel ale uznat, že obvykle odváděli skvělou práci. Snímky byly ostré, dobře nasvícené, i přes vzdálenost měly vynikající rozlišení, tváře všech osob, které se dostavily na spisovatelův pohřeb, šly perfektně rozeznat. Tisky doprovázel klíč USB obsahující fotky v elektronické podobě. Obratem ho poslal interní poštou na odbor informační kriminality se vzkazem, aby provedli křížové srovnání se souborem registrovaných pachatelů; disponovali nyní softwarem na rozpoznávání obličejů, který jim umožňoval takovou operaci provést za několik minut. Moc tomu nevěřil, ale museli to aspoň zkusit.

Výsledky dorazily večer, když se chystal jít domů; jak očekával, byly negativní. Odbor informační kriminality k nim přiložil asi třicetistránkovou zprávu týkající se obsahu Houellebecqova počítače - jehož kódování se jim nakonec podařilo prolomit. Vzal si ji s sebou, aby ji v klidu prostudoval doma.

Přivítali ho Michou svým ňafáním, při němž aspoň čtvrt hodiny skákal jako čertík sem a tam, a vůně tresky po galicijsku - Hélene se snažila střídat chutě, přecházela od burgundských pokrmů k alsaským, od provensálské kuchyně k jihozápadní; velmi dobře vařila i po italsku, turecku a marocku a nově se přihlásila do kurzu kulinářského umění Dálného východu, který organizovala radnice pátého obvodu. Políbil ji; oblékla si hezké hedvábné šaty. “Bude to za deset minut, prosím té…” řekla. Působila uvolněně, šťastně, jako pokaždé, když nemusela přes den na fakultu - prázdniny spojené se svátkem Všech svatých právě začaly. Hélenin zájem o ekonomii časem hodně poklesl. Teorie, které se snaží vysvětlovat ekonomické jevy a předvídat jejich vývoj, jí stále častěji připadaly nekonzistentní, nahodilé, stále víc ji pokoušelo připodobňovat je k prostému a jednoduchému šarlatánství; je dokonce překvapivé, říkala občas, že se uděluje Nobelova cena za ekonomii, jako by tato disciplína vykazovala tutéž metodologickou serióznost a přesnost myšlení jako chemie nebo fyzika. Poklesl i její zájem o výuku. Mladí ji obecně už moc nezajímali, intelektuální úroveň jejích studentů byla žalostně nízká, občas se dokonce nabízela otázka, co je vlastně vedlo studovat. V skrytu duše věděla, že jedině touha po penězích, touha vydělat co nejvíce peněz; kromě několika krátkodobých humanitárních vzplanutí to bylo jediné, co je skutečně zajímalo. Její pracovní život šlo vlastně shrnout tak, že učila rozporuplné absurdity arivistické blbce, přestože se vyhýbala tomu, formulovat to takto jasně. Počítala s tím, že odejde do předčasného důchodu, jakmile její muž opustí kriminálku - on v takovém myšlenkovém rozpoložení nebyl, svou práci měl stále velmi rád, zlo a zločin považoval za stejně naléhavá a zásadní témata, jako když před osmadvaceti lety začínal.

Zapnul televizi na zprávy. Michou k němu vyskočil na kanape. Po oznámení obzvlášť smrtícího sebevražedného atentátu palestinských teroristů v Hebronu hlasatel pokračoval krizí, která otřásala už několik dní burzami a podle některých odborníků hrozila, že bude ještě horší než v roce 2008; celkem klasický program. Chystal se přepnout jinam, když přišla z kuchyně Hélene a přisedla si na opěradlo. Položil ovladač; přece jen šlo o její obor, řekl si, možná ji to zajímá.

Situaci na hlavních finančních trzích vystřídal expert ve studiu. Hélene ho pozorně poslouchala s tajemným úsměvem na rtech. Jasselin jí koukal výstřihem na prsa: ano, silikonová, před deseti lety si nechala voperovat implantáty, ale zákrok se povedl, chirurg odvedl dobrou práci. Jasselin silikonová ňadra bezvýhradně podporoval, protože prokazují u ženy jistou dobrou erotickou vůli, která je ve skutečnosti v erotické oblasti tím nejdůležitějším a někdy oddálí o deset, případně dvacet let konec sexuálního života páru. A navíc přinášela chvíle nadšení, malé zázraky, jaké zažil například u bazénu při jejich jediném klubovém zájezdu v Dominikánské republice (Michel, jejich první bišonek, jim to málem neodpustil, a slíbili si, že si tu zkušenost nezopakují, pokud neobjeví klubový hotel, který přijímá psy - bohužel ale žádný takový nenašli), když pozoroval ňadra své ženy, ležící na zádech u vody, jak se vypínají k nebi v odvážném popření zemské tíže.

Silikonová prsa jsou směšná, je-li ženina tvář přehnaně vrásčitá, je-li zbytek těla zchátralý, tučný a ochablý; ale to zdaleka nebyl Hélenin případ. Zůstala štíhlá, hýždě měla stále pevné, sotva povislé; a husté červenohnědé vlnité vlasy jí pořád s grácií dopadaly kaskádovitě na oblá ramena. Zkrátka byla velmi krásná a on měl velké, obrovské štěstí.

Z hodně dlouhodobého hlediska jsou pochopitelně směšná všechna silikonová prsa; jenže z hodně dlouhodobého hlediska už nemyslíme na takové věci, nýbrž na rakovinu děložního čípku, aneurysma aorty a jiná podobná témata. Myslíme také na předávání majetku, na rozdělení nemovitostí mezi předpokládané dědice, zkrátka máme jiné starosti než silikonová prsa, ale tak daleko ještě nebyli, pomyslel si, ne úplně, možná se večer pomilují (nebo raději zítra ráno, rána měl raději, nabíjelo ho to do dne dobrou náladou), dalo se říct, že před sebou ještě pár hezkých let mají.

Ekonomické téma skončilo a následovala upoutávka na romantickou komedii, která vstupovala druhý den do francouzských kin. “Slyšels, co ten člověk říkal? Ten expert?” zeptala se Hélene. “Viděl jsi ty prognózy?” Ne, ve skutečnosti z toho neslyšel vůbec nic, jenom jí koukal na prsa, ale zvolil mlčení.

“Za týden se ukáže, že všechny jeho prognózy byly falešné.

Zavolají jiného experta, nebo toho samého, a se stejnou sebejistotou zveřejní nové prognózy…” Potřásla hlavou, zarmoucená, skoro pohoršená. “Můžeme považovat za vědu disciplínu, která ani nedokáže dělat ověřitelné prognózy?”

Jasselin nečetl Poppera a nenapadala ho hodnotná odpověď; spokojil se tedy s tím, že jí položil ruku na stehno. Usmála se na něj a řekla: “Můžeme večeřet,” a vrátila se ke sporáku, ale u jídla se k tématu vrátila. Hrdelní zločin, řekla mužovi, jí připadá jako hluboce lidský akt, související samozřejmě s nejtemnějšími stránkami člověka, ale přece jen lidský. Umění, aby použila jiný příklad, souviselo se vším: s temnými stránkami, se světlými stránkami i se stránkami mezi nimi. Ekonomie nesouvisela skoro s ničím, jenom s tím nejbezdušejším, nejmechaničtějším, nejpředvídatelnějším v člověku. Nejenže nebyla vědou, ale ani uměním, a ve skutečnosti více či méně ničím.

Nesouhlasil a řekl jí to. Protože se už dlouho stýkal se zločinci, mohla mu věřit, že se jedná o ty nejmechaničtější a nejpředvídatelnější jedince, které si lze představit. V naprosté většině případů zabíjeli kvůli penězům a ničemu jinému: to mimochodem způsobovalo, proč se obvykle nechali tak snadno chytit. Naopak téměř nikdy nikdo nepracoval výhradně pro peníze. Vždycky v tom bylo i něco jiného: zájem o vlastní práci, prestiž, která se s ní eventuelně spojovala, přátelské vztahy s kolegy… A skoro nikdo se nechoval ani jako zcela rozumný spotřebitel. Právě tato základní nejasnost motivací výrobců i spotřebitelů zřejmě činila ekonomické teorie tak nahodilými a v konečném důsledku tak chybnými, zatímco ke kriminálnímu pátrání se dalo klidně přistupovat jako k vědě nebo alespoň racionální disciplíně. Hélene nevěděla, co by mu odpověděla. Existence iracionálních ekonomických činitelů odjakživa představovala temnou stránku, skrytou vadu všech ekonomických teorií. Přestože si vybudovala ke své práci značný odstup, díky ekonomické teorii stále ještě přispívala do společné domácnosti a těžila ze statusu vysokoškolského pedagoga: ve valné většině ze symbolických výhod. Jean-Pierre měl pravdu: ani ona se zdaleka nechovala jako racionální agent. Uvolnila se na kanapi a zadívala se na svého malého pejska ležíčího v extatické poloze na zádech a s vystrčeným bříškem v dolním levém rohu koberce obýváku.

Později večer se Jasselin vrátil ke zprávě odboru informační kriminality o počítači oběti. Za prvé zjistili, že Houellebecq i přesto, co prohlašoval v řadě interview, stále psal; psal dokonce hodně. To, co psal, bylo ovšem dost zvláštní: podobalo se to poezii nebo politickým prohlášením, pasážím reprodukovaným ve zprávě v každém případě nerozuměl ani zbla. Bude to všechno muset poslat editorce, pomyslel si.

Zbytek počítače neobsahoval mnoho užitečného. Houellebecq používal ve svém Applu funkci “Adresář”. Obsah jeho adresáře uváděli celý a bylo to patetické: celkem dvacet tři jmen, z toho dvanáct řemeslníků, lékařů a dalších poskytovatelů služeb. Využíval také “Poznámkový blok”, a tam to nebylo o moc lepší, zápisky zněly většinou “pytle na odpadky” nebo “petrolej - dodávka”. Suma sumárum se málokdy setkal s někým, kdo měl tak nudný život. Ani jeho internetový prohlížeč neodhalil nic poutavého. Nenavštěvoval žádné pedofilní, a dokonce ani pornografické stránky; jeho nejodvážnější přípoje vedly na stránky s ženským prádlem a erotickými úbory, jako jsou Krásná a sexy nebo Liberette.com. Starý chudák se tak spokoj oval s očumováním holek v přiléhavých minisukních nebo průsvitných tílkách a Jasselin se skoro zastyděl, že tuhle část četl. Nic naplat, vražda zůstávala tvrdým oříškem. K jejich vrahům přece lidi dovádějí právě jejich neřesti, neřesti nebo peníze. Peníze Houellebecq měl, i když méně, než Jasselin čekal, zjevně nic ale nebylo ukradeno, v domě dokonce našli jeho šekovou knížku, kreditní kartu a peněženku s několika sty eur. Usnul, když se pokoušel znovu se začíst do jeho politických prohlášení, jako by doufal, že v nich najde vysvětlení nebo smysl.

9

Hned nazítří prozkoumali jedenáctku kontaktů osobní povahy z adresáře. Kromě Teresy Cremisiové a Frédérika Beigbedera, které již vyslechli, patřilo zbývajících devět jmen ženám.

Jestliže esemesky operátoři uchovávají pouze rok, u mailů není žádná lhůta, zejména v případech, kdy se uživatel stejně jako Houellebecq rozhodne je neukládat ve svém osobním počítači, ale v místě přiděleném dodavatelem; v takovém případě se vzkazy uchovají i po výměně hardwaru. Na serveru me.com disponoval Houellebecq osobním úložným prostorem o čtyřiceti gigabytech; při rytmu, v jakém komunikoval, by potřeboval na jeho vyčerpání sedm tisíc let.

Nad statusem e-mailů se vznáší skutečná právní mlha, a není proto jasné, zda je lze považovat za soukromou korespondenci či ne. I s ohledem na to, že brzy předstoupí před správní úřad kvůli dožádání a nevyhnutelně bude jmenován vyšetřující soudce, však Jasselin bez meškání nasadil na četbu Houellebecqových mailů celý tým. I když prokurátoři a jejich zástupci byli obvykle v klidu, z vyšetřujících soudců se mohli vyklubat pěkní otravové, a to v případě vyšetřování vraždy.

Poté co pracoval každý den téměř dvacet hodin - těsně před smrtí sice Houellebecq po internetu téměř nekomunikoval, ovšem jindy velmi hojně, a v některých obdobích, zejména krátce po vydání nějaké knihy, dostával v průměru třicet mailů denně -, podařilo se týmu identifikovat další čtvrtek oněch devět žen.

Jejich geografická různorodost byla působivá: zastoupeny byly jedna Španělka, Ruska, Číňanka a Češka, dvě Němky - a přece jen tři Francouzky. Jasselin si v tu chvíli vybavil, že šlo o celosvětově překládaného autora. “Stejně si asi nežil špatně…” řekl Lartigueovi, který právě dokončil seznam. Řekl to spíše pro klid svědomí, jako když pronášíme očekávaný vtípek; ve skutečnosti spisovateli vůbec nezáviděl. Korespondence vyjevovala jasně, že šlo o samé bývalé milenky - občas o velmi dávné milenky, v některých případech o třicet let staré vztahy.

Ukázalo se, že ženy půjde snadno zastihnout: se všemi si dosud vyměňoval maily, nevinné a něžné, v nichž zmiňovali své drobné či velké životní patálie, občas i radosti.

Trojice Francouzek ihned souhlasila, že se dostaví na nábřeží Zlatníků - jedna přitom bydlela v Perpignanu, druhá v Bordeaux a třetí v Orléansu. Ani cizinky mimochodem neodmítaly, chtěly jenom trochu času, aby se zařídily.

Jasselin a Ferber je přijali každý zvlášť, aby porovnali své dojmy; a jejich dojmy se pozoruhodně shodovaly. Všechny ty ženy dosud k Houellebecqovi cítily velké sympatie. “Psali jsme si mailem, docela často…” říkaly a Jasselin se zdržoval odpovědi, že ty maily už četl. Nikdy nepočítaly s dalším setkáním, ale bylo cítit, že by v takovém případě nemusely být proti. Děsivé, pomyslel si, děsivé: ženy nezapomínají na své ex, to vysvítalo jasně. I Hélene měla nějaké ex, přestože ji potkal mladou, měla nějaké ex; co by se stalo, kdyby se s nimi znovu setkala? To je nevýhoda policejních vyšetřování, nechtěně se dostáváte do konfrontace s nepříjemnými osobními otázkami. Na poli pátrání po vrahovi jim to však nic nepřinášelo. Ty ženy znaly Houellebecqa, poznaly ho dokonce velmi dobře, Jasselin cítil, že toho víc neřeknou - čekal to, ženy jsou v těchto otázkách velmi diskrétní, i když už nemilují, vzpomínka na lásku pro ně zůstává nesmírně cenná -, ale ať už to bylo, jak chce, neviděly ho už roky, některé desítky let, myšlenka, že by ho mohly chtít zabít nebo znát někoho, kdo by to zamýšlel, byla směšná.

Manžel nebo žárlivý milenec po tolika letech odloučení? Nevěřil tomu ani vteřinu. Víme-li, že žena má ex, a máme-li tu smůlu, že na ně žárlíme, pak také víme, že zabít je by bylo k ničemu - ba dokonce že by to ránu jen roznítilo. No ale přece jen na to někoho z týmu přidělí - nenásilně, na část úvazku. Pravda, nevěřil tomu; ale také věděl, že se občas mýlíme. Nicméně když se ho Ferber přišel zeptat: “Jdeme dál po těch cizinkách? Bude to stát prachy a budeme tam muset někoho poslat, ale máme pádný důvod, je to přece vražda,” bez váhání odpověděl, že ne, nemá to cenu. Seděl v tu chvíli ve své kanceláři a namátkově se probíral, jako za posledních čtrnáct dní už ikskrát, fotkami podlahy místa činu (s červeno-černými rozvětvenými a propletenými pramínky) a snímky osob přítomných na spisovatelově pohřbu (se širokými technicky bezchybnými záběry lidí se smutným výrazem).

“Vypadáš ustaraně, Jean-Pierre…” poznamenal Ferber.

“Ano, cítím, že přešlapujeme na místě, a nevím, co dělat. Posaď se, Christiane.”

Ferber chvíli pozoroval svého nadřízeného, jak mechanicky přendavá fotografie, aniž si je detailně prohlížel, trochu jako karty.

“Co na těch fotkách vlastně hledáš?”

“Nevím. Tuším, že tam něco je, ale nedokážu říct co.”

“Mohli bychom se poradit s Lorrainem.”

“Není v důchodu?”

“Víceméně ano, jeho status přesně neznám; dochází na pár hodin týdně. Každopádně ho nenahradili.”

Guillaume Lorrain byl jen policejní seržant, ale vládl onou podivnou schopností dokonalé vizuální, fotografické paměti: stačilo, aby viděl něčí fotografii, třeba jen v novinách, a poznal ho o deset nebo dvacet let později. Než se objevil software Visio, umožňující okamžité křížové srovnání s databází pachatelů, obraceli se právě na něj; ovšem jeho zvláštní dar se samozřejmě nevztahoval jen na pachatele, nýbrž na všechny osoby, které kdy mohl za určitých okolností vidět na fotografii.

Navštívili ho v jeho kanceláři následující pátek. Byl to malý zavalitý chlapík s šedými vlasy. Díky své rozšafné rozvážnosti působil, jako by strávil celý život v kanceláři - což mimochodem bezmála strávil: hned poté, co se přišlo na jeho podivuhodnou schopnost, přeložili ho na kriminální policii a zbavili všech dalších pověření.

Jasselin mu vyložil, co od něho chtějí. Pustil se hned do práce, zkoumaje jednu po druhé fotky pořízené na pohřbu. Někdy přešel snímek velmi rychle, jindy na něj dlouze, upřeně hleděl skoro minutu, než jej odložil. Jeho soustředění bylo dost děsivé; jak mu fungoval mozek? Zvláštní pohled.

Asi po dvaceti minutách uchopil jednu fotografii a začal se kývat sem a tam. “Toho jsem viděl… Toho chlapa jsem někde viděl…” pronesl téměř neslyšně. Jasselin sebou nervózně trhnul, ale ovládl se, aby ho nepřerušil. Lorrain se dál kymácel sem a tam po dobu, která mu připadala velice dlouhá, a neustále polohlasně opakoval: “Viděl jsem ho… Viděl jsem ho…” jako nějakou osobní mantru, načež se náhle zastavil, jako když utne, a podal Jasselinovi snímek asi čtyřicetiletého muže s jemnými rysy a velmi bílou pletí, polodlouhými a černými vlasy.

“Kdo to je?” zeptal se Jasselin.

“Jed Martin. Tím jménem jsem si jistý. Kde jsem viděl jeho fotku, stoprocentně nevím, ale řekl bych, že v Pařížanovi v souvislosti se zahájením nějaké výstavy. Ten člověk má něco společného s uměním.”

10

Houellebecqova smrt Jeda překvapila ve chvíli, kdy očekával neblahé novinky spíše od otce. Navzdory všem svým zvyklostem mu koncem září zavolal, aby ho pozval na návštěvu. Bydlel teď v sanatoriu ve Vésinetu, zařízeném ve velkém sídle ve stylu Napoleona III., mnohem elegantnějším a dražším než předchozí, skoro by se řeklo v apartní high-techové umírárně. Byty byly prostorné, složené z pokoje a přijímacího salonku, penzisté měli k dispozici velkou LCD kabelovou televizi s předplacenými programy přes satelit, přehrávač DVD a vysokorychlostní připojení k internetu. Měli tam park s jezírkem, v němž plavaly kachny, dobře vyznačené cesty, mezi nimiž poskakovaly laňky. Dokonce se mohl, kdyby chtěl, starat o kousek zahrady, kterou měli vyhrazenou, pěstovat zeleninu a květiny - ale málokdo o to žádal. Jed musel bojovat, aby ho k této změně přiměl, opakovaně naléhal, aby ho přesvědčil, že už nemusí mrzce šetřit - aby pochopil, že nyní je boháč. Zařízení pochopitelně přijímalo jen lidi, kteří během aktivní kariéry patřili k nejvyšším vrstvám francouzského měšťanstva; “poseroutky a snoby”, shrnul jednou Jedův otec, jenž zůstával z nejasných důvodů hrdý na svůj lidový původ.

Jed nejdřív nechápal, proč si ho otec zavolal. Po krátké procházce v parku - chodil nyní ztěžka - se usadili v místnosti, jež měla táflováním a koženými křesly imitovat anglický klub, a objednali si kávu. Přinesli jim ji v postříbřené kovové konvici spolu se smetanou a talířkem cukroví. Místnost byla prázdná s výjimkou velmi starého muže, který klimbal nad šálkem čokolády a vypadal, že každou chvílí usne. Bílé vlasy měl dlouhé a vlnité, na sobě světlý oblek, kolem krku hedvábný šátek, připomínal lyrického umělce na sklonku kariéry - například operetního zpěváka, který zaznamenal největší úspěchy na festivalu v Lamalou-les-Bains -, zkrátka byste ho čekali spíše v zařízení nějaké asociace na podporu zchudlých hvězd než v takovémto domově, který neměl ve Francii ani na Azurovém pobřeží sobě rovný, museli byste jet do Monaka nebo do Švýcarska, abyste na podobný natrefili.

Než Jedův otec promluvil k synovi, dlouze si starého krasavce prohlížel. “Ten má štěstí…” řekl konečně. “Má velmi vzácnou nemoc - nějakou myalgickou tentononc. Vůbec netrpí. Je permanentně vyčerpaný, pořád usíná, i u jídla; když sejde projít, po pár desítkách metrů si musí odpočinout na lavičce a usne tam. Spí každým dnem o něco víc, a nakonec se vůbec neprobudí. Jak říkám, někdo má štěstí až do konce…”

Obrátil se na syna a podíval se mu zpříma do očí. “Připadalo mi lepší tě varovat a po telefonu to dost dobře nešlo. Zkontaktoval jsem jednu švýcarskou firmu. Rozhodl jsem se pro eutanazii.”

Jed ihned nereagoval, čímž dal otci prostor rozvést své argumenty, které se v krátkosti daly shrnout tak, že má života plné zuby.

“Není ti tu dobře?” zeptal se nakonec syn chvějícím se hlasem.

Ano, je mu tu moc dobře, nemohl by se mít lépe, jenže by rád, aby pochopil, že už mu nemůže být nikde dobře, že už mu nemůže být obecně dobře (začínal se rozčilovat, začal zvedat téměř zlostně hlas, ovšem starý zpěvák stejně podřimoval a v místnosti panoval klid). Kdyby měl pokračovat, museli by mu udělat nový vývod i nový konečník, zkrátka má dojem, že té frašky už bylo dost. A kromě toho má bolesti, dál už to prostě nejde, příliš trpí.

“Nedávají ti morfium?” podivil se Jed.

O ano, dávají mu morfium, morfia, co hrdlo ráčí, jistě, raději mají chovance v klidu, ale je tohle snad život, být neustále zdrogovaný morfiem?

Po pravdě řečeno se Jed domníval, že ano, že je to dokonce obzvlášť záviděníhodný život, bez starostí, odpovědnosti, bez tužeb i obav, podoben životu rostlin, které se těší mírnému laskání slunce a vánku. Přesto tušil, že otec by tento názor nesdílel. Byl to bývalý šéf firmy, aktivní muž, a tihle lidé mívají s drogami často problém, řekl si.

“A vůbec, co je ti po tom?” vyrazil ze sebe útočně (Jed si při tom uvědomil, že už nějakou dobu starcovy stížnosti neposlouchá). Jed zaváhal, chvíli lavíroval, než odpověděl, že podle něj mu po tom něco trochu je. “Už jenom vyrůstat bez matky, která si vzala život, není zrovna legrace…” dodal. Otec to chvíli trávil, přikrčil se a pak prudce odsekl: “To s tím nemá nic společného!”

Mít oba rodiče sebevrahy, pokračoval Jed, aniž se zarazil, člověka nutně dostává do nejistého, nepohodlného postavení: jeho pouta k životu ztrácejí tak nějak pevnost. Mluvil dlouze, s lehkostí, jež ho zpětně překvapovala, neboť i jeho láska k životu značně kolísala, většinou ho považovali za zdrženlivého a smutného člověka. Ale ihned pochopil, že jediný způsob, jak otce ovlivnit, je apelovat na jeho smysl pro povinnost - jeho otec byl vždycky mužem povinnosti, jedině práce a povinnost v zásadě hrály v jeho životě roli. ” Zničit v sobě samém subjekt mravnosti znamená sprovodit ze světa, nakolik na nás závisí, mravnost opakoval si mechanicky, aniž té větě úplně rozuměl, sveden její plastickou elegancí, na niž však navázal obecné argumenty, jako jsou úpadek civilizace, která stále častěji využívá eutanazie, pokrytectví a v podstatě jasně zlá povaha jejích největších zastánců, morální nadřazenost paliativní péče atd.

Když sídlo kolem páté opustil, slunce již svítilo při zemi a jeho paprsky s sebou nesly zlato. Mezi ojíněnými travami poskakovali holubi. Oblaka přecházela od purpurové k šarlatové a tvořila trhané, podivné figury mířící k západu. Toho večera nešlo upřít světu jistou krásu. Vnímal takové věci jeho otec? O přírodu nikdy neprojevil nejmenší zájem; ale možná že k stáru, kdo ví? On sám, když navštívil Houellebecqa, zjistil, že začíná mít rád venkov, který mu byl dosud lhostejný. Neohrabaně stiskl otci rameno a políbil ho na drsné tváře - v tu chvíli měl pocit, že partii vyhrál, ale ještě toho večera a ještě silněji v následujících dnech ho přepadly pochyby. Volat otci zpátky by nemělo smysl - naopak by tím riskoval, pokud dal na jeho slova, že ho vychýlí. Představoval si ho váhajícího na hřbetnici, na jakou stranu spadnout. Bylo to poslední důležité rozhodnutí, které měl v životě učinit, a Jed se bál, že se i tentokrát, jako to dělával předtím, když narazil při stavbě na problém, rozhodne tnout do živého.

V dalších dnech se jeho obavy jen prohloubily. Každou chvílí teď očekával telefonát od ředitelky zařízení: “Váš otec odjel ráno do Curychu. Nechal vám tu dopis.” Takže když mu žena v telefonu oznámila Houellebecqovu smrt, zprvu to nepochopil a považoval to za omyl. (Marylin se nepředstavila a její hlas hned nepoznal. Nevěděla nic víc, než co bylo v novinách, ale považovala za vhodné mu zavolat, neboť se - mimochodem správně - domnívala, že noviny nečetl.) A ještě poté, co zavěsil, nějakou chvíli věřil, že jde o omyl, protože jeho vztah s Houellebecqem byl pro něj teprve na začátku, pořád měl na mysli, že se ještě uvidí, mnohokrát, a možná se stanou přáteli, v míře, nakolik se toto označení hodilo v případě lidí jejich ražení. Je fakt, že se neviděli od začátku ledna, kdy mu přivezl jeho obraz, a končil již listopad. Je také pravda, že mu první nezavolal ani neinicioval schůzku, jenomže přece jen šlo o muže o dvacet let staršího a pro Jeda jedinou výsadou stáří, jedinou a smutnou výsadou stáří bylo právo na svatý pokoj, a během jejich předchozích setkání získal pocit, že Houellebecq si přeje hlavně to, aby mu všichni dali svatý pokoj, přesto ale doufal, že mu Houellebecq zavolá, neboť i po poslední návštěvě cítil, že mu toho má ještě mnoho co říct a že Jed potřebuje vyslechnout jeho názor. Od začátku roku pořádně neudělal vlastně nic: zase sice vytáhl fotoaparát, ale štětce ani plátna neuklidil, jeho nejistota prostě dosahovala extrémů. Dokonce se ani nepřestěhoval, což přitom nebylo těžké.

V den pohřbu byl trochu unavený a ze mše toho moc nepochopil. Mluvilo se o bolesti, ale i naději a vzkříšení, knězovo poselství zkrátka nebylo jasné. Na čistých, geometricky rastrovaných cestičkách Montparnasského hřbitova se mu naopak vše jevilo naprosto zřetelně: jeho vztah s Houellebecqem skončil z důvodu vyšší moci. I osoby kolem, z nichž žádnou neznal, jako by tuto jistotu přijímaly. A v souvislosti s tím náhle a s naprostou jistotou pochopil, že jeho otec ve svém smrtelném projektu vytrvá; že dříve či později ten telefonát od ředitelky přijme a že tak to mezi nimi skončí, bez závěru či vysvětlení, že poslední slovo nikdo nepronese, že zůstane jen lítost a omrzelost.

Něco ho však ještě čekalo a o pár dní později mu zavolal kdosi jménem Ferber. Měl jemný a příjemný hlas, jaký by u policisty ani trochu nečekal. Upozornil ho, že by se s ním rád viděl jeho nadřízený, komisař Jasselin, na nábřeží Zlatníků.

11

Komisař Jasselin “má jednání”, oznámili mu, když přišel. Čekal v malé čekárně se zelenými umělohmotnými židlemi a listoval starým výtiskem Policejních složek, než ho napadlo vyhlédnout z okna: skýtalo nádherný pohled na Pont Neuf a Contiho nábřeží. S matně šedou hladinou v zimním světle Seina vypadala ztuhle. Trochu nerad musel uznat, že kupole Institutu má opravdový půvab. Dát budově zakulacenou podobu pochopitelně nemělo žádný důvod; z racionálního hlediska šlo pouze o ztrátu místa. Moderna byla možná omyl, pomyslel si Jed poprvé. I když taková úvaha je stejně jen teoretická: moderna v Evropě skončila už dávno.

Přihnal se Jasselin a vytrhl ho ze zamyšlení. Působil napjatě, až naštvaně. Ráno zažil nové zklamání: srovnání vrahova modu operandi se sériovými vrahy nepřineslo vůbec nic. Nikde v Evropě, Spojených státech ani v Japonsku nevěděli o vrahovi, který by rozřezával oběti na pruhy a ty pak rozprostíral po místnosti, bylo to naprosto bezprecedentní. “Projednou je Francie první…” poznamenal Lartigue ve snaze odlehčit atmosféru, ale žalostně ztroskotal.

“Je mi líto,” řekl, “ale moje kancelář je momentálně obsazená. Dáte si kávu? Není špatná, máme nový stroj.”

Vrátil se po dvou minutách se dvěma malými kelímky a v nich vskutku vynikající kávou. Bez kvalitního stroje na kávu, prohlásil, si neumí představit seriózní policejní práci. Potom ho požádal, aby popsal svůj vztah k oběti. Jed to vzal chronologicky: od projektu výstavy přes text do katalogu po portrét spisovatele, který vytvořil. Cítil, jak se vyšetřovatel postupně kaboní a na plastikové židli skoro uvadá.

“Chápu… Čili se nedá říct, že byste byli zrovna důvěrní přátelé…” shrnul komisař.

Ne, to se, pravda, říci nedá, uznal Jed; ale obecně neměl pocit, že by Houellebecq mohl mít něco jako důvěrného přítele, aspoň ke konci života tedy těžko.

“Hm, hm…” Jasselin vypadal naprosto sklesle. “Nevím, proč jsem si sliboval víc… Obávám se, že jsem vás vyrušil zbytečně. No, co se dá dělat, i tak se mnou prosím pojďte do kanceláře, sepíšeme výpověď.”

Skoro celou plochu pracovního stolu pokrývaly fotografie místa činu, které měl ráno příležitost si možná popadesáté podrobně prohlédnout. Jed k nim zvědavě přistoupil, uchopil jeden snímek a zadíval se na něj. Jasselin potlačil překvapené gesto.

“Promiňte…” řekl Jed rozpačitě. “To bych asi vidět neměl.”

“Ne, v zásadě je to tajné, dokud probíhá vyšetřování. Ale klidně se podívejte, jestli vám to něco připomene…”

Jed prošel několik zvětšenin, které Jasselinovi připadaly jedna jako druhá: zaschlá krev, cáry masa, neforemné puzzle. “Zvláštní…” řekl nakonec. “Vypadá to jak od Pollocka; ale skoro monochromatického. Občas to dělal, i když málokdy.”

“Pollocka? Promiňte mou nevzdělanost.”

“Jackson Pollock je poválečný americký malíř. Abstraktní expresionista, dokonce jeden z vůdců hnutí. Hodně ho ovlivnil šamanismus. Zemřel v roce 1956.”

Jasselin ho pozorně sledoval s náhlým zájmem.

“A co to je na těch fotkách?” zeptal se Jed. “Chci říct: co představují ve skutečnosti?”

Jedová reakce Jasselina překvapila svou intenzitou. Sotva mu stačil přisunout křeslo, svalil se do něj, roztřásl se a křečovitě sebou škubal. “Zůstaňte sedět… přinesu vám něco k pití,” řekl. Vyběhl do kanceláře Ferberova týmu a ihned se vrátil s lahví skotské whisky Lagavulin a sklenicí. Bez zásob kvalitního alkoholu, věřil, si nelze představit seriózní policejní práci, tentokrát si to však nechal pro sebe. Jed vypil celou sklenku dlouhými loky, až se přestal třást. Jasselin se přinutil k trpělivosti a držel na uzdě vzrušení.

“Je to strašné, já vím…” řekl konečně, “je to jedna z nejstrašnějších vražd, kterou jsme kdy řešili. Myslíte…” připomněl opatrně, “myslíte, že vraha mohl ovlivnit Jackson Pollock?”

Jed chvíli mlčel a nevěřícně potřásal hlavou, než odpověděl: “Nevím… Fakt je to podobné. Hodně umělců používalo koncem 20. století vlastní tělo a někteří příznivci body artu se také považovali za Pollockovy pokračovatele. Ale tělo druhých… Jenom vídeňští akcionisté překročili hranici v šedesátých letech, ale zůstalo to časově velmi omezené a dneska to nikoho nezajímá.”

“Vím, že se to může zdát absurdní…” naléhal Jasselin. “Ale hledáme už cokoliv… Víte, neměl bych vám to říkat, ale vyšetřování je ve slepé uličce, objevili jsme tělo už před dvěma měsíci a od té doby jsme se v podstatě nikam neposunuli.”

“Kde se to stalo?”

“U něj doma, v Loiretu.”

“Hm, ano, koberec je k nepoznání.”

“Vy jste u něj byl? V Loiretu?”

Tentokrát nedokázal zkrotit vzrušení. Poprvé vyslýchali někoho, kdo znal místo, kde Houellebecq žil. Ani jeho editorka nikdy nepřijela: stýkali se vždycky v Paříži.

“Ano, jednou,” odpověděl Jed klidně. “Abych mu předal jeho obraz.”

Jasselin opustil kancelář, zavolal Ferbera. Na chodbě mu shrnul, co se právě dozvěděl.

“To je zajímavé,” řekl zamyšleně Ferber. “Opravdu zajímavé. Víc, než co jsme od začátku zjistili, řekl bych.”

“Dá se toho nějak využít?” zeptal se Jasselin.

Svolali improvizované jednání do jeho kanceláře za účasti Aurélie, Lartigua, Michela Khouryho. Messiera zaměstnával pachatel, který ho zjevně zaujal víc - psychotický teenager, jakýsi otaku, který prý při vraždění postupoval podle internetu (mizí zájem o případ, pomyslel si smutně Jasselin, začínají se smiřovat s možností neúspěchu…). Protože nikdo z nich neznal ani trochu svět umění, nějakou dobu návrhy pršely všemi směry, ale rozhodující nápad měl nakonec Ferber:

“Myslím, že bychom se s ním mohli vrátit do Loiretu na místo činu. Možná uvidí něco, co nám uniklo.”

Jasselin se podíval na hodinky: bylo půl třetí, doba oběda zdaleka minula a v jeho kanceláři hlavně čekal už skoro tři hodiny svědek o samotě.

Když vstoupil do místnosti, Jed se po něm roztržitě podíval. Vůbec nevypadal, že by se nudil: za komisařovým stolem si pozorně prohlížel fotografie. “Víte…” řekl po chvíli, “jako imitace Pollocka to za moc nestojí. Formy i zaschlé pramínky tam jsou, ale celek je rozvržený mechanicky, není v tom žádná síla nebo energie.”

Jasselin zaváhal, nechtěl ho odradit. “To je moje místo…” řekl nakonec, když ho nenapadla lepší slova. “Jistě, pardon!” Jed bleskově vstal a bez zvláštních rozpaků ho pustil. Jasselin mu vyložil svůj plán. “To není problém,” odpověděl Jed okamžitě. Dohodli se, že vyrazí druhý den Jasselinovým soukromým vozem. Když si domlouvali sraz, všimli si, že od sebe bydlí jen pár set metrů.

“Zvláštní člověk…” řekl si Jasselin po jeho odchodu a jako už mnohokrát v minulosti se zamyslel nad všemi těmi lidmi, kteří spolu bez zřejmého důvodu, společného zájmu či starostí žijí v jednom městě, kde sledují neporovnatelné a nesouvislé cíle a jen občas (stále vzácněji) je spojí sex nebo (stále častěji) zločin. Ale poprvé ho toto pomyšlení - které ho na začátku policejní kariéry fascinovalo a pudilo pátrat dál, zjistit víc, dostat se těmto lidským vztahům až na dřeň - jen nejasně unavovalo.

12

Přestože o něm nic nevěděl, Jeda ani nepřekvapilo, když Jasselin dorazil v mercedesu třídy A. Mercedes třídy A je ideálním vozem pro starý bezdětný pár, který žije v městské nebo příměstské oblasti, a přesto se čas od času nezdráhá vyrazit si na venkov za romantikou; stejně tak ale může vyhovovat mladému konzervativnímu páru - v tom případě to bývá jejich první mercedes. Tento typ vozu, nenápadně výstřední, je vstupním produktem firmy s hvězdou; sedany mercedes tříd C a E jsou vzorovější. Mercedes obecně je značkou těch, kteří se o auta moc nezajímají a dávají přednost bezpečnosti a komfortu před pocity z jízdy - samozřejmě také těch, kdo mají dostatečně vysoké příjmy. Už více než padesát let navzdory působivé obchodní údernosti Toyoty a bojovnosti Audi zůstávala světová buržoazie globálně věrná Mercedesu.

Na dálnici na jih byl provoz plynulý a oba mlčeli. Musí prolomit ledy, řekl si Jasselin po půlhodině, aby se svědek cítil dobře - na přednáškách v Saint-Cyr-au-Mont-d’Or to sám často opakoval. Jed vypadal úplně mimo, zahloubán v myšlenkách, pokud ovšem zrovna prostě neusínal. Ten člověk ho trochu vyváděl z míry a jaksi mu imponoval. Musí uznat, že během kariéry policisty se setkával jen se zlými prosťáčky v osobách kriminálníků, neschopnými jakékoliv originální myšlenky a téměř vždy ani myšlení obecně, degenerovanými zvířaty, která by bylo lepší v jejich vlastním zájmu, v zájmu ostatních i v zájmu umožnění lidské pospolitosti vůbec odkráglovat hned po odchycení, jak se alespoň stále častěji domníval. To ovšem nebyla jeho starost, ale soudců. Jeho prací bylo zvěř vystopovat, zmocnit se jí a položit k nohám soudců a obecněji francouzského lidu (policisté jednali jeho jménem, jak zněla zavedená formulka). Při lovu je zvěř kladená k nohám lovce většinou mrtvá - přišla o život při polapení, když výbuch kule mířené na odpovídající místo zastavil její životní funkce; někdy dokončily dílo psí tesáky. Při policejním vyšetřování byl provinilec dováděn k nohám soudce víceméně zaživa - což umožňovalo Francii získávat dobrá hodnocení v oblasti lidských práv, která pravidelně zveřejňovala Amnesty International. Soudce - podřízen ý francouzskému lidu, který obvykle zastupoval, zejména v případě závažných trestných činů vyžadujících porotní soud, jak tomu také bylo skoro vždy v případech, které řešil Jasselin - pak rozhodl o jeho osudu. Různé mezinárodní úmluvy zakazovaly (dokonce i kdyby se tímto směrem vyslovil francouzský lid) poslat ho na smrt.

Za mýtným u Saint-Arnoult-en-Yvelines Jedovi navrhl, aby se zastavili na kávu. Motorest udělal na Jasselina obojaký dojem. Jistými rysy jasně evokoval pařížskou aglomeraci: výběr časopisů a národních deníků byl velmi široký - a měl řídnout postupně s tím, jak se ponoří do hlubin venkova - a hlavními suvenýry nabízenými řidičům byly modely Eiffelovek a baziliky Sacré-Cour na mnoho způsobů. Na druhou stranu se tu mohli těžko vydávat za předměstí: konec předměstí stejně jako hranici poslední zóny, kde platila legitimace MHD, symbolicky vyznačovaly mýtné závory, za nimiž začínaly regiony; mimochodem se tu také objevovaly první regionální výrobky (med z Gâtinais, “rillettes” z králíka). Ten motorest se zkrátka odmítal někam přiklonit, a to neměl Jasselin rád. Objednal si nicméně ke kávě čokoládový brownie a zabrali dvě místa zhruba ze stovky volných stolů.

Bylo třeba přejít k meritu věci; Jasselin opakovaně zakašlal. “Víte…” začal konečně, “jsem vám vděčný, že jste souhlasil a jedete se mnou. Vůbec jste nemusel.”

“Připadá mi normální pomáhat policii…” odpověděl Jed vážně.

“No…” Jasselin se usmál, ale u svého protějšku obdobnou reakci nevyvolal. “To mě samozřejmě těší, ale všichni naši spoluobčané to zdaleka tak nevidí…”

“Věřím ve zlo,” pokračoval Jed týmž tónem. “Věřím ve vinu a v trest.”

Jasselin z toho zůstal s otevřenou pusou; rozhodně nečekal, že rozhovor sklouzne tímto směrem.

“Věříte v exemplárnost trestu?” nadhodil, aby ho osmělil. Blížila se k nim starší uklízečka, která vytírala mezi stoly, vrhajíc k nim nevraživé pohledy. Vypadala nejen unaveně a zklamaně, ale i plna nepřátelskosti k celému světu, a máchala hadr v kýblu přesně tak, jako by svět v jejích očích představoval právě to a nic víc: pochybnou plochu plnou nečistot.

“Netuším,” odvětil Jed po chvíli. “Po pravdě řečeno jsem nad tím nikdy neuvažoval. Tresty mi připadají správné, protože jsou normální a nutné, protože je normální, aby viník byl potrestán, aby rovnováha byla obnovena, protože je nutné, aby zlo bylo potrestáno. Proč? Vy tomu nevěříte?” pokračoval s trochou agresivity, když viděl, že jeho protějšek mlčí. “Přitom je to vaše práce…”

Jasselin se ovládl, aby mu vysvětlil, že to není pravda, je to práce soudce, potažmo poroty. Ten chlap, pomyslel si, by byl nelítostným členem poroty. Existuje oddělení pravomocí, naléhal, je to jeden ze základů naší ústavy. Jed rychle přikývl, aby ukázal, že rozumí, ale považuje to za detail. Jasselin zvažoval, že stočí řeč na trest smrti, jen tak, trochu pro potěšení z konverzace, ale nechal to být; toho člověka si skutečně neuměl zařadit. Opět mezi nimi zavládlo ticho.

“Doprovodil jsem vás také z jiných důvodů, osobnějších,” ozval se Jed. “Chci, aby byl Houellebecqův vrah dopaden a stihnul ho trest. Je to pro mě velmi důležité.”

“Přitom jste si nebyli nijak zvlášť blízcí…”

Jed ze sebe vypravil cosi jako bolestivé zabručení, a Jasselin pochopil, že se nechtěně dotkl citlivého místa. Pár metrů od nich prošel téměř obézní muž v matně šedém obleku s talířem hranolek. Vypadal jako obchodní technik; také vypadal, že je u konce s dechem. Než dosedl, položil si dlaň na prsa a chvíli tak nehybně zůstal, jako by bezprostředně očekával srdeční slabost.

“Svět je průměrný,” řekl nakonec Jed. “A ten, kdo tu vraždu spáchal, zvýšil ve světě průměrnost.”

13

Když dorazili do Souppes (tak zněl název vesnice, kde spisovatel prožil poslední dny), skoro současně si pomysleli, že se tu nic nezměnilo. Nic také nemělo důvod se měnit: vesnice zůstávala strnulá ve své rurální dokonalosti s turistickým účelem a zůstane tak po staletí, jen možná přidá několik prvků životního pohodlí, jako jsou internetové terminály a parkoviště; to jí však umožní pouze druh vybavený inteligencí, který ji bude nadále v tomto stavu udržovat, chránit ji před živly a destruktivní žravostí rostlin.

Vesnice byla rovněž pořád stejně prázdná, poklidná a jakoby strukturálně pustá; přesně tak bude vypadat svět, napadlo Jeda, po výbuchu mezigalaktické neutronové bomby. Do klidných a opravených ulic obce proniknou mimozemšťané a zaplesají nad její odměřenou krásou. Půjde-li o mimozemšťany vládnoucí alespoň základním estetickým cítěním, rychle pochopí nutnost údržby a podniknou nezbytné opravy; taková hypotéza byla zároveň uklidňující a pravděpodobná.

Jasselin zlehka zaparkoval mercedes před dlouhým domem. Jed vystoupil, a jak se do něho dala zima, vybavil si svou první návštěvu, vyskakujícího a skotačícího psa, který ho vítal. Představil si uříznutou psí hlavu, potom uříznutou hlavu jeho pána, uvědomil si děsivost zločinu a na chvíli zalitoval, že přijel, ale rychle se vzpamatoval, protože chtěl být užitečný, celý život chtěl být užitečný a od chvíle, co zbohatnul, tato touha ještě zesílila.

Nyní měl příležitost být něčemu užitečný, nezpochybnitelně, mohl pomoci při dopadení a likvidaci vraha, mohl také pomoci tomu starému skleslému a mrzutému policistovi, který teď vedle něj stál s trochu znepokojeným výrazem, přičemž se v zimním světle nehnutě snažil ovládnout dech.

Při úklidu místa činu odvedli opravdu skvělou práci, pomyslel si Jasselin, když vešel do obývacího pokoje, a představil si kolegy, jak sbírají cáry masa jeden po druhém. Plyšový koberec dokonce nenesl stopy krve, až na tu a tam několik světlých a zašlých skvrn. Kromě toho se ani dům vůbec nezměnil, snadno rozpoznal rozmístění nábytku. Usedl na gauč a nutil se nedívat na Jeda. Musel nechat svědka v klidu, respektovat jeho spontánnost, nebránit jeho emocím, případně intuicím, musel se mu dát zcela k službám, aby se poté on dal k jeho.

A Jed vykročil do jednoho z pokojů, chystal se zřejmě projít celý dům. Jasselin zalitoval, že s sebou nevzal Ferbera: Ferber byl citlivý policajt, věděl by, jak jednat s umělcem - zatímco on byl jen běžný, vysloužilý policajt vášnivě přimknutý ke stárnoucí ženě a malému impotentnímu pejskovi.

Jed stále přecházel z jedné místnosti do druhé, pravidelně se vracel do obýváku, zabral se do průzkumu knihovny, jejíž obsah ho překvapoval a pohnul ještě víc než při první návštěvě. Nakonec stanul před Jasselinem, který sebou trhnul a okamžitě vstal.

Na Jedově postoji přitom nebylo nic zneklidňujícího; stál s rukama za zády jako školák, který se chystá odříkat, co se naučil.

“Můj obraz chybí,” prohlásil.

“Váš obraz? Jaký obraz?” zeptal se horečnatě Jasselin s vědomím, že by to měl vědět, že normálně by to věděl, že není docela ve své obvyklé kondici. Šla na něho zimnice; možná že přecházel chřipku, nebo hůř.

“Obraz, kde jsem ho namaloval. Který jsem mu dal. Není tu.”

Jasselinovi trvalo notnou chvíli, než informaci pobral, mozkové soukolí mu fungovalo zpomaleně a cítil se stále hůř, k smrti unavený, tenhle případ ho unavoval na nejvyšší míru a potřeboval neuvěřitelnou dobu na to, aby položil zásadní a jedinou relevantní otázku: “Byl drahý?”

“Celkem ano,” odpověděl Jed.

“Jak asi?” Jed přemýšlel několik vteřin a odpověděl:

“Můj kurz momentálně trochu stoupá. Nijak rychle. Podle mě mohl stát tak devět set tisíc eur.”

“Cože…? Co jste to řekl…?” Skoro zařval.

“Devět set tisíc eur.”

Jasselin se rozplácl na gauči a zůstal bez hnutí, vysílený, jen čas od času něco nesrozumitelně zamrmlal.

“Pomohl jsem vám?” zeptal se Jed váhavě.

“Případ je vyřešen.” Jeho hlas prozrazoval sklíčenost, strašlivý smutek. “Vraždilo se už kvůli padesáti tisícům, deseti tisícům, někdy i tisíci eur. Takže kvůli devíti stům tisícům…”

Krátce poté vyrazili do Paříže. Jasselin požádal Jeda, zda by mohl řídit, necítil se dobře. Zastavili se ve stejném motorestu jako poprvé. Značnou část stolů bez zjevného důvodu oddělovala bílo-červená páska - možná že obézního obchodního technika nakonec skutečně skolil infarkt. Jed si dal další kávu; Jasselin chtěl něco ostřejšího, ale alkohol neprodávali. Nakonec sehnal láhev vína v oddělení regionálních výrobků obchodu u pumpy; ale neměli vývrtku. Zamířil na toalety, zamknul se v kabince; krátkou ranou urazil hrdlo lahve o kraj záchodové mísy a pak se s rozbitou lahví vrátil do kavárny; trocha vína mu skropila košili. Všechno to chvíli trvalo, takže Jed měl čas vstát a snít nad míchanými saláty; nakonec zvolil čedar s krůtím masem a k tomu sprite. Jasselin si nalil první sklenici a vypil ji naráz; trochu zmužileji pomalu dopíjel druhou. “Děláte mi chutě…” řekl. Odešel si koupit provensálský wrap a nalil si třetí sklenku. V tu chvíli vešla do kavárny velmi hlučná skupina španělských preadolescentů z přistaveného autobusu; dívky byly rozjívené, ječely, jejich hormony musely pracovat na maximum. Pravděpodobně šlo o školní výpravu, která navštívila Louvre, Pompidouovo centrum a podobné věci. Jasselin se otřásl při pomyšlení, že by právě teď mohl být otcem podobného předpuberťáka.

“Říkáte, že případ je vyřešen,” poznamenal Jed. “Ale pachatele nemáte…”

Vysvětlil mu proto, že krádež uměleckých děl je velmi specifickou oblastí, kterou má na starost zvláštní orgán, Centrální úřad pro boj s překupnictvím uměleckých děl a kulturních statků. Případ pochopitelně nadále zůstává v jejich působnosti, stále šlo o vraždu, ale výrazné pokroky je nyní třeba cekat od zmíněného úřadu. Velmi málo lidí ví, kde hledat umělecká díla, která patřila soukromému sběrateli, a ještě méně jich má prostředky, aby si pořídilo obraz za milion eur; ve světovém měřítku se to týkalo možná deseti tisíc lidí.

“Předpokládám, že ten obraz dokážete podrobně popsat.”

“Jistě; dám vám všechny fotografie, které budete chtít.”

Jeho obraz bude neprodleně evidován v TREIMA, databázi odcizených uměleckých děl, jejímž sítem musely projít všechny transakce za více než padesát tisíc eur; a postihy v případě nedodržení této povinnosti byly tvrdé, upřesnil, překupnictví ukradených uměleckých předmětů bylo stále těžší. Dát této krádeži zástěrku rituální vraždy byl mimochodem chytrý nápad, a bez Jedový pomoci by stále přešlapovali na místě. Teď ale všechno dostane nový spád. Dříve či později se obraz objeví na trhu a nebude pro ně žádný problém vystopovat jeho původ.

“Nevypadáte ale moc spokojeně…” poznamenal Jed.

“To ne,” uznal Jasselin, dopíjeje láhev. Ze začátku se ten případ jevil v obzvlášť příšerném světle, ale originálně. Dalo se předpokládat, že jde o zločin z vášně, záchvat náboženského šílence, řada věcí. Bylo vcelku skličující připadnout nakonec k nejrozšířenější a nejuniverzálnější motivaci vrahů: k penězům. Příští rok to bude třicet let, co nastoupil k policii. Kolikrát v kariéře měl co do činění s vraždou, kde nešlo o peníze? Takové případy mohl spočítat na prstech jedné ruky. V jistém smyslu to bylo uklidňující, neboť to dokazovalo, že absolutní zlo je u lidí vzácné. Toho večera, aniž věděl proč, mu to však přišlo velmi smutné.

14

Můj bojler nakonec Houellebecqa přežil, pomyslel si Jed, když se zpátky doma zadíval na přístroj, který ho vítal potutelným vrčením jako nějaké zvrácené zvíře.

A přežije také mého otce, mohl si říct o několik dní později. Bylo již 17. prosince, už za týden Vánoce, a neměl od starého muže žádné zprávy. Rozhodl se proto zavolat ředitelce domova, jež mu oznámila, že jeho otec odjel před týdnem do Curychu a nesdělil, kdy se vrátí. V jejím hlase Jed nepozoroval zvláštní neklid a náhle si uvědomil, že Curych není jenom základnou organizace, která provádí eutanazii starcům, ale také místem pobytu bohatých lidí, dokonce velmi bohatých, těch nejbohatších na světě. Rada z jejích nájemníků určitě měla v Curychu příbuzné nebo známé, čili cesta některého z nich do Curychu se jí musela jevit jako naprosto normální. Sklesle zavěsil a zarezervoval si u Swiss Airlines lístek na druhý den.

Při čekání na svůj let v obří, ponuré a shodou okolností až úmrtně vyhlížející odletové hale letiště Roissy 2 se náhle zamyslel, co vlastně bude v Curychu dělat. Jeho otec byl nepochybně mrtvý už několik dní, a jeho popel nejspíš plave po hladině Curyšského jezera. Když sháněl potřebné informace, zjistil na internetu, že Dignitas (jak se skupina poskytovatelů eutanazie jmenovala) čelila žalobě místní ekologické organizace. Vůbec ne kvůli své činnosti, naopak, dotčení ekologové existenci Dignitas vítali a prohlašovali, že zcela podporují její boj; ovšem množství popela a lidských kostí, které do jezera sypala, podle nich přesahovalo únosnou míru a bohužel podporovalo jistý druh brazilského kapra, který nedávno dorazil do Evropy, na úkor sivěna alpského a obecněji místních ryb.

Jed si mohl vybrat některý z paláců na březích jezera jako Wilder nebo Baur au Lac, ale cítil, že by přehnaný luxus těžko snášel. Spokojil se s hotelem poblíž letiště, prostorným a funkčním, na území obce Glattbrugg. I on byl mimochodem dost drahý a vypadal velmi pohodlně; existovaly však ve Švýcarsku levné či nepohodlné hotely?

Dorazil kolem dvaadvacáté hodiny v mrazivé zimě, ale navzdory strašidelné fasádě budovy dostal útulný a příjemný pokoj. Hotelový restaurant právě zavřel; chvíli studoval menu pokojové služby, než si uvědomil, že nemá hlad; že dokonce není schopen cokoliv strávit. Chvíli zvažoval, že si pustí pornofilm, ale usnul, než dokázal pochopit funkci pay per view.

Ráno po probuzení se okolí nořilo do bílé mlhy. Recepční mu oznámil, že letadla neodlétají a letiště je paralyzované. Zamířil ke švédským stolům se snídaní, ale dokázal do sebe dostat jenom kávu a půlku žemle. Nějakou dobu studoval cestovní mapu - nebylo snadné se v tom vyznat, neboť společnost sídlila také na curyšském předměstí, ale jiném -, až to vzdal a rozhodl se jet taxíkem. Řidič Ifangstrasse dobře znal; Jed si zapomněl poznamenat číslo, ale ujistil ho, že jde o krátkou ulici. Nachází se blízko železniční zastávky Schwerzenbach, informoval ho, a je také souběžná s tratí. Jeda přepadly rozpaky, když mu došlo, že v něm řidič asi vidí kandidáta na sebevraždu. Muž - statný padesátník mluvící anglicky se Švýcarsko-německým přízvukem ostrým jako břitva - na něj přitom čas od času rozpustile a spiklenecky mrknul do zpětného zrcátka, což zrovna neodpovídalo představě důstojné smrti. Pochopil, když taxík zastavil na začátku Ifangstrasse před obrovskou, novobabylónskou budovou, jejíž vchod zdobily silně kýčovité erotické fresky, ošoupaný červený koberec a palmy v květináčích a která očividně sloužila jako bordel. Jeda hluboce upokojilo, že si ho chlapík spojoval s bordelem spíše než se zařízením provádějícím eutanazie; zaplatil, nechal mu tučné spropitné, a než vykročil ulicí, počkal, až to obrátí. Společnost Dignitas se honosila, že v období největšího náporu zvládne vyhovět žádostem sta zákazníků denně. Nikde nebylo psáno, že Babylon FKK Relax-Oase se může pyšnit srovnatelnou návštěvností, přestože měl otevřeno déle - Dignitas přijímala především v běžných úředních hodinách s prodloužením do jednadvacáté večer ve středu - a zatímco bordel vynaložil nepochybně pochybné, avšak značné úsilí na výzdobu, Dignitas naopak - Jed si toho všiml, když k ní po padesáti metrech dorazil - sídlila v bílé betonové budově, která nemohla být banálnější, svou strukturou sloupů a nosníků velmi corbusierovské, odhalující průčelí a postrádající jakoukoli okrasu, v budově v podstatě stejné, jako jsou tisíce jiných budov z bílého betonu, z nichž se všude na povrchu země skládají polorezidenční předměstí. Jediným rozdílem byla kvalita betonu a tady nebylo co řešit: švýcarský beton je nesrovnatelně kvalitnější než betony polské, indonéské či madagaskarské. Fasáda neobsahovala žádnou nerovnost ani prasklinu, a to pravděpodobně více než dvacet let po stavbě. Byl si jistý, že si toho jeho otec všiml - i několik hodin před smrtí.

Ve chvíli, kdy se chystal zazvonit, vyšli dva muži v bundách a bavlněných kalhotách s rakví ze světlého dřeva - lehkým a nízkojakostním modelem, po pravdě asi z aglomerátu -, kterou naložili do dodávky Peugeot Partner parkující před budovou. Aniž Jedovi věnovali pozornost, ihned se vrátili nahoru po schodech, přičemž nechali dveře dodávky otevřené, a o minutu později se vrátili s druhou rakví, stejnou jako ta první, kterou rovněž uložili do užitkového vozidla. Aby si usnadnili práci, zablokovali zavírání dveří. Potvrzovalo se, že Babylon FKK Relax-Oase zdaleka nezažívá takový frmol. Obchodní hodnota utrpení a smrti přesáhla obchodní hodnotu rozkoše a sexu, pomyslel si Jed, a možná právě proto Damien Hirst před několika lety připravil Jeffa Koonse o místo světové jedničky na trhu s uměním. Je fakt, že obraz, který to měl zachytit, se mu nepodařil, dokonce ho ani nedokončil, dalo se však o něm stále uvažovat a třeba ho vytvoří někdo jiný - nejspíš by potřeboval lepšího malíře. Zato nevěřil, že by nějaký obraz dokázal jasně vyjádřit dynamický ekonomický rozdíl mezi dvojicí podniků, které oddělovalo pár desítek metrů na banální a spíše smutné ulici rovnoběžné se železniční tratí na východním předměstí Curychu.

Nato se v dodávce objevila třetí rakev. Na čtvrtou nečekal a vešel do budovy, vystoupal po schodech do mezipatra, odkud vedly troje dveře. Strčil do těch vpravo s nápisem Wartesaal a vstoupil do místnosti s krémovými zdmi a mdlým umělohmotným nábytkem - který se po pravdě řečeno trochu podobal tomu, jaký měli na nábřeží Zlatníků, až na to, že místnost, kde byl teď, neskýtala překrásný výhled na Most umění, nýbrž jen na bezejmennou obytnou čtvrť. Hudba, kterou hrály na pozadí reproduktory zavěšené u stropu, byla nepochybně smutná, zároveň se však dala označit za důstojnou - pravděpodobně Barber.

Pětice osob, které tu čekaly, nemohla být nikým jiným než kandidáty na sebevraždu, ale popsat je víc do detailu moc nešlo. I jejich věk se těžko určoval, mohli mít mezi padesáti a sedmdesáti lety - čili žádní kmeti, jeho otec musel být při své návštěvě za nejstaršího z ročníku. Jeden z mužů, s bílým knírkem a ruměnou tváří, vypadal na Angličana; ale ostatní nebylo snadné zařadit ani z pohledu národnosti. Jeden vyzáblý muž latinského vzhledu s hnědavě zažloutlou pletí a příšerně propadlými tvářemi - jediný, který z nich doopravdy působil jako skutečně vážně nemocný - hltal ve španělštině Spirouova dobrodružství v pevné vazbě; zřejmě pocházel z nějaké jihoamerické země.

Jed zaváhal a nakonec se obrátil na asi šedesátiletou paní podobající se typické hospodyňce z Allgáu, která jevila výjimečné schopnosti v oblasti pletení. Potvrdila mu, že zde mají přijímací místnost, musí vyjít ven a na mezipatře do levých dveří.

Označené nebyly, ale Jed levé dveře otevřel. Za pultem stála slečna, jejíž funkce byla hlavně dekorativní (v Babylon FKK Relax-Oase měli určitě mnohem lepší, pomyslel si), a pracně luštila osmisměrku. Jed jí vysvětlil, co by rád, čímž ji, zdálo se, šokoval: po skonu příbuzného rodinní příslušníci nechodí, odpověděla. Občas před ním, ale nikdy po něm. ” Sometimes before… Never after…” zopakovala několikrát za sebou s obtížnou výslovností.

Ta husa ho začínala štvát a zvýšil hlas, aby zopakoval, že dřív přijet nemohl a rozhodně by rád mluvil s někým z vedení, protože má právo vidět otcovu složku. Slovo právo na ni zřejmě platilo: s očividnou nechutí zvedla telefon. Po několika minutách vešla do místnosti čtyřicátnice ve světlém kostýmku. Podívala se do spisu: ano, jeho otec se skutečně dostavil v pondělí 10. prosince ráno; operace proběhla “zcela standardně”, dodala.

Musel tedy přijet v neděli 9. večer, řekl si Jed. Kde strávil poslední noc? Dopřál si Baur au Lac? Doufal v to, i když tomu moc nevěřil. V každém případě si byl jistý, že při odchodu zaplatil účet a nenechal žádné resty.

Ještě chvíli naléhal, úpěnlivě. V době otcovy smrti byl na cestách, tvrdil, nemohl přijet, a nyní chce vědět víc, znát všechny detaily o posledních chvílích svého otce. Zena, zjevně popuzená, nakonec povolila a vyzvala ho, aby šel s ní. Následoval ji dlouhou temnou chodbou, přeplněnou kovovými registračními skříněmi, do její kanceláře, světlé a funkční, s oknem vedoucím do jakéhosi veřejného parku.

“Tady je složka vašeho otce…” řekla a podala mu útlé desky. Slovo složka působilo trochu přehnaně: uvnitř byl jediný list, oboustranně potištěný švýcarskou němčinou.

“Vůbec tomu nerozumím… Budu to muset nechat přeložit.”

“Ale co vlastně chcete?” S minutou od minuty ztrácela klid. “Říkám vám přece, že všechno je v pořádku!”

“Předpokládám, že prošel lékařskou prohlídkou?”

“Samozřejmě.” Podle toho, co Jed četl v reportážích, se lékařská prohlídka omezovala na měření tlaku a několik neurčitých otázek, jakýsi motivační pohovor, dalo by se říct, s tou zvláštností, že jím všichni procházeli úspěšně, všechno bylo obvykle hotové do deseti minut.

“Postupujeme v naprostém souladu se švýcarským zákonem,” řekla žena se stále ledovějším hlasem.

“Co se stalo s tělem?”

“Tak jako naprostá většina našich zákazníků i váš otec zvolil variantu zpopelnění. Postupovali jsme tedy podle jeho přání; potom jsme rozptýlili jeho popel do přírody.”

Takže tušil správně; jeho otec nyní sloužil za potravu brazilským kaprům Zurichsee.

Žena si vzala zpět složku zjevně v domnění, že tím rozhovor skončil, a vstala, aby ji uklidila do skříně. Jed vstal také, přistoupil k ní a prudce jí ubalil facku. Velmi tlumeně zasténala, ale na odpor se nezmohla. Pokračoval tvrdým hákem na bradu, následovaným sérií rychlých úderů předloktím. Zatímco vrávorala na místě a snažila se popadnout dech, couvnul, aby získal odraz, a ze všech sil jí dupnul na solar. Tentokrát se zhroutila a prudce v pádu narazila na kovový roh stolu; uslyšel zřetelné prasknutí. Nejspíš to odnesla páteř, pomyslel si Jed. Naklonil se nad ni: byla k. o., ale dýchala.

Rychle zamířil k východu a víceméně předpokládal, že někdo vyhlásí poplach, ale recepční sotva vzhlédla od osmisměrky; je fakt, že bitka proběhla velmi tiše. Na železniční stanici to bylo pouhých dvě stě metrů. Když tam vešel, na jednom z nástupišť právě zastavoval vlak. Bez lístku do něj nastoupil, cestou ho nekontrolovali a vystoupil na hlavním curyšském nádraží.

V hotelu si uvědomil, že ho ta násilná scéna vzpružila. Poprvé v životě na někoho fyzicky zaútočil; a vyhládlo mu. S velkou chutí povečeřel raclette se sušeným grisonským masem a horskou šunkou, které doprovodil vynikajícím červeným z Valais.

Následujícího dne se nad Curych vrátilo hezké počasí, město pokrývala tenká vrstva sněhu. Vydal se na letiště tak trochu s očekáváním, že ho zadrží u pasové kontroly, ale nic takového se nestalo. A žádné novinky ho nezastihly ani v dalších dnech. Bylo s podivem, že nepodali žalobu; pravděpodobně nechtěli, tak či tak, přitahovat pozornost ke svým aktivitám. Možná že bylo něco pravdy, řekl si, na internetových nařčeních členů společnosti z osobního obohacování. Za jednu eutanazii si účtovali v průměru pět tisíc eur, přestože smrtelná dávka pentobarbitalu vycházela na dvacet eur a základní zpopelnění nejspíš o nic moc dráž. Na trhu v plném rozkvětu, kde se Švýcarsko nacházelo téměř v pozici monopolu, museli nepochybně hustě rýžovat.

Jeho rozrušení rychle vyprchalo a vystřídal je neurčitý, ale hluboký smutek, o kterém věděl, že nezmizí. Tři dny po návratu poprvé v životě strávil Štědrý večer sám. Stejně tomu bylo i na Nový rok. A následující dny jakbysmet.

EPILOG

Několik měsíců nato odešel Jasselin do důchodu. K danému datu to bylo po pravdě řečeno normální, ale až dosud počítal s tím, že požádá o roční nebo dvouletý odklad. Případ Houellebecq jím ale silně zamával a jeho sebedůvěra a víra ve vlastní schopnosti vykonávat své povolání se jako by rozpadly. Nikdo mu nic nevyčítal, naopak byl těsně před odchodem ze služby povýšen na divizního komisaře; funkci vykonávat neměl, ale důchod mu tím o něco vzrostl. Chystal se přípitek na rozloučenou, a dokonce značně slavnostní, pozvána byla celá kriminální policie, policejní prefekt měl pronést řeč. Zkrátka odcházel s poctami, očividně existovala snaha dát mu najevo, že s ohledem na celou jeho kariéru byl dobrý policista. A je pravda, sám tomu věřil, že byl po většinu času čestný a každopádně zarputilý policista, a že zarputilost je možná nakonec jediná lidská vlastnost, která má cenu nejen u policie, ale i v mnoha jiných profesích, alespoň ve všech těch, které mají co do činění s pravdou.

Několik dní před faktickým odchodem pozval Ferbera na oběd do malé restaurace na náměstí Dauphine. Bylo 30. dubna, hodně lidí “přemosťovalo”, aby si prodloužili víkend, v Paříži vládl velký klid a v restauraci sedělo jen několik turistických párů. Také přicházelo jaro, pupeny se rozvíjely, ve světle tančily částečky prachu a pylu. Sedli si ke stolu na terásku a před jídlem objednali dva pastisy.

“Víš,” řekl mu ve chvíli, kdy před ně číšník pokládal sklenice, “ten případ jsem vážně podělal od začátku do konce. Kdyby si ten chlap nevšiml, že chybí jeho obraz, ještě bychom se v tom plácali.”

“Nebuď k sobě tak tvrdý; přece tebe napadlo vzít ho tam s sebou.”

“To není pravda, Christiane…” odpověděl jemně Jasselin. “Možná jsi na to zapomněl, ale napadlo to tebe.”

“Jsem příliš starý…” pokračoval po chvíli. “Jsem na tuhle práci prostě příliš starý. Mozek stejně jako všechno ostatní časem zakrní; dokonce rychleji než všechno ostatní, mám dojem. Člověk nebyl původně uzpůsoben, aby žil osmdesát nebo sto let; nanejvýš tak pětatřicet nebo čtyřicet jako v pravěku. Některé orgány až pozoruhodně drží, zatímco jiné se pomalu položí - pomalu nebo rychle.”

“Co budeš dělat?” zeptal se Ferber, aby změnil téma. “Zůstaneš v Paříži?”

“Ne, odstěhuju se do Bretaně. Do domu, kde bydleli rodiče, než se přesunuli do Paříže.” Ve skutečnosti ho čekala na domě před případným stěhováním spousta práce. Je překvapivé, napadlo Jasselina, kolik lidí z blízké a dokonce velmi blízké minulosti jako jeho rodiče prožili velkou část života v podmínkách, které se dnes jeví nepřijatelně: bez vany i sprchy, bez jakéhokoliv opravdu funkčního topného systému. Hélene beztak čekal poslední univerzitní rok; přestěhovat se budou moci pravděpodobně až ke konci léta. Kutilství nesnášel, řekl Ferberovi, ale rád se staral o zahrádku, od pěstování zeleniny si sliboval skutečnou radost.

“No a taky,” řekl s polovičním úsměvem, “budu číst detektivky. Během let ve službě jsem to skoro nikdy neudělal, teď to zkusím. Ale nechce se mi číst Američany a mám pocit, že nic moc jiného není. Neznáš nějakého Francouze?”

“Jonquet,” odpověděl Ferber bez váhání. “Thierry Jonquet. Z francouzských autorů je podle mě nejlepší.”

Jasselin si jméno poznamenal do zápisníku, a zároveň dorazil číšník s mořským jazykem po mlynářsku. Restaurace byla dobrá, moc toho nenamluvili, ale cítil štěstí, že může s Ferberem naposledy pobýt, a také vděčnost, že nepovídá banality ohledně možnosti se znovu sejít, zůstat v kontaktu. Odjede žít na venkov a Ferber zůstane v Paříži, stane se z něj dobrý policista, dokonce skvělý policista, do konce roku ho nejspíš jmenují kapitánem, později náčelníkem a nakonec komisařem; ale pravděpodobně se už nikdy neuvidí.

Zdrželi se v té restauraci, zatímco všichni turisté odešli. Jasselin dojedl dezert - kaštanový dortík. Paprsek světla prošel mezi platany a nádherně ozářil náměstí.

“Christiane…” řekl po chvilce váhání a k vlastnímu překvapení si všiml, že se mu trochu třese hlas. “Slib mi prosím tě jednu věc: nenech případ Houellebecq vyšumět. Vím, že to už nezáleží tak úplně na nás, ale rád bych, kdybys ho lidem z Úřadu pro boj s překupnictvím uměleckých děl čas od času připomněl, a dal mi vědět, když ho vyřeší.”

Ferber potřásl hlavou, slíbil.

Postupem měsíců se v obvyklých sítích neobjevovala o obrazu žádná zmínka a bylo stále zřejmější, že vrahem nebyl profesionální zloděj, ale sběratel, který jednal sám za sebe a nemá v úmyslu se obrazu zbavit. To byla nejhorší z možných variant, a Ferber pokračoval v pátrání po nemocnicích, které rozšířil o soukromé kliniky - tedy aspoň o ty, které byly ochotné jim odpovědět; použití speciálního chirurgického materiálu zůstávalo jejich jedinou vážnější stopou.

Případ byl vyřešen o tři roky později, a to náhodou. Patrola četníků se při kontrolách na dálnici A8 mezi Nice a Marseille pokusila zadržet Porsche Carrera jedoucí rychlostí 210 km/h. Řidič se dal na útěk a zastavili ho až u Fréjusu. Ukázalo se, že auto je kradené, muž je v podnapilém stavu a je to na policii známá firma. Patricka Le Brazoueca několikrát odsoudili za banální a relativně méně závažné trestné činy jako kuplířství, napadení a ublížení na zdraví, provázela ho však také dosti podivná pověst pašeráka hmyzu. Na světě je přes milion druhů hmyzu a každým rokem se objeví nové, zejména v rovníkových oblastech. Někteří movití soukromníci jsou schopní zaplatit vysoké a dokonce velmi vysoké částky za pěkný exemplář vzácného druhu - naturalizovaný nebo pokud možno živý. Odchyt a tím spíše vývoz těchto živočichů podléhá velmi přísným pravidlům, která se Le Brazouecovi dařilo až doposud obcházet - nikdy ho nedopadli při činu a pravidelné cesty na Novou Guineu, Sumatru nebo do Guyany vysvětloval zálibou v džungli a nespoutaném životě. Temperament dobrodruha a opravdovou fyzickou odvahu také určitě měl, když sám, bez průvodce, někdy na několik týdnů mizel v nejnebezpečnějších džunglích na planetě jen s trochou zásob, bojovým nožem a tabletami na čištění vody.

Tentokrát našli v kufru auta tuhou aktovku v poddajné kůži, proděravělou množstvím větracích otvorů; jejich průniky takřka nebyly vidět, takže se předmět mohl na první pohled klidně jevit jako běžný zaměstnanecký kufřík. Uvnitř se za plexisklem nacházelo asi padesát hmyzích exemplářů, mezi nimiž četníci okamžitě poznali velkou stonožku, sklípkana a obřího škvora; ostatní muselo určit až po několika dnech Muzeum přírodní historie v Nice. Zaslali jejich seznam odborníkovi - po pravdě řečeno jedinému francouzskému odborníkovi na tento typ kriminality -, který provedl rychlý odhad: tržní cena celé zásilky se pohybovala kolem sta tisíc eur.

Le Brazouec se bez vytáček přiznal. Nepohodl se s jedním ze zákazníků - chirurgem z Cannes - kvůli platbě za předchozí dodávku. Měli se kvůli ní sejít, když přiveze nové druhy. Jednání se rozjitřilo, muže udeřil, ten dopadl hlavou na mramorový stolek. Le Brazouec se domníval, že je mrtvý. “Byla to nehoda,” hájil se, “vůbec jsem neměl v úmyslu ho zabít.” Zpanikařil a místo toho, aby si zavolal na zpáteční cestu taxíka, jímž přijel i tam, ukradl auto oběti. Jeho kariéra zločince tak končila stejně, jako vždycky probíhala, stupidně a násilně.

Do vily Adolpha Petissauda, canneského praktika, se z Nice vydala regionální kriminálka. Bydlel v Kalifornské ulici nad Cannes a vlastnil 80procentní podíl ve vlastní klinice, specializující se na mužskou estetickou chirurgii. Zil sám. Bezchybně udržovaný trávník a soukromý bazén, jakož i bezmála tucet pokojů jasně ukazovaly na vysoký životní standard.

Přízemí ani první patro jim celkem nic neprozradily. Měli co do činění s klasickým, předvídatelným životním prostředím hédonistického velkoměšťáka nepříliš vybraného vkusu, který teď ležel s rozbitou lebkou v kaluži krve na koberci obývacího pokoje. Le Brazouec patrně nelhal: prostě a hloupě šlo o obchodní rozhovor, který se zvrtnul, žádná promyšlenost by se mu neměla přičíst. I tak ovšem dostane nejméně deset let.

Zato sklep jim připravil skutečné překvapení. Skoro všichni to byli ostřílení, zkušení policisté, oblast Nice je už dlouho známá vysokou kriminalitou, která se ještě zostřila s příchodem ruské mafie; s něčím takovým se ale dosud nesetkal ani náčelník Bardeche, který týmu velel, ani nikdo jiný.

Všechny stěny místnosti o rozměrech dvacet krát deset metrů téměř souvisle pokrývaly dva metry vysoké vitríny. V jejich policích se řadily, osvětlené bodovými světly, hrůzné lidské přízraky: genitálie přišité k trupům, nosy prodloužené ručičkami nedonošených plodů, tvořícími jakoby choboty. Další kompozice představovaly změti slepených, smísených, sešitých lidských údů kolem šklebících se hlav. To vše bylo konzervováno způsobem, který neznali, podoby však vykazovaly nesnesitelný realismus: pořezané a často očí zbavené tváře ztuhly v příšerných bolestivých grimasách, amputace obklopovaly koróny zaschlé krve. Petissaud byl těžký úchyl, jenž svou perverzi praktikoval na výjimečné úrovni, k níž potřeboval komplice, překupníky mrtvol a pravděpodobně i plodů, rýsuje se dlouhé vyšetřování, pomyslel si Bardeche současně s tím, jak jeden z jeho zástupců, mladý strážmistr, který nedávno nastoupil k týmu, omdlel a zvolna, takřka elegantně se pár metrů od něj složil k zemi jako odřízlá květina.

Hlavou mu také blesklo, že pro Le Brazoueca je to skvělá zpráva: pro dobrého obhájce nebude těžké využít faktů a popsat děsivou povahu oběti, rozhodování poroty to nepochybně ovlivní.

Uprostřed místnosti stál obrovský osvětlený stůl o rozměrech aspoň pět na deset metrů. Uvnitř se v přihrádkách oddělených průsvitnými přepážkami zmítaly stovky exemplářů hmyzu roztříděné podle druhů. Jeden z policistů omylem spustil mechanismus, když zavadil o ovládání na hraně stolu: jedna z přepážek se otevřela a z oddělení sklípkanů se vyřítila desítka pavouků na chlupatých nohách, jež okamžitě začala decimovat obyvatele vedlejšího chlívečku - načervenalé obří stonožky. Tak tímhle trávil doktor Petissaud večery, místo aby jako většina kolegů relaxoval v přítomnosti slovanských prostitutek. Považoval se jednoduše za Boha; a se svými hmyzími národy jednal jako s lidskými.

Tím by asi vše skončilo, nebýt mladého bretaňského strážmistra Le Guerna, nedávno převeleného do Nice, jehož přítomnosti v týmu si Bardeche obzvlášť cenil. Než nastoupil k policii, studoval Le Guern dva roky na akademii výtvarných umění v Rennes, a v malé uhlokresbě pověšené na zdi v jedné z mála mezer mezi vitrínami poznal skicu od Francise Bacona. Ukázalo se, že ve sklepě se nacházejí čtyři umělecká díla, přesněji řečeno v každém rohu místnosti jedno. Kromě Baconovy skici tam byly dvě von Hagensovy plastinace - dva samy o sobě dost odpudivé výtvory. A jedno plátno, v němž Le Guern poznal poslední známý obraz Jeda Martina, “Michel Houellebecq, spisovatel”.

Po návratu na komisařství si Bardeche okamžitě otevřel databázi TREIMA: Le Guern měl pravdu ve všech bodech. Obě plastinace zřejmě dotyčný získal zcela legálně; zato Baconovu skicu ukradli asi před deseti lety z jednoho muzea v Chicagu. Zloději byli zadrženi před několika lety a upozornili na sebe tím, že systematicky odmítali prozradit své kupce, což nebylo v těchto případech běžné. Šlo o kresbu skromného formátu, pořízenou v době, kdy Baconův kurz mírně klesal, a Petissaud za ni zřejmě zaplatil polovinu tržní ceny, tak to obvykle chodilo; pro člověka jeho úrovně příjmů to představovalo významný, avšak stále ještě přijatelný náklad. Bardeche ovšem žasl nad hodnoceními, jakých tou dobou dosahovala díla Jeda Martina; ani za poloviční cenu by si chirurg plátno takového ražení nemohl dovolit.

Bez meškání zavolal na Centrální úřad pro boj s překupnictvím uměleckých děl, kde jeho telefonát vyvolal značné pozdvižení: jednalo se jednoduše o největší případ, který měli za posledních pět let řešit. Očekávali, že s tím, jak kotace Jeda Martina rostla do závratných výšin, se obraz co nevidět objeví na trhu; ale k tomu nedošlo, z čehož byli stále bezradnější.

Další kladný bod pro Le Brazoueca, pomyslel si Bardeche: odjede s kufříkem hmyzu, jehož cena se odhadovala na sto tisíc eur, v porsche, které nestálo o mnoho víc, a na místě nechá obraz o hodnotě dvanáct milionů eur. To svědčilo o rozrušení, improvizaci, náhodném zločinu, neopomene jistě zdůraznit dobrý advokát, přestože dobrodruh pravděpodobně netušil, jakou cennost má na dosah ruky.

O čtvrthodinu později mu osobně zatelefonoval ředitel Úřadu, aby mu vřele poblahopřál a dal mu telefonní číslo do kanceláře a na mobil náčelníka Ferbera, který měl na kriminální policii vyšetřování na starost.

Ihned kolegovi zavolal. Bylo něco po jednadvacáté hodině, ale zdržel se v kanceláři a právě se chystal odejít. Zdálo se, že i jemu novina hluboce ulevila; začínal si myslet, že na to nikdy nepřijdou, řekl, nevyřešený případ je jako stará rána, dodal napůl žertem, nikdy vás nenechá úplně v klidu, tedy předpokládal, že Bardeche to zná.

Ano, Bardeche to znal; slíbil, že mu hned zítra pošle stručnou zprávu, a zavěsil.

Druhý den koncem dopoledne Ferber obdržel e-mail, který shrnoval nej novější nálezy. Klinika doktora Petissauda byla mezi těmi, které odpověděly na jejich šetření, povšiml si mimochodem; přiznávali, že disponují laserovým řezačem, ale tvrdili, že zařízení neopustilo jejich prostory. Vyhledal dopis: podepsal ho sám Petissaud. Mohli se podivit, pomyslel si na chvíli, že klinika zaměřující se na plastickou chirurgii vlastní přístroj určený k amputacím; ale po pravdě řečeno v názvu kliniky nic neprozrazovalo její specializaci; a dostali stovky odpovědí. Ne, uzavřel, neměli si v té záležitosti co vážného vyčítat. Než zavolal Jasselinovi do Bretaně, pozastavil se chvíli nad fyziognomií obou vrahů. Le Brazouec působil jako primitivní násilník bez skrupulí i krutosti. Šlo o běžného kriminálníka, jaké potkával každý den. Petissaud byl bezesporu překvapivější: celkem pohledný, zdánlivě permanentně opálený muž, který se usmíval do objektivu s nezakomplexovanou sebejistotou. Vlastně dost přesně odpovídal obvyklé představě estetického chirurga z Cannes, který bydlí v Kalifornské ulici. Bardeche měl pravdu: takové typy občas uvíznou v sítích mravnostní policie; nikdy kriminální. Lidstvo je někdy zvláštní, řekl si, když vyťukával číslo; jenže bohužel nejčastěji podivně a odpudivě, málokdy podivně a obdivuhodně. Cítil se nicméně zklidněně a vyrovnaně a věděl, že Jasselin na tom bude ještě lépe; a že teprve teď si dokáže plně užít důchod. Přestože k tomu došlo nepřímo a nezvykle, stihl viníka trest; rovnováha byla znovunastolena. Rána se mohla uzavřít.

Instrukce Houellebecqovy závěti byly jasné: v případě, že zemře dřív než Jed Martin, náleží obraz jemu. Jedovi se Ferber dovolal snadno: byl doma; ne, neruší ho. Ve skutečnosti trochu ano, právě sledoval výběr ze Skrblíkovy bandy na Disney Channelu, ale to si nechal pro sebe.

Obraz, který již byl zapleten do dvou vražd, dorazil k Jedovi bez zvláštních opatření v běžné policejní dodávce. Postavil ho na stojan doprostřed místnosti a vrátil se ke svým záležitostem, které byly zrovna poměrně nenáročné: čistil si přídavné čočky, trochu poklízel. Mozek mu přitom běžel vcelku zpomaleně a až po několika dnech si uvědomil, že mu ten obraz vadí a necítí se v jeho přítomnosti dobře. Nešlo jenom o pach krve, který jako by se kolem něj vznášel, tak jako se vznáší kolem některých slavných předmětů a obecně předmětů, které rozpoutaly lidské vášně; důvodem byl hlavně Houellebecqův pohled, jehož pronikavá expresivita mu teď, když spisovatel zemřel a on viděl, jak se o jeho rakev uprostřed Montparnasského hřbitova tříští lopaty hlíny, připadala přehnaná, nenormální. Přestože ho nedokázal vystát, šlo nepochybně o zdařilý obraz, dojem života, který spisovatel budil, byl omračující, bylo by hloupé předstírat skromnost. To, jestli stojí dvanáct milionů eur, je samozřejmě jiný problém, k němuž se vždy odmítal vyjadřovat s jedinou výjimkou, když k jednomu obzvlášť naléhavému novináři prohodil: “Nemá cenu hledat smysl v něčem, co žádný nemá,” čímž ne zcela vědomě přejal závěr Wittgensteinova Tractatu: “O čem se nedá mluvit, k tomu se musí mlčet.”

Ještě večer zatelefonoval Franzovi, aby mu vysvětlil, co se seběhlo, a sdělil mu svůj záměr pustit “Michela Houellebecqa, spisovatele” opět na trh.

Když dorazil ke Claudovi v ulici Château-des-Rentiers, jasně a nezvratně pocítil, že to je naposledy, co podnik navštívil; pochopil také, že už neuvidí ani Franze. Ten se na svém obvyklém místě hrbil nad baňatou sklenicí červeného; zestárl, jako by ho tížily velké trable. Jistě vydělal hodně peněz, ale musel myslet na to, že kdyby několik let počkal, vydělal by desetkrát tolik; jistě také nějaké peníze investoval, což na klidu nepřidává. Obecně vypadal, jako by těžce snášel nové bohatství, jak je tomu často u lidí z chudých poměrů: bohatství přináší štěstí jen těm, kteří znají určitý blahobyt odjakživa, jsou na něj od dětství připravováni; jakmile zbohatne někdo, kdo zažil těžké začátky, první pocit, který se ho zmocní a cele ho pohltí, třebaže ho subjekt dokáže dočasně ovládnout, je jednoduše strach. Jed, který se narodil v blahobytné rodině a dosáhl úspěchu velmi záhy, přijímal fakt, že má na běžném účtu čtrnáct milionů eur, bez známek nepokoje. Jeho banka ho dokonce ani neotravovala. Od poslední finanční krize, daleko horší než té v roce 2008, která vedla ke krachu Crédit Suisse a Royal Bank of Scotland, nemluvě o spoustě dalších méně významných institucí, bankéři jemně řečeno nebyli za hrdiny. Stále se sice nevzdávali balamucení, k němuž je uzpůsobovala jejich průprava; když jste jim však dali najevo, že nestojíte o žádný investiční produkt, rychle sklapli, sklesle povzdechli, poklidně uklidili složku, kterou si připravili, divže se neomluvili; a jenom poslední zbytky profesionální hrdosti jim zakazovaly nabídnout vám spoření na knížku se zhodnocením 0,45 %. Obecněji se dalo říct, že probíhalo ideologicky zvláštní období, kdy všichni jako by věřili, že kapitalismus je odsouzen k zániku, a dokonce k brzkému zániku, že zažívá poslední léta, a žádná z krajně levicových stran přitom nedokázala přilákat nikoho nad rámec své obvyklé klientely mrzutých masochistů. Mysli jako by zahalil popelavý závoj.

Chvíli diskutovali o situaci na trhu s uměním, která byla dosti šílená. Rada expertů se domnívala, že období zuřivé spekulativnosti, které předcházelo, vystřídá klidnější fáze, kdy trh mírně vzroste v pravidelném, normálním rytmu; někteří dokonce předpovídali, že se umění stane bezpečným útočištěm; mýlili se. “Bezpečným útočištím je konec,” nadepsal nedávno svůj úvodník Financial Times; a spekulace v oblasti umění se stala ještě intenzivnější, nespoutanější a zběsilejší, kurzy vznikaly a zanikaly rychlostí blesku, žebříček ArtPrice nyní fungoval na týdenním základě.

Objednali si další víno, potom třetí. “Mohl bych někoho najít…” utrousil nakonec Franz. “Samozřejmě to bude chvíli trvat. Dostal ses na úroveň cen, kam málokdo dosáhne…”

Jed na to stejně nespěchal. Reč se mezi nimi zpomalovala, až se zastavila úplně. Podívali se po sobě trochu v rozpacích. “Zažili jsme spolu… věci,” pokusil se Jed říct jakoby z posledních sil, ale jeho hlas zhasl ještě před koncem věty. Když se zvedal, aby odešel, Franz mu řekl:

“Všiml sis, viď… Neptal jsem se, co teď děláš.”

“Všiml.”

Ve skutečnosti se, mírně řečeno, točil v kruhu. Dosáhl takové nečinnosti, že už nějakou dobu mluvil s vlastním bojlerem. A nejznepokojivější bylo, uvědomil si předevčírem, že teď dokonce čekal, až mu bojler odpoví. Je fakt, že zařízení vydávalo celou škálu zvuků; sténalo, mručelo, ostře škytalo, pískalo v rozličných tóninách a hlasitostech; dalo se očekávat, že jednoho dne dospěje k artikulované řeči. Bylo zkrátka jeho nejstarším společníkem.

O šest měsíců později se Jed rozhodl přestěhovat do bývalého domu prarodičů v Creuse. Rozladěně si uvědomoval, že se tím vydává na stejnou cestu jako před několika lety Houellebecq. Aby tu myšlenku zaplašil, opakoval si, že se oba případy značně liší. Houellebecq jednak přesídlil do Loiretu z Irska, čili skutečný zlom pro něj nastal dřív, když opustil Paříž, sociologické centrum své spisovatelské činnosti a jak se aspoň dalo předpokládat, i citových vazeb, a odjel do Irska. Zlom, k němuž se nyní odhodlal Jed, opouštěje sociologické centrum své umělecké činnosti, byl stejného řádu. Po pravdě řečeno ho prakticky už víceméně uskutečnil. V prvních měsících poté, co dosáhl mezinárodní známosti, souhlasil s účastí na různých bienále, vernisážích, odpovídal v mnoha interview - a jednou dokonce pronesl přednášku, jejíž zaměření mimochodem zcela zapomněl. Posléze veřejné vystupování omezoval, nedbal na pozvání a maily, a zhruba do dvou let opět zapadl do těžké samoty, kterou však vnímal jako nezbytnou a hojnou, trochu jako buddhistickou nicotu “skýtající neomezené možnosti”. Jenomže nicota zatím plodila jenom nicotu, a hlavně proto měnil bydliště, v naději že znovu nalezne onen zvláštní impulz, který ho v minulosti přiměl, aby k nekonečnému množství přirozených nebo umělých předmětů, z nichž se skládá svět, přidal předměty nové, označované za umělecké. Nechtěl jako Houellebecq odjet hledat hypotetické dětství. Také nestrávil dětství v Creuse, pouze několikrát prázdniny, na něž si neuchoval žádnou zřetelnou vzpomínku, jen myšlenku neurčitého, syrového štěstí.

Než opustí Paříž, zbývalo mu podstoupit poslední, nepříjemný úkol, jehož splnění oddaloval, jak to jen šlo. Už před několika měsíci se dohodl na prodeji domu v Raincy s Alainem Sémounem, chlápkem, který tam chtěl přemístit firmu. Zbohatnul díky webovým stránkám na stahování uvítacích zpráv a tapet pro mobilní telefony. Jako činnost to nevypadalo valně, možná spíš prostoduše, ale během několika let v ní dosáhl celosvětového prvenství. Uzavřel exkluzivní smlouvy s řadou osobností a za skromnou částku nabízel osobní nastavení telefonu s hlasem Paris Hiltonové, Deborah Channelové, Dmitrije Medveděva, Puff Puff Daddyho a řady dalších. Z domu chtěl udělat sídlo společnosti - knihovna mu připadala “suprová” - a v parku postavit moderní dílny. Raincy v sobě podle něj skrývalo “bláznivou energii”, kterou hodlal usměrnit; i tak se daly věci vidět. Jed ho podezíral, že svůj zájem o riziková předměstí trochu přehrává, ale byl to člověk, který by zahrál i nákup stolní vody. Každopádně měl úžasnou vyřídilku a získal pro svůj projekt všechny možné místní i národní subvence; dokonce ho málem napálil na ceně transakce, ale Jed se vzpamatoval a chlapík nakonec nabídnul rozumnou sumu. Jed ty peníze pochopitelně nepotřeboval, ale připadalo mu nedůstojné otcovy památky zbavit se pod cenou místa, kde se snažil žít; kde se pokoušel, byť jen několik let, vybudovat rodinné zázemí.

Když sjel směrem na Raincy, foukal ostrý východní vítr. Nebyl tam už deset let. Brána trochu vrzala, ale otevřela se bez problémů. Větve topolů a osik se míhaly na tmavě šedém nebi. Mezi travnatými záhony, houštími kopřiv a trním dosud vedla stopa cesty. S neurčitou hrůzou si pomyslel, že právě tady prožil první léta, dokonce první měsíce života, a jako by ho s matným zvukem zahalil plášť času; je ještě mladý, řekl si, dosud prožil jen první část sklonku.

Zavřené okenice s bílými žaluziemi nenesly žádné stopy vloupáni a oplechovaný zámek hlavních dveří šel lehce otevřít; to ho poněkud udivilo. Po okolních panelácích se nejspíš rozkřiklo, že v domě není co ukrást a nemá ani cenu to zkoušet. A nic tu, pravda, nebylo - nic směnitelného. Žádná nejnovější elektronika; masivní nestylový nábytek. Malou matčinu šperkovnici si otec odvezl do sanatoria ve Vésinetu. Skříňku Jedovi předali krátce po jeho smrti; hned ji odložil nahoru na skříň, přestože věděl, že by udělal lépe, kdyby ji uschoval v bance, aby na ni dříve či později nenarazil a nevyhnutelně ho nepřivedla k pochmurným myšlenkám, neboť jestli otcův život nebyl zrovna veselý, co teprve ten matčin?

Rychle se zorientoval v rozmístění nábytku a rozvržení místností. Tato samostatná obytná jednotka, která mohla bez problémů pojmout deset lidí, sloužila v nejlepším případě třem, později dvěma, jednomu a nakonec nikomu. Na chvíli se pozastavil nad otázkou bojleru. V dětství ani dospívání nikdy neslyšel o problémech s bojlerem; a nemluvilo se o nich ani během krátkých pobytů, které strávil jako mladík u otce. Možná že otec pořídil výjimečný bojler, bojler na “bronzových patkách, jehož údy jsou pevné jako sloupy chrámu”, jak popisuje Písmo moudrou ženu.

Zřejmě právě na jednom z těch kožených gaučů, chráněn před letním horkem vitrážovými okny, četl kreslená dobrodružství Spi-roua a Fantasia či básně Alfreda de Musseta. Pochopil, že bude muset jednat rychle, a zamířil do otcovy pracovny.

Desky s výkresy našel snadno hned v první skříni, kterou otevřel. Bylo jich tam asi třicet, o rozměrech 50 centimetrů na 80, pokrytých oním papírem se smutnými černo-zelenými motivy, kterým desky s výkresy systematicky oddělovali v předchozím století. Byly převázané opotřebovanými černými stuhami, které se mohly každou chvíli přetrhnout, a narvané k prasknutí stovkami listů formátu A2, které musely představovat roky práce. Vzal čtyři pod paži, vrátil se ke svému audi a otevřel kufr.

Při třetí cestě si všiml velkého černocha na druhé straně ulice, který ho pozoroval a přitom mluvil do mobilu. Byla to úctyhodná vazba s oholenou lebkou, musel mít přes metr devadesát a sto kilo, ale rysy měl mladistvé, nebylo mu víc než šestnáct. Jed předpokládal, že Alain Sémoun nechával hlídat svou investici, a chvíli uvažoval, že se zajde mladíkovi představit, ale pak od toho upustil, doufaje, že černochův popis umožní adresátovi hovoru, aby ho poznal. To se nejspíš stalo, protože mladík ho nijak nepřerušoval a pouze sledoval, dokud nenaloží auto.

Několik minut ještě bloumal v patře, aniž cítil nebo si připomněl cokoliv určitého, věděl přitom, že se sem už nikdy nevrátí, dům se beztak hodně změní, jeho novy pán, pitomec, určitě zbourá příčky a všechno přetře nabilo, ale nic naplat, v mysli se mu nic neotisklo, kráčel v kruhu neurčitého, olejnatého smutku. Když odcházel, pečlivě zavřel vrata. Černoch zmizel. Vítr naráz ustal, větve topolů se nehýbaly, nastala chvíle naprostého ticha. Otočil se s autem a vjel do ulice Rovnosti, nájezd na dálnici našel snadno.

Jed neměl zkušenosti s nárysy, schématy a řezy, jimiž architekti specifikují budovy, které plánují; proto ho první otcova představa, na kterou narazil na konci prvních desek, šokovala. Výkres v ničem nepřipomínal obytný blok, ale spíše nervovou síť, kde obyvatelné buňky oddělovaly dlouhé zakřivené cestičky, kryté nebo ve volném prostoru, které se hvězdicově větvily. Velikost buněk se velmi různila a měly spíše kruhový či oválný tvar, což Jeda překvapilo; představoval si, že tátovi budou bližší přímky. Dalším pozoruhodným bodem byla naprostá nepřítomnost oken; zato střechy byly průsvitné. Obyvatelé sídliště by tak po návratu domů neměli žádný oční kontakt s vnějším světem - kromě nebe.

Druhé desky obsahovaly detailní náhledy interiérů. Zkraje zarážela téměř úplná nepřítomnost nábytku, již umožňovalo systematické používání drobných úrovňových změn v podlaze. Ložní část tvořily obdélníkovité, čtyřicet centimetrů hluboké dutiny; do postele se nelezlo, ale scházelo. Podobně vany představovaly velké kulaté nádrže s okraji v úrovni podlahy. Jed uvažoval, jaké materiály chtěl otec použít; pravděpodobně umělé hmoty, uzavřel, nejspíš polystyren, který se mohl tepelně formovat do přibližně jakéhokoliv schématu.

Kolem deváté večer si ohřál v mikrovlnce lasaně. Jedl pomalu a připíjel k nim řadové červené víno. Přemýšlel, zda otec skutečně věřil, že jeho projekty najdou investora, dospějí k nějaké realizaci. Ze začátku asi ano, a už jen toto pomyšlení bylo skličující, natolik se mu jevilo zřejmé, že v dlouhodobějším horizontu neměl šanci. Každopádně se nezdálo, že se kdy dostal až k maketě.

Dopil láhev a opět se zabral do otcových plánů s pocitem, že půjde o stále depresivnější průzkum. Architekt Jean-Pierre Martin si zřejmě v důsledku opakovaných neúspěchů vlastně zosnoval útěk do představivosti, kde bez ohledu na proveditelnost nebo rozpočet množil úrovně, větvení a výzvy gravitaci a tvořil průzračné a nedosažitelné citadely.

Do posledních desek se Jed pustil asi v sedm ráno. Nový den se rodil nad Alpským náměstím zatím nejistě; sliboval šedou, pravděpodobně až do večera zataženou oblohu. Poslední otcovy výkresy rozhodně neznázorňovaly lidmi obyvatelnou stavbu. Spirálová schodiště stoupala k nebesům přes úzké, možná sklobetonové lávky, spojující nepravidelné, kopinaté, oslnivě bílé budovy, jejichž tvary připomínaly řasy. Otce, řekl si smutně Jed, když zavíral slohu, vlastně nikdy nepřešla touha stavět obydlí pro vlaštovky.

O tom, jakého se mu dostane přijetí od obyvatel vesnice prarodičů, si Jed nedělal žádné iluze. Mohl to zaznamenat, když objevoval taje Francie před mnoha lety s Olgou: kromě obyvatel některých velmi turistických oblastí jako provensálské vnitrozemí či Dordogne jsou francouzští venkované obvykle nehostinní, agresivní a hloupí. Chtěl-li se člověk na cestě vyhnout svévolným konfliktům a obecně problémům, bylo vhodné ve všech ohledech neopouštět vyšlapané cesty. A tato nepřátelskost, ve vztahu k pouhým pocestným pouze latentní, se měnila na čirou a prostou nenávist, jakmile jste si tam pořídili bydliště. Odpověď na otázku, za jakých okolností jsou obyvatelé francouzského venkova ochotní přijmout někoho zvenčí, zněla: za žádných. Neprojevovali přitom ani rasismus, ani xenofobii. Pro ně byl Pařížan cizincem zhruba stejně jako Dolnoněmec nebo Senegalec; a cizince zkrátka nebrali.

Přišla mu lakonická zpráva od Franze, že “Michela Houellebecqa, spisovatele”, čerstvě koupil jistý indický mobilní operátor. Na jeho bankovní účet tak přibude šest milionů eur. Bohatství cizinců - kteří vydávali za nemovitosti částky, jaké by oni nikdy nedokázali dát dohromady - je samozřejmě jedním z hlavních důvodů zášti domorodců. V Jedově případě situaci ještě zhoršoval fakt, že je umělec: očima creuského zemědělce dosáhl bohatství podivně, podezřele. Na druhou stranu dům nekoupil, nýbrž zdědil - a někteří si na něj ještě pamatovali, když několikrát po sobě v babiččině domě trávil letní prázdniny. Už tehdy byl trochu divoký, nepříliš společenský chlapec; a po svém příjezdu neudělal nic, čím by si lidi získal, naopak.

Dům prarodičů ústil vzadu do obrovské, téměř hektarové zahrady. Když tam oba žili, takřka celou ji využívali k pěstování zeleniny - než postupně s tím, jak babiččiny síly po mužově smrti slábly, jak se stále víc oddávala zprvu odevzdanému, nakonec nedočkavému vyhlížení smrti, obdělaná plocha klesala, stále více zeleninových záhonů mizelo a nahrazoval je plevel. Zadní výměra pozemku nebyla ohrazená a přecházela přímo v Grandmontský les - Jed si vzpomněl, že se na zahradě jednou skryla laň pronásledovaná lovci. Několik týdnů po příjezdu se dozvěděl, že sousední pozemek o rozloze padesáti hektarů, téměř úplně zalesněný, je na prodej; bez váhání ho koupil.

Rychle se rozkřiklo, že jakýsi podivín z Paříže bez vyjednávání kupuje půdu, a koncem roku Jed vlastnil sedm set hektarů souvislé katastrální plochy. Jeho panství, zvlněné a místy dokonce srázné, pokrývaly téměř celé buky, kaštany a duby; uprostřed se rozkládal rybník o průměru padesát metrů. Počkal, až přejdou mrazy, a pak sídlo dal kompletně obehnat tři metry vysokou kovovou mříží. Na jejím vrcholu vedl elektrický drát napájený nízkonapěťovým generátorem. Intenzita proudu nebyla smrtelná, ale stačila k tomu, aby toho, kdo by chtěl mříž přelézt, odradila - vlastně šlo o tentýž kabel, jaký se používá v elektrických ohradách, aby stádo krav neopustilo pastvu. Zůstával přitom zcela v rámci zákona, hájil se před četníky, kteří ho dvakrát navštívili, aby vyjádřili své obavy ze změn, k nimž došlo v rázu revíru. Přijel i starosta a upozornil ho, že když znemožní průchod lovcům, kteří v těchto lesích už generace pronásledují laně a divočáky, vyvolá vůči své osobě značnou animozitu. Jed jej pozorně vyslechl, uznal, že je to do jisté míry politováníhodné, ale opět argumentoval, že vše je přísně legální. Krátce po tomto rozhovoru si u jedné stavební firmy objednal, aby napříč jeho územím postavila silnici vedoucí k dálkově ovládané bráně, odkud se dalo vyjet přímo na okresku D50. Z ní to už byly jen tři kilometry na dálnici A20. Zvykl si jezdit nakupovat do Carrefouru v Limoges, kde si mohl být téměř jist, že nepotká nikoho z vesnice. Vyrážel obvykle v úterý ráno po otevření, kdy tam, jak zjistil, bývalo nejméně lidí. Někdy měl celý supermarket sám pro sebe - což mu připadalo hodně podobné štěstí.

Stavební firma také obehnala dům deset metrů širokým asfaltovým pruhem. V domě jako takovém žádné změny neprovedl.

Všechny tyto úpravy ho stály něco přes osm milionů eur. Spočítal si to a došel k závěru, že mu zbývá bohatě dost peněz, aby měl z čeho žít až do smrti - i za předpokladu vysoké dlouhověkosti. Jeho největším výdajem byla zdaleka daň z bohatství. Daň z příjmu neplatil. Žádný příjem neměl a rozhodně nepočítal s tím, že by měl někdy zase tvořit umělecká díla, která by šla na prodej.

Roky, jak se říká, plynuly.

Jednou ráno, když náhodou poslouchal rozhlas - neudělal to nejméně tři roky -, se Jed doslechl, že ve věku jednasedmdesáti let zemřel Frédéric Beigbeder. Skonal ve svém sídle na baskickém pobřeží, tvrdila stanice, “v kruhu nejbližších”. Jed tomu snadno uvěřil. Podle toho, co si vzpomínal, v sobě Beigbeder měl něco, čím mohl způsobovat náklonnost a samu existenci “blízkých”; něco, co Houellebecq neměl a co neměl ani on: jakousi spřízněnost se životem.

Tímto nepřímým způsobem, jako by překryvem, si uvědomil, že jemu samotnému právě bylo šedesát. Překvapilo ho to: neuvědomoval si, že by tak zestárl. Vlastní stárnutí si uvědomujeme ve vztahu k druhým a jejich prostřednictvím; sami máme vždy tendenci se považovat za věcné. Jistě, vlasy mu zbělely a obličej mu zbrázdily vrásky; ale k tomu ke všemu došlo neznatelně, bez toho, aby ho cokoliv přímo konfrontovalo s obrazy mládí. Jeda přitom zarazila jedna podivnost: on, který během umělecké dráhy pořídil tisíce snímků, neměl jedinou fotografii sebe sama. Nikdy ho ani nenapadlo vytvořit autoportrét, nikdy se ani v nejmenším nepovažoval za hodný uměleckého zpracování.

Jižní branou jeho pozemku, která vedla do vesnice, se nepohnulo už přes deset let; přesto se otevřela hladce a Jed si znovu poblahopřál, že se obrátil na onu lyonskou firmu, kterou mu doporučil bývalý otcův kolega.

Châtelus-le-Marcheix si vybavoval jen mlhavě, v jeho vzpomínkách to byla malá opršelá víska jako každá druhá na francouzském venkově a nic víc. Hned první kroky po obci ho však uvedly v úžas. Zaprvé se ves velmi rozrostla, bylo tam dvakrát, možná třikrát víc domů. A za druhé ty domy byly jako ze škatulky, plné květin, zbudované s maniakálním respektem k tradičnímu limou-sinskému bydlení. Po celé hlavní ulici lákaly výlohy obchodů na regionální výrobky, užitné umění, a na stu metrech napočítal tři kavárny nabízející levné připojení k internetu. Mnohem víc než v zemědělské vesnici v Creuse to vypadalo jako v Kok Phi Phi nebo v Saint-Paul-deVence.

Trochu omráčený se zastavil na hlavním náměstí a poznal kavárnu naproti kostelu. Tedy lépe řečeno poznal umístění kavárny. Interiér se secesními svítidly, stoly z tmavého dřeva s trnožemi z tepaného železa a koženými sedačkami očividně snažil vyvolat atmosféru pařížské kavárny z doby Belle Epoque. Každý stůl nicméně disponoval dokovací stanicí pro notebooky s 21 palcovou obrazovkou, elektrickou sítí podle evropských i amerických norem a brožurkou popisující, jak se připojit k síti Creuse-Sat - krajská rada zaplatila spuštění geostacionární družice, aby v departementu urychlila připojení k internetu, dozvěděl se Jed z letáku. Objednal si růžové Menetou-Salon, které upíjel v zamyšlení nad těmito změnami. V tuto ranní hodinu v kavárně moc lidí nebylo. Čínská rodinka dojídala svůj breakfast limousin, který na jídelním lístku nabízeli za 23 eur na osobu. Blíže k Jedovi si procházel roztržitě maily urostlý vousáč s vlasy do culíku; zvědavě na Jeda koukl, zamračil se, váhal, zda ho má oslovit, načež se vrátil ke svému počítači. Jed dopil víno, vyšel ven, několik minut přemýšlel za volantem svého elektrického SUV Audi - za posledních dvacet let třikrát změnil auto, ale zůstal věrný značce, s níž zažil první automobilistické radosti.

V následujících týdnech pomalu, po malých etapách, aniž vyloženě opustil Limousin - vyjma krátké návštěvy Dordogne a jedné ještě kratší v rodezských horách -, prozkoumával Francii, zemi, která byla nepochybně jeho. Francie se evidentně hodně změnila. Mnohokrát se připojil k internetu, párkrát hovořil s hoteliéry, provozovateli restaurací a dalšími poskytovateli služeb (automechanikem z Périgueux, escort-girl z Limoges), a vše ho utvrzovalo v prvním, pronikavém dojmu, který získal při procházce vsí Châtelus-le-Marcheix: ano, země se hluboce změnila. Původní obyvatelé venkova téměř úplně zmizeli. Vystřídali je noví z měst, plní podnikatelského elánu a občas i umírněných ekologických zásad, které šlo zpeněžit. Opět začali osídlovat hinterland - a tato iniciativa, která na rozdíl od mnoha předchozích neúspěšných pokusů vycházela z přesné znalosti tržních zákonů a z jejich střízlivého přijetí, bezezbytku vyšla.

První, o čem Jed uvažoval - projevuje v tom zjevně typický egocentrismus umělce -, bylo, zda i dvacet let poté, co ji vytvořil, si jeho “série prostých řemesel” zachovala platnost. Vlastně ne úplně. “Maya Duboisová, asistentka podpory po telefonu”, už neměla smysl: telefonickou podporu nyní ze sta procent zajišťoval outsourcing - především z Indonésie a Brazílie. “Aimée, escort-girl” si naproti tomu zachovávala plnou aktuálnost. Na ekonomické úrovni prostituce dokonce zaznamenala skutečný rozmach díky vytrvalosti, s jakou zejména v latinskoamerických zemích a v Rusku přežívala fantasmatická představa Pařížanky, a také neúnavné aktivitě imigrantek ze západní Afriky. Francie se poprvé od roku 1900 nebo 1910 stala opět výsadní destinací sexuální turistiky. Objevila se i nová řemesla - nebo, lépe řečeno, vrátila se některá stará řemesla v hávu nové doby -, jako umělecké kovářství nebo mosaznictví; obživla velká zelinářství. V Jabreilles-les-Bordes, vesnici vzdálené pět kilometrů od té Jedový, otevřel dílnu podkovář - Creuse se se svou sítí udržovaných stezek, lesy a palouky skvěle hodila k vyjížďkám na koních.

I globálně se Francii na ekonomickém poli dařilo. Stala se především zemědělskou a turistickou zemí a během různých hospodářských krizí, které se vystřídaly, prokázala během posledních dvaceti let téměř nepřetržitě pozoruhodnou statnost. Prudkost těchto krizí opakovaně rostla a jejich nepředvídatelnost byla až směšná - směšná alespoň z pohledu posměvačného Boha, který jako by se bezuzdně bavil finančními křečemi, jež náhle zaplavily hojností a hned potom hladem entity velikosti Indonésie, Ruska nebo Brazílie: populace o stovkách milionů lidí. Protože už neměla na prodej nic jiného než umění žít, rozumí se romantické hotýlky, parfémy a rillettes čili sádlo se škvarky, Francie tato nebezpečenství bez úhony přečkala. Rok od roku se národnost zákazníků měnila a tím to končilo.

Každý den koncem dopoledne si Jed zvykl podnikat po novém Châtelus-le-Marcheix procházku. Obvykle si dal aperitiv v kavárně na náměstí (která si kupodivu ponechala původní název Sport Club), načež odjel domů poobědvat. Rychle si uvědomil, že ho řada přistěhovalců zřejmě zná - nebo o něm aspoň slyšela -, a nechová k němu žádnou nevraživost. Noví obyvatelé venkova se také v ničem nepodobali těm předchozím. K tomu, aby se pustili do řemeslného košíkářství, opravy opuštěné chalupy nebo výroby sýra, je nepřiměl osud, nýbrž podnikatelský záměr, uvážlivá, rozumná ekonomická volba. Byli vzdělaní, tolerantní a vlídní a bez problémů sdíleli území s cizinci, kteří se v regionu vyskytovali - také na tom měli zájem, neboť ti tvořili základ jejich klientely. Skoupili i většinu domů, na jejichž provoz už bývalí majitelé ze severní Evropy neměli peníze. Cíňani nepochybně představovali poněkud uzavřenou komunitu, ale po pravdě řečeno o nic víc než dřív Angličané - alespoň nevnucovali ostatním svůj jazyk. Projevovali přehnanou, až zbožnou úctu místním obyčejům - které noví příchozí ze začátku moc neznali, ale v důsledku jakési mimikrové přizpůsobivosti v nich přičinlivě pokračovali; člověk se tak stával svědkem stále jasnějšího návratu regionálních receptů, tanců a dokonce krojů. Nejoblíbenějšími zákazníky přitom byli nepochybně Rusové. Nikdy by nediskutovali o ceně aperitivu nebo pronájmu terénního auta. Utráceli štědře a velkoryse v duchu potlače, který úspěšně odolával střídání politických režimů.

Tato nová generace se chovala konzervativněji a uctivěji k penězům a zavedeným společenským hierarchiím než všechny předchozí. Překvapivější bylo, že porodnost ve Francii tentokrát skutečně stoupla i bez ohledu na přistěhovalectví, které beztak spadlo skoro na nulu, poté co zanikla poslední pracovní místa v průmyslu a začátkem 30. let třetího tisíciletí vstoupily v platnost drastické škrty v sociálním zabezpečení. Afričtí imigranti se zaměřili na nové průmyslové země a vydávali se na nebezpečné cesty. Při přejezdech Indického oceánu a Čínského moře jejich lodě často končily v rukách pirátů, kteří je obrali o poslední úspory, pakliže je prostě a jednoduše nehodili do moře.

Jednou dopoledne, zatímco po malých doušcích upíjel ze sklenice chablis, oslovil Jeda vousáč s culíkem - jeden z prvních obyvatel, které ve vesnici potkal. Ten ho identifikoval jako umělce, aniž věděl, co přesně dělá. I on “trochu” maloval, řekl mu, a chtěl mu ukázat své obrazy.

Jako bývalý automechanik v jednom servisu v Courbevoie si vzal úvěr, aby se mohl usadit ve vsi, kde si otevřel půjčovnu čtyř- kolek - Jed zběžně pomyslel na Chorvata z třídy Stephena Pichona a jeho vodní skútry. Osobně preferoval Harleye Davidsony a Jed musel asi čtvrthodinu poslouchat popis jakéhosi stroje, který trůnil v jeho garáži a který roky postupně vylepšoval. Nicméně čtyřkolky podle něj byly “krásné hračky”, umožňující “pohodově se vyblbnout”. A co se týče údržby, poznamenal vcelku rozumně, je čtyřkolka méně náročná než kůň; zkrátka si nemohl stěžovat, obchody klapaly.

Jeho obrazy, očividně vycházející z heroic fantasy, představovaly většinou vousatého válečníka s vlasy do culíku, jak osedlává úctyhodného mechanického oře, zjevně spaceoperní interpretaci jeho harleye. Občas bojoval s tlupami slizkých zombie, někdy s armádami vojenských robotů. Další plátna zobrazovala spíše válečníka pfi odpočinku, odkrývajíce typicky mužský erotický imaginární svět plný lačných samic s žádostivými rty, pohybujících se většinou ve dvojicích. V zásadě šlo o autofikce, imaginární autoportréty; jeho chatrná malířská technika mu bohužel neumožňovala dosáhnout úrovně hyperrealismu a ulízanosti, kterou si heroic fantasy tradičně žádá. Celkem vzato Jed málokdy viděl něco tak škaredého. Skoro hodinu, zatímco jeho protějšek neúnavně vytahoval z desek další a další plátna, hledal nějaký vhodný komentář, až z něj nakonec vylezlo, že jde o dílo “velké vizionářské síly”. A hned nato dodal, že s uměleckým prostředím už není vůbec ve spojení. Což byla mimochodem naprostá pravda.

Podmínky, za kterých Jed Martin tvořil dílo, které ho zaměstnávalo zbývajících třicet let života, by zůstaly zcela neznámé nebýt rozhovoru, jejž poskytl několik měsíců před smrtí mladé novinářce z Art Press. Přestože interview pokrývá přes čtyřicet stránek časopisu, mluví v něm - skoro výhradně - o technických procedurách, které použil při výrobě podivných videogramů, dnes uložených ve Filadelfském MOMA, jež se nepodobají ničemu z jeho předchozí tvorby ani mimochodem ničemu známému a které vzbuzují i po třiceti letech nelibou bázeň.

Toto dílo, jímž se zabýval v závěrečném období života, odmítá jakkoli komentovat. “Chci jen podat zprávu… Podat zprávu o světě…” opakuje přes jednu stránku mladé novinářce ochromené tím, co je ve hře, takže nedokáže zastavit ten senilní tlach, a možná je to tak lepší, stařecké tlachání Jeda Martina se jářku rozvíjí, omílaje hlavně problém clony, rozsahu zaostření a kompatibility softwaru. Pozoruhodné interview, v němž mladá žurnalistka “mizí za subjektem”, jak suše poznamenal Le Monde, bledý závistí, že přišel o tuto exkluzivitu, jí o několik let později vyneslo jmenování na místo zástupkyně šéfredaktorky jejího časopisu - přesně v den, kdy vešla ve známost smrt Jeda Martina.

I když se jím zaobírá na několika stranách, nebyl natáčecí materiál, který Jed použil, sám o sobě ničím zvláštní: šlo o stativ Manfrotto, poloprofesionální přenosnou videokameru Panasonic - kterou zvolil pro výjimečnou světlost senzoru, umožňující natáčet skoro v úplné tmě - a pevný disk se dvěma terabyty volného místa napojený na USB port kamery. Déle než deset let kromě úterků (které vyhrazoval nákupům) Jed Martin nakládal tento materiál do kufru svého audi a vyrážel s ním po soukromé silnici, kterou si nechal postavit napříč pozemkem. Mimo ni nebylo možné se pouštět: velmi vysoké traviny v kombinaci s trnitými keři brzy přecházely do hustého lesa s neproniknutelným podrostem. Cesty, které kdy mohly lesem procházet, dávno zmizely. Jedinou zhruba schůdnou oblastí zůstával břeh rybníka porostlý nízkou trávou, která se obtížně drala z houbovité půdy.

Přestože disponoval širokou škálou objektivů, používal skoro vždy Schneider Apo-Sinar, jehož pozoruhodnou zvláštností bylo, že propouštěl 1,9 světla při maximální ohniskové vzdálenosti 1200 mm s ekvivalentem 24 x 36. Volba toho, co zaznamenal, “nevycházela z žádné předchozí strategie”, zopakoval několikrát novinářce; “odpovídala pouze momentálním podnětům”. Každopádně téměř vždy používal velmi široké ohnisko, které pak zaměřoval tu na bukovou snítku kolébanou větrem, jindy na trs trávy, vrcholek kopřivového houští či povrch lehké půdy rozmočené mezi dvěma kalužemi. Jakmile nastavil kameru, zapojil kabel do zapalovače cigaret na palubní desce auta, stiskl tlačítko a vrátil se zpátky pěšky, přičemž nechával motor běžet několik hodin, někdy i po zbytek dne a následující noc - kapacita pevného disku mu umožňovala téměř týden nepřetržitého nahrávání.

Odpovědi ve stylu, že dotyčný reaguje na “momentální podněty”, jsou pro obecně zpravodajský časopis v podstatě zklamáním, a novinářka se tentokrát pokusila dozvědět se trochu víc: záběry z jednoho určitého dne, tušila, musely přece ovlivnit natáčení v dalších dnech; pomalu se rodil, utvářel projekt. Vůbec ne, trval Martin na svém; vždyť každý den je novým dnem. A to období naprosté nejistoty trvalo, upřesnil, skoro deset let.

Posléze vykládal o snímcích, které získal výhradně střihovou metodou, i když jde o střih dosti zvláštní, kdy někdy zachová jen několik fotogramů za tříhodinové natáčení; ale právě střih mu umožnil dosáhnout oněch pohyblivých, dravecky pružných rostlinných půlsnímků, které v západním umění zřejmě představují nejpokročilejší pokus zobrazit vegetační pohled na svět.

Jed “zapomněl”, jak aspoň tvrdí, co ho po deseti letech věnovaných pouze natáčení flóry vedlo, aby se vrátil k zobrazování průmyslových výrobků: nejdřív mobilního telefonu, pak klávesnice počítače, stolní lampy a řady dalších, ze začátku velmi rozmanitých předmětů, až se postupně zaměřil téměř výhradně na ty, které obsahovaly elektronické součástky. Mezi nejpůsobivější jistě patří jeho snímky použitých počítačových základních desek, které filmuje bez jakéhokoliv udání měřítka, takže evokují podivná futuristická sídliště. Tyto předměty natáčel ve sklepě na neutrálně šedém pozadí, jež mělo po zařazení do videa zmizet. Aby urychlil proces rozkladu, stříkal na ně roztok kyseliny sírové, kterou kupoval v bombičkách - přípravek, uváděl, obvykle používaný k odtravňování. I zde následovala práce se střihem, při které vybíral po dlouhých intervalech několik fotogramů; výsledek se zcela liší od běžného zrychlení, neboť proces rozkladu není souvislý, ale probíhá po stupních, náhlých zásecích.

Po patnácti letech natáčení a stříhání vyrobil asi tři tisíce značně kuriózních modulů o průměrné délce tří minut; práce mu ale začala teprve poté, když se jal hledat překrývací software. Překrývání, používané zejména v počátcích němého filmu, jako technika téměř úplně zmizelo z tvorby profesionálních filmařů i amatérských videoartistů; kvůli své jasně proklamované nerealističnosti mělo pověst překonaného, zastaralého efektu. Po několikadenním hledání objevil volně stažitelný program umožňující prostý překryv. Kontaktoval autora, jenž žil v Illinois, a zeptal se ho, zda by byl za úplatu ochotný mu vytvořit úplnější verzi softwaru. Dohodli se na podmínkách a po několika měsících měl Jed k výsadní dispozici poměrně výjimečný nástroj, který neměl na trhu obdoby. Na základě podobném photoshopovým šablonám umožňoval překrýt až devadesát šest videonahrávek, přičemž každé mohl nastavit vlastní světelnost, sytost a kontrast; mohl je také postupně vystavovat do popředí neboje nechat mizet v hloubkách obrazu. Právě díky tomuto programu dosáhl dlouhých hypnotických záběrů, v nichž se průmyslové výrobky jako by topí pod postupným přílivem rostlinných vrstev. Občas se zdá, že se brání a snaží se vrátit na povrch; načež je odnese vlna trávy a listí a zmizí v rostlinném moři, zatímco jejich povrch se rozkládá a odhaluje mikroprocesory, baterie a paměťové karty.

Jedovo zdraví upadalo, strávil už jenom mléčné výrobky a cukry a začínal tušit, že ho stejně jako otce zabije rakovina trávicího ústrojí. Testy v limogeské nemocnici toto podezření potvrdily, ale odmítl se léčit, pouštět se do chemoterapie nebo jiné náročné léčby, a spokojil se s polykáním léků, které mu zejména večer, kdy dosahovala maxima, ulevovaly od bolesti, a silných dávek prášků na spaní. Sepsal závěť, v níž odkázal své jmění různým společnostem na ochranu zvířat.

Tehdy také začal natáčet fotografie všech osob, které poznal, od Genevieve po Olgu přes Franze, Michela Houellebecqa, svého otce a další lidi, vlastně všechny, jejichž fotografii měl. Připevnil je ke středně šedé nepromokavé plachtě na kovovém rámu a točil je přímo před domem, nechávaje tentokrát pracovat na degradaci přírodu. Fotografie se pod vlivem deště a slunečního světla kroutily, místy plesnivěly, posléze se rozpadly na kousíčky a během několika týdnů po nich takřka nic nezbylo. Asi překvapivěji pokračoval malými figurínami, které nakoupil v hračkářství a vystavil je témuž procesu. Figuríny byly odolnější, a aby urychlil jejich rozklad, musel znovu použít kyselinové bombičky. Živil se tou dobou už jen tekutou stravou a každý večer za ním dojížděla zdravotní sestra, aby mu píchla morfium. Ráno se ale cítil lépe a až do konce mohl pracovat aspoň dvě nebo tři hodiny denně.

Tak se tedy Jed Martin uvolnil ze života, k němuž nikdy doopravdy nepřilnul. Vracely se mu nyní některé obrazy, a přestože jeho erotický život nebyl nikterak výjimečný, šlo kupodivu hlavně o obrazy žen. Genevieve, hodná Genevieve, a nešťastná Olga ho pronásledovaly ve snech. Vybavil si dokonce Marthu Tailleferovou, díky níž objevil na jednom balkoně v Port Grimaud touhu, když si rozepnula podprsenku Lejaby a odhalila hruď. Bylo jí tehdy patnáct a jemu třináct. Téhož večera onanoval na záchodě služebního bytu, který jeho otci přidělili, aby mohl dohlížet na stavbu, a udivilo ho, jakou rozkoš to přináší. I další měkká ňadra, hbité jazyky a úzké štěrbiny se mu náhle vracely. Neměl zase tak špatný život.

Třicet let předtím (a jde o jedinou informaci přesahující čistě technický rámec, kterou v interview pro Art Press dává) Jed navštívil Ruhrgebiet, kde se měla konat velkolepá retrospektiva jeho díla. Od Duisburgu po Dortmund přes Bochum a Gelsenkirchen přeměnili většinu bývalých železáren na výstavní prostory, divadelní a koncertní sály současně s tím, jak se zde místní úřady snažily zavést industriální turistiku, založenou na rekonstrukci dělnického způsobu života ze začátku 20. století. A tak se celá oblast svými vysokými pecemi, odvály, zrušenými železničními tratěmi, kde rezly nákladní vagony, a vypulírovanými a totožnými řadovkami, které občas osvěžovaly dělnické zahrádky, podobala skanzenu prvního evropského průmyslového věku. Na Jeda tehdy udělala dojem výhrůžná hustota lesů, které po sotva staleté nečinnosti už obklopovaly továrny. Zachovány byly jen ty, které se daly adaptovat na nový umělecký účel, ostatní se pomalu rozpadaly. Tyto průmyslové kolosy, v nichž se kdysi soustředila podstata německé výrobní schopnosti, nyní rezly, hroutily se a bývalých dílen se zmocňovaly rostliny, pronikajíce mezi ruinami, které pomalu překrývaly neproniknutelnou džunglí.

Dílo, jemuž se Jed Martin věnoval v posledních letech života, lze tedy nahlížet - taková je bezprostřední interpretace - jako nostalgickou meditaci nad koncem průmyslového věku v Evropě a obecněji nad pomíjivou a přechodnou povahou každého lidského průmyslu. Tento výklad nicméně nestačí k vyjádření nevolnosti, která se nás zmocní při pohledu na ony patetické malé figuríny typu Playmobil ztracené uprostřed abstraktního a obřího futuristického sídliště, které se samo drolí a rozpadá a pomalu se jako by ztrácí v rostlinné nezměrnosti táhnoucí se donekonečna. Ani pocitu zkázy, jež v nás vyvolá sledování toho, jak se obrázky lidských bytostí, které Jeda Martina během pozemského života doprovázely, rozkládají vlivem povětrnostních podmínek a poté se rozpadají na cáry, jako by chtěly na posledním videu symbolicky vyjádřit všeobecný zánik lidského druhu. Propadají se, chvíli zdánlivě vzdorují, než je překrývající se vrstvy zeleně pohltí. Nastává klid, v němž jen vítr komíhá trávou. Triumf vegetace je naprostý.

PODĚKOVÁNÍ

Obvykle nemám, komu bych děkoval, neboť před psaním moc rešerší neprovádím, v porovnání s americkými autory dokonce velmi málo. V tomto případě na mě však zapůsobila a mou zvědavost podnítila policie, a připadalo mi nutné toho udělat trochu víc.

Proto bych rád tentokrát poděkoval Terese Cremisiové, která zařídila vše potřebné, jakož i náčelníkovi štábu Henrymu Moreauovi a policejnímu veliteli Pierru Dieppoisovi, kteří mě laskavě přijali na nábřeží Zlatníků a poskytli mi užitečné informace o své těžké práci.

Rozumí se samosebou, že jsem s fakty naložil volně a názory uvedené v této knize náleží pouze postavám, které je vyjadřují; jinými slovy, že jsou součástí fikce.

Poděkování patří také Wikipedii (http://fr.wikipedia.org) a jejím autorům, jejichž příspěvky jsem se občas nechal inspirovat, zejména v případě mouchy domácí, města Beauvais či Frédérika Nihouse.

DOSLOV

JAK ZMAPOVAT SVÉ TERITORIUM

Francouzský spisovatel Michel Houellebecq získal za román Mapa a území významnou literární cenu Prix Goncourt. Na tento oficiální “metál” čekal poměrně dlouho - a několikrát ho měl opravdu na dosah. S odstupem lze konstatovat, že možná bylo dobře, když porotci otáleli. Mapa a území už totiž není jen kniha mladého rozhněvaného autora, který chce křičet do světa, že s tím, jak žijeme (a milujeme), něco není v pořádku. V tomto románu se s námi Houellebecq opět dělí o svůj osobitý a chvílemi věštecký pohled na společnost a soudobé dějiny, ale předkládá ho formou tak propracovanou, že si ocenění za výjimečné literární dílo zaslouží.

Houellebecq patří k nejznámějším a nejpřekládanějším současným francouzským autorům. Přitom je ve francouzské literatuře oním pověstně nevychovaným děckem, ba pro leckoho často i osobou nechtěnou. Ona domácí literatura mu je totiž už od vstupu na scénu očividně malá, škrtí ho a provokuje k dalším průšvihům. Ačkoli patří nejen ve Francii, ale i v cizině k nejprodávanějším autorům, ačkoli se o něj zajímá akademický svět a jeho texty se analyzují v odborných kruzích, literární kritika mu dlouho nemohla přijít na jméno. Některé skandály si spisovatel vyvolal sám a je zbytečné dohadovat se zda schválně anebo nedopatřením: soudní procesy za to, že v románech použil název reálné firmy, případně říkal naplno věci, o nichž se nahlas nemluví, jistě přispěly i k jeho popularitě. Kladné i záporné. Houellebecqova tvorba nicméně stojí a padá s tím, že uvádí detaily z našeho žití a neschovává se za nálepky. Ze mluví jazykem, jaký užíváme - ať třeba v pseudopolitických debatách, anebo v hovorech, které vedeme v duchu, sami se sebou. Malá mu je ale i literatura jako taková: už jeho druhý román, Elementární částice, obsahuje celé pasáže, které bychom spíš než v románu čekali v esejistickém pojednání sociologického zaměření.

Literární dílo pro Houellebecqa nikdy nebylo místem, kde by předváděl své schopnosti jazykové, naopak. Román bere jako prostředek pro analýzu světa. Přičemž svět je v jeho pojetí velmi různorodý a veskrze smutný, až tragický. Ať už se autor zaměří na dědictví volnomyšlenkářství šedesátých let a vypíchne, jak poznamenalo životy dětí této doby, ať se vydá do prostředí sexuální turistiky, nebo necitelně odhaluje podrobnosti střetu muslimských a křesťanských postojů. Stejně jako umí zacílit na společnost jako takovou či vybranou její vrstvu, svede i věrohodně vyprávět o životě jednotlivců. Pozoruhodně empaticky popisuje zejména osamocení jedince v davu, vykořenění člověka, který se nezdá být kompatibilní s ostatními v kolektivu, který nedokáže navázat komunikaci, a už vůbec ne vztah. Láska, její omezené možnosti a nemožnost přetrvávat, je velkým tématem spisovatele Houellebecqa. A s ní také stárnutí, degradace - nejen hodnot (jako právě ona láska), ale, a to především, lidského těla. V předchozích románech se snažil tenhle problém řešit projekcemi do budoucnosti: Možnost ostrova je zčásti dokonce takovou sci-fi vizí o očekávatelných následcích našeho směřování a důsledcích některých marnotratných představ.

Freska o umění, konzumu, médiích, o vládě peněz…

Mapa a území je román v určitém směru tradiční, ale i naprosto avantgardní. První zařazení si vyslouží, protože jde o příběh jistého muže (Jeda Martina), jehož sledujeme od mládí až do stáří: autor nás provádí jeho životem pěkně po pořádku, nenarušuje chronologii, ani ji neopustí či nesmete čímsi pro román důležitějším. Z tohoto pohledu se čtenář může cítit jako v bavlnce: prožívá s hrdinou jeho kariéru, lásku, přátelství i peripetie vztahu syna a otce, zamyslí se nad smrtí… Netradiční, a pro čtenáře zcela nečekaný (a tím pádem i takřka magnetický) bude spíš rámec, do kterého Houellebecq svůj příběh zasadil. Jeho prolnutí s postavou autora samotného, prokřížení s reálným světem. Ve Francii začal být v nedávné době značně populární žánr tzv. autofikce, kdy spisovatelé vyprávějí o svém životě tak, že se text láme na hraně autobiografie a fikce, světa pravdivého a světa smyšleného. Stále častěji jsou ovšem kritizováni za to, že už snad nedokážou psát o ničem jiném než o sobě a automaticky předpokládají, že každého čtenáře bude zajímat nejen co si myslí, ale i co právě prožívají, s kým zrovna spí, co snídají… Tento v počátku literárně zajímavý přístup se tedy už pomalu zdá být přežitý, ohraný, vyčerpaný. A ejhle, Houellebecq přichází s čímsi, co může být i parodie, anebo rozhodně posunutí známého schématu o kus dál, totiž tam, kde se perverzita daného principu jednoznačně vyjeví: Michel Houellebecq vstupuje do svého románu jako jedna z postav, a dokonce postava hlavní. Vchází pěkně středem, pod svým jménem, se všemi svými špatnými vlastnostmi - jež mimochodem ona nepřejícná kritika tak ráda připomíná… Z autofikce jsme ve světě fikce o autorovi. Maska je sice naruby, ale pokud jde o pravdu, té je pořád dost.

Tradiční a netradiční není jediná nápadná opozice tohoto díla. Další nálepkou bude postmoderní s pobaveně naznačeným přesahem k bulvárnímu. Dílo bohatě saturuje různé definice postmodernismu, v prvé řadě intertextovost zásobenou přiznanými i nepřiznanými citacemi, jasnými i skrytými aluzemi. Pasáže, kde se autor neskrývaně inspiruje internetovou Wikipedií, tvoří jen zlomek této hry - a je směšné obviňovat ho z plagiátu. Podobně impozantní je ono mizení hranice mezi fikcí a realitou, ale třeba i žánrová či strukturní nezakotveno st, projevující se nejvýrazněji zpřetrhaným švem při vstupu do třetího dílu, kdy čtenáři bude skutečně trvat, než se zorientuje. Bulvární aspekt lze vidět v tom, jak si autor půjčuje nejrůznější postavy ze světa francouzských médií a hlavně z řad celebrit literárního provozu. Někdy to působí jako vyřizování účtů - jistý nejmenovaný, či přesněji: v románu přejmenovaný Houellebecqův zavilý nepřítel je popsaný tak věrně, že ho beztak poznají všichni, kdo se orientují v obsazení kruhů označovaných jako “germanopratin”, tj. z nakladatelství a dalších literatuře blízkých firem sídlících ve čtvrti Saint-Germain-des-Prés. Stejně tak za lehce přehnanou karikaturou obávané literární kritičky nelze neprohlédnout známou figuru z kulturního časopisu Les Inrocks (jež mimochodem o knize po jejím vydání napsala chvalozpěvný článek). Jindy si autor vypůjčuje diskurz literárních kritik, a užívá ho velmi trefně a velmi přehnaně, aby jeho dopad ještě uzemnil: on sám bude dokola uváděn nejen jako Houellebecq, ale častěji jako “autor Elementárních částic”, “autor Možnosti ostrova” apod. Jeho přítel a kolega Frédéric Beigbeder si vyslouží synonymní pojmenování “autor Jednoho francouzského románu”, “autor 99 franků”… Čtenář je potěšen, zaskočen, a brzy zmaten: jak si to vysvětlovat? Myslí to Houellebecq vážně, dělá si legraci ze sebe, z dalších spisovatelů, ze čtenářů? Od všeho něco, zajisté…

Stejně lze uvést i konstruktivní a destruktivní přístup autora. První škatulka bude naplněna příkladným kariérním vzestupem Jeda Martina. Opomeneme-li hrůzný zločin ve třetí části románu, destrukci lze vidět v tom, jak vlastně tvůrčí dráhu výtvarníka Jeda Martina chápat: dle Houellebecqova podání čím větší a uznávanější umělec, tím zůstává osamocenější, sám. Žije zaujetím pro své dílo, není vlastně schopný navázat či udržet jakýkoli “lidštější” vztah. Ačkoli realitu zobrazuje (a to neuvěřitelně detailně a věrně), není schopen ji jinak aktivně reflektovat či se jí podřídit, sám jako by v ní ani nežil…

Jak už jsme naznačili, podobně se Houellebecq rozkročil i mezi realitou a fikcí. Přitom realistický způsob zobrazení skutečnosti, přestože jím dnešní francouzská literatura ráda pohrdá, není postupem, za nějž by se Houellebecq styděl. Ale tvoří jen zlomek celého díla. Od klasických autorů se nicméně výrazně liší tím, jak cíleně usiluje oprostit své psaní od všeho “literárního”, tedy rétorického, patetického, sentimentálního. I když Houellebecq úmyslně chce psát “beze stylu”, svůj styl má, a markantní. Jeho větu lze bezpečně poznat nejen podle té snahy vyjadřovat se přímo a jasně, prozradí se i strukturou argumentace, melodií, svérázným tónem na škále cynismus, ironie, (dokonce i) dobrácký humor, až po nostalgii, smutek.

Stejně vehementně se pohybujeme v prostoru fiktivním (postavy Jeda Martina a Michela Houellebecqa zastupují každá jeden z těchto pólů, svět vymyšlený a svět reálný), a také virtuálním. Virtuální berme ve významu možné, přesněji náhradní reality, kterou nám může poskytnout například internet, již si ale v podstatě často vytváříme i ve vlastním životě, aby nám v něm bylo lip. Vezmeme-li do důsledku třeba obraz, jaký o Houellebecqovi vytvořila francouzská média (a který, přiznejme, sám rád přiživuje), je to - a může vůbec být - obraz reálný, anebo virtuální (neřkuli fiktivní)?

Hlavní posedlostí Michela Houellebecqa bylo a je, jak dostat svět, dnešní svět do románu. Způsob, jakým to dělá v Mapě a území, je provokativní a skandální, stejně jako byly dříve jeho cynické řeči o sexu anebo o muslimech. Narativní principy tohoto románu se cyklí jak šnečí ulita anebo pověstný had kousající se do ocasu: Houellebecq vypráví příběh Jeda Martina, jenž se ve svém životě setkává se spisovatelem Houellebecqem (který vypráví příběh Jeda Martina…). Spisovatel je bestiálně zavražděn, tak jak se ho někteří kritici snaží sejmout už dávno (pro přirovnání nemusíme chodit daleko: nenechat na něm nitku suchou, rozcupovat ho jak hada, rozkrájet na kousky, udělat z něj cáry). Místo činu vypadá jak výřez z Pollockova obrazu, Houellebecqova mrtvola je zpodobena ad absurdum výtvarně. Navíc na celý ten výjev a zbytky po něm shlíží mistr spisovatel vyvedený na portrétu od Jeda Martina… I vyšetřovatel Jasselin autora chvílemi dosti připomíná, a co teprve jeho psík Michou, potomek čokla Michela. To vše už není podobnost čistě náhodná, to je deklarovaná hra s rovinami a hranicemi románu, s teoretiky popsanou tzv. čtenářskou úmluvou spočívající v tom, že jsme-li připraveni přečíst román a vstoupit tak do světa jeho vyprávění, nezbude nám než věřit autorovi, upsat se, že se budeme snažit mu na všechno skočit.

Spisovatel se trápí, spisovatel se baví - na čtenářův účet. Mimochodem, čtenáře drží v šachu nevídaně: ve třetí části máme notnou chvíli dojem, že jsme sáhli po jiné knize. Tak dokonale je vyšponována zápletka, tak věrohodný je přechod do jiného žánru. Náznaků různých žánrů bychom v románě ostatně napočítali povícero, a nejenom autofikci či detektivku.

Mapa a území má široký záběr: krom toho, že obsahuje zmíněný smyšlený příběh slavného malíře a jeho vztahu k samotnému autorovi knihy, krom toho, že odráží a paroduje schémata a praktiky prostředí zcela aktuálního francouzského tzv. literárního provozu, zdá se také mapovat či aspoň reflektovat a shrnovat literární vývoj své země v poválečné době: najdeme v něm prvky a pasáže hodné “hračičkáře” Georgese Pereca, postupy typické pro (nejen) Robbe-Grilletův tzv. Nový román, a pokud nás tyto příklady nepřesvědčily, ještě jasněji vypadá aluze na slavné tropismy Nathalie Sarrautové, spisovatelky, která se snažila zapsat slovy jemná hnutí mysli podobná nepostižitelnému chvění listoví - to když již zestárlý Jed všechen svůj čas a elán věnuje poměrně podivínské výtvarné technice spočívající v zachycení několikahodinových sekvencí jediného záběru určitého motivu v přírodě, jímž může být trs trávy, shluk kopřiv nebo kaluž…

Tu a tam v literárních kritikách prosvitne hláška o tom, že by snad Houellebecq mohl být novodobým Sartrem. Jestliže ale existencialisté a autoři absurdního divadla dali ve své tvorbě plný průchod myšlenkám a motivům spjatým s tematikou odcizení, s problematikou beznaděje z toho, že svět nelze popsat a rozhodně ho nelze zachytit věrohodně, Houellebecq, nutno připomenout, žije ve světě jiném. Osamocení, izolace, individualismus ho trápí hodně, ale jinak než jeho předchůdce. Houellebecq ve svých dílech směřuje k vytvoření velkoformátové fresky, jež by postihla markantní a co nejobecnější jevy celospolečenské - v tom má blíž k Balzakovi či Zolovi - avšak demonstruje je na osudech postav, jež se nám zdají být výjimečné, okrajové, divné… dokud si nepřiznáme, že nám v mnohém vypadly z oka.

Poslední poznámku věnujme námětu Mapy a území - spisovatel zvolil jako protagonistu výtvarníka, jehož prostřednictvím asi nejlépe dokáže ve zkratce popsat stav dnešního umění. Poté, co se umělec seznámí přímo s autorem románu, Houellebecqem, získává takto zmnožený autor (ten, kdo píše knihu a zároveň je v ní postavou) nejen široký prostor pro komentování umění obecně, ale hlavně i vlastního díla: ústy postavy Houellebecqa se může obhajovat, ústy Jeda Martina a dalších si může snadno lichotit.

Mapa a území je kniha o umění, o životě, o světě. Ocitáme se tu v příznačné situaci společnosti spektáklu, ovládané konzumem, povrchností, přetvářkou a také tím absurdním problémem, který se snažíme vytěsnit: jak naložit se smrtí. Co nás čeká? Francie jako globální vesnice, všechno vědění přehledně zmapované internetem a neprostupná, nebezpečná džungle jedinečných lidských životů, která nicméně nadále zůstává vděčným námětem umělců. Některé z těch charakteristik jsou věčné, jiné přinesla až naše doba. Je jasné, že jedinou hodnotou, i v umění, se staly peníze (nekřesťanská suma, již je sběratel schopný zaplatit za obraz, je sice asi nadhodnocená, přesto nešokuje). Umění se kupuje, protože zrovna “letí”, je to dobrá investice. Kdo je “za ním”, už nikoho vlastně nezajímá. Paralelou k tomuto prostředí je o něco chudší literatura. I z ní média dělají něco jiného, než je, jsou schopna naprosto přenastavit žebříček toho, co je dobré, potřebné. Jenže vzhledem k tomu, že ústy médií mluví jen směšné figurky, celá jejich instituce se zdá být značně nevěrohodná. A ačkoli se zdá, že jim za těchto okolností nikdo nemůže věřit, přesto mají moc, v podstatě rozhodují o tom, za kým a kam půjdou… peníze. Malíř, a stejně i spisovatel, jsou naproti tomu postavy upřímné, i když svérázné a smutné. Ale mluví za ně dílo, které je má očividně i přežít: právě to dílo, jež v důsledku vyvolává těžko předvídatelné a obtížně regulovatelné finanční toky. Další závratná spirála Houellebecqova románu, vír, který ve vteřině odsaje i poslední romantické ideály, pokud jste je dosud měli. Jedna iluze mi nicméně ještě zbyla: Mapa a území mohla být románem, který nás přežije.

Jovanka Šotolová

V edici Světová knihovna

vyšly tyto svazky:

Anne Michaels: Prchavé okamžiky (svazek 1)

Sebastiano Vassalli: Labuť (svazek 2)

Jorge Amado: Zmizení svaté Barbory (svazek 3)

Hanif Kureishi: Byli jsme si blízcí (svazek 4)

Richard Mason: Tonoucí (svazek 5)

Elie Wiesel: Soudci (svazek 6)

Thomas Brussig: Na kratším konci ulice (svazek 7)

René Depestre: Chvalozpěv na ženu-zahradu (svazek 8)

Cha Tin: Čekání na Lina (svazek 9)

Joanna Scottová: Manekýn (svazek 10)

Nicola Barkerová: Doširoka otevřené (svazek 11)

Philippe Djian: Za rozcestím (svazek 12)

Camille Laurensová: V náruči mužů (svazek 13)

Chuck Palahniuk: Program pro přeživší (svazek 14)

Michael Cunningham: Hodiny (svazek 15)

René Depestre: Jako o závod (svazek 16)

Margaret Atwoodová: Muzeum zkamenělin (svazek 17)

Elie Wiesel: Pátý syn (svazek 18)

Haruki Murakami: Norské dřevo (svazek 19)

Michel Faber: Pod kůží (svazek 20)

Ian McEwan: Pokání (svazek 21)

Chuck Palahniuk: Zalknutí (svazek 22)

Federico Andahazi: Vlámské tajemství (svazek 23)

Graham Swift: Světlo dne (svazek 24)

Camille Laurensová: Láska, román (svazek 25)

Juli Zeh: Orli a andělé (svazek 26)

Haruki Murakami: Na jih od hranic, na západ od slunce (svazek 27)

Michael Chabon: Úžasná dobrodružství Kavaliera a Claye (svazek 28)

Jonathan Coe: Dům spánku (svazek 29)

Tanja Dückersová: Zóna Berlín (svazek 30)

Edith Templetonová: Gordon (svazek 31)

Dorota Maslowská: Červená a bílá (svazek 32)

Philippe Djian: Třenice (svazek 33)

Chuck Palahniuk: Ukolébavka (svazek 34)

Michael Cunningham: Domov na konci světa (svazek 35)

Joost Zwagerman: Šest hvězdiček (svazek 36)

DBC Pierre: Vernon Bůh Little (svazek 37) Nic Kelman: Holky (svazek 38)

Andrew Sean Greer: Zpověď Maxe Tivoliho (svazek 39)

Jean-Paul Dubois: Život po francouzsku (svazek 40)

lan McEwan: Sobota (svazek 41)

Juli Zeh: Hráčský instinkt (svazek 42)

Michael Cunningham: Vzorové dny (svazek 43)

Alan Hollinghurst: Linie krásy (svazek 44)

Martin Suter: Odvrácená strana Měsíce (svazek 45)

Chuck Palahniuk: Deník (svazek 46)

Régis Jauffret: Blázinec (svazek 47)

Haruki Murakami: Kafka na pobřeží (svazek 48)

Jonathan Coe: Pár trotlů (svazek 49)

Juan Marsé: Ještěrčí ocásky (svazek 50)

Michael Chabon: Konečné řešení (svazek 51)

Michel Houellebecq: Možnost ostrova (svazek 52)

Ismail Kadare: Krvavý duben (svazek 53)

Terézia Mora: Den co den (svazek 54)

DBC Pierre: Ludmilina lámaná angličtina (svazek 55)

Julian Barnes: Arthur & George (svazek 56)

Esther J. Endingová: Po Valentýnu (svazek 57)

Ken Kalfus: Americký problém (svazek 58)

Haruki Murakami: Afterdark (svazek 59)

Ian McEwan: Na Chesilské pláži (svazek 60)

E. L. Doctorow: Pochod k moři (svazek 61)

Chuck Palahniuk: Strašidla (svazek 62)

Graham Swift: Zítřek (svazek 63)

Laurent Quintreau: Hrubá marže (svazek 64)

Kiran Desai: Dědictví ztráty (svazek 65)

Claire Messudová: Císařovy děti nemají šaty (svazek 66)

Nancy Hustonová: Rodová znamení (svazek 67)

Wendy Guerra: Všichni odcházejí (svazek 68)

Richard Powers: Stopy paměti (svazek 69)

Jonathan Littell: Laskavé bohyně (svazek 70)

Don DeLillo: Padající muž (svazek 71)

Michael Chabon: Židovský policejní klub (svazek 72)

Lloyd Jones: Pan Pip (svazek 73)

Haruki Murakami: Konec světa & Hard-boiled Wonderland (svazek 74) Steven Hall: Čelisti slov (svazek 75)

Gilles Leroy: Alabama song (svazek 76)

Juli Zeh: Temná energie (svazek 77)

Chuck Palahniuk: Snuff (svazek 78)

Sebastian Barry: Tajný deník (svazek 79)

Jasutaka Cucui: Peklo (svazek 80)

Anne Enrightová: Shledání (svazek 81)

Anne Michaels: Zimní krypta (svazek 82)

Paolo Giordano: Osamělost prvočísel (svazek 83)

Haruki Murakami: Sputnik, má láska (svazek 84)

Tim Davys: Amberville (svazek 85)

Nuria Amat: Ať na mě prší život (svazek 86)

Ian McEwan: Černí psi (svazek 87)

Julian Barnes: Žádný důvod k obavám (svazek 88)

Peter Murphy: Sezona v pekle (svazek 89)

Romain Slocombe: Lolita komplex (svazek 90)

Chuck Palahniuk: Neviditelné nestvůry (svazek 91)

Sofi Oksanen: Očista (svazek 92)

Haruki Murakami: O čem mluvím, když mluvím o běhání (svazek 93)

E. L. Doctorow: Homer a Langley (svazek 94)

Harry Mulisch: Objevení nebe (svazek 95)

Chuck Palahniuk: Pygmej (svazek 96)

Luis Leante: Pamatuj, že tě mám rád (svazek 97)

lan McEwan: Nevinný (svazek 98)

Michael Thomas: Do dna (svazek 99)

Juan Marsé: Dívka se zlatými kalhotkami (svazek 100)

Haruki Murakami: Po otřesech (svazek 101)

Leon de Winter: Právo na návrat (svazek 102)

Delphine de Vigan: Ani později, ani jinde (svazek 103)

Chuck Palahniuk: Klub rváčů (svazek 104)

Colum McCann: Co svět světem stojí (svazek 105)

Adam Foulds: Vířící bludiště (svazek 106)

Sacha Sperling: Bludy z nudy (svazek 107)

Helene Hegemann: Axolotl roadkill (svazek 108)

Jasutaka Cucui: Konec stříbrného věku (svazek 109)

Ian McEwan: Solar (svazek 110)

Michael Cunningham: Za soumraku (svazek 111)

Colum McCann: Zoli (svazek 112)

Světová knihovna

Svazek 113

Michel Houellebecq

Mapa a území

Z francouzského originálu La carte et le territoire

vydaného nakladatelstvím Flammarion

v Paříži roku 2010

přeložil Alan Beguivin

Obálku s použitím fotografie Jaroslava Fišera

navrhl Pavel Hrách

Doslov napsala Jovanka Sotolová

Redigovala Alexandra Pflimpflová

Odpovědný redaktor Jindřich Jůzl

Technický redaktor Jiří Staněk

Počet stran 288

Vydala Euromedia Group, k. s. - Odeon,

Nádražní 32, 150 00 Praha 5,

v roce 2011 jako svou 5916. publikaci,

v Odeonu publikace 312.

Sazba SF SOFT, Praha

Tisk Tlačiarne BB, spol. s r. o., Banská Bystrica

Vydání první

Naše knihy dodává na trh Euromedia - knižní distribuce,

Nádražní 32, 150 00 Praha 5

Zelená linka: 800 103 203

Tel.: 296 536 111

Fax: 296 536 246

objednavky-vo@euromedia.cz

Knihy lze zakoupit v internetových knihkupectvích

www.knizniweb.cz a www.bux.cz