MICHEL HOUELLEBECQ

PLATFORMA

UPROSTŘED SVĚTA

garamond

edice francouzská knihovna

Přeložil Alan Beguivin

PLATEFORME

Copyright © Flammarion, 2001

Translation © Alan Beguivin, 2008

ISBN 978-80-7407-014-3

Čím hanebněji člověk žije, tím víc na životě lpí;

ten je pak protestem, ustavičnou pomstou.

Honoré de BALZAC

První část

THAJSKÉ TROPY

1

Před rokem mi umřel otec. Nevěřím teorii, podle níž se stáváme doopravdy dospělými po smrti rodičů; doopravdy dospělými se ne-stáváme nikdy.

Nad starcovou rakví mě přepadly nepříjemné myšlenky. Užil si života, prevít jeden; uměl si to královsky zařídit. “Měls haranty, ho-lenku…” řekl jsem si energicky; “strkals svý tlustý péro mámě do mindy.” Prostě je jasné, že jsem byl trochu napjatý; člověku neumírá někdo z rodiny každý den. Mrtvolu jsem vidět nechtěl. Je mi čtyřicet a už jsem pár mrtvol viděl; teď se tomu vyhýbám. Právě to mi vždy bránilo pořídit si domácí zvíře.

Nikdy jsem se ani neoženil. Měl jsem k tomu několikrát příleži-tost; ale pokaždé jsem ucukl. Ženy mám přitom rád. Po celibátu jsem nijak netoužil. Nepříjemné je to hlavně na dovolené. Na dovolené se lidi dívají na samotné muže od určitého věku skrz prsty; předpoklá-dají u nich hodně egoismu a snad i trochu zvrácenosti; nemohu jim to mít za zlé.

Po pohřbu jsem se vrátil do domu, kde otec prožil několik posledních let. Tělo tam našli týden předtím. U nábytku a v koutech se už začínal usazovat prach; v jednom okně jsem zahlédl pavučinu. Takže místa se už zmocňoval čas, entropie a všechny tyhle věci. Lednička byla prázdná. Ve skříňkách nad linkou se válely hlavně potravinové sáčky Weight Watchers pro jednu osobu, plechovky aromatizovaných proteinů, energetické tyčinky. Procházel jsem místnostmi v přízemí a ukusoval sušenku s magnesiem. V kotelně jsem se krátce projel na rotopedu. Otci bylo sedmdesát pryč, ale těšil se o hodně lepší fyzické kondici než já. Každý den hodinu intenzivně cvičil, dvakrát týdně plaval. O víkendu hrál tenis, jezdil na kole s vrstevníky; několik z nich jsem potkal v krematoriu. “Vždycky nás všechny uhnal…!” zvolal jeden gynekolog. “Bylo mu o deset let víc než nám a v dvoukilometrovém stoupání nás udělal o minutu.” Otče, otče, řekl jsem si, jak velká byla tvá marnivost. V levé části zorného pole jsem zahlédl posilovací lavici a činky. Rychle jsem si představil kreténa v šortkách - s vrásčitou tváří, mimochodem velmi podobnou té mojí -, jak mučí prsáky s beznadějnou energií. Otče, řekl jsem si, otče, vystavěl jsi svůj dům na písku. Stále jsem šlapal, ale začínal jsem se zadýchávat a bolela mě trochu stehna; přitom byl nastavený jen první stupeň obtížnosti. Vybavil jsem si obřad a uvědomil si, že jsem zanechal skvělý celkový dojem. Vždycky jsem hladce oholen, mám úzká ramena; ve třiceti se mi začala dělat pleš, takže jsem si zvykl nechat se stříhat velmi nakrátko. Obvykle nosím šedé obleky, nenápadné kravaty a nepůsobím moc vesele. S tím krátkým sestři-hem, úzkými brýlemi a zachmuřeným obličejem jsem se v situaci, kdy jsem s jemně skloněnou hlavou naslouchal směsici křesťanských pohřebních zpěvů, cítil jako ryba ve vodě - rozhodně lépe než třeba na svatbě. Pohřby jsou prostě moje. Přestal jsem šlapat a lehce se rozkašlal. Na okolní parcely se snášela noc. U betonového podstavce pod kotlem jsem objevil nedokonale vyčištěnou hnědavou skvrnu. Právě zde našli mého otce s rozbitou hlavou, v šortkách a tričku s nápisem “I love New York”. Podle patologa zemřel před třemi dny. V krajním případě se dalo dojít k závěru, že šlo o nehodu, mohl uklouznout po loužičce oleje nebo tak něco. Nicméně podlaha místnosti byla naprosto suchá; a lebka prasklá na několika místech, tro-cha mozku dokonce vyhřezla na zem; čili jako pravděpodobnější se jevila vražda. Večer se u mě měl stavit nadporučík Chaumont z čet-nické stanice v Cherbourgu.

Vrátil jsem se do obýváku a zapnul televizi Sony 19/6 o úhlo-příčce 82 cm, surround zvukem a zabudovaným přehrávačem DVD. Na TF1 běžela Xena válečnice, jeden z mých oblíbených seriálů; dvě velmi svalnaté ženy s kovovými náramky a v kožených minisukních proti sobě stály s meči. “Tvé království trvalo dost dlouho, Tagra-tho!” křikla blondýna; “jsem Xena, válečnice z Plání Západu!” Ně-kdo zaklepal na dveře; ztlumil jsem zvuk.

Venku se setmělo. Vítr pohupoval větvemi, z nichž crčela voda. Na prahu stála asi pětadvacetiletá dívka severoafrického typu. Jmenuji se Aiša,” řekla. “Uklízela jsem dvakrát týdně u pana Renaulta. Přišla jsem si pro věci.”

“Tak…” řekl jsem, “tak…” Udělal jsem rádoby přívětivé gesto. Vešla dovnitř, rychle pohlédla na obrazovku: obě válečnice nyní bojovaly tělo na tělo u paty sopky; předpokládám, že pro některé lesby to musí být vzrušující podívaná. “Nechci vás rušit,” řekla Aiša, “za pět minut jsem hotová.”

“Nerušíte,” řekl jsem; “vlastně mě neruší nic.” Potřásla hlavou, jako by chápala, a zadívala se mi na obličej; nejspíš hodnotila jeho fyzickou podobnost s mým otcem a z ní možná vyvozovala úroveň podobnosti morální. Po několika vteřinách průzkumu se otočila a šla po schodech k pokojům. “Nespěchejte,” řekl jsem přidušeným hla-sem, “máte čas…” Neodpověděla a pokračovala nahoru; pravděpo-dobně ani neslyšela. Usedl jsem na gauč, ta konfrontace mě vyčerpa-la. Měl jsem jí navrhnout, aby si svlékla kabát; to se obvykle lidem nabízí, aby si svlékli kabát. Náhle jsem si uvědomil, že je v pokoji strašná zima - vlhká a pronikavá zima jako v morně. Neuměl jsem zapnout kotel, nechtělo se mi to zkoušet, můj otec je teď mrtvý a nejlepší by bylo vypadnout. Přepnul jsem na TF3 právě včas na poslední kolo Otázek pro šampióna. Ve chvíli, kdy Naděžda z Val-Fourré oznamovala Julienu Lepersovi, že dává svůj titul i potřetí v šanc, se na schodišti objevila Aiša s taškou přes rameno. Vypnul jsem televizi a spěšně k ní zamířil. “Vždycky jsem obdivoval Juliena Leperse,” řekl jsem jí. “I když nezná přímo město nebo vesnici, od-kud soutěžící pochází, vždycky dokáže něco prohodit o departementu nebo blízkém okolí; ví aspoň přibližně něco o jeho klimatu a přírod-ních krásách. A hlavně zná život: účastníci jsou pro něj lidskými bytostmi, chápe jejich potíže i radosti. Nic z toho, co tvoří jejich lidskou podstatu, mu není úplně cizí ani protivné. Z každého vytáhne něco o práci, rodině, koníčcích - prostě všechno, co v jeho očích mů-že tvořit život. Účastníci jsou často členy obecní kapely nebo pěvec-kého sboru; zapojují se do přípravy místních slavností nebo se věnují humanitární činnosti. Mívají v sále děti. Divák si z toho pořadu obvykle odnáší pocit, že lidi jsou šťastní, a sám se pak cítí šťastnější a lepší. Nemyslíte?”

Bez úsměvu na mě pohlédla; vlasy měla stažené do drdolu, obli-čej téměř nenalíčený, šaty spíš střídmé; slušná dívka. Několik vteřin váhala, než řekla slabým hlasem, trochu ochraptělým studem: “Měla jsem vašeho otce ráda.” Nenapadala mne žádná odpověď; připadalo mi to zvláštní, nicméně možné. Stařec měl co vyprávět: cestoval po Kolumbii, Keni a bůhvíkde ještě; měl možnost pozorovat nosorožce dalekohledem. Vždy když jsme se viděli, posmíval se mému statutu úředníka a jistotě, která z něho vyplývala. “Vyhmátl jsi šikovnej flek…” opakoval s neskrývaným pohrdáním; v rodinách to nikdy není jednoduché. “Studovala jsem zdrávku,” pokračovala Aiša, “ale pro-tože jsem odešla od rodičů, musím chodit uklízet.” Lámal jsem si hlavu s vhodnou odpovědí: měl bych se jí zeptat, jaké jsou v Cherbourgu nájmy? Nakonec jsem se rozhodl pro “No jo…” nebo podob-ný povzdech, v němž mělo zaznít jisté porozumění životu. Zdálo se, že jí to stačí, a zamířila ke dveřím. Přitiskl jsem obličej k oknu a pozoroval její Volkswagen Polo, jak se otáčí na blátivé cestě. Na TF3 běžel televizní film z venkovského prostředí, odehrávající se zřejmě v 19. století, s Tchékym Karyem v roli nádeníka. Dcera statkáře - hrál ho Jean-Pierre Marielle - povolovala mezi hodinami klavíru feš-nému venkovanovi jisté důvěrnosti. Muchlovali se ve stáji; usnul jsem ve chvíli, kdy Tchéky Karyo energicky strhával dívce organtý-nové kalhotky. Poslední věc, kterou jsem zachytil, byl záběr na sku-pinku vepřů.

Vzbudil jsem se bolestí a zimou; nejspíš jsem usnul ve špatné poloze, ztuhly mi krční obratle. Zvedl jsem se a ostře se rozkašlal, v ledovém ovzduší pokoje se mi pářilo z úst. Televize kupodivu vysíla-la Vypadáš skvěle, tedy pořad TF1; musel jsem se tedy mezitím vzbudit, nebo aspoň dosáhnout dostatečné úrovně vědomí, abych stisknul ovladač; vůbec jsem si na to nevzpomínal. Noční program byl věnován sumcům, velkým bezšupinatým rybám, které se roz-množily ve francouzských řekách v důsledku globálního oteplování; s oblibou vyhledávaly zejména blízkost jaderných elektráren. Repor-táž si kladla za cíl uvést na pravou míru některé mýty: dospělí sumci, pravda, dosahují délky tří až čtyř metrů; v řece Drôme byli dokonce zaznamenáni jedinci přesahující pět metrů; na tom není nic nepravděpodobného. Ovšem je naprosto vyloučené, že by se tyto ryby projevovaly masožravě nebo útočily na lidi. Lidová nedůvěra k sumcům jako by se v jistém smyslu přenášela na ty, kteří se věnují jejich lovu; na malé bratrstvo lovců sumců se v široké rodině rybářů nepěkně zahlíželo. Trpěli tím a pořad chtěli využít právě k tomu, aby si na-pravili negativní reputaci. Nemohli se samozřejmě ohánět gastrono-mickými argumenty, neboť sumčí maso je naprosto nepoživatelné. Ovšem jedná se o krásný druh rybolovu, zároveň inteligentní a sportovní, který nemá daleko k lovu štik a zaslouží si více příznivců. Udělal jsem pár kroků po místnosti v marné snaze se zahřát; příčila se mi představa, že bych měl spát v otcově posteli. Nakonec jsem si došel do patra pro polštáře a deky a uvelebil se jakž takž na kanapi. Zhasnul jsem hned po titulcích Sumce mýtů zbaveného. Tma byla neproniknutelná; ticho také.

2

Všechno jednou končí, noc také. Z letargie prehistorického ješ-těra mne vytrhl jasný a zvučný hlas nadporučíka Chaumonta. Omlouval se, včera prý neměl čas. Nabídl jsem mu kávu. Zatímco se vařila voda, rozložil si na kuchyňském stole notebook, zapojil tiskár-nu. Dá mi tak přečíst moji výpověď, ještě než odejde; souhlasně jsem zamručel. Z řady televizních pořadů jsem pochopil, že kvůli přemíře administrativních úkolů trpí četnictvo nedostatkem času, který má věnovat svému skutečnému poslání: vyšetřování. Nadporučík vřele souhlasil. Výslech začínal na dobrých základech v atmosféře vzá-jemné důvěry. Program Windows naskočil s radostnou znělkou.

Ke smrti mého otce došlo večer nebo v noci čtrnáctého listopadu. Toho dne jsem pracoval; pracoval jsem i patnáctého. Samozřejmě jsem mohl nasednout do auta, zabít otce, ujet přes noc cestu tam a zpátky. Co jsem dělal večer nebo v noci čtrnáctého listopadu? Pokud mi bylo známo, tak nic; nic pozoruhodného. V každém případě jsem si na to vůbec nevzpomínal; přitom to byl teprve týden. Nemám stá-lou sexuální partnerku ani opravdu blízkého přítele; jak si za tako-vých okolností vzpomenout? Dny plynou, to je všechno. Omluvně jsem pohlédl na Chaumonta; rád bych mu pomohl nebo ho aspoň ve vyšetřování nějak nasměroval. “Podívám se do diáře…” řekl jsem. Nic jsem od toho kroku neočekával; přesto jsem kupodivu u data 14. narazil na číslo mobilu a nad ním na jméno “Coralie”. Jaká Coralie? Ten diář je fakt na nic.

Jako bych měl místo mozku hovno…” řekl jsem s rozčarovaným úsměvem. “Ale možná jsem byl na vernisáži.”

“Na vernisáži?” trpělivě vyčkával s prsty několik centimetrů nad klávesnicí.

“Ano, dělám na ministerstvu kultury. Připravuji podklady pro financování výstav, někdy představení.”

“Představení?”

“Představení… současného tance…” Cítil jsem se dočista zoufa-lý, fackovala mě hanba.

“Takže kulturní činnost.”

“Ano, tak… Tak by se to dalo říct.” Díval se na mne přívětivě, ale vážně. O existenci kulturního sektoru věděl sice mlhavě, ale pře-ce. Ve své práci se musel stýkat s nejrůznějšími lidmi; žádná spole-čenská oblast mu nemohla být úplně cizí. Četnictvo je humanismus.

Zbytek rozhovoru proběhl víceméně normálně; viděl jsem už pár seriálů, které mě na takový typ dialogu připravily. Vím o něja-kých otcových nepřátelích? Ne, ale po pravdě řečeno ani o přátelích. Ať tak či onak, na to, aby měl otec nepřátele, nebyl dost důležitý. Kdo mohl těžit z jeho smrti? Inu, já. Kdy jsem ho naposledy navští-vil? Pravděpodobně v srpnu. V srpnu toho v úřadě nikdy není moc na práci, ale mí kolegové musí na dovolenou, protože mají děti. Já zů-stávám v Paříži, hraju na počítači pasiáns a kolem patnáctého si beru prodloužený víkend; to je rámec mých návštěv u otce. Měl jsem s ním vlastně dobré vztahy? Ano a ne. Spíše ne, ale jezdil jsem za ním jednou nebo dvakrát ročně, což není tak špatné.

Potřásl hlavou. Cítil jsem, že se má výpověď blíží ke konci; rád bych toho býval řekl víc. Zmocnily se mě pošetilé, nenormální sympatie k nadporučíku Chaumontovi. Ten už zakládal papír do tiskárny. “Otec hodně sportoval!” prohodil jsem znenadání. Tázavě se na mne podíval. “Nevím…” řekl jsem a rozhodil jsem zoufale rukama. “Chtěl jsem jen říct, že hodně sportoval.” Se zklamaným gestem zadal tisk.

Po podpisu výpovědi jsem doprovodil nadporučíka Chaumonta ke dveřím. Jsem si vědom, řekl jsem, že jako svědek jsem zklamal. Jako všichni svědci…” odpověděl. Chvíli jsem nad tím bonmotem přemýšlel. Před námi se rozprostírala neomezená nuda polí. Nadporučík Chaumont nasedl do svého Peugeota 305; o postupu vyšetřová-ní mě bude informovat. V případě úmrtí přímého příbuzného mají státní úředníci nárok na tři dny dovolené. Mohl jsem se tedy ještě chvíli toulat po kraji, nakoupit místní sýry; přesto jsem ihned zamířil na dálnici do Paříže.

Poslední den dovolené jsem strávil v různých cestovních kance-lářích. Líbily se mi prázdninové katalogy, jejich abstrakce, způsob, jakým redukují různé světové lokality na omezenou sekvenci mož-ných požitků a tarifů; zvlášť v oblibě jsem měl systém hvězdiček, označující intenzitu štěstí, jaké mohl zákazník očekávat. Nebyl jsem šťastný, ale štěstí jsem si vážil a nepřestával na ně aspirovat. Podle Marshallova modelu je kupující rozumný jedinec, který usiluje o co nejvyšší uspokojení s ohledem na cenu; Veblenův model naopak analyzuje vliv skupiny na nakupování (podle toho, zda se s ní chce jedinec identifikovat, nebo jí naopak uniknout). Copelandův model ukazuje, že nakupování se liší podle kategorie produktu/služby (běž-ný nákup, promyšlený nákup, specializovaný nákup); ovšem Baudril-lardův-Beckerův model má za to, že konzumováním zároveň vytvá-říme jistá znamení. Když to tak vezmu, nejbližší mi je Marshallův model.

Po návratu do práce jsem oznámil Marie-Jeanne, že potřebuji dovolenou. Marie-Jeanne je má kolegyně; společně připravujeme podklady k výstavám, bojujeme za současné umění. Je jí asi pětatři-cet, má rovné blond vlasy a velmi světle modré oči; o jejím soukromém životě nic nevím. Z hierarchického hlediska stojí kousek nade mnou; této stránce se však radši vyhýbá, snaží se v rámci oddělení klást důraz na týmovou práci. Tento týmový aspekt zdůrazňuje, po-každé když za námi přijde někdo opravdu důležitý - delegát ze Sprá-vy výtvarného umění nebo člen ministrova kabinetu. “A tady je nej-důležitější člen oddělení!” volá, když vchází do mé kanceláře, “ten, co žongluje s účetními bilancemi a čísly… Bez něj bych byla úplně ztracená.” Pak se rozesměje; důležití hosté se též smějí nebo se aspoň spokojeně usmívají. I já se směji, v rámci svých možností. Snažím se představit si sám sebe jako žongléra; ve skutečnosti si ovšem vysta-čím s jednoduchými aritmetickými operacemi. I když Marie-Jeanne nedělá v pravém slova smyslu nic, její práce je ve skutečnosti nej-složitější: musí si udržovat přehled o jednotlivých hnutích, sítích, trendech; jelikož na sebe vzala kulturní zodpovědnost, může být kdykoliv nařčena ze zkostnatělosti, ne-li tmářství; proti tomuto nebezpečí musí chránit sebe, potažmo celou instituci. Proto je v pravidelném kontaktu s umělci, galeristy, šéfredaktory časopisů pro mě obskurních; tyto telefonáty ji udržují v radosti, neboť její vášeň pro současné umění je upřímná. Co se mě týče, nic proti němu nemám; fanouškem oboru rozhodně nejsem, nehoruji ani pro návrat k tradiční malbě; zachovávám si odstup, jaký přísluší účetnímu správci. Estetické a politické otázky nejsou moje věc; není na mně, abych vymýš-lel nebo přijímal nové postoje ke světu; vzdal jsem se toho současně s tím, jak se mi ohýbala ramena a mou tvář prostupoval smutek. Zú-častnil jsem se mnoha pamětihodných výstav, vernisáží, performancí. Nyní je můj závěr jasný: umění nemůže změnit život. Každopádně ne můj.

Informoval jsem Marie-Jeanne o svém smutku; vyslechla mne přívětivě, dokonce mi položila ruku na rameno. Má žádost o dovolenou jí připadala zcela přirozená. “Potřebuješ si udělat jasno, Micheli,” mínila, “obrátit se k sobě”. Pokusil jsem se představit si navrhovaný pohyb a usoudil, že má zřejmě pravdu. “Cécilia ten rozpočet uzavře,” dodala, “promluvím s ní o tom.” O čem to vlastně mluvila, a jaká Cécilia? Rozhlédl jsem, spatřil rozpracovaný plakát a vzpomněl si. Cécilia je tlustá zrzka, co se neustále cpe bonbony Cadbury, přišla na oddělení zhruba před dvěma měsíci jako brigádnice, možná na dobu určitou, zkrátka je to někdo dost zanedbatelný. A těsně před otcovou smrtí jsem vskutku pracoval na předběžném rozpočtu výsta-vy “Ruce vzhůru, uličníci!”, která se měla otevřít v lednu v Bourg-la—Reine. Šlo o fotografie policejního násilí zachycené teleobjektivem na předměstí v Yvelines; cílem však nebyl dokument, ale spíš zdiva-delnění prostoru, doprovázené narážkami na různé detektivní seriály, kde se objevuje Los Angeles Police Department. Umělec upřednost-nil fun přístup před očekávanou společenskou obžalobou. V souhrnu šlo o zajímavý projekt, nepříliš drahý ani složitý; i pako jako Cécilia si může s předběžným rozpočtem poradit.

Po práci jsem obvykle chodíval na peep-show. Stálo mě to pade-sát franků, někdy sedmdesát, když se ejakulace nedařila. Vidět bobry v pohybu mi čistilo hlavu. Protichůdné směry současného videoartu, rovnováha mezi zachováním kulturního dědictví a podporou živé tvorby… to vše rychle mizelo před prostou magií bobrů v pohybu. Pokorně jsem se vyprazdňoval. Tou dobou se Cécilia ládovala čoko-ládovými dortíky v cukrárně poblíž ministerstva; naše motivace byly zhruba stejné.

Občas, zřídkakdy jsem si zaplatil soukromý salonek za pět set franků; to když na tom péro nebylo dobře a připadalo mi jako malý náročný, zbytečný přívěsek páchnoucí po syrečkách; tehdy jsem po-třeboval, aby ho vzala do ruky holka, aby se třeba i falešně rozplýva-la nad jeho tvrdostí, nad množstvím semene. Doma jsem býval pravidelně před půl osmou. Večer jsem začínal Otázkami pro šampióna, které jsem si přes den nahrál, pak jsem přepnul na zprávy. Nemoc šílených krav mě moc nezajímala, jedl jsem hlavně instantní brambo-rovou kaši se sýrem. Potom večer pokračoval. Se sto dvaceti osmi programy jsem si nemohl stěžovat. Okolo druhé ráno jsem se dodělal tureckými veselohrami.

Celkem v klidu tak uplynulo několik dní, než se mi znovu ozval nadporučík Chaumont. Vyšetřování velmi pokročilo, dopadli před-pokládaného vraha, šlo dokonce o víc než předpoklad, muž se k činu přiznal. Za dva dny chtějí provést rekonstrukci, budu se chtít zúčast-nit? Ale ovšem, řekl jsem, ano.

Marie-Jeanne mi k odvážnému rozhodnutí poblahopřála. Mluvila o významu smutku, o záhadě synovství; používala společensky přijatelná slova z omezené zásoby, ale na tom moc nezáleželo; cítil jsem, že mě má ráda, bylo to překvapivé a bylo to příjemné. Ženy jsou opravdu srdečné, říkal jsem si, když jsem nastupoval do vlaku do Cherbourgu; dokonce i v práci tíhnou k vytváření citových vazeb, těžko se pohybují v citově vyprázdněném světě, taková atmosféra nesvědčí jejich rozkvětu. Touto slabostí ostatně trpí; “psychologické” stránky v Marie-Claire jim pravidelně připomínají, že by bylo lepší, kdyby jasně oddělily profesionální a citovou sféru; to se jim však nedaří a stránky “příběhů” v Marie-Claire to neustále potvrzují. U Rouenu jsem se v duchu vrátil k hlavním prvkům případu. Velkým objevem nadporučíka Chaumonta bylo, že Aiša udržovala s mým otcem “intimní styky”. S jakou frekvencí a do jaké míry? To nevěděl, a jak se ukázalo v průběhu vyšetřování, nebylo to ani důležité. Jeden z Aišiných bratrů brzy přiznal, že přišel starého muže požádat o “vy-světlení”, že se rozhovor zvrtnul a že otec zůstal ležet mrtvý na betonové podlaze kotelny.

Rekonstrukci oficiálně vedl vyšetřující soudce, hubený přísný mužík ve flanelových kalhotách a tmavé vestičce, jehož tvář neustále křivil podrážděný úšklebek; jako vedoucí akce se však rychle prosa-dil nadporučík Chaumont. Živě a vesele vítal účastníky, ke každému prohodil pár slov na přivítanou, zavedl ho na místo: vypadal velmi šťastně. Byl to jeho první případ vraždy a vyřešil ho za méně než týden; z té banální špinavé historky vycházel jako jediný hrdina. Aiša, viditelně skleslá, seděla zhrouceně na židli s obličejem zakry-tým černým šátkem a při mém příchodu sotva zvedla oči; ostentativ-ně odvracela zrak od místa, kde stál její bratr. Ten pod dohledem dvou strážníků tupě civěl do země. Vypadal úplně jako tuctový ná-silník; necítil jsem k němu žádné sympatie. Zvedl zrak a setkal se s mým; jistě mě poznal. Znal mou roli, určitě ho upozornili; v jeho brutálních představách jsem měl právo na pomstu, musel jsem zúčto-vat otcovu krev. Vědom si vztahu, který mezi námi vznikal, jsem na něj upřeně hleděl a neuhýbal pohledem; nechal jsem se zvolna pohltit nenávistí, dýchalo se mi lépe, byl to příjemný a silný pocit. Kdybych měl u sebe zbraň, bez váhání bych ho odstřelil. Zabít toho ubožáka mi připadalo nejen jako nezúčastněný, ale i jako blahodárný, pozitivní čin. Strážník nakreslil na zem křídou značky a rekonstrukce zača-la. Podle obviněného to bylo jednoduché: v hádce ztratil nervy, prud-ce od sebe otce odstrčil, ten upadl naznak a rozbil si hlavu o podlahu; on sám v panice okamžitě utekl.

Přirozeně lhal a nadporučík Chaumont neměl problém to proká-zat. Ohledání lebky oběti jasně svědčilo o zuřivých útocích; našly se četné zhmožděniny, pravděpodobně v důsledku kopanců. Otcův obli-čej byl kromě toho smýkán po zemi, prakticky dokud oko nevyhřezlo z důlku. “Už nevím…” říkal obviněný, “ruplo mi v kouli.” Při pohledu na jeho nervózní ruce a úzký zlý obličej nebylo těžké mu uvěřit: neměl v plánu zabíjet, pravděpodobně ho vzrušil náraz lebky o podlahu a pohled na první krev. Jeho obhajoba byla jasná a věrohodná, před soudem z toho určitě vyvázne nanejvýš s několika lety podmí-něně. Nadporučík Chaumont, spokojený s průběhem odpoledne, se chystal sezení uzavřít. Vstal jsem ze židle a popošel k vysokému ok-nu. Smrákalo se: několik ovcí končilo svůj den. Byly také stupidní, možná víc než Aišin bratr; neměly však v genech naprogramované násilí. Poslední večer života budou splašeně bečet, jejich srdeční rytmus se zrychlí, jejich nožky se začnou zoufale zmítat; načež zazní rána z pistole, život z nich vyprchá a jejich těla se změní v maso. Rozloučili jsme se několika stisky ruky; nadporučík Chaumont mi poděkoval za účast.

S Aišou jsem se setkal druhý den; na radu realitního agenta jsem se rozhodl nechat dům z gruntu vyčistit, než přijdou první zájemci o koupi. Předal jsem jí klíče, než mě odvezla na cherbourgské nádraží. Krajiny se zmocňovala zima, nad živými ploty se shlukovaly chuchvalce mlhy. Nebylo to mezi námi snadné. Poznala sexuální orgány mého otce, což vedlo k poněkud nepatřičné důvěrnosti. Všechno to bylo vcelku překvapivé: vypadala jako spořádaná dívka a můj otec nebyl žádný svůdník. Přesto musel mít určité rysy, přitažli-vé charakteristiky, které jsem neuměl vidět; ve skutečnosti jsem měl problém už jen vybavit si rysy jeho tváře. Muži žijí jeden vedle dru-hého jako volové; sotva se čas od času dokážou podělit o láhev chlastu.

Aišin volkswagen zastavil na prostranství před nádražím; uvě-domoval jsem si, že by bylo lepší prohodit před rozloučením pár vět. “Nuže…” řekl jsem. Po několika vteřinách pronesla přidušeným hla-sem: “Odjedu z kraje. Mám kamaráda, co mi pomůže najít v Paříži místo servírky; budu dál studovat tam. Rodina mě beztak považuje za děvku.” Chápavě jsem zamručel. “V Paříži je víc lidí…” vypotil jsem nakonec bolestně; ať jsem sebevíc přemýšlel, o Paříži mě nic jiného nenapadlo. Extrémní ubohost odpovědi ji zjevně neodradila. “Od rodiny nic nečekám,” pokračovala s potlačovaným vztekem. “Nejen že jsou chudí, ale navíc jsou to blbci. Před dvěma roky vykonal otec pouť do Mekky; od té doby je nepoužitelný. Bráchové jsou ještě hor-ší: vzájemně se ve své blbosti udržují, ožírají se pastisem, považují se za majitele pravé víry a dovolují si mně nadávat do kurev jen proto, že chci jít pracovat, místo abych si vzala hovado jejich ražení.”

“To je fakt, s muslimama to není jednoduché…” hlesl jsem roz-pačitě. Sebral jsem batoh, otevřel dvířka. “Myslím, že se z toho dostanete…” zamumlal jsem nepřesvědčivě. Náhle mi bleskla hlavou jakási vize migračních toků v podobě cév brázdících Evropu; musli-mové v ní figurovali jako pomalu se rozpouštějící sraženiny. Aiša se na mě zamyšleně dívala. Do auta vnikala zima. Rozumově jsem do-kázal přiznat vagínám muslimek jistou přitažlivost. Trochu nuceně jsem se usmál. Usmála se také, o něco upřímněji. Dlouze jsem jí po-třásl rukou, pocítil teplo jejích prstů, po chvilce i jemný tlukot krve v zápěstí. Několik metrů před autem jsem se otočil a lehce jí pokynul. Přece došlo k setkání; přese všechno nakonec k něčemu došlo.

Když jsem se usadil ve vagonu Corail, pomyslel jsem si, že jsem jí měl asi dát nějaké peníze. I když vlastně ne, pravděpodobně by si to vyložila špatně. Zvláštní, právě v té chvíli jsem si poprvé uvědo-mil, že se ze mě stane boháč; tedy relativně bohatý muž. K převodu otcových účtů již došlo. Co se dalších věcí týče, prodej auta jsem svěřil autoservisu, prodej domu realitnímu agentovi; vše proběhlo nejjednodušším způsobem. Hodnotu těchto statků určuje zákon trhu. Samozřejmě existuje marže pro vyjednávání: plus minus l0%, víc ne. Ani daňová sazba není tajemstvím: stačí si pročíst přehledné brožur-ky finančního úřadu.

Otec bezpochyby opakovaně uvažoval o tom, že mě vydědí; nakonec to zřejmě nechal plavat; zřejmě si řekl, že to obnáší příliš komplikací, příliš zařizování s nejistým výsledkem (neboť vydědit děti není snadné, zákon vám dává jen omezené možnosti: nejenže vám haranti podělají život, ale ještě vyplení všechno, co se vám po-dařilo s vypětím všech sil nashromáždit). Zřejmě si řekl, že na tom nezáleží - vždyť co mu bylo do toho, co bude po smrti? Takhle podle mě uvažoval. No prostě starý vůl zaklepal bačkorama a já prodám dům, kde prožil poslední léta; zrovna tak prodám Toyotu Land Cruiser, kterou vozil balíky minerálky Evian z hypermarketu Casino v Cherbourgu. Co bych dělal s Toyotou Land Cruiser, když bydlím v Paříži u botanické zahrady? Vozil ravioli s ricottou z trhu v ulici Mouffetard a tím by to asi haslo. U dědictví přecházejícího na přímé potomky jsou dědické poplatky vcelku zanedbatelné - včetně přípa-dů, kdy byly zanedbatelné i příbuzenské citové vazby. Odečtu-li da-ně, můžu shrábnout kolem tří milionů franků. To představuje zhruba patnáctinásobek mého ročního platu. Představuje to rovněž možný celoživotní výdělek nekvalifikovaného dělníka v západní Evropě; to není tak špatné. S tím se už dá pracovat; může to být cesta k lepšímu.

Za několik týdnů jistě dostanu dopis od banky. Vlak se blížil k Bayeux a já si už mohl představit průběh rozhovoru. Zaměstnanec pobočky zaznamenal na mém účtu významný přírůstek a přál by si se mnou o tom promluvit - vždyť kdo někdy v životě nepotřeboval investičního poradce? Poněkud ostražitě budu preferovat bezpečná řešení; tuto reakci - tak častou - přijme s lehkým úsměvem. Většina investorů začátečníků, jak dobře ví, dává přednost bezpečností před výnosem; často se tím s kolegy bavili. Nesmím se nechat mýlit: v oblasti správy rodinného jmění se některé starší osoby chovají jako úplní neználkové. On osobně by mi rád nabídl trochu odlišný scénář - s tím, že mi samozřejmě nechá čas na rozmyšlenou. Pravda, proč neinvestovat dvě třetiny majetku do bezrizikového, avšak nepříliš výnosného vkladu? Proč však zároveň nevložit zbývající třetinu tro-chu dobrodružněji, ovšem s možností skutečného zhodnocení? Věděl jsem, že po několikadenním přemýšlení přistoupím na jeho argumenty. Můj souhlas ho vzpruží a dokumenty připraví s jiskrou nadšení -náš stisk ruky na rozloučenou pak bude vyloženě vřelý.

Žil jsem v zemi poznamenané umírněným socialismem, kde vlastnictví hmotných statků zajišťovala přísná legislativa, kde bankovní systém obepínaly mocné státní záruky. Pokud nevystoupím z mezí legálnosti, nehrozí mi ani zpronevěra, ani bankrot v důsledku podvodu. Celkem vzato jsem si nemusel dělat starosti. Ty jsem mimochodem nikdy doopravdy neměl: po řádných, avšak nijak oslni-vých studiích jsem se rychle zaměřil na státní sektor. Bylo to v polovině osmdesátých let, kdy slovutný Jack Lang šířil okázalost a slávu státních kulturních institucí; můj nástupní plat byl naprosto korektní. Pak jsem stárnul a přitom bez úhony přihlížel následným politickým změnám. Byl jsem zdvořilý, bezproblémový, ceněný nadřízenými i kolegy; kvůli nepříliš vřelé povaze se mi však nepodařilo navázat skutečná přátelství. Kolem Lisieux se rychle stmívalo. Proč jsem v práci nikdy neprojevil takové nadšení jako Marie-Jeanne? Proč jsem v životě obecně nikdy neprojevil skutečné nadšení?

Několik dalších týdnů mi odpověď nepřineslo; a pak, 23. prosince ráno, jsem nasedl na taxík do Roissy.

3

A teď jsem tam stál, sám jako blbec, pár metrů od přepážky No-vých obzorů. Bylo to v sobotu ráno o svátcích, Roissy bylo jako obvykle nacpané k prasknutí. Jakmile mají obyvatelé západní Evropy pár dní volna, vrhají se na druhý konec světa, létají přes půl země-koule, chovají se doslova jako uprchlíci z vězení. Nevyčítám jim to; chystám se jednat stejně.

Moje sny jsou průměrné. Stejně jako všichni obyvatelé západní Evropy toužím cestovat. Tedy má to svoje překážky, jazykovou bari-éru, špatnou organizaci hromadné dopravy, nebezpečí krádeže nebo přepadení: to, co si v jádru přeji, bez obalu řečeno, je provozovat turistiku. Každý sní tak, jak dokáže; a mým snem - kdybych se měl vyjádřit pomocí hlavních témat trojice katalogů Nových obzorů - je donekonečna střídat “Okruhy vášně”, “Barevné pobyty” a “Požitky na míru”.

Okamžitě jsem se rozhodl pro okružní cestu, dost jsem však vá-hal mezi “Rumem a salsou” (ref. CUB CO 033, 16 dní/14 nocí, 11 250 F dvojlůžkový pokoj, příplatek za samostatný pokoj: 1 350 F) a “Thajskými tropy” (ref. THA CA, 15 dní/13 nocí, 9 950 F dvojlůž-kový pokoj, příplatek za samostatný pokoj: 1 175 F). Popravdě mě víc lákalo Thajsko, ale výhodou Kuby jako jedné z posledních, prav-děpodobně už ne na dlouho komunistických zemí byla jistá politická exotičnost, vymírající režim atd. Nakonec jsem zvolil Thajsko. Je třeba přiznat, že prezentace v brožurce byla šikovně formulovaná, aby nalákala průměrné duše:

” Organizovaný okruh s dobrodružným nábojem vás zavede od bambusů řeky Kwai přes ostrov Koh Samui až na Koh Phi Phi poblíž Phuketu, po nádherném přejezdu šíje Kra. Pohodový výlet v tro-pech.”

Přesně v 8:30 Jacques Maillot zavírá dveře svého domu na Blanquiho bulváru ve třináctém obvodu, nasedá na skútr a zahajuje přejezd hlavního města z východu na západ. Cíl cesty: ředitelství Nových obzorů na bulváru de Grenelle. Každý druhý den se stavuje ve třech nebo čtyřech pobočkách: “Vozím nejnovější katalogy, vy-zvedávám poštu a nasávám atmosféru,” vysvětluje tento energický šéf, vždy vymóděný neuvěřitelně pestrobarevnou kravatou. Není nad to vybudit prodejce: “Následující dny tyto pobočky hlásí zvýšený obrat…” usmívá se. Novinářka z Capitalu, očividně okouzlená, se o něco dál podivuje: kdo mohl v roce 1967 předvídat, že se malá spo-lečnost založená několika bouřícími se studenty dočká takového rozletu? Určitě ne ty tisíce demonstrantů, kteří v květnu 1968 pochodo-vali před první kanceláří Nových obzorů na náměstí Denferta-Rochereaua v Paříži. “Vybrali jsme přesně správné místo, naproti televizním kamerám…” vzpomíná dnes Jacques Maillot, bývalý skaut a levicový katolík, který prošel i Svazem francouzských studentů. Pro firmu, která svůj název odvodila od projevů Johna Kennedyho o nových hranicích Ameriky, to byla první reklama.

Jako zapřísáhlý liberál se Jacques Maillot úspěšně bil za zrušení monopolu Air France a demokratizaci letecké dopravy. Odysea jeho firmy, která se během zhruba třiceti let stala prvním francouzským cestovním operátorem, fascinovala ekonomický tisk. Stejně jako FNAC a Club Meditérranée mohly být Nové obzory - vzniklé sou-časně s civilizací zábavy - považovány za symbol nové tváře moder-ního kapitalismu. V roce 2000 se turistický průmysl stal z hlediska obratu první světovou ekonomickou aktivitou. Přestože Thajské tro-py vyžadovaly jen průměrnou fyzickou kondici, spadaly do kategorie “dobrodružných okruhů” s různými ubytovacími modalitami (zá-kladními, standardními a první třídy) a s počtem účastníků omeze-ným na dvacet kvůli lepší soudržnosti skupiny. Zahlédl jsem dvě rozkošné černošky s batůžky a začal doufat, že zvolily stejný okruh; pak jsem sklopil oči a odešel si vyzvednout cestovní dokumenty. Let trval něco přes jedenáct hodin.

Cestovat dnes letadlem, ať už s jakoukoliv společností, zname-ná, že s vámi po celou dobu letu zacházejí jako s pytlem hnoje. Když se vecpete do nedostatečného, ba směšného prostoru, z něhož se ne-lze zvednout, aniž vyrušíte všechny sousedy v řadě, přivítají vás le-tušky řadou zákazů pronášených s falešným úsměvem. Jakmile jste na palubě, zmocní se nejdřív vašich osobních věcí a zavřou je v úložném prostoru - k němuž nebudete mít až do přistání přístup pod žádnou záminkou. Během celého letu vás pak nepřestanou buzerovat, znemožní vám jakýkoliv pohyb a obecněji jakoukoliv činnost s něko-lika omezenými výjimkami: usrkávání sodovky, sledování amerických filmů, nákup duty-free produktů. Neustálý pocit nebezpečí, při-živovaný představami leteckých katastrof ve vaší mysli, a nucené znehybnění v omezeném prostoru vyvolávají natolik silný stres, že na některých dálkových letech už došlo k úmrtí cestujících v důsled-ku srdečního selhání. Tento stres posádka vyhrocuje tím, že vám za-kazuje čelit mu obvyklými prostředky. Nejenže nemáte možnost kou-řit ani číst, stále častěji nesmíte ani pít alkohol. Díkybohu ty děvky zatím neprovádějí šacování; jakožto zkušený pasažér jsem se proto vybavil krabičkou poslední záchrany obsahující několik 21gramových nikotinových náplastí, platíčko prášků na spaní a lah-vičku Southern Comfortu. Nad bývalou NDR jsem upadl do lepivého spánku.

Probudil mě tlak na rameni a teplý dech. Narovnal jsem souseda po levici na sedadle bez větších okolků: krátce hekl, ale oči neote-vřel. Byl to velký, asi třicetiletý chlap se světle hnědými vlasy střiže-nými podle hrnce; nevypadal nesympaticky ani zvlášť chytře. Zabalený v hebce modré dece společnosti a s hrubýma dělnickýma ruka-ma na kolenou dokonce působil dojemně. Zvedl jsem kapesní vydá-ní, které mu spadlo k nohám: sračkovitý anglosaský bestseller jistého Frederica Forsytha. Už jsem od toho vola cosi četl, byla tam spousta důrazné chvály Margaret Thatcherové a hrůzostrašného líčení SSSR jako říše zla. Zauvažoval jsem, jak se asi autor vypořádal s pádem berlínské zdi. Prolistoval jsem jeho nové veledílo: role padouchů tentokrát zjevně přešla na rudohnědé a srbské nacionalisty; zkrátka autor sleduje aktuální informace. Co se týče jeho oblíbeného hrdiny, nudného Jasona Monka, opět nastoupil u CIA, která se pro tuto příle-žitost spojila s čečenskou mafií. Paráda, řekl jsem si, když jsem sva-zek vracel sousedovi na klín, morálka autorů anglosaských bestsellerů je skvělá! Kniha byla založená na třikrát přeloženou pozvánkou od Nových obzorů: právě jsem se tedy seznámil se svým prvním spolu-cestujícím. Správný chlap, tím jsem si byl jist, určitě méně egocent-rický a neurotický než já. Mrkl jsem na obrazovku, která přenášela průběh letu: pravděpodobně jsme právě přeletěli Čečensko, pokud jsme je neminuli; venkovní teplota dosahovala -53°C, nadmořská výška 10 143 metrů, místní čas 00:27. Tyto údaje vystřídala mapa: zahájili jsme přelet Afghánistánu. Okénkem byla samozřejmě vidět jen naprostá tma. Talibánci stejně nejspíš spali a rochnili se ve vlast-ní špíně. “Dobrou noc, talibánkové, dobrou… Sladké sny…” zamumlal jsem a spolknul druhý prášek na spaní.

4

Letadlo přistálo v pět hodin ráno na letišti Don Muang. Obtížně jsem se probral. Můj soused po levici byl už vzhůru a nedočkavě přešlapoval ve frontě k východu. Rychle jsem ho ztratil z očí v chod-bě do vstupní haly. Nohy jsem měl ztuhlé, pusu slepenou; v uších mi ostře pískalo.

Jakmile jsem prošel automatickými dveřmi, úplně mě spolklo horko. Bylo nejmíň 35°C . Na bangkockém horku je zvláštní, že je svým způsobem mastné, pravděpodobně kvůli smogu; po dlouhém pobytu venku člověka téměř překvapí, že na něm neulpěla vrstvička průmyslových zplodin. Trvalo mi třicet vteřin, než jsem svůj dech přizpůsobil okolí. Snažil jsem se nezaostat za thajskou průvodkyní, z níž jsem toho zatím moc neviděl, nepočítám-li, že působila zdrženli-vě a vychovaně - tak však může působit mnoho Thajek. Batoh mě řezal do ramen; byl to Lowe Pro Himalaya Trekking, nejdražší mo-del, jaký jsem u “Starého táborníka” sehnal; měl doživotní záruku. Byl to působivý předmět ocelově šedé barvy s karabinkami, speciál-ními řemínky na suchý zip patentovanými firmou Velcro a zipy pou-žitelnými až do mrazu -65°C. Jeho obsah byl bohužel dost omezený: několik kraťasů a triček, jedny plavky, speciální boty pro chůzi na korálech (od “Starého táborníka” za 125F), toaletní taštička s léky, které Světoběžníkův průvodce uváděl jako nezbytné, videokamera JVC HRD-9600 MS s náhradními bateriemi a kazetami a dva americké bestsellery, vybrané tak trochu namátkou a zakoupené na letišti.

Autobus Nových obzorů parkoval asi o sto metrů dál. Uvnitř sil-ného stroje - Mercedesu M-800 o 64 místech - běžela naplno klimatizace, takže jsem měl pocit, jako bychom lezli do mrazáku. Usedl jsem na levé straně u okénka uprostřed vozidla; nejasně jsem roze-znával desítku dalších cestujících včetně souseda z letadla. Vedle mě si nikdo nesedl. Zjevně jsem prošvihl první příležitost začlenit se do skupiny; také jsem měl zaděláno na slušnou rýmu.

Den ještě nezačal, ale provoz na šestiproudé dálnici do centra Bangkoku už byl hustý. Projížděli jsme střídavě kolem ocelových a skleněných budov, občas masivních betonových konstrukcí připomí-najících sovětskou architekturu. Sídla bank, velkých hotelů, společ-ností s elektronikou - nejčastěji japonských. Po odbočce na Chatu-chak vedla dálnice nad radiálami obepínajícími střed města. Mezi osvětlenými budovami hotelů se uprostřed prázdných prostranství začaly objevovat skupinky malých domů s plechovými střechami. Pojízdné stánky osvětlené neony nabízely polévku a rýži; z hliníko-vých hrnců se kouřilo. Před sjezdem na New Petchaburi Road autobus lehce zpomalil. Na chvíli jsme zahlédli fantasmagoricky vyhlíže-jící mimoúrovňovou křižovatku, jejíž makadamové spirály jako by visely z nebe v ohni letištních projektorů; potom se autobus dlouhou zatáčkou vrátil na rychlostní komunikaci.

Bangkok Palace Hotel patřil k řetězci blízkému hotelům Mercure a sdílel stejné hodnoty na poli stravování a přístupu k hostům; dozvěděl jsem se to v brožurce, kterou jsem sebral v hale při čekání, než se situace vystříbří. Bylo něco po šesté hodině ranní - v Paříži půlnoc, pomyslel jsem si bezdůvodně -, panoval zde však čilý ruch, místnost, kde podávali snídaně, právě otevřela. Sedl jsem si na lavič-ku; byl jsem otupělý, v uších mi stále silně hučelo a začínalo mě bo-let břicho. Podle vyčkávacího chování jsem rozpoznal některé členy skupiny. Dvě holky kolem pětadvaceti let typu bimbo - jinak dobře rostlé - se pohrdavě rozhlížely po okolí. Párek důchodců - on čiper-ný, ona trochu zasmušilejší - si naopak s nadšením prohlížel vnitřní výzdobu hotelu, složenou ze zrcadel, zlacení a lustrů. V prvních ho-dinách života skupiny jsme obvykle svědky pouze mluvní družnosti, charakterizované používáním univerzálních vět a omezenou emoční angažovaností. Podle Edmundse a Whitea se menší skupinky utváře-jí až při prvním výletu, někdy během prvního společného jídla.

Trhl jsem sebou, málem jsem tam omdlel, a zapálil jsem si cigaretu, abych se vzpamatoval: ty prášky na spaní jsou fakt síla, bylo mi z nich špatně; minulé mě ale zase vůbec neuspaly: neexistovalo jasné východisko. Důchodci se zvolna otáčeli kolem své osy, měl jsem pocit, že muž se trochu předvádí; v očekávání konkrétní osoby, s níž by si mohli vyměnit úsměv, rozdávali potenciální úsměvy všude ko-lem. V předchozím životě museli být maloobchodníci, jinak jsem to neviděl. Členové skupiny postupně mířili k průvodkyni, která je vy-volávala jménem, předávala jim klíče a odesílala je do pokojů - vlastně jsme dostali rozchod. Průvodkyně nám zvučným hlasem při-pomněla, že máme možnost posnídat nebo si jít do pokoje odpoči-nout; to je zcela na nás. Sraz před prohlídkou klongů je každopádně v hale ve čtrnáct hodin.

Velké okno mého pokoje vedlo přímo na rychlostní komunikaci. Bylo půl sedmé. Provoz byl intenzivní, ale dvojitým sklem dovnitř pronikalo jen slabé dunění. Noční osvětlení bylo zhasnuté, slunce se ještě neodráželo od oceli a skla; v tuto denní hodinu bylo město šedé. U pokojové služby jsem si objednal dvojité espresso, kterým jsem zapil jeden efferalgan, jeden doliprane a dvojitou dávku oscillococci-na; pak jsem si lehl a pokusil se zavřít oči.

V omezeném prostoru se zvolna pohybovaly tvary; vydávaly hluboký bzučivý zvuk; šlo možná o stavební stroje nebo obří hmyz. V pozadí stál muž s malou zahnutou šavlí a pečlivě kontroloval její ostří; na sobě měl bílý turban a kalhoty se širokými nohavicemi. Ná-hle ovzduší zrudlo a zhoustlo, téměř zkapalnělo: poznal jsem podle sražených kapek, které se mi tvořily před očima, že mě od scény dělí sklo. Muž nyní ležel na zemi, znehybněn neviditelnou silou. Stavební stroje ho obklopily; bylo tam několik bagrů a malý buldozer s pásy. Bagry zvedly členitá ramena a všechny současně udeřily muže lží-cemi, čímž okamžitě rozsekaly jeho tělo na sedm osm kousků; nicméně jeho hlava jako by stále žíla démonickou energií a zarostlou tvář nadále vraštil zlý úsměv. Štafetu převzal buldozer a najel na mu-že, jehož hlava křupla jako vejce; výstřik mozku a rozdrcených kostí ohodil sklo pár centimetrů od mého obličeje.

5

Díky hravé družnosti, kterou podporuje,

a obrazům, které vyvolává, je turistika jakožto hledání smyslu vlastně stupňovaným,

kódovaným a netraumatickým prostředkem

k chápání vnějšku a jinakosti.

Rachid AMIROU

Vzbudil jsem se kolem poledního, klimatizace temně hučela; hlava mě bolela trochu míň. Ležel jsem napříč king size postelí a uvědomoval si plán okruhu a to, co mě čeká. Zatím neuspořádaná skupina se promění v živé společenství; počínaje odpolednem se mu-sím zařadit, a v první řadě zvolit šortky k vycházce na klongy. Rozhodl jsem se pro tříčtvrteční modré džíny, ne moc přiléhavé, a doplnil je tričkem “Radiohead”; pak jsem do batohu naskládal pár krámů. Znechuceně jsem na sebe pohlédl do zrcadla v koupelně: můj křečo-vitý obličej byrokrata ostře kontrastoval se zbytkem; celkem jsem se naprosto podobal tomu, čím jsem byl: čtyřicetiletým úředníkem, co se pokouší přestrojit za mladého po dobu dovolené; bylo to skličující. Přistoupil jsem k oknu a úplně roztáhl závěsy. Ze sedmadvacátého patra byla neuvěřitelná podívaná. Po levici se tyčila impozantní masa hotelu Mariott jako křídová skála, horizontálně rýhovaná řadami oken napůl ukrytých za balkony. Svit slunce v zenitu ostře zvýrazňo-val plochy a vrcholky budov. Přímo přede mnou na složitém kom-plexu pyramid a kuželů z modravého skla docházelo k nekonečným odrazům. Grand Plaza President na obzoru se vršil v obrovských betonových kostkách jako stupňovitá pyramida. Vpravo nad chvěji-vou zelenou plochou parku Lumphini byly vidět hranaté věže okrové citadely Dusit Thani. Modré nebe bylo bez mráčku. Otevřel jsem si pivo Singhu Gold, usrkával a přemítal o pojmu nezvratnosti.

Průvodkyně dole dělala něco jako prezenci a rozdělovala break-fast coupons. Při té příležitosti jsem se dozvěděl, že bimba se jmenují Babette a Léa. Babette měla blonďaté vlnité vlasy, tedy ne přírodně vlnité, zřejmě spíš naondulované, měla hezká prsa, mrcha, prosvíta-jící pod průsvitnou tunikou s etnickými vzory, pravděpodobně od Trois Suisses. I kalhoty z téže látky měla průsvitné; jasně odhalovaly bílé krajky kalhotek. Léa, výrazná bruneta, byla hubenější; doháněla to hezkým zaoblením zadečku, který se rýsoval v přiléhavých čer-ných cyklistických šortkách, a agresivní hrudí, jejíž špičky se hrotily pod jasně žlutým topem. Štíhlý pupík zdobil maličký diamant. Velmi pozorně jsem si obě zvířátka prohlédl, abych je mohl navždy pustit z hlavy.

Rozdělování stravenek pokračovalo. Průvodkyně Son všechny vyvolávala křestním jménem; bylo mi z toho mdlo. Jsme dospělí, sakra práce. Začal jsem doufat v lepší časy, když důchodce vyzvala jako “pana a paní Lobligeoisovy”; ihned však dodala s radostným úsměvem: Josette a René”. Bylo to těžko uvěřitelné, a přece pravda. Jmenuji se René,” potvrdil penzista nikomu určitému. “To je pech…” zamrmlal jsem. Žena po něm loupla unaveným pohledem typu: “Mlč, René, otravuješ ostatní.” Náhle jsem pochopil, koho mi připomíná: postavu Pana Pluse z reklam na výrobky Bahlsen. Možná to byl dokonce on. Obrátil jsem se přímo na jeho ženu: neúčinkovali někdy v minulosti jako herci v druhořadých rolích? Vůbec ne, odpověděla, měli řeznictví. To mohlo sedět taky. Ta veselá kopa byl tedy řezník (v Clamartu, upřesnila jeho žena); své piruety a vtipy dříve předváděl ve skromném podniku, zasvěceném zásobování prostého lidu.

Pak došlo na další dva páry, méně výrazné, mezi nimiž zdánlivě panovala nejasná spřízněnost. Už spolu někam jeli? Poznali se ráno u snídaně? V této fázi cesty bylo všechno možné. První pár byl záro-veň nejméně příjemný. Muž se trochu podobal Antoinu Waechterovi v mladých letech, je-li něco takového představitelné; byl však spíš hnědovlasý a měl pečlivě střižený vous; vlastně se nepodobal tolik Antoinu Waechterovi jako Robinu Hoodovi, ovšem s něčím švýcar-ským nebo lépe řečeno jurským navíc. Kdybych to měl shrnout, vlastně se nikomu moc nepodobal, ale vypadal fakt jako vůl. Ne-mluvě o jeho vážné ženě v lacláčích a se slušnýma mlíkárnama. Ne-bylo uvěřitelné, pomyslel jsem si, že by se tyhle bytosti dosud ne-rozmnožily; nejspíš nechali dítě u rodičů v Lons-le-Saulnier. Druhý pár, starší, už nevypadal tak bohorovně. On, štíhlý, kníratý a nervóz-ní, se mi představil jako naturopat; z neznalosti mě vyvedl upřesně-ním, že léčí pomocí rostlin či pokud možno jinými přírodními pro-středky. Jeho žena, drobná a hubená, pracovala v sociálním sektoru na integraci nevímjakých mladých alsaských delikventů; vypadali, že už aspoň třicet let nesouložili. Muž mě zřejmě hodlal zasvětit do bla-hodárných účinků přírodní medicíny; protože jsem však byl z první-ho kontaktu poněkud zpitomělý, šel jsem si sednout na nedalekou lavičku. Zbývající tři účastníky jsem odtamtud viděl špatně, neboť mi je způli zakrýval řeznický pár. Jakéhosi padesátiletého frajera jménem Robert s podivně tvrdým výrazem; ženu téhož věku jménem Josiane s černými kudrnatými vlasy kolem zlého, přemoudřelého a zároveň nicneříkajícího obličeje; konečně mladší, téměř bezvýraznou ženu, jíž nemohlo být přes sedmadvacet, která následovala Josianu s psí podřízeností a jmenovala se Valérie. No, ještě budu mít příleži-tost se k tomu vrátit; budu mít až moc příležitostí se k tomu vrátit, říkal jsem si temně cestou k autobusu. Všiml jsem si, že Son stále hledí do seznamu cestujících. Tvářila se napjatě, rty jí nevědomky tvořily slova; daly se z nich vyčíst obavy, až zmatek. Při přepočítá-vání vyšlo najevo, že skupina je třináctičlenná; a Thajci jsou občas velice pověrčiví, ještě víc než Číňani: na patrech budov i v číslování ulic často dvanáctku následuje čtrnáctka jen proto, aby se vyhnuli číslu třináct. Posadil jsem se nalevo zhruba v polovině autobusu. Lidi se při podobných skupinových přesunech rychle orientují: abyste měli klid, je dobré si honem vybrat místo a to si střežit, případně na něm rozmístit několik osobních věcí; zkrátka si je svým způsobem aktivně zabydlet.

K mému velkému překvapení si vedle mě sedla Valérie, přesto-že byl autobus ze tří čtvrtin prázdný. O dvě řady dál si Babette a Léa vyměnily pár posměšných slov. Ty coury by se měly ve vlastním zájmu trochu zklidnit. Nenápadně jsem zaměřil pozornost na mladou ženu po svém boku: měla dlouhé černé vlasy, obličej ani nevím, možná by se dal označit za skromný, nebyla ani přímo krásná, ani ošklivá. Po krátkém, ale intenzivním přemýšlení jsem ze sebe obtížně vysoukal: “Není vám horko?” “Ne, ne, v autobuse to jde,” odpovědě-la rychle a bez úsměvu, avšak s úlevou, že jsem zahájil hovor. Moje věta přitom byla pozoruhodně stupidní: v autobusu ve skutečnosti mrzlo. “Už jste byl v Thajsku?” navázala pohotově. “Ano, jednou.” Znehybněla v očekávání, že vyslechne zajímavé vyprávění. Mám jí povědět o svém předchozím pobytu? Možná ne hned. “Bylo to fajn…” řekl jsem nakonec vřelým hlasem, abych vyvážil banalitu repliky. Spokojeně pokývala hlavou. Vtom jsem pochopil, že ta mla-dá žena vůbec není podřízená Josianě; byla podřízená obecně, a možná připravená najít si nového pána; možná už měla dost Josiany - ta dvě řady před námi zuřivě listovala Světoběžníkovým průvodcem a vrhala naším směrem zlé pohledy. Jak v červené knihovně.

Hned za Payab Ferry Pierem loďka zabočila vpravo na Klong Samsen a ocitli jsme se v jiném světě. Za poslední století se tu život moc nezměnil. Podél kanálu se táhly týkové domky na pilotech; pod přístřešky schnulo prádlo. Některé ženy přistupovaly k oknům, aby si nás prohlédly; další přerušovaly praní. Mezi piloty se koupaly a do-váděly děti; mocně nám mávaly. Všude bujela vegetace; naše piroga si razila cestu mezi trsy leknínů a lotosů; odevšad prýštil intenzivní, hemživý život. Každé volné místečko na zemi, ve vzduchu nebo ve vodě jako by ihned obsazovali motýli, ještěrky nebo kapři. Podle Son jsme byli uprostřed období sucha; nicméně ovzduší bylo naprosto, nezvratně vlhké.

Valérie seděla vedle mě a jako by se jí zmocnil velký mír. Má-vala si se starci, kteří bafali na balkonech z dýmky, s koupajícími se dětmi, se ženami nad prádlem. I jurští ekologové působili spokojeně; dokonce i naturopati byli víceméně klidní. Obklopovaly nás jen tlu-mené zvuky a úsměvy. Valérie se ke mně otočila. Málem jsem dostal chuť ji vzít za ruku; bez konkrétního důvodu jsem to neudělal. Loď se úplně zastavila: procházeli jsme krátkou věčností šťastného odpoledne; dokonce i Babette s Léou byly zticha. Jak se vyjádřila Léa později v přístavišti, byly trochu mimo.

Během návštěvy Chrámu úsvitu jsem si v duchu uložil dokoupit v některé otevřené lékárně viagru. Na zpáteční cestě jsem se dozvě-děl, že Valérie je Bretonka a její rodiče měli statek v kraji Trégorrois; já sám jsem nevěděl, co bych jí řekl. Vypadala inteligentně, ale do inteligentního rozhovoru se mi nechtělo. Líbil se mi její něžný hlas, její katolická, roztomilá horlivost, pohyb rtů, když mluvila; určitě má krásně teplou pusu, připravenou polykat sperma opravdového přítele. “To bylo hezké odpoledne…” řekl jsem nakonec zoufale. Příliš jsem se vzdálil lidem, žil jsem příliš dlouho sám, už jsem vůbec nevěděl, jak na to. “Ano, moc hezké…” odpověděla; nebyla náročná, byla to fakt správná holka. Přesto jakmile autobus dorazil do hotelu, vrhl jsem se k baru.

O tři koktejly později jsem začal svého chování litovat. Vyšel jsem na obhlídku haly. Bylo sedm hodin večer; ze skupiny zatím nikde nikdo. Kdo chtěl, mohl se za čtyři sta bátů zúčastnit večeře s představením “tradičních thajských tanců”; sraz byl v osm. Valérie tam jistě bude. Já už měl o tradičních thajských tancích určitou představu díky tři roky starému okruhu Klasické Thajsko od “Růže Seve-ru” do “Města Andělů”, který jsem podnikl s Kuoni. Mimochodem nebyl vůbec špatný, ale trochu drahý a na takové kulturní úrovni, že z toho šel mráz po zádech, všichni účastníci měli minimálně čtyři roky vejšky. Dvaatřicet Buddhových poloh v sochařství období Ra-tanakosin, thajsko-barmské, thajsko-khmerské nebo thajsko-thajské styly, nic jim neuniklo. Vrátil jsem se vyčerpaný a bez bedekru jsem si neustále připadal jako blbec. Teď jsem hlavně začínal mít pořád-nou chuť si zapíchat. Chodil jsem dokola po hale se vzrůstající nejis-totou, když jsem zahlédl nápis “HEALTH CLUB” s šipkou o patro níž.

Vstup zdobily červené neony a girlandy různobarevných žárovi-ček. Na světelném panelu s bílým pozadím podávaly tři mořské pan-ny v bikinách a s poněkud přehnaným poprsím potenciálnímu ná-vštěvníkovi pohár šampaňského; v dálce se tyčila velmi stylizovaná eiffelovka; zkrátka pojetí se dost lišilo od fitnessek hotelů Mercure. Vstoupil jsem a objednal si u baru bourbon. Tucet dívek za sklem se ke mně obrátilo, některé s vábivým úsměvem, jiné bez. Byl jsem jediný zákazník. I když podnik nebyl velký, měly dívky cedule s čís-ly. Rychle jsem se rozhodl pro číslo 7: jednak proto, že byla rozkoš-ná, pak že nevěnovala přílišnou pozornost televiznímu programu a také proto, že nevypadala zabraná do rozhovoru se sousedkou. A vskutku, když uslyšela své jméno, vstala s očividným uspokojením. Pozval jsem ji u baru na kolu a pak jsme přešli na pokoj. Jmenovala se Oon, nebo tak jsem to aspoň pochopil, a pocházela ze severu ze-mě - z malé vesnice poblíž Chiang Mai. Bylo jí devatenáct let.

Po společné koupeli jsem se položil na lůžko pokryté pěnou; ihned jsem pochopil, že své volby nebudu litovat. Skvěle se pohybo-vala, velmi plynule; namydlila se tak akorát. V jednu chvíli se mi dlouze otřela ňadry o zadek; to byla osobní iniciativa, všechny holky to nedělaly. Vymydlenou kočičkou mi drhla lýtka jako tvrdým kar-táčkem. Ke svému překvapení jsem téměř okamžitě ztvrdnul; když mě otočila a začala mi nohama dráždit úd, myslel jsem dokonce, že se brzy neovládnu. Nakonec se mi to s velkým úsilím prudkým sta-žením stehenních abduktorů podařilo.

Když na mě na posteli nasedla, myslel jsem si, že ještě nějakou dobu vydržím; rychle mne však vyvedla z omylu. Jakkoli byla mla-dá, kundičku používat uměla. Nejdřív ji velmi něžně, lehce stahovala kolem žaludu; potom o pár centimetrů sesedla a stiskla pevněji. “Ó, ne, Oon, ne!…” křičel jsem. Rozesmála se, spokojená se svou mocí, klesala níž a pomalu, silně stahovala vaginu; současně se mi dívala do očí s viditelným pobavením. Udělal jsem se dávno předtím, než dosedla ke kořeni.

Potom jsme chvíli klábosili v objetí na posteli; nezdálo se, že by s návratem na scénu spěchala. Nemá mnoho zákazníků, říkala, hotel je spíš pro skupiny na konci zájezdu, lidi bez příběhu, kteří už prošli téměř vším. Jezdí sem hodně Francouzů, ale jen málo jich oceňuje body massage. Příchozí jsou milí, ale převažují Němci a Australané. Také několik Japonců, ale ty nemá ráda, jsou divní, vždycky vás chtějí mlátit nebo svazovat; nebo zůstávají v koutě, honí si ho a při-tom vám koukají na boty; není to k ničemu.

A co si myslí o mně? Celkem dobrý, akorát doufala, že vydržím déle. “Much need…” řekla a potřásla mým zvadlým údem. Jinak jsem jí připadal jako hodný člověk. ” You look quiet…” řekla. V tom se trochu pletla, i když je fakt, že mě dost zklidnila. Dal jsem jí tři tisíce bátů, což, jestli jsem si dobře vzpomínal, byla slušná cena. Podle její reakce skutečně ano. “Krop khun khat!” zvolala se širokým úsmě-vem a rukama sepjatýma na úrovni čela. Pak mě za ruku doprovodila k východu; před dveřmi jsme si vyměnili několik polibků na tvář.

Když jsem stoupal po schodech, narazil jsem na Josianu, která očividně váhala, zda má sejít. Na večer si oblékla černou tuniku s pozlacenými okraji, sympatičtější ji to však rozhodně nedělalo. Bez mrknutí na mě upírala tučný, vychytralý obličej. Všiml jsem si, že si umyla vlasy. Nebyla ošklivá, to ne; mohla by být svým způsobem i hezká, několik Libanonek jejího typu se mi vrylo do paměti; její zá-kladní výraz byl však zřetelně zlý. Uměl jsem si ji představit, jak pronáší ta či ona politická stanoviska; nepozoroval jsem v ní žádný soucit. Neměl jsem jí ani co říct. Sklonil jsem hlavu. Možná trochu v rozpacích řekla: Je dole něco zajímavého?” Tolik mě štvala, že jsem málem odpověděl: “Bar s kurvama,” ale nakonec jsem zalhal, bylo to jednodušší: “Ani nevím, nějaký kosmetický salon…”

“Nešel jste na představení…” poznamenala ta mrcha. “Vy taky ne…” odsekl jsem. Tentokrát s odpovědí váhala, dělala dámičku. “Ne, já tyhle věci nemám moc ráda…” prohlásila s téměř racinov-ským pohybem paže. Jsou moc turistická…” Co tím chtěla říct? Všechno je turistické. Opět jsem se přemohl, abych jí nedal pěstí. Blokovala mi nahoře na schodech cestu; musel jsem prokázat trpěli-vost. Když si to žádaly okolnosti, uměl svatý Jeroným, jinak prudký pisatel dopisů, projevit ctnost křesťanské trpělivosti; proto je také považován za velkého světce a církevního otce.

Podle ní je představení “tradičních thajských tanců” dobré tak akorát pro Josettu a Reného, které si pro sebe pojmenovala Homol-kovi; s nevolností jsem pochopil, že ve mně hledá spojence. Pravda byla, že zájezd brzy zamíří do vnitrozemí a během jídla budeme roz-sazeni ke dvěma stolům; bylo načase zvolit si tábor. “Nuže…” řekl jsem po delší pomlce. V tu chvíli se nad námi jako zázrakem objevil Robert. Snažil se sejít po schodech. Rychle jsem se vypařil a vzal schody po několika. Těsně než jsem zapadl do restaurace, otočil jsem se: Josiane zůstala stát a sledovala Roberta, jak míří ostrým krokem do masážního salonu.

U bufetu se zeleninou se ochometaly Babette a Léa. Pokynul jsem jim hlavou na znamení minimálního pozdravu a nabral si batá-ty. I jim musely tradiční thajské tance připadat nemožné. Po návratu ke stolu jsem zjistil, že ty slepice sedí o pár metrů dál. Léa na sobě měla tričko s nápisem “Rage Against the Machine” a džínové, velmi těsné bermudy a Babette jakousi členitou věc složenou z různobarevných hedvábných proužků a průsvitných míst. Živě štěbetaly a probí-raly, myslím, různé newyorské hotely. Oženit se s takovouhle kozou, říkal jsem si, musí být radikální hrůza. Že bych si ještě sednul jinam? Ne, to by bylo trochu okaté. Sedl jsem si aspoň zády k nim, zhltnul jídlo a vrátil se do pokoje.

Když jsem se chystal vlézt do vany, objevil se šváb. Opravdu si k vstupu do mého života nemohl vybrat lepší chvíli, pašák. Hbitě uháněl po kachlíčkách; očima jsem hledal pantofli, třebaže jsem vě-děl, že nemám moc šancí ho zasáhnout. K čemu bojovat? A co zmů-že Oon navzdory úžasně pružné vagině? Byli jsme už předem odsouzení. Švábové kopulují bez půvabu a zjevné radosti; avšak kopulují v hojném počtu a rychle geneticky mutují; proti švábům jsme naprosto bezmocní.

Než jsem se svlékl, ještě jednou jsem vzdal hold Oon a všem thajským prostitutkám. Nemají holky snadnou práci; málokdy asi natrefí na správného kluka ucházejícího vzhledu, který chce jen po-čestně a ve shodě vyvrcholit. A to nemluvím o Japoncích - při té představě jsem se otřásl a uchopil Světoběžníkova průvodce. Babette a Léa, pomyslel jsem si, by nebyly schopné stát se thajskými prosti-tutkami; nebyly toho hodné. Valérie možná; v té holce něco bylo, zároveň mateřského a rajcovního, ovšem pouze potenciálně, zatím to byla hlavně hodná, přátelská a spořádaná dívka. A také bystrá. Valé-rii jsem si asi prostě oblíbil. Lehce jsem si ho vyhonil, abych měl před četbou jasnou hlavu; objevilo se pár kapek.

I když Světoběžníkův průvodce v zásadě nabízí, že čtenáře při-praví na cestu do Thajska, má k ní v praxi ostré výhrady a cítí potře-bu hned v úvodu pranýřovat sexuální turistiku, toto nechutné otroctví. Tihle batůžkáři jsou vlastně mrzouti, jejichž jediným cílem je pošlapat i tu nejmenší radůstku turistům, které z duše nenávidí. Ostatně nic nemají rádi tak jako sami sebe, soudě podle sarkastických větiček typu: “To víte, milá dámo, za mániček to tu byla ji-ná!…” táhnoucích se celým průvodcem. Nejhorší na tom byl nejspíš nesmlouvavý tón, klidný a přísný, chvějící se potlačovaným pohor-šením: “Ne že bychom byli stydlivky, ale Pattayu prostě nemusíme. Co je moc, je moc.” O něco dál si berou na mušku “panděraté zápa-ďáky”, co se natřásají s Thaječkami; z toho se jim chce “jednoduše blít”. Zkrátka protestantský humanitářský kreténi, oni i celá “prima parta lidiček, která jim s touhle knihou pomohla”, jejichž ksichty se blahosklonně roztahovaly na zadní stránce. Prudce jsem mrštil svaz-kem do pokoje, těsně minul televizor Sony a rezignovaně se natáhl pro Firmu Johna Grishama. Byl to americký bestseller, jeden z nej-lepších; rozumí se jeden z nejprodávanějších. Hlavní hrdina byl právník s velkou budoucností, skvělý a pohledný, který pracoval devadesát hodin týdně; nejenže z té sračky až nemravně čišel budoucí scénář, bylo dokonce cítit, že autor už myslel na casting a tu roli psal na míru Tomu Cruisovi. Hrdinova manželka taky nebyla špatná, i když makala jen osmdesát hodin týdně; tady to však na Nicole Kid-manovou nevypadalo, nebyla to role pro kadeřavou; hodil se k ní spíš brushing. Holoubci díkybohu neměli děti, takže si člověk ušetřil únavné scény. Byl to napínavý příběh, tedy napínavý do určité míry: od druhé kapitoly bylo jasné, že vedoucí firmy jsou zloduši, a nepři-cházelo v úvahu, aby hrdina na konci umřel; mimochodem o nic víc než jeho žena. Nicméně aby romanopisec ukázal, že nežertuje, rozhodl se obětovat několik sympatických druhořadých postav; zbývalo zjistit které, to mohlo být důvodem k četbě. Možná hrdinova otce: jeho podnikání se zastavilo na mrtvém bodě, špatně se přizpůsoboval managementu na ostří nože; měl jsem neodbytný pocit, že slaví své poslední Díkůvzdání.

6

První roky života prožila Valérie v Trémévenu, vesničce několik kilometrů severně od Guingampu. V sedmdesátých a začátkem osm-desátých let pojaly vláda a místní zemědělská družstva záměr udělat z Bretaně významného dodavatele vepřového masa, schopného uspět v konkurenci Velké Británie a Dánska. Vybízely mladé chovatele, k nimž patřil i Valériin otec, aby zakládali jednotky intenzivní výroby; tak se těžce zadlužili u banky Crédit Agricole. V roce 1984 se začal kurz vepřového masa hroutit; Valérii bylo jedenáct. Bylo to poslušné, spíše samotářské děvče, které se dobře učilo; chystala se nastoupit na nižší střední školu v Guingampu. Její starší bratr, rovněž dobrý student, právě udělal maturitu; přihlásil se do zemědělské přípravky na lyceu v Rennes.

Valérie si vzpomínala na Štědrý den 1984; otec strávil většinu dne s účetním z odborové federace zemědělců. Během večeře skoro nepromluvil. Při dezertu po dvou sklenkách šampaňského se obrátil k synovi. “Nemůžu ti radit, abys převzal hospodářství,” řekl. “Už dva-cet let vstávám před svítáním a končím v osm nebo devět večer; s mámou jsme prakticky neměli dovolenou. Stačilo by, kdybych to teď prodal se všemi stroji i stájemi, a investoval do rekreačních nemovi-tostí: mohl bych se po zbytek života opalovat u vody.”

Následující roky pád kurzu vepřového pokračoval. Došlo k de-monstracím zemědělců doprovázeným beznadějným násilím; na ná-dvoří Invalidovny vylili tuny hnoje, před Národním shromážděním podřízli několik prasat. Koncem roku 1986 vláda narychlo schválila podpůrná opatření a vyhlásila plán obnovy pro chovatele. V roce 1987 prodal Valériin otec hospodářství za čtyři miliony franků a ně-co. Za utržené peníze koupil velký byt v Saint-Quay-Portrieux pro rodinu a tři garsonky v Torremolinos; zbýval mu milion franků, který vložil do podílových fondů SICAV; dokonce si mohl splnit i dětský sen a pořídit si malou jachtu. Prodejní smlouvu podepsal smutně a trochu znechuceně. Novému majiteli bylo třiadvacet, byl svobodný, pocházel z Lannion a právě ukončil studia zemědělky; stále ještě věřil plánům obnovy. Jemu samému bylo osmačtyřicet, jeho ženě čtyřicet sedm; nejlepší roky života zasvětili marné dřině. Žili v zemi, kde výrobní investice v porovnání se spekulativními investicemi ne-přinášejí žádnou skutečnou výhodu; to už nyní věděl. Hned za první rok mu pronájem garsonek vynesl víc než roky práce. Zvykl si luštit křížovky, vyjížděl si na jachtě do zálivu, občas na ryby. Jeho žena si na nový život zvykla snadněji a velice ho podporovala: opět přišla na chuť četbě, chození do kina, zábavě.

Když prodali statek, bylo Valérii čtrnáct let a začínala se líčit; před zrcadlem v koupelně sledovala, jak jí pomalu rostou ňadra. V předvečer stěhování se vydala na dlouhou procházku po statku. V hlavním chlévě zbývala desítka vepřů, kteří se k ní s mírným chroch-táním přiblížili. Ještě téhož večera je odvezli do velkoobchodu a v dalších dnech porazili.

Následující léto bylo zvláštní. V porovnání s Trémévenem bylo Saint-Quay-Portrieux téměř městečko. Už si nemohla u domu lehat do trávy, nechat myšlenky putovat s mraky, plynout s říčními voda-mi. Mezi letními hosty byli i kluci, kteří se za ní otáčeli; nikdy si úplně nezvykla. Koncem srpna potkala Bérénice, holku z nižší střed-ní, co s ní měla nastoupit do kvinty lycea v Saint-Brieuc. Bérénice byla o rok starší; už se líčila, nosila značkové sukně; měla hezkou, ostře řezanou tvář a velmi dlouhé vlasy, benátsky plavé. Zvykli si spolu chodit na pláž Sainte-Marguerite; vždycky se nejdřív převlékly ve Valériině pokoji. Když si jednou odpoledne sundala Valérie podprsenku, zachytila Béréničin pohled na svých prsou. Věděla, že má krásná, kulatá, vysoko položená prsa, tak plná a pevná, že vypadala až uměle. Bérénice napřáhla ruku, pohladila jejich zaoblení a bradavku. Valérie otevřela ústa a zavřela oči ve chvíli, kdy se Béréniči-ny rty blížily k jejím; úplně se polibku poddala. Když jí Bérénice strčila ruku do kalhotek, byla už vlhká. Nedočkavě se jich zbavila, padla na postel a roztáhla nohy. Bérénice si k ní klekla, přitiskla jí ústa na kundičku. Břichem jí horce škubalo, myslí jako by se vznáše-la v nekonečných nebeských prostorách; nikdy netušila, že může existovat taková rozkoš.

Pokračovaly v tom každý den až do začátku školního roku. Po-prvé začátkem odpoledne před odchodem na pláž; potom společně uléhaly na slunci. Valérie se postupně zmocňovala touha a svlékala si horní díl plavek, aby Bérénice ukázala prsa. Do pokoje se vracely téměř úprkem a milovaly se znova.

Během prvního školního týdne se Bérénice Valérii vzdálila a za-čala se vyhýbat společné cestě domů; krátce poté začala chodit s klu-kem. Valérii rozchod doopravdy nezarmoutil; byl to normální vývoj. Zvykla si každé ráno po probuzení masturbovat. Po několika minu-tách vždy dosáhla orgasmu; tento nádherný, snadný proces ji naplňo-val celý den radostí. K chlapcům byla rezervovanější: poté co si ve stánku na nádraží koupila několik čísel časopisu Hot Video, věděla, co očekávat od jejich anatomie, orgánů, různých sexuálních proce-dur; avšak jejich chlupy a svaly v ní jen vzbuzovaly lehký odpor; jejich kůže se zdála tlustá a hrubá. Hnědavý, vrásčitý povrch koulí, ostře anatomický vzhled obnaženého rudého, lesklého žaludu… nic z toho nebylo zrovna přitažlivé. Nakonec se přece jen vyspala s klu-kem ze septimy, velkým blonďákem, který ji sbalil na diskotéce v Paimpolu; žádná velká rozkoš to nebyla. V sextě a septimě to zkou-šela dál s jinými; svést kluka nebylo těžké, stačilo obléct si krátkou sukni, zkřížit nohu přes nohu, vzít si halenku s velkým výstřihem nebo z průhledné látky, aby byla vidět prsa; žádná z těchto zkušenos-tí nebyla skutečně přesvědčivá. Rozumově dokázala pochopit záro-veň vítězný a něžný pocit některých dívek, když cítily, jak se jim hluboko zasouvá péro; osobně ale nic podobného necítila. Prezervativ, pravda, tomu moc nepřidal; chabé, opakované mlaskání latexu jí neustále připomínalo realitu a bránilo mysli proniknout do beztvaré-ho nekonečna pocitů rozkoše. V období kolem maturity s kluky takřka úplně přestala.

O deset let později se nedalo říct, že by doopravdy začala, pomyslela si smutně, když se probudila ve svém pokoji v hotelu Bangkok Palace. Dosud se nerozednilo. Rozsvítila lustr, prohlédla si tělo ve zrcadle. Prsa má stále tak pevná jako v sedmnácti. I zadeček má stále hezky kulatý, bez známky tuku: nepochybně má krásnou postavu. Přesto si na snídani oblékla volné tričko a neforemné bermudy. Než zavřela dveře, ještě na sebe koukla do zrcadla: obličej neslaný nemastný, tak nanejvýš příjemný; ani rovné černé vlasy, které jí rozcuchaně spadaly na ramena, ani výrazně hnědé oči nepřinášely žádný trumf. Jistě z toho šlo vytěžit víc, kdyby si pohrála s líčením, zvolila nový účes, poradila se s kosmetičkou. Většina žen jejího věku tomu věnuje aspoň pár hodin týdně; ve svém případě však neměla pocit, že by se tím něco změnilo. Vlastně jí scházela touha svádět.

Hotel jsme opustili v sedm hodin; provoz už byl hustý. Valérie mi pokynula hlavou na pozdrav a sedla si přes uličku vedle mě. V autobuse nikdo nemluvil. Šedá megapole se zvolna probouzela; skút-ry s páry, někdy s dítětem v matčině náruči, si to razily mezi nacpa-nými autobusy hromadné dopravy. V některých přístavních uličkách dosud visela jemná mlha. Ranními mráčky brzy prorazí slunce, začne být horko. Poblíž Nonthaburi se začalo předivo města rozpadat a spatřili jsme první rýžová pole. Z bahna sledovali autobus nehybní buvoli, přesně jak by to dělaly krávy. Jurští ekologové se začali oší-vat; nejspíš by si rádi buvoly vyfotili.

První zastávka byla ve městě Kanchanaburi, na jehož živé a ve-selé atmosféře se průvodce shodují. Podle Michelinu jde o “skvělý výchozí bod k návštěvě okolních oblastí”; Světoběžník ho zas ozna-čuje za “dobrý základní tábor”. Program měl pokračovat několikaki-lometrovou prohlídkou železnice smrti, vinoucí se kolem řeky Kwai. Nikdy jsem přesně nepochopil, jak to s tou řekou Kwai bylo, a proto jsem se snažil naslouchat výkladu průvodkyně. Naštěstí René, vybaven průvodcem Michelin, pozorně sledoval, vždy připraven upřesnit ten či onen bod. Stručně řečeno se Japonci po vstupu do války v roce 1941 rozhodli, že postaví železnici ze Singapuru do Barmy - s dlouhodobým záměrem zabrat Indii. Tato železnice měla procházet Malajsií a Thajskem. A cože vlastně Thajci během druhé světové války dělali? Popravdě řečeno nic moc. Byli “neutrální”, sdělila mi stydlivě Son. Ve skutečnosti, doplnil René, uzavřeli vojenský pakt s Japon-skem, ale válku spojencům nevyhlásili. Zvolili cestu moudrosti. Opět tak prokázali jemnocit, díky němuž přežili dvě století v sevření dvou koloniálních mocností, Francie a Anglie, nepodlehli ani jedné a zů-stali jedinou zemí jihovýchodní Asie, která nebyla nikdy kolonizová-na.

V roce 1942 byly každopádně zahájeny práce v oblasti řeky Kwai, k nimž bylo mobilizováno šedesát tisíc anglických, austral-ských, novozélandských a amerických válečných zajatců, jakož i “nespočet” asijských nevolníků. V říjnu 1943 byla železnice dokon-čena, ovšem za cenu života šestnácti tisíc válečných zajatců - zemřeli kvůli nedostatku potravin, špatnému podnebí a přirozené krutosti Japonců. O něco později spojenecký nálet zničil most přes řeku Kwai, zásadní dopravní tepnu, a znemožnil tak používání železnice. Krátce řečeno spousta mrtvol s téměř nulovým výsledkem. Od té doby se situace moc nezměnila - a dostat se bez problémů vlakem ze Singapuru do Dillí bylo stále nemožné.

Prohlídka JEATH Musea, vybudovaného na památku strašného utrpení spojeneckých válečných zajatců, mě zastihla ve stavu mírné úzkosti. Jistě, říkal jsem si, všechno to je velmi politováníhodné; jenže za druhé světové se přece děly horší věci. Nemohl jsem se ubránit dojmu, že být ti zajatci Poláci nebo Rusové, nebylo by kolem toho takové haló.

O něco později jsme museli přetrpět hřbitov spojeneckých vá-lečných zajatců - těch, kteří svým způsobem vykonali konečnou oběť. Byly na něm bílé kříže, všechny naprosto stejné, v pravidelných řadách; místo vyzařovalo hlubokou nudu. Připomínalo mi to Omaha Beach, která mě také zrovna nedojala - a spíš ve mně po pravdě řečeno vzbuzovala dojem umělecké instalace. “Právě zde,” říkal jsem si tehdy s pocitem smutku, který jsem vnímal jako nedostatečný, “umřela spousta pitomců za demokracii.” Nicméně hřbitov u řeky Kwai byl daleko menší a bylo dokonce možné spočítat hroby; rychle jsem od toho upustil. “Nemůže jich tu být šestnáct tisíc…” uzavřel jsem přesto nahlas. “Správně!” oznámil mi René, stále vyzbrojen průvodcem Michelin. “Počet mrtvých se odhaduje na šest-náct tisíc; na tomto hřbitově se však nachází pouze 582 hrobů. Tito mrtví jsou považováni (předčítal s prstem sledujícím řádky) za pět set osmdesát dva mučedníků demokracie.”

Když jsem v deseti letech získal na lyžařském táboře medaili ve sjezdu, nacpal jsem se v cukrárně palačinkami flambovanými koňa-kem Grand Marnier. Byla to malá samotářská oslava; neměl jsem kamarády, s nimiž bych se o radost podělil. Jako každý rok tou do-bou jsem bydlel u otce v Chamonix. Byl vysokohorský vůdce a zku-šený horolezec. Jeho přátelé byli podobného ražení, odvážní a mužní; necítil jsem se mezi nimi dobře. Mezi muži jsem se nikdy necítil dobře. Bylo mi jedenáct, když mi holka poprvé ukázala číču; hned jsem si ten malý prořízlý, záhadný orgán zamiloval. Neměla ještě moc chlupů, byla to holka mého věku, jmenovala se Martine. Dlouho seděla s roztaženýma nohama a odhrnutými kalhotkami, abych dobře viděl; když jsem k ní však chtěl natáhnout ruku, dostala strach a utekla. Všechno mi to připadalo nedávno, nezdálo se mi, že bych se od té doby moc změnil. Moje nadšení pro kundičky se nezmenšilo, spatřoval jsem v něm dokonce jeden ze svých posledních plně lid-ských, rozpoznatelných rysů; u zbytku jsem si už tak jistý nebyl.

Krátce po návratu do autobusu si vzala Son slovo. Nyní směřu-jeme k našemu dnešnímu nocležišti, které bude, to by Son ráda zdů-raznila, výjimečná kvalita. Nebude televize, nebude video. Nebude elektřina, nebudou svíčky. Nebude koupelna, voda z řeky. Nebude postel, rohože. Úplný návrat příroda. Tento návrat k přírodě, zaznamenal jsem v duchu, se projevuje především řadou odříkání; jurští ekologové - při cestě vlakem jsem se nechtěně dozvěděl, že se jme-nují Éric a Sylvie - z toho slintali netrpělivostí. “Večer francouzská kuchyně,” uzavřela Son bez zjevné spojitosti. “Nyní my jíst thajsky. Také malá restaurace, břeh řeky.”

Místo bylo kouzelné. Stoly stály ve stínu stromů. U vchodu bylo prosluněné jezírko s želvami a žábami. Dlouze jsem pozoroval žáby; znovu mě ohromilo, jak neobyčejně v tomto klimatu bují život. Pod hladinou pluly bělavé ryby. O něco výš se pohupovaly lekníny a daf-nie. Na lekníny neustále usedal hmyz. Želvy to vše pozorovaly s vy-rovnaností vlastní jejich druhu.

Son mě přišla upozornit, že oběd už začal. Zamířil jsem k sálu u řeky. Stály tam dva stoly pro šest lidí; všechna místa byla obsazená. Trošku zpanikařeně jsem se rozhlédl, na pomoc mi však přiběhl Re-né. “Nic se neděje, pojďte k nám!” zvolal velkoryse, “přidáme na konec příbor.” Zjevně jsem tedy zasedl ke stolu zavedených párů: jurských ekologů, naturopatů - dozvěděl jsem se při té příležitosti, že slyší na jména Albert a Suzanne - a dvojice řeznických seniorů. Rychle jsem dospěl k názoru, že toto uspořádání neodráží žádnou skutečnou spřízněnost, ale vyplynulo z naléhavosti situace při rozdě-lování stolů; páry se shlukly instinktivně, jako vždy v naléhavé situaci; tento oběd v podstatě představoval pozorovací kolo.

Konverzace nejdřív probíhala na téma masáží, zřejmě blízké naturopatům. Předchozího večera si Albert a Suzanne nechali ujít tra-diční tance a místo nich si dopřáli vynikající masáž zad. René se tro-chu rozpustile ušklíbl; Albertův výraz ho však rychle upozornil, že jeho reakce byla naprosto nemístná. Tradiční thajské masáže, rozohnil se, nemají nic společného s žádnými pochybnými praktika-mi; jsou projevem stoleté, ne-li tisícileté civilizace, mimochodem zcela v souladu s čínským učením o akupunktuře. Oni sami je ve své ordinaci v Montbéliardu provozují, přirozeně aniž se mohou rovnat obratnosti thajských praktiků; včera večer, uzavřel, se toho hodně naučili. Éric se Sylvií je fascinovaně poslouchali. René si rozpačitě odkašlal; pohled na pár z Montbéliardu vskutku nenavozoval žádné chlípné představy. Kdo vlastně rozšířil pověst, že Francie je zemí špásu a nevázanosti? Francie je strašidelná, naprosto strašidelná a administrativní země.

“Mně taky masírovali záda, ale ta holka skončila u koulí…” za-sáhl jsem nepřesvědčivě. Protože jsem zrovna žvýkal kešu oříšky, nikdo mě neslyšel kromě Sylvie, která na mě zděšeně pohlédla. Lokl jsem si piva a bez obtíží její pohled ustál: jestlipak je tahle ženská aspoň schopná se správně postarat o pinďoura? Nic na to nepoukazo-valo. Mezitím jsem mohl počkat na kávu.

Je fakt, že ty holky jsou rozkošné,” poznamenala Josette, natáhla se pro plátek papaje, a ještě tak posílila rozpačité dusno. Kafe někde vázlo. Co dělat po jídle, když nesmíte kouřit? Klidně jsem sledoval, jak se mezi námi rozprostírá nuda. Rozhovor jsme namáhavě uzavře-li několika větami o klimatu.

Spatřil jsem opět otce přibitého k posteli, sraženého náhlou de-presí - strašlivou u tak aktivního člověka; jeho přátelé horolezci stáli v rozpacích kolem něho, bezmocní proti tomu zlu. Jednou mi vysvět-lil, že tolik sportuje proto, aby se otupil, nemusel myslet. Podařilo se mu to: byl jsem přesvědčený, že se mu podařilo životem proplout bez jediného skutečného zamyšlení nad lidským údělem.

7

V autobuse Son pokračovala ve výkladu. Příhraniční oblast, k níž jsme se blížili, byla zčásti osídlená barmskými uprchlíky karenského původu; to nepředstavovalo žádnou potíž. Karenové dobří, soudila Son, odvážní, děti dobře učí ve škole, žádné problémy. Nic společného s některými kmeny ze severu, s nimiž se během cesty nesetkáme; a podle ní o moc nepřijdeme. Zejména v případě kmene Akha, na který zjevně měla pifku. I přes vládní snahy nebyli přísluš-níci kmene Akha zřejmě schopní vzdát se své tradiční činnosti - pěs-tování máku. Byli to prý animisté a pojídali psy. “Akha špatní,” zdů-raznila Son energicky: kromě pěstování máku a sbírání ovoce nic neumí; děti se ve škole neučí. “Moc peněz utrácet pro ně, žádný vý-sledek. Oni úplně nemožní,” uzavřela pěknou syntézou.

Cestou k hotelu jsem si tedy ty slavné Kareny prohlédl, jak se činí na břehu řeky. Zblízka, myslím bez samopalu, nevypadali nijak nevraživě; do očí nejvíc bilo, jak milují své slony. Koupat se v řece a kartáčovat slonům záda vypadalo jako jejich největší radost. Pravda je, že nešlo o karenské rebely, ale běžné Kareny - kteří právě uprchli z místa bojů, protože už toho všeho měli plné zuby a karenská nezá-vislost jim byla víceméně lhostejná.

V informační brožurce v pokoji jsem se dočetl něco o historii osady, odvíjející se v první řadě od jednoho krásného lidského příbě-hu spojeného se jménem Bertranda de Moala, průkopníka batůžkářů, který se do místa zamiloval a koncem šedesátých let zde “složil krosnu”. Zarputile a také s pomocí karenských přátel krok za krokem vybudoval tento “ekologický ráj”, který si nyní může vychutnávat zahraniční klientela.

Místo bylo skutečně nádherné. K řece - kterou jste cítili pod no-hama - se nakláněly chatičky z velmi umně tesaného týkového dřeva, spojené lávkami obrostlými květinami. Hotel se nacházel ve velmi sevřeném údolí se svahy pokrytými hustou džunglí. Když jsem vy-cházel na terasu, rozhostilo se náhle hluboké ticho. Chvílí mi trvalo, než jsem pochopil důvod: všichni ptáci přestali naráz zpívat. Byl čas, kdy se džungle chystá ke spánku. Co jen mohlo žít v tom lese za vel-ké predátory? Nejspíš nic moc; dva nebo tři leopardi; hadi a pavouci tu ale určitě nechyběli. Rychle se stmívalo. Na druhém břehu skákala mezi stromy opice; zavřískla. Jako by se jí zmocňovala úzkost a dychtivost připojit se ke stádu.

Vrátil jsem se do pokoje a zapálil svíčky. Zařízení bylo mini-mální: týkový stůl, dva kavalce z hrubého dřeva, pár spacáků a roho-že. Celou čtvrt hodinu jsem se metodicky mazal repelentem Cinq sur Cinq. Řeky jsou fajn, ale víme, co jsou zač, přitahují komáry. Byl tam i meduňkový vosk, který se mohl rozpouštět; opatrnost v tomto směru mi nepřipadala zbytečná.

Když jsem vyšel na večeři, byla už úplná tma; mezi chatkami visely girlandy z barevných žároviček. Elektřinu tu tedy mají, zaznamenal jsem; zjevně však neuznali za vhodné ji zavést i do pokojů. Na chvíli jsem se zastavil a opřel se o zábradlí, abych si prohlédl řeku; měsíc stál vysoko a odrážel se na hladině. Naproti se nejasně rýsovala temná masa džungle; čas od času se ozval drsný hlas noční-ho ptáka.

Skupiny lidí skládající se aspoň ze tří členů mají zdánlivě spon-tánní tendenci dělit se na dvě nepřátelské podskupiny. Večeře se po-dávala na pontonu uprostřed řeky; tentokrát nám připravili dva stoly po osmi. Ekologové i naturopati už zaujali místa u jednoho z nich; bývalí řezníci seděli zatím osamoceně u druhého. Co mohlo způsobit rozkol? Možná polední diskuse o masážích, která celkem vzato ne-dopadla moc dobře. Hned ráno kromě toho Suzanne, oděná střídmě do tuniky a kalhot z bílého lnu -vhodně zvýrazňujících suchost jejích tvarů - vyprskla smíchy, když uviděla Josettiny květované šaty. Dě-lení v každém případě začalo. Trochu zbaběle jsem zpomalil a pustil napřed Lionela, svého souseda z letadla - a nyní i z chatiček. Rozhodl se velmi rychle, sotva vědomě; neměl jsem ani pocit, že by šlo o nějakou spřízněnost, spíš o jakousi třídní solidaritu, nebo ještě lépe řečeno (neboť pracoval u plynáren, a byl tedy státním zaměstnancem, zatímco ti druzí bývalými maloobchodníky) o solidaritu podle úrov-ně vzdělání. René nás přivítal s očividnou úlevou. Naše rozhodnutí v této fázi kromě toho nebylo nijak klíčové: kdybychom se přidali k vedlejšímu stolu, důrazně bychom potvrdili osamocenost bývalých řezníků, zatímco takhle jsme v podstatě jenom vyvážili obsazení.

Babette a Léa dorazily krátce po nás a bez váhání usedly k ved-lejšímu stolu.

Po drahné chvíli - předkrm už byl na stole - se na konci pontonu objevila Valérie; nerozhodně se rozhlédla kolem. U vedlejšího stolu zbývala dvě místa vedle Babetty a Léy. Maličko ještě zaváhala, trhla sebou a přišla si sednout nalevo ode mě.

Josiane se chystala ještě déle než obvykle; při svíčkách musela mít potíže s líčením. Její černé sametové šaty se slušivým, ale nepře-hnaným dekoltem nevypadaly špatně.

I ona se krátce zarazila, než usedla naproti Valérii.

Jako poslední dorazil Robert nejistým krokem - zdálo se, že má upito, před večeří jsem ho viděl s lahví mekongu. Těžce se svalil na lavici po Valériině levici. Z nedaleké džungle se ozval krátký, ale strašlivý výkřik; pravděpodobně nějaký malý savec se právě rozlou-čil se životem.

Son prošla mezi stoly, aby se ujistila, že je vše v pořádku a sedí se nám dobře. Sama jedla stranou s řidičem - ne zrovna demokratické dělení, které už při obědě kritizovala Josiane. Ale v jádru myslím, že jí to tak vyhovovalo, i když proti nám nic neměla; přestože se snaži-la, dlouhé debaty ve francouzštině ji musely trochu vyčerpávat.

U vedlejšího stolu to vesele švitořilo o kráse místa, radosti z ná-vratu do přírody a opuštění civilizace, o základních hodnotách atd. Jasně, super,” potvrdila Léa. “A viděli jste, jsme fakt uprostřed džungle… Neskutečný.”

Nám se společné téma hledalo hůř. Lionel naproti mně nevzru-šeně jedl a nehodlal se namáhat. Nervózně jsem kolem těkal pohledem. V jednu chvíli jsem zpozoroval tlustého vousáče, jak ostře ko-manduje číšníky; nemohl to být nikdo jiný než onen slavný Bertrand de Moal. Jeho nejzřetelnějším přínosem zatím pro mě bylo, že naučil Kareny připravovat zapékané brambory z Dauphine. Byly vynikající; a vepřová pečeně perfektní, zároveň křupavá i měkká. “Chybí tomu už jen vínečko…” vzdychl René. Josiane pohrdavě sevřela rty. Neby-lo potřeba se jí ptát, co si myslí o francouzských turistech, neschopných cestovat bez svého vínečka. Valérie se dost nešikovně zastala Reného. U thajské kuchyně, řekla, člověk na víno ani nepomyslí; ale tady by mělo trošku vína opodstatnění. Ona sama si každopádně vy-stačí s vodou.

“Do zahraničí jezdíme proto,” hlásala Josiane, “abychom jedli místní kuchyni a respektovali místní obyčeje…! Jinak můžeme klidně zůstat doma.”

“Souhlas!” zařval Robert. To ji přerušilo v rozletu a nenávistně na něj pohlédla.

“Stejně je to docela ostré, nemyslíte?” špitla stydlivě Josette. “Vám to asi nevadí, že…” obrátila se ke mně, nejspíš aby zmírnila napětí.

“Ne, ne, naopak. Čím ostřejší, tím lepší. Dokonce i v Paříži jím pořád činu,” odvětil jsem spěšně. Konverzace se tak mohla stočit k čínským restauracím, které se poslední dobou v Paříži tak rozmáhaly. Valérie si jich cenila kvůli poledním menu: není to vůbec drahé, da-leko lepší než fast-foody, a pravděpodobně zdravější. Josiane k tomu neměla co říct, chodila do zaměstnanecké kantýny; a Robert zjevně téma nepovažoval za hodné komentáře. Vše zkrátka probíhalo cel-kem v klidu až do zákusku.

Rozhodlo se u lepkavé rýže. Byla jemně zlatavá, se skořicovou příchutí - podle všeho původní recept. Josiane, rozhodnutá popad-nout býka za rohy, zpříma nastolila téma sexuální turistiky. Podle ní jde o něco naprosto nechutného, pro co neexistuje omluva. Je skan-dální, že thajská vláda takové věci toleruje, mezinárodní společenství by se tomu mělo postavit. Robert naslouchal s kradmým úsměvem, který nevěstil nic dobrého. Je to skandální, ale nepřekvapivé, pokra-čovala; musíte si uvědomit, že velkou část těchto podniků (těchhle hampejzů, nebo jak je slušně nazvat) ve skutečnosti vlastní generálo-vé, je tedy nasnadě, jakou mají podporu.

Já jsem generál…” zasáhl Robert. Zůstala paf, dolní čelist jí ža-lostně visela. “Ne, ne, dělám si srandu…” obrátil s lehkým úškleb-kem. “Dokonce jsem ani nebyl na vojně.”

Nevypadala ani v nejmenším pobaveně. Chvilku se vzpamatovávala, než nastartovala s dvojnásobnou vehemencí:

Je naprosto hanebné, že sem tlustí burani jezdí beztrestně využí-vat bídy těchhle holek. Uvědomte si, že všechny pocházejí ze sever-ních nebo severovýchodních, tedy nejchudších oblastí.”

“Všechny ne…” namítl Robert, “některé jsou z Bangkoku.”

Je to sexuální otroctví!” zaječela Josiane, která ho neslyšela. Ji-nak se to říct nedá…!”

Lehce jsem zívl. Zpražila mě pohledem, avšak dál se domáhala našeho svědectví:

“Nepřipadá vám skandální, že si jakékoliv tlusté prase může za kus chleba dopřát mladou holku?”

“Za kus chleba ne…” zaprotestoval jsem skromně. Já zaplatil tři tisíce bátů, to jsou zhruba francouzské ceny.” Valérie se otočila a překvapeně na mne pohlédla. “Zaplatil jste trochu moc…” poznamenal Robert. “No ale jestli holka stála za to…”

Josiane se třásla po celém těle, začínala mě trochu znepokojovat. “Tak abyste věděli!” zavřeštěla fistulí. “Mně je na zvracení z toho, že si každý hnusák může zaplatit, aby malým holkám někam strkal ptá-ka!”

“Nikdo vás nenutí chodit tam se mnou, milá paní…” odpověděl klidně.

Roztřeseně vstala s talířem rýže v ruce. U vedlejšího stolu vše-chen hovor umlkl. Už jsem čekal, že mu mrští talířem do ksichtu, ale zbytek strachu ji musel zastavit. Robert se na ni co nejvážněji díval, svaly pod tričkem napjaté. Nevypadal na někoho, kdo si nechá něco líbit, dokázal jsem si dost dobře představit, jak jí dává pěstí. Práskla talířem o stůl, až se rozbil na tři kusy, otočila se a rychlým krokem zmizela ve tmě směrem k bungalovům.

“Tsss…” sykl rezervovaně.

Valérie byla mezi ním a mnou v kleštích; elegantně vstal, obešel stůl a usedl na Josianino místo pro případ, že by také chtěla odejít. Nic takového však neudělala; v tu chvíli přinesl číšník kávu. Valérie si dvakrát lokla a pak se ke mně opět otočila. “Takže jste si opravdu zaplatil holku…?” zeptala se jemně. V jejím hlase zněla zaujatost, ne však jasné odsouzení.

“Ty holky nejsou zas tak chudý,” zasáhl Robert, “můžou si dokonce dovolit skútry a slušné hadry. Některé si dokonce nechávají předělat prsa. Nechat si předělat prsa není levná záležitost. Taky podporují rodiče, to je pravda…” uzavřel zamyšleně.

Sousední stůl se po několika polohlasných větách rychle rozešel - zřejmě ze solidarity. Zůstali jsme tak říkajíc sami pány hřiště. Mě-síc nyní zpříma osvětloval povrch pontonu, který se mírně leskl. “Fakt jsou ty masérky tak úžasné…?” zeptal se zasněně René.

“Vážený pane!” zvolal Robert se záměrně bombastickým, ale jak se zdálo v podstatě upřímným dojetím, “jsou to poklady! naprosté perly! A to ještě neznáte Pattayu. Město na východním pobřeží,” pokračoval, “zcela zasvěcené radovánkám a smilstvu. První tam při-šli Američani během vietnamské války, pak hodně Angličanů a Němců; teď začínají přijíždět Poláci a Rusové. Všichni tam dosta-nou, co chtějí, každý si přijde na své: homosexuálové, heterosexuálové, travestiti… Je to Sodoma a Gomora dohromady. Dokonce ještě v lepším, protože jsou tam i lesby.”

“To se podívejme…” Bývalý řezník vypadal zamyšleně. Jeho žena poklidně zažívala, omluvila se a otočila se k manželovi; očivid-ně chtěla jít spát.

“V Thajsku,” shrnul Robert, “může každý mít, po čem touží, a může to mít skvěle. Mluví se o Brazilkách nebo holkách z Kuby. Hodně jsem cestoval, pane, cestoval jsem pro potěšení, a můžu vám říct, že pro mě jsou Thajky nejlepší milenky na světě.”

Valérie, sedící naproti, ho velmi pozorně poslouchala. Krátce poté se vytratila s lehkým úsměvem, následována Josettou a Reném. Lionel, který za celý večer nepromluvil, se zvedl též; napodobil jsem ho. V rozhovoru s Robertem se mi moc nechtělo pokračovat. Nechal jsem ho tedy ve tmě samotného, zdánlivě jasnozřivého, aby si objednal druhý koňak. Působil, že vládne komplexním, nuancovaným myšlením; pokud ovšem nerelativizoval, což vždy vytváří iluzi kom-plexnosti a nuancovanosti. Před bungalovem jsem popřál Lionelovi dobrou noc. Ovzduší vyplňovalo bzučení hmyzu; byl jsem si téměř jist, že nezamhouřím oka.

Otevřel jsem dveře a zapálil svíčku, víceméně smířen s tím, že budu pokračovat v četbě Firmy. Komáři se kolem mě shlukovali, někteří v žáru plamene přicházeli o křídla, jejich mrtvolky se porou-čely do roztaveného vosku; žádný na mě nesedl. Přitom jsem byl až po škáru plný výživné, lahodné krve; mechanicky se však obraceli, neschopní překonat čichovou hranici dimethyl-peroxidu. Mohl jsem blahopřát laboratořím Roche-Nicolas za jejich Cinq sur Cinq Tropic. Sfoukl jsem svíčku a znova zapálil, abych mohl sledovat stále hustší tanec malých odporných létajících stroječků. Z druhé strany přepáž-ky jsem slyšel Lionela, jak tiše chrápe. Vstal jsem, dal rozpustit další meduňkovou homoli a šel se vymočit. V podlaze koupelny byla kru-hová díra; vedla přímo do řeky. Bylo slyšet šplouchání, hluk ploutví; snažil jsem se nemyslet na to, co může být dole. Když jsem se vracel do postele, Lionel se na druhé straně dlouze, přerušovaně uprdnul. “Máš recht, kamaráde!” přisvědčil jsem hlasitě. Jak říkal Martin Lu-ther, není nic lepšího než si zaprdět do spacáku!” Můj hlas na pozadí vodního šumu a neustávajícího bzučení hmyzu zvláštně rezonoval. Poslech reálného světa je sám o sobě utrpením. “S královstvím ne-beským je to jako s vatou do uší!” zařval jsem znova do noci. “Kdo má uši, aby slyšel, nechť slyší!” Lionel se převalil v posteli a lehce hekl. Neměl jsem příliš na vybranou: nezbývalo než spolknout další prášek na spaní.

8

Trsy trávy, unášené proudem, pluly po hladině. V lehce zamlže-né džungli se znovu začal ozývat zpěv ptáků. Úplně na jihu, v ústí údolí, se rýsovaly zvláštní tvary barmských hor. Ty zakulacené, modravé formy, přerušované náhlými řezy, jsem už někde viděl. Možná v krajinách italských primitivistů v muzeu během studií na lyceu. Skupina ještě nebyla vzhůru; touhle dobou je teplota zatím mírná. Spal jsem velmi špatně.

Po včerejší krizi vládla při snídani u stolů jistá vlídnost. Josette a René vypadali ve formě; naopak jurští ekologové, jak jsem si všiml, když přiklopýtali, byli v žalostném stavu. Proletáři předchozí generace, kteří bez komplexů vítají moderní pohodlí, jakmile se naskytne, se v případech skutečného nepohodlí jeví daleko odolnější než jejich děti, byť zaujímající “ekologické” pozice. Éric a Sylvie celou noc probděli; Sylvie byla navíc doslova pokrytá rudými puchýři.

“No jo, komáři mě nešetřili,” přikývla hořce.

“Mám hojivý krém, jestli chcete. Je velmi účinný; můžu pro něj skočit.”

“To byste byl hodný, díky; nejdřív si ale vypijeme kávu.”

Kafe bylo hnusné, velmi světlé, téměř nepoživatelné; aspoň v tomto ohledu jedeme podle amerických norem.

Ten mladý pár působil fakt hloupě, skoro mi jich bylo líto, když jsem viděl, jak se jim ten “ekologický ráj” hroutí před očima; ale cítil jsem, že dnes mi bude líto všeho. Opět jsem se zadíval k jihu. “Bar-ma musí být krásná,” řekl jsem polohlasně, spíše sám pro sebe. Syl-vie vážně přisvědčila: ano, je krásná, aspoň to slyšela; osobně si však Barmu zakázala. Nesmí podporovat devizami udržování takové dik-tatury. Jo jo, pomyslel jsem si; devizy. “Lidská práva jsou důležitá!” zvolala téměř zoufale. Když někdo mluví o “lidských právech”, mám vždycky trochu pocit, že ironizuje, ale řekl bych, že to nebyl její pří-pad.

“Osobně jsem přestal jezdit do Španělska po Francově smrti,” ozval se Robert a sedl si k nám. Ten tu ještě chyběl. Vypadal odpoča-tě, všechny jeho ničivé schopnosti byly obnovené. Oznámil nám, že usnul úplně namol, a díky tomu se skvěle vyspal. Na cestě k bungalovu sebou několikrát málem fláknul do řeky; ale nakonec došel bez úhony. “Inša Alláh,” uzavřel zvučným hlasem.

Po této karikatuře snídaně mě Sylvie doprovodila do pokoje. Cestou jsme potkali Josianu. Tvářila se temně a uzavřeně a nevěno-vala nám jediný pohled; i ona se zdála daleko od cesty odpuštění. Dozvěděl jsem se, že v civilu, jak říkal hezky René, je profesorkou francouzštiny; vůbec mě to nepřekvapilo. Přesně takovéhle krávy mě před mnoha lety odradily od studií literatury.

Předal jsem Sylvii tubu s hojivým krémem. “Hned vám ho vrá-tím,” řekla. “Klidně si ho nechte, už asi moc komárů nepotkáme; myslím, že nesnášejí mořské břehy.” Poděkovala, popošla ke dveřím, zaváhala a otočila se: “Přece nemůžete schvalovat sexuální zneuží-vání dětí…!” zvolala teskně. Něco podobného jsem čekal; potřásl jsem hlavou a znuděně odpověděl: “V Thajsku moc dětské prostituce není. Podle mě o nic víc než v Evropě.” Nepříliš přesvědčeně kývla a odešla. Ve skutečnosti jsem disponoval přesnějšími informacemi díky podivuhodné knížce nazvané The White Book, kterou jsem si koupil na své první cestě. Nebyl v ní uveden autor ani vydavatel, zřejmě jakási asociace s názvem “Inkvizice 2000”. Pod rouškou pra-nýřování sexuální turistiky uváděli všechny potřebné adresy, stát po státu - před každou informační kapitolou krátký odstavec plamenně volal po naplnění božího záměru a znovuzavedení trestu smrti pro sexuální delikventy. V otázce pedofilie byl White Book jasný: vý-slovně nedoporučovali Thajsko, které už nebylo v tomto ohledu za-jímavé, pokud kdy vůbec bylo. Daleko lepší bylo jet na Filipíny nebo ještě lépe do Kambodži - cesta mohla být nebezpečná, ale stála za to.

Rozkvět khmerského království dosáhl vrcholu ve 12. století, kdy vznikl chrám Angkor Vat. Od té doby to s ním šlo víceméně od deseti k pěti; hlavním nepřítelem Thajska se stali Barmánci. V roce 1351 král Ramathibodi I. založil město Ayutthaya. V roce 1402 jeho syn Ramathibodi II. zabral upadající říší Angkor. Následujících třicet šest vládců nad Ayutthayou během svého panování stavělo buddhistické chrámy a paláce. Podle záznamů francouzských a portugal-ských cestovatelů byla od 16. do 17. století nejkrásnějším městem Asie. Války s Barmánci pokračovaly a v roce 1767 Ayutthaya pod-lehla patnáctiměsíčnímu obléhání. Barmánci vyplenili město, rozta-vili zlaté sochy a nechali za sebou jen spoušť.

Nyní vládl všude klid, lehký vánek vzdouval prach mezí chrá-my. Po králi Ramathibodim toho moc nezůstalo, nepočítám-li pár řádek v průvodci Michelin. Buddhova přítomnost zůstávala naopak živá a uchovala si celý svůj smysl. Barmánci deponovali thajské umělce, aby jim postavili stejné chrámy o několik stovek kilometrů dál. Vůle k moci existuje a projevuje se v podobě dějin; sama o sobě je krajně neproduktivní. Buddhův úsměv se dále vznášel nad ruina-mi. Byly tři hodiny odpoledne. Podle průvodce Michelin si úplná prohlídka žádá tři dny, rychlá varianta den. Ve skutečnosti jsme na to měli tři hodiny; bylo načase vytáhnout videokamery. Představil jsem si Chateaubrianda v Koloseu s kamerou Panasonic, jak kouří cigarety; pravděpodobně spíš bensonky než lehké gauloisky. Jeho názory by v konfrontaci s tak radikálním náboženstvím zřejmě vypadaly trochu jinak; jeho obdiv k Napoleonovi by nebyl tak velký. Byl jsem si jist, že by dokázal napsat skvělého Ducha buddhismu.

Josette a René se během prohlídky trochu nudili; měl jsem pocit, že brzy nevěděli co by. Stejně tak Babette a Léa. Naopak jurští ekologové i naturopati byli, jak se zdálo, ve svém živlu a ve velkém roz-balili svůj fotografický materiál. Valérie se zamyšleně procházela po cestičkách, po dlaždicích, po trávě. Taková je kultura, říkal jsem si, trochu otravná, ale fajn; každý je v ní odkázán do vlastní nicoty. Ale stejně, jak to ti ayutthayští sochaři udělali? Jak se jim podařilo vštípit Buddhovým sochám takový výraz zářného pochopení?

Po pádu Ayutthayi vstoupilo thajské království do velmi klidné-ho období. Hlavním městem se stal Bangkok a začala dynastie Ra-mů. Za dvě stě let (a vlastně až dodneška) neprošlo království žád-ným vážnějším mezinárodním konfliktem ani občanskou nebo nábo-ženskou válkou; rovněž se mu podařilo uniknout jakékoliv formě kolonizace. Nepoznalo hladomor ani velkou epidemii. Za takových okolností, kdy je půda úrodná a sklizeň bohatá, nestrádá se tolik ne-mocemi a svědomí podléhá zákonům mírného náboženství, se lidé vyvíjejí a množí; většinou žijí šťastně. Nyní už je tomu jinak, Thajsko se stalo součástí svobodného světa, tedy tržní ekonomiky; před pěti lety prošlo drtivou hospodářskou krizí, kdy měna ztratila polovinu hodnoty a nejvíce prosperující podniky se dostaly na pokraj zhroucení. Za dvě stě let to bylo první skutečné drama, které zemi potkalo.

V poněkud tísnivém tichu jsme se jeden po druhém vrátili do autobusu. Vyrazili jsme při západu slunce. Čekal nás noční vlak z Bangkoku do Surat Thani.

9

Surat Thani, město s 816 000 obyvateli, se podle všech průvod-ců vyznačuje naprostou nezajímavostí. Představuje - a to je také vše, co se o něm dá říct - nevyhnutelný přestupní bod před trajektem na Koh Samui. Přesto zde žijí lidé a průvodce Michelin upozorňuje, že je už dlouhou dobu významným centrem kovodělného průmyslu - a že před časem začalo hrát důležitou roli ve výrobě kovových konstrukcí.

A co bychom si počali bez kovových konstrukcí? V zapadlých oblastech se vytěží železná ruda, kterou nákladní lodě dovezou ke zpracování. Kromě toho se tu vyrábějí obráběcí stroje, nejčastěji pod dohledem japonských firem. Ve městech, jako je Surat Thani, dochá-zí k syntéze: výsledkem jsou autokary, železniční vagony, trajekty; to vše v licenci NEC, General Motors nebo Fujimori. Tyto výsledné produkty slouží zčásti k přepravě západních turistů nebo západních turistek, jako jsou Babette a Léa.

Klidně jsem je mohl oslovit, byl jsem účastníkem téhož zájezdu; nemohl jsem si sice nárokovat, že se stanu jejich potenciálním milen-cem, což zkraje omezovalo možné pole rozhovoru, obdržel jsem nicméně stejný palubní lístek, a mohl tedy s nimi do jisté míry navá-zat kontakt. Jak se ukázalo, Babette a Léa byly kolegyně z komunikační agentury, hlavní náplní jejich práce bylo organizovat akce. Akce? Ano. Se zavedenými herci nebo s firmami, které chtěly rozší-řit své sponzorské aktivity. V tom musí být hodně prachů, pomyslel jsem si. Ano i ne. Firmy se momentálně soustředí víc na “lidská prá-va” a investice se zabrzdily. Ale i tak to jde. Optal jsem jich na plat; dobrý. Mohl by být lepší, ale dobrý. Zhruba pětadvacetkrát vyšší než plat dělníka z železáren v Surat Thani. Ekonomie je záhada.

Po návratu do hotelu se skupina rozešla, aspoň předpokládám; nechtělo se mi obědvat s ostatními; měl jsem ostatních tak trochu plné zuby. Zatáhl jsem záclony a lehl si. Kupodivu jsem okamžitě usnul a zdálo se mi o Severoafričance tančící v metru. Pokud vím, neměla Aišiny rysy. Stála u prostřední tyče jako go-go tanečnice. Prsa jí zakrýval miniaturní bavlněný pás, který si pomalu vytahovala. S úsměvem vysvobodila ňadra úplně; byla plná, kulatá a hnědá, nád-herná. Potom si naslinila prsty a začala hladit bradavky. Položila mi ruku na kalhoty, otevřela zip a vytáhla mi ptáka, aby ho vyhonila. Kolem nás procházeli lidé, vystupovali, kde měli. Postavila se na všechny čtyři, zvedla si minisukni; nic pod ní neměla. Měla přívěti-vou vulvu, jako dárek zabalený do velmi černých chloupků; začal jsem do ní pronikat. Vůz byl způli plný, ale nikdo si nás nevšímal. Nic takového se v žádném případě nemohlo stát. Byl to sen hladově-jícího, směšný sen muže ve zralém věku.

Vzbudil jsem se kolem páté a zjistil, že na povlečení ulpěla tro-cha spermatu. Noční poluce… jak dojemné. Zjistil jsem rovněž s vel-kým překvapením, že mi stále stojí; to musí být podnebím. Uprostřed nočního stolku ležel na zádech šváb; jeho nožičky byly detailně vi-dět. Ten už si taky nemusí dělat násilí, řekl by můj otec. Můj otec umřel koncem roku 2000; dobře udělal. Jeho existence se tak beze-zbytku vešla do 20. století, jehož byl nestvůrně výmluvnou součástí. Sám jsem průměrně přežíval. Byl jsem čtyřicátník, tedy na začátku čtyřicítky, bylo mi přece jen teprve čtyřicet; byl jsem zhruba na půli cesty. Otcova smrt mi dávala určitou volnost; ještě jsem neřekl poslední slovo.

Hotel, vybudovaný na východním břehu Koh Samui, dokonale splňoval představu tropického ráje, jaký najdeme na letácích cestovních agentur. Okolní kopce pokrývala hustá džungle. Nízká stavení obrostlá listím se stupňovitě vršila až k obrovskému oválnému bazé-nu s jacuzzi na obou koncích. Dalo se plavat až k baru na ostrůvku uprostřed. O několik metrů níže se rozkládala pláž z bílého písku a moře. Zdrženlivě jsem se rozhlédl; zdálky jsem viděl Lionela, jak dovádí ve vodě jako postižený delfín. Pak jsem zamířil zpět a po úz-ké lávce přes bazén k baru. S promyšlenou uvolněností jsem si pro-studoval koktejlový lístek; happy hour právě začala.

Právě jsem se rozhodl pro Singapore Sling, když se objevila Babette. “Tak jak…?” zeptal jsem se. Měla dvoudílné, málo odhalující plavky - těsné šortky a široký pás přes prsa, vše v souladu světle a tmavě modré. Látka vypadala prvotřídně; plná hodnota těchto plavek se měla projevit až po namočení. “Nejdete se koupat?” zeptala se. “Mmm…” řekl jsem. Dorazila Léa, klasičtěji sexy v jednodílných ostře červených plavkách z vinylu, dole široce vykrojených a vybavených černými zipy, které se rozvíraly na holé kůži (jedním z nich, procházejícím přes levé ňadro, byla vidět bradavka). Než se připojila k Babette u vody, pokynula mi hlavou na pozdrav; když se otočila, mohl jsem se přesvědčit, že má perfektní zadek. Na začátku si na mě dávaly pozor; ale jakmile jsem je oslovil na trajektu, usoudily, že jsem neškodná, relativně zábavná bytost. Měly pravdu: nějak tak to bylo.

Skočily obě zároveň. Otočil jsem se, že budu trochu šmírovat. U stolku vedle seděl dvojník Roberta Hue. Jakmile se Babettiny plavky namočily, začaly dělat úplné divy: krásně ukazovaly bradavky i čáru mezi půlkami; dalo se dokonce rozeznat, že má až moc husté, i když nakrátko zastřižené ochlupení. Mezitím lidé pracovali, vyráběli uži-tečné zboží; občas i neužitečné. Vyráběli. Co já sám za čtyřicet let života vyrobil? Po pravdě řečeno nic moc. Dával jsem dohromady informace, usnadňoval k nim přístup a jejich přenos; občas jsem také prováděl přesuny peněz (na skromné úrovni: splácel jsem faktury, jejichž výše obvykle nebyla nijak závratná). Dvěma slovy jsem pracoval v nevýrobním sektoru. Bez lidí jako já se dá obejít. Moje zby-tečnost přesto není tak donebevolající jako u Babetty a Léy; coby skromný parazit aspoň svou práci nežeru ani necítím potřebu to před-stírat.

Po setmění jsem se vrátil do hotelové haly, kde jsem narazil na Lionela; byl spálený od slunce a nadšený z uplynulého dne. Hodně se koupal; o podobném místě se mu ani nesnilo. “Musel jsem na tenhle zájezd dost šetřit,” řekl, “ale vůbec toho nelituju.” Posadil se na kraj křesla; začal o svém běžném životě. Pracoval ve Francouzských ply-nárnách, konkrétně v jihovýchodním sektoru pařížského předměstí; bydlel v Juvisy. Často musel zasahovat u velmi chudých lidí, stařeč-ků, jejichž zapojení nevyhovovalo normám. Měl povinnost jim vy-pnout plyn, pokud neměli dost peněz na provedení nezbytných změn. “Někteří lidé žijí v těžko uvěřitelných podmínkách…” řekl.

“Někdy se nestačíte divit…” pokračoval a potřásl hlavou. On je na tom docela dobře. Čtvrť, kde bydlí, za moc nestojí, občas je dokonce nebezpečná. “Některým místům se radši vyhýbám…” řekl ješ-tě. Ale celkově to jde. “No! Jsme na dovolené,” uzavřel a zamířil do jídelny. Posbíral jsem pár informačních brožur a šel si je číst do po-koje. Stále jsem neměl chuť večeřet s ostatními. Sami sebe si uvě-domujeme ve vztahu k druhým; právě proto je vztah s druhými nesnesitelný.

Od Léy jsem se dozvěděl, že Koh Samui není jen tropický ráj, ale navíc poměrně hype lokalita. Každou noc za úplňku se na sousedním ostrůvku Koh Lanta odehrává obří technoparty, lidi na ně jezdí až z Austrálie nebo Německa. “Trochu jako v Goi…” zkusil jsem. “Daleko lepší,” řekla rázně. Goa už je úplně mrtvá; jestli chce-te zažít pořádnej hukot, musíte na Koh Samui nebo na Lombok.

Tolik jsem ani nežádal. Všechno, na co jsem měl zrovna chuť, byla poctivá body massage, následovaná kuřbičkou a pícháním. Zdánlivě nic složitého; ovšem při četbě brožur jsem si s rostoucím zármutkem uvědomil, že nic takového není zdejší specialitou. Nabí-zeli spoustu věcí jako akupunkturu, masáž esenciálními vonnými oleji, vegetariánskou stravu či tai-či-čchuan; ale body massages a go-go bary nikde. Vším jako by navíc prostupovala nepříjemně americká, respektive kalifornská atmosféra, soustředěná kolem healthy life a meditation activities. Ve Whaťs on Samui jsem si v dopisech čtená-řů přečetl příspěvek jistého Guy Hopkinse; sám sebe označoval za health addict a na ostrov se pravidelně vracel už dvacet let. “The aura that backpackers spread on the island is unlikely to be erased quickly by upmarket tourists,” psal na závěr; bylo to skličující. Ne-mohl jsem. ani nikam vyrazit, neboť hotel byl od všeho daleko; popravdě tu všechno bylo daleko, protože tu nebylo nic. Na mapě ostrova nebylo žádné viditelné centrum: jen několik chatových osad jako ta naše u klidných pláží. Zděšeně jsem si vzpomněl, že Světo-běžníkův průvodce měl pro tento ostrov jen slova chvály. Podařilo se tu prý vyvarovat některých excesů; byl jsem v pasti. Utěšovalo mě aspoň nejasné, lehce teoretické uspokojení z toho, že jsem ve formě na sex. Rezignovaně jsem se vrátil k Firmě, přeskočil dvě stě stran, vrátil se o padesát; náhodou jsem narazil na erotickou pasáž, Záplet-ka mezitím pokročila: Tom Cruise byl teď na Kajmanských ostro-vech, kde připravoval nevímjaký daňový únik - nebo se mu snažil zabránit, neměl jsem v tom úplně jasno. Každopádně se zde seznámil s krásnou míšenkou, která měla pro strach uděláno. “Rozepnula něco na sukni a svlékla ji. Zbývající oděv sestával z úzkého proužku látky kolem pasu a stejného proužku mezi nohama.” Rozepnul jsem si zip kalhot. Potom následovala zvláštní pasáž, psychologicky nepříliš srozumitelná: “Něco mu říkalo, aby utekl. Hoď tu láhev piva do vo-dy, hoď její sukni na písek a utíkej odtud, jako by hořelo. Uteč domů, zamkni za sebou dveře a zamkni okna. Uteč, uteč, uteč!” Naštěstí se Eilene nenechala odradit: “Pomalým gestem si sáhla na záda a rozepnula podprsenku od bikinek, jež velmi pomalu klesla dolů. Její ňad-ra, teď mnohem větší, ležela na jeho levém předloktí. Podala mu podprsenku. ,Podrž mi ji.’ Byla měkká, bílá a vážila méně než jednu milióntinu unce.” Svědomitě jsem si ho honil a snažil se přitom představit si míšenky v miniaturních plavečkách, v noci. Se spokojeným povzdechem jsem se udělal mezi stránky. Bude to lepit; no co, stejně to je knížka na jedno použití.

K ránu byla pláž liduprázdná. Vykoupal jsem se hned po snída-ni; vzduch byl vlahý. Slunce se brzy začne šplhat vzhůru a zvýší tak riziko rakoviny kůže u příslušníků bílé rasy. Počítal jsem, že zůstanu zhruba tak dlouho, kolik času budou uklízečky potřebovat na úklid pokoje, a pak že zalezu pod pokrývku a zapnu naplno klimatizaci; nadcházející volný den jsem vyhlížel s naprostým klidem,

Tom Cruise zatím pořád nemohl skousnout tu záležitost s mí-šenkou; uvažoval dokonce, že o tom řekne manželce (které, a v tom byl hlavní háček, nestačilo být milována; chtěla zůstat nejpřitažlivěj-ší, nejžádoucnější ze všech žen). Ten pitomec si počínal, úplně jako by byla ve hře budoucnost jeho manželství. “Bude-li klidná a ukáže-li nějaké známky soucitu, řekne jí, že je mu to líto, a slíbí, že už to nikdy neudělá. Jestli se zhroutí, bude ji prosit, doslova prosit, co nej-pokorněji za odpuštění, přísahat na bibli, že to byla chyba a že už se to nikdy nestane.” Obojí zjevně bylo prašť jako uhoď; avšak neustálé hrdinovy výčitky svědomí, jakkoli nezajímavé, začaly narušovat pří-běh - a ten přece jen nebyl žádná limonáda: stáli tu proti sobě strašli-ví mafiáni, FBI, a možná i Rusové. Bylo to nejdřív k vzteku, a nakonec vyloženě k pláči.

Zkusil jsem druhý americký bestseller, Total Control od Davida G. Balducciho; ale bylo to ještě horší. Hlavní hrdina tentokrát nebyl advokát, nýbrž nadprůměrně nadaný informatik, pracoval sto deset hodin týdně. Ovšem advokátkou byla jeho žena a pracovala devadesát hodin týdně; měli dítě. Zlo tentokrát představovala jistá “evropská” společnost provádějící nekalé operace, aby ovládla určitý trh. Tento trh měla normálně získat americká firma, kde pracoval hrdina. Při jednom společném jednání si zloduši z evropské společnosti za-pálili “bez uzardění” několik cigaret, takže tím doslova zamořili ovzduší; hrdina to však naštěstí ustál. Vyhrabal jsem v písku malý otvor a obě dílka do něj strčil; problém teď nastal v tom, že jsem musel sehnat něco ke čtení. Žít bez četby je nebezpečné, musíte si vystačit se životem, a to může vést k riskování. Když mi bylo čtrnáct, zabloudil jsem jednou odpoledne za zvlášť husté mlhy na lyžích; musel jsem přejet lavinové svahy. Vzpomínám si hlavně na velmi nízké, popelavé mraky a naprosté ticho hor. Věděl jsem, že se ty ma-sy sněhu mohou kdykoliv utrhnout, po prudkém pohybu z mé strany nebo i bez zjevného důvodu, v důsledku téměř zanedbatelného otep-lení nebo poryvu větru. Strhly by mě dolů o několik stovek metrů až na začátek skalnatého pásma; zabil bych se pravděpodobně naráz. Přesto jsem se vůbec nebál. Mrzelo mě, že se věci vyvíjejí zrovna takhle, mrzelo mě to kvůli sobě i ostatním. Radši bych připravenější, tak říkajíc oficiálnější smrt, doprovázenou nemocí, obřadem a slza-mi. Hlavně jsem po pravdě řečeno litoval, že jsem nikdy nepoznal ženské tělo. Přes zimní měsíce otec pronajímal první patro svého domu; toho roku páru architektů. Jejich dceři, Sylvii, bylo tak jako mně čtrnáct; zdálo se, že ji přitahuji, nebo aspoň vyhledávala mou přítomnost. Byla drobná, milá, měla černé kudrnaté vlasy. Byl i její klín černý a kudrnatý? Takové otázky se mi honily hlavou, když jsem si těžce razil cestu po úbočí. Častokrát jsem se od té doby poza-stavil nad touto zvláštností: nebezpečí ani blízkost smrti ve mě ne-vzbuzují žádné zvláštní pocity, žádný výlev adrenalinu. Pocity, jaké vyhledávají “extrémní sportovci”, jsem hledal marně. Nejsem vůbec odvážný a nebezpečí se vyhýbám, jak jen to jde; ale když k němu dojde, přijímám je s poklidností vola. Zřejmě v tom není třeba hledat žádný skrytý význam, je to jen technická záležitost, otázka dávková-ní hormonů; jiné lidské bytosti, na první pohled stejné jako já, prý zase nepociťují nic v přítomnosti ženského těla, které mě kdysi při-vádělo a ještě občas přivádí do nezvladatelného transu. Ve většině životních okolností jsem byl dosud svobodný asi tak jako vysavač.

Slunce začínalo připalovat. Všiml jsem si Babetty a Léy, jak mí-ří přes pláž; rozložily si věci asi deset metrů ode mě. Dneska byly nahoře bez a obě měly jen bílý spodní díl brazilských plavek. Zjevně potkaly nějaké kluky, ale nepředpokládal jsem, že se s nimi vyspí: frajeři nevypadali špatně, spíš svalnatě, ale ne zas moc; vlastně cel-kem průměr,

Zvedl jsem se a posbíral věci; Babette si vedle ručníku odložila Elle. Kouknul jsem se k moři: koupaly se, bavily se s kluky. Rychle jsem se sehnul, strčil časopis do tašky a pokračoval podél vody.

Moře bylo klidné; výhled daleko na východ. Na druhé straně by-la s největší pravděpodobností Kambodža, možná Vietnam. V polo-viční vzdálenosti od obzoru šla rozeznat jachta; možná že právě tak, křižováním světových moří tráví čas někteří miliardáři; musí to být zároveň monotónní a romantický život.

Podél pláže na hranici příboje se blížila Valérie a bavila se tím, že občas uhýbala před silnějšími vlnami. Rychle jsem se zvedl na loktech a bolestně si uvědomil, že má nádherné tělo, ve spíše cud-ných dvoudílných plavkách velmi přitažlivé; ňadra dokonale vyplňo-vala podprsenku plavek. Krátce jsem jí zamával, protože jsem mys-lel, že mě neviděla, ale ve skutečnosti ještě předtím zahnula mým směrem; ženskou není snadné převézt.

“Vy čtete Elle?” zeptala se napůl překvapeně, napůl žertovně.

“No…” řekl jsem.

“Můžu?” sedla si vedle mě. S lehkostí zvyku časopis prolistova-la: mrknula na stránky s módou, na úvodní část. Elle si chce číst, Elle si chce vyrazit…

“Šel jste včera do masážního salonu?” zeptala se s kradmým pohledem.

“Ehm… Ne. Žádný jsem tu nenašel.”

Kývla hlavou a pokračovala v četbě ústředního tématu: Jste naprogramovaná na dlouhodobý vztah?

“Co vám vyšlo?” zeptal jsem se po chvíli ticha.

“Nemám miláčka,” odpověděla stručně. Ta holka mě úplně roz-hazovala.

“Moc tomu časopisu nerozumím,” pokračovala okamžitě. “Mlu-ví se tu jen o módě, o nových trendech: o tom, co je třeba vidět, co je třeba číst, o kauzách, za které je třeba bojovat, o nových konverzač-ních tématech… Čtenářky přece nebudou nosit stejné šaty jako ty modelky, a proč by se měly zajímat o nové trendy? Většinou jde o starší ženy.”

“Myslíte?”

Jsem si tím jistá. Elle čte moje matka.”

“Možná že novináři píšou o tom, co zajímá je, ne co zajímá čte-nářky.”

“Tím by se asi neuživili; normálně se věci dělají, aby uspokojily zákazníka.”

“Třeba zákazníka uspokojují.”

Zamyslila se a váhavě odpověděla: “Možná…”

“Myslíte,” trval jsem na svém, “že až vám bude šedesát, nebudete se zajímat o nové trendy?”

“Pevně doufám, že ne…” řekla upřímně.

Zapálil jsem si cigaretu. Jestli tu chci zůstat, měl bych se nama-zat…” poznamenal jsem zádumčivě.

Jdeme se koupat! Namažete se potom.” Rázem byla na nohou a táhla mě ke břehu.

Plavala dobře. Osobně nemůžu říct, že bych plaval: neurčitě splývám, rychle se unavím. “Unavíte se rychle,” řekla. “To proto, že moc kouříte. Musíte sportovat. Vezmu si vás do parády…!” Zkroutila mi biceps. Ach ne, pomyslel jsem si, to ne. Nakonec se uklidnila a vrátila se na pevninu, aby si pořádně promasírovala hlavu ručníkem a pokračovala ve slunění. Moc jí to s těmi dlouhými černými rozcuchanými vlasy slušelo. Škoda, nesundala si podprsenku; byl bych rád, kdyby si sundala podprsenku. Rád bych, teď a tady, viděl její prsa.

Zachytila, kam se jí dívám, a pousmála se. “Micheli…” řekla po chvilce ticha. Při zvuku svého jména jsem nadskočil. “Proč se cítíte tak starý?” zeptala se a pohlédla mi přímo do očí.

To byla dobrá otázka; lehce jsem zalapal po dechu. “Nemusíte odpovídat hned…” řekla mile. “Mám pro vás knížku,” pokračovala a sáhla do tašky. Překvapeně jsem zahlédl žlutou detektivku edice Maska s titulem Poslední víkend od Agathy Christie.

“Agatha Christie?” hlesl jsem v úžasu.

Jen si to přečtěte. Myslím, že vás to zaujme.”

Malomyslně jsem přikývl. “Půjdete obědvat?” zeptala se po mi-nutě. “Už je jedna.”

“Ne… Myslím, že ne…”

“Nemáte moc rád skupinový život, že?”

Nebylo třeba odpovídat; usmál jsem se. Posbírali jsme si věci a odešli společně. Po cestě jsme potkali Lionela, bloumajícího jako tělo bez duše; přátelsky nám pokynul, ale zdálo se, že se baví už mnohem míň. Není náhoda, že v prázdninových střediscích jsou nezadaní muži tak vzácní. Sledujeme je, jak napjatě postávají stranou zábavných aktivit. Většinou vyklidí pole; někdy se odváží a zapojí se. Doprovodil jsem Valérii ke stolům restaurace.

V každé povídce se Sherlockem Holmesem se pochopitelně se-tkáváme s charakteristickými rysy postavy; autor však v žádné neo-pomněl přidat nějakou novou informaci (kokain, housle, existence staršího bratra Mycrofta, obliba italské opery… dávné služby někte-rým vládnoucím evropským rodinám… první Sherlockův případ, kte-rý rozřešil ještě jako jinoch). S.každým novým detailem vznikají nové zóny tajemna, až nakonec máme co dělat s opravdu fascinující postavou: Conanu Doylovi se podařilo vytvořit dokonalou směs radosti z objevování a radosti z rozpoznávání. Vždycky jsem měl pocit, že Agatha Christie naopak příliš upřednostňuje radost z rozpoznává-ní. V úvodních popisech Poirota má tendenci omezit se na několik typických vět, postihujících jen nejsamozřejmější rysy postavy (ma-niakální zálibu v symetrii, naleštěné botky, péči věnovanou kníru); v jejích nejslabších dílech dokonce vzniká pocit, že tyto úvodní věty beze změny kopírovala z jedné knihy do druhé.

Zajímavost Posledního víkendu tkvěla nicméně v něčem jiném. Ani ne tak v ambiciózně pojaté postavě sochařky Henrietty, jejímž prostřednictvím se Agatha Christie pokusila popsat nejen muka tvor-by (scéna, kdy zničí jednu ze svých soch hned poté, co ji pracně do-končila, protože jí něco chybělo), ale i zvláštní utrpení, jaké obnáší úděl umělce: onu neschopnost být skutečně šťastná nebo nešťastná; zakoušet skutečně nenávist, zoufalství, jásot nebo lásku; jakýsi estetický filtr, který nenapravitelně vstupuje mezi umělce a svět. Roma-nopiskyně dala do této postavy mnohé ze sebe a její upřímnost je zřejmá. Bohužel umělkyně, stojící svým způsobem na okraji světa, prožívala věci dvojakým, nejednoznačným, a tím i méně prudkým způsobem, tudíž ztrácela jako postava na zajímavosti.

Agatha Christie, bytostně konzervativní a nepřátelsky naladěná jakémukoliv společenskému dělení majetku, zastávala během celé spisovatelské kariéry velmi vyhraněné ideologické postoje. Tato ra-dikální teoretická angažovanost jí v praxi umožňovala projevit znač-nou krutost v popisech anglické aristokracie, jejíž privilegia hájila. Lady Angkatell je fraškovitá postava na hraně věrohodnosti, naháně-jící někdy až strach. Autorku fascinovalo stvoření, které už zapomně-lo i základní pravidla, jimiž se řídí běžné lidské bytosti; musela se velice bavit psaním vět jako: Je tak těžké opravdu se seznámit, když máte v domě vraždu”; její sympatie však lady Angkatell určitě nepat-řily. Vřele vykreslila naopak Midge, která si přes týden přivydělávala jako prodavačka a víkendy trávila mezi lidmi nemajícími ani potu-chy, co znamená pracovat. Odvážná a činorodá Midge milovala bez-nadějnou láskou Edwarda. Edward sám sebe považoval za ztroskotance: nikdy v životě nic nedokázal, dokonce ani stát se spisovate-lem; sepisoval krátké fejetony plné rozčarované ironie do obskurních bibliofilských plátků. Třikrát a neúspěšně už požádal o ruku Henriet-tu. Henrietta dřív byla milenkou Johna, jehož zářivou osobnost a sílu obdivovala; jenže John byl ženatý. Jeho vražda rozvrátila jemnou rovnováhu nevyslyšených tužeb, spojujících tyto postavy: Edward konečně pochopil, že Henrietta ho nikdy chtít nebude, že zkrátka nedosahuje Johnovy úrovně; přesto však nedokáže najít cestu k Mi-dge a jeho život se zdá definitivně prohraný. Právě od té chvíle se Poslední víkend mění v dojemnou, zvláštní knihu; jako bychom stáli před hlubokými, pohyblivými vodami. Ve scéně, kdy Midge zachrání Edwarda před sebevraždou a on jí nabídne sňatek, dosáhla Agatha Christie něčeho velmi krásného, jakéhosi dickensovského nadšení.

Stiskla ho v náručí. Usmál se na ni:

“Jsi tak horká, Midge… tak horká…”

Ano, pomyslela si Midge, to je zoufalství. Cosi ledového, neko-nečný chlad a samota. Nikdy až doposud nepochopila, že zoufalství je studené; vždycky si je představovala pálící, mocné, prudké. Omyl. Tohle bylo zoufalství: bezedná propast ledové tmy, nesnesitelné sa-moty. A hřích zoufalství, o němž mluví kněží, byl hříchem studeným a spočíval v odříznutí od všech lidských kontaktů, hřejivých a živých.

Dočetl jsem kolem deváté večer; zvedl jsem se a popošel k ok-nu. Moře bylo klidné, na hladině tančilo nekonečno malých světel-ných skvrn; měsíční kotouč obepínal lehce zářící kruh. Jak jsem vě-děl, toho večera se v Koh Lantě koná full moon rave party, Babette a Léa tam jistě budou, podobně jako velká část hostů. Vzdát se života,

odložit svůj život stranou je snadné. Ve chvíli, kdy se chystala večerní zábava, do hotelu přijížděly taxíky a všichni začínali pobíhat po chodbách, já necítil nic než smutnou úlevu.

10

Šíjí Kra, úzkým hornatým pásem země oddělujícím Thajský zá-liv od Andamanského moře, prochází na severu hranice mezi Thajskem a Barmou. U Ranongu v nejjižnější části Barmy měří pouhých dvaadvacet kilometrů; poté se postupně rozšiřuje až do Malajského poloostrova.

Jen pár ze stovek ostrovů ležících v Andamanském moři je osíd-lených a žádný z těch, které patří k barmskému území, netěží z turistiky. Ostrovy v thajských vodách zátoky Phang Nga naopak přinášejí do státní pokladny 43% ročních turistických příjmů. Nejvýznamnější je Phuket, kde se rekreační střediska začala rozvíjet počátkem osm-desátých let, především za pomoci čínského a francouzského kapitálu (skupina Aurore brzy začala považovat asijský jihovýchod za klíčový sektor své expanze). Bezpochyby právě v kapitole věnované Phuketu dosahuje Světoběžníkův průvodce nejvyššího stupně nenávisti, spros-tého elitářství a agresivního rnasochismu. “Zatímco pro některé,” oznamují zkraje, “je Phuket ostrov na vzestupu, v našich očích už upadá.”

“Těžko se téhle ,perle Indického oceánu’ vyhnout…” pokračují. Ještě před několika lety jsme na Phuket pěli chválu: slunce, pláže jako sen, sladký život. Přestože vám tuto symfonii asi nabouráme, musíme s pravdou ven: Phuket už není, co býval. Nejznámější pláž, Patong Beach, pokryl beton. Mezi klientelou je stále víc mužů, noční podniky rostou jako houby po dešti, úsměvy se kupují. Batůžkářské bungalovy prošly ,liftingem’ lžícových rýpadel a přenechaly místo hotelům pro osamělé pupkaté Evropany.”

Na Patong Beach jsme měli strávit dvě noci; sebevědomě jsem se uvelebil v autobuse, připraven hrát svou roli osamělého pupkatého Evropana. Okruh končil, měl vrcholit třídenním volným pobytem v Koh Phi Phi, místě tradičně považovaném za ráj na zemi. “Mluvit o Koh Phi Phi,” bědoval bedekr, “je pro nás skoro stejné jako mluvit o zklamané lásce… Rádi bychom řekli to nejlepší, ale slova v hrdle váznou.” Manipulátorskému masochistovi nestačí, že je nešťastný on; musí být nešťastní i ostatní. Po třiceti kilometrech autobus zastavil u čerpací stanice; vyhodil jsem Světoběžníkova průvodce do po-pelnice. Západní masochismus, říkal jsem si. O dva kilometry dál jsem si uvědomil, že teď už opravdu nemám vůbec nic ke čtení; po zbytek zájezdu se budu muset obejít bez clony tištěného textu. Roz-hlédl jsem se, srdce se mi rozbušilo, vnější svět mi náhle připadal daleko blíž. Valérie, sedící přes uličku, měla sklopené sedadlo; vypadala zasněně, nebo spala, s obličejem otočeným k oknu. Pokusil jsem se ji napodobit. Venku ubíhala krajina, v níž se střídaly různé druhy zeleně. Ze zoufalství jsem si od Reného půjčil průvodce Michelin; díky tomu jsem se dozvěděl, že zásadní roli hrají v této oblasti kaučukovníkové plantáže a latex: Thajsko je třetím výrobcem kau-čuku na světě. Ta zeleň tam venku a jí podobné tedy slouží k výrobě prezervativů a pneumatik; lidská vynalézavost je skutečně pozoruhodná. Člověka je možné kritizovat v mnoha směrech, ale jedno se mu prostě upřít nedá: máme co dělat s vynalézavým savcem.

Od večera u řeky Kwai byly karty jasně rozdané. Zatímco Valé-rie se přidala, jak sama říkala, k “táboru buranů”, Josiane se stáhla k naturopatům, s nimiž ji pojily některé hodnoty - například cvičení zaměřená na udržení duševní pohody. Při obědě jsem tak mohl z dál-ky sledovat skutečnou soutěž v pohodovosti mezi Albertem a Josia-nou za velkého zájmu ekologů - kteří žili v zapadlé díře ve Franche-Comté a pochopitelně neměli přístup k tolika vymoženostem. Babette a Léa byly sice z Paříže, ale s výjimkou občasných výroků jako “Ty jo, super…” k tomu také neměly moc co říct; duševní pohoda pro ně byla jen střednědobý cíl. Celkem šlo o vyrovnaný stůl se dvěma přirozenými vůdci různého pohlaví, kteří mohli aktivně spolupraco-vat. Na naší straně to víc drhlo. Josette a René pravidelně komento-vali stravu, dobře si zvykli na zdejší kuchyni, Josette dokonce uva-žovala, že si některé recepty odveze domů. Čas od času kritizovali druhý stůl, podle nich namyšlený a pozérský; to vše moc daleko ne-vedlo a většinou jsem netrpělivě čekal na dezert.

Vrátil jsem Renému Michelina; do Phuketu zbývaly čtyři hodiny cesty. Na baru v restauraci jsem zakoupil flašku mekongu. Následu-jící čtyři hodiny jsem strávil v boji se studem, který mi bránil láhev vytáhnout z batohu a v klidu si ožrat hubu; hanba nakonec zvítězila. Vchod do hotelu Beach Resortel zdobil transparent VÍTÁME HASI-ČE Z CHAZAY. “No to je legrace…” komentovala to Josette. “V Chazay přece bydlí tvoje sestra…” René si nevzpomínal. “No jo…” trvala na svém. Než jsem dostal klíč od pokoje, řekla ještě: “Tím přejezdem šíje Kra vlastně ztratíme jeden den…”; a nejhorší na tom bylo, že měla pravdu. Svalil jsem se na postel king size a nalil si krá-lovskou dávku alkoholu; hned potom druhou.

Vzbudil jsem se s příšernou bolestí hlavy a dlouze se vyzvracel do záchodové mísy. Bylo pět ráno: příliš pozdě na holky, příliš brzy na snídani. V šuplíku nočního stolku ležela bible v angličtině a také knížka o Buddhově učení. “Because oftheir ignorance,” četl jsem tam, “people are always thinking wrong thoughts and always losing the right viewpoint and, clinging to their egos, they take wrong ac-tions. As a result, they become attached to a delusive existence.” Nebyl jsem z toho sice moudrý, ale poslední věta skvěle ilustrovala můj momentální stav; přinesla mi úlevu dostatečnou na to, abych vydržel do snídaně. Vedlejší stůl okupovala skupina obrovských čer-ných Američanů, vypadali na basketbalový tým. O něco dál seděla společnost hongkongských Číňanů, rozeznatelných podle špindírství, které je těžko snesitelné i pro zápaďana a thajské číšníky přímo děsí navzdory zvyku. Na rozdíl od Thajců, dodržujících za všech okolností puntičkářskou čistotu, která hraničí až s cavyky, jedí Čínani hltavě, řehtají se nahlas s otevřenou pusou, až kolem sebe metají drobky jídla, plivou na zem, smrkají do prstů - prostě se chovají úplně jako prasata. Ještě ke všemu jsou to prasata početná.

Po několika minutách chůze v ulicích Patong Beach jsem zjistil, že se na těch dvou kilometrech pobřeží sešlo všechno, co civilizova-ný svět vyprodukoval za turisty. Během několika desítek metrů jsem potkal Japonce, Italy, Němce, Američany, nepočítaje pár Skandináv-ců a bohatých Jihoameričanů. “Všichni jsme stejní, hledáme slunce,” jak říkala holka z cestovky. Jednal jsem jako příkladný zákazník průměrného typu: pronajal jsem si lehátko se zabudovanou matrací, slunečník, dal jsem si několik spritů; lehce jsem se ošplíchl. Vlny byly mírné. Vrátil jsem se do hotelu kolem páté celkem spokojen s průběhem volného dne, ovšem rozhodnut pokračovat. I was attached to a delusive existence. Na řadě byly bary s holkama; než jsem zamí-řil do příslušné čtvrti, bloumal jsem chvíli před výlohami restaurací. U Royal Savoey Seafood jsem spatřil pár Američanů, jak si s přehnanou pozorností prohlížejí humra. “Dva savci a jeden korýš,” řekl jsem si. Z restaurace vyběhl číšník a s úsměvem od ucha k uchu za-čal vychvalovat čerstvost výrobku. “Tři,” pokračoval jsem mechanicky. Dav složený ze samotářů, rodin a párů se plynule valil; všech-no to vyvolávalo výrazný dojem nevinnosti.

Když mají němečtí senioři hodně vypito, někdy se shromáždí a začnou zpívat pomalé, nekonečně smutné písně. Velmi tím baví thaj-ské číšníky, kteří se shluknou kolem a vesele povykují.

V závěsu tří dobráckých padesátníků, častujících se hřmotnými “Ach a Ja”, jsem se nechtěně ocitl v uličce lásky. Mladé dívky v krátkých sukních se předháněly v roztouženém vrkání, aby mě zatáh-ly do Blue Nights, Naugty Girl, Classroomu, Marilyn, Venusu… Nakonec jsem se rozhodl pro Naughty Girl. Moc lidí tam zatím nebylo: u stolů posedávalo asi tak deset zápaďáků - hlavně mladých Angliča-nů a Američanů mezi pětadvaceti a třiceti lety. Na taneční ploše se pomalu vlnila desítka holek v rytmu jakéhosi retrodiska. Jedny měly bílé bikiny, další si nechaly jen tanga a byly nahoře bez. Všem jim bylo kolem dvaceti, měly zlatavě hnědou pleť a vzrušující pružné tělo. Po mé levici seděl před lahví carlsbergu starý Němec s mohut-ným břichem, bílým vousem a brýlemi, dost podobný univerzitnímu profesorovi v důchodu. Naprosto hypnotizovaně zíral na mladá pohybující se těla před sebou; jeho nehybnost byla taková, že jsem ho v jednu chvíli považoval za mrtvého.

Do akce vstoupilo několik kouřostrojů a hudba se změnila v po-lynéský slowfox. Dívky opustily scénu a nahradila je desítka jiných s květinovými věnci kolem hrudi a pasu. Zvolna se otáčely kolem osy tak, že jim květinové věnce střídavě odhalovaly prsa a spodek zadeč-ku. Starý Němec stále zíral na scénu; v jednu chvíli si sundal brýle, aby je otřel, oči měl zvlhlé. Byl v nebi.

Vlastně se nedalo říct, že by se dívky na někoho přímo lepily; bylo však možné pozvat některou z nich na drink, trochu poklábosit, případně zaplatit podniku bar fee pět set bátů a odvést si dívku po dojednání ceny na hotel. Myslím, že celá noc stála čtyři nebo pět tisíc bátů - zhruba měsíční thajský plat nekvalifikovaného dělníka; ovšem v Phuketu je draho. Starý Němec nenápadně pokynul jedné z dívek, která v bílých tangách čekala, až se bude moct vrátit na scénu. Ihned k němu zamířila a uvelebila se mu na klíně. Její mladá oblá ňadra byla ve výši starcova obličeje, který se červenal rozkoší. Zaslechl jsem, že mu říká: “Papá.” Zaplatil jsem tequilu s citronem a trochu nesvůj odešel; měl jsem pocit, že jsem svědkem jedné z posledních radostí starého muže, bylo to příliš dojemné a intimní.

Hned vedle baru jsem objevil restauraci s teráskou, kde jsem se uvelebil a snědl talíř rýže s krabím masem. Skoro u všech stolů sedě-ly páry složené ze zápaďáka a Thajky -většina se podobala Kalifor-ňanům, tedy obvyklé představě Kaliforňana, každopádně měli na nohou Vietnamky. I když ve skutečnosti to byli možná Australani - snadno se to pletlo; ať to bylo jakkoliv, působili zdravým, vysporto-vaným a dobře živeným dojmem. Byli budoucností světa. Právě při pohledu na všechny ty mladé, bezvadné a perspektivní Anglosasy jsem náhle pochopil, do jaké míry je sexuální turistika budoucností lidstva. U vedlejšího stolu živě debatovaly dvě thajské třicátnice buj-ných tvarů; seděly naproti dvěma mladým Angličanům s vyholenými lebkami a vzezřením postmoderních galejníků, kteří těžce a mlčky polykali pivo. O něco dál si dvě boubelaté německé lesby v lacláčích a s krátkým, na červeno obarveným sestřihem dopřávaly společnost rozkošné teenagerky s dlouhými černými vlasy a velmi čistým obli-čejem, oděné do pestrobarevného sarongu. Byli tam rovněž dva osamocení Arabové neurčité národnosti - kolem hlavy měli takovou tu kuchyňskou utěrku, kterou ve svých televizních vystoupeních pro-slavil Jásir Arafat. Zkrátka byl tu celý bohatý nebo polobohatý svět a hlásil “zde” na věčné něžné volání asijské pičky. Přitom s největším podivem bylo, že jako by se dalo na první pohled vytušit, zda to pá-rům bude klapat, či ne. Nejčastěji se dívky nudily, tvářily se trucovitě nebo odevzdaně a vrhaly pohledy k vedlejším stolům. Některé však hleděly na partnery v zamilovaném očekávání, hltaly každé slovo a živě odpovídaly; tam se dalo uvažovat, že se věci podaří a vznikne přátelství nebo dokonce dlouhodobý vztah: věděl jsem, že případy manželství nebyly vzácné zejména u Němců.

Osobně se mi moc nechtělo dávat se do řeči s holkou u baru: ty-to rozhovory, příliš zaměřené na povahu a cenu následných sexuál-ních služeb, jsou většinou zklamáním. Dával jsem přednost masáž-ním salonům, kde se začíná sexem; občas vznikne určitá důvěrnost, jindy ne. V některých případech přijde na přetřes pokračování v hote-lu, přičemž se ukáže, že se holce zas tak nechce: někdy je rozvedená, musí zajišťovat hlídání; je to smutné, a je to dobře. Zatímco jsem dojídal rýži, načrtl jsem si v duchu dobrodružný pornofilm s názvem Masážní salon. Sirien, mladá Thajka ze severu, se bezhlavě zamiluje do Boba, amerického studenta, jenž se tu náhodou vyloupl po spo-lečné oslavě s kamarády, která skončila pořádnou pitkou. Bob se jí ani nedotkl, pouze na ni hleděl krásnýma modrýma očima a vyprávěl jí o domově - Severní Karolíně nebo něčem takovém. Pravidelně se potom vídají mimo Sirieninu pracovní dobu, bohužel Bob musí odjet, aby dokončil poslední rok na univerzitě v Yale. Střih. Sirien s nadě-jí čeká, zatímco uspokojuje potřeby početných zákazníků. I když má čisté srdce, horlivě honí a kouří pupkaté kníraté Francouze (vedlejší role pro Gérarda Jugnota) a tlusté plešaté Němce (vedlejší role pro německého herce). Konečně se Bob vrací a pokusí se ji z toho pekla dostat; čínská mafie to však vidí jinak. Bob přivolává na pomoc amerického velvyslance a prezidentku humanitární organizace vystupují-cí proti obchodu s bílým masem (vedlejší role pro Jane Fondovou). Vzhledem k čínské mafii (zmínka o Triádách), s níž jsou jedna ruka thajští generálové (politický rozměr, volání po demokratických hod-notách), se dají v ulicích Bangkoku očekávat bitky a honičky. Bob nakonec vítězí. V téměř závěrečné scéně Sirien předvede všechny své sexuální dovednosti, poprvé upřímně. Jakožto ubohá zaměstnankyně masážního salonu vykouřila všechna ta péra jenom v očekávání a v naději na péro Bobovo - doladit dialogy. Prolínačka obou řek (Chao Phraya, Delaware). Závěrečné titulky. Pro evropskou distri-buci jsem už měl vymyšlenou trochu stylovou speciální reklamu: “Líbila se vám Hudební komnata; zamilujete si Masážní salon.” No ještě jsem to neměl úplně zmáknuté, chyběli mi partneři. Zaplatil jsem a zvedl se, ušel sto padesát metrů odrážeje různé nabídky a ocitl se před Pussy Paradise. Strčil jsem do dveří a vešel. Tři metry přede mnou seděli u irské kávy Robert a Lionel. Vzadu za sklem bylo na stupíncích rozesazeno asi padesát dívek s čísly. Rychle ke mně přistoupil číšník. Lionel se otočil, všiml si mě a ve tváři se mu objevil zahanbený výraz. Po něm mě zpozoroval i Robert a rozvláčným pohybem mi pokynul, abych si přisedl. Lionel se kousal do rtů, nevěděl, co s rukama. Číšník si zapsal moji objednávku. Jsem pravičák…” řekl Robert bez zjevného důvodu; “ale pozor…” Zamával ukazováčkem nad stolem, jako kdyby mě chtěl varovat. Od začátku zájezdu, jak jsem si všiml, měl za to, že jsem levičák, a čekal na vhodnou příleži-tost, aby mě zatáhl do rozhovoru; neměl jsem vůbec v úmyslu na takovou hru přistoupit. Zapálil jsem si cigaretu; přísně si mě měřil. “Štěstí je křehká věc,” prohlásil mentorským hlasem, “je těžké nalézt ho v sobě a nemožné nalézt ho jinde.” Po několika vteřinách vážně dodal: “Chamfort.” Lionel ho obdivně pozoroval, zdál se jím naprosto okouzlený. Věta mi připadala diskutabilní: záměnou slov “těžké” a “nemožné” bychom se asi realitě přiblížili víc; ale nechtěl jsem v tom rozhovoru pokračovat, zdálo se mi nezbytné vrátit se do normální turistické polohy. Navíc jsem začínal mít chuť na sedmačtyřicítku, malou, velmi štíhlou Thajku, možná až hubenou, zato se širokými rty a milým výrazem; měla rudou minisukni a černé punčochy. Robert, vědom si mé nepozornosti, se obrátil zpátky k Lionelovi. “Věřím v pravdu,” řekl hlubokým hlasem. “Věřím v pravdu a v princip důka-zu.” Jak jsem nepozorně poslouchal, s překvapením jsem se dozvě-děl, že má aprobaci z matematiky a v mládí napsal několik slibných prací o Lieových grupách. Živě jsem na to zareagoval: existují tedy jisté oblasti, určitá území inteligence, kde jako první jasně vytušil pravdu a získal o ní naprostou, prokazatelnou jistotu. “Ano…” přiznal téměř nerad. “Všechno se to samozřejmě ještě ověřovalo v obecněj-ším rámci.” Potom učil, hlavně v přípravkách na prestižní školy; neochotně věnoval zralý věk biflování mladých blbců, co snili o studiu polytechniky nebo vysoké inženýrské - a to ještě jen u těch nejnada-nějších. “Stejně jsem neměl buňky matematického tvůrce,” dodal. “To je dopřáno málokomu.” Koncem sedmdesátých let byl členem ministerské komise pro reformu výuky matematiky - pěkná krávovi-na, jak sám přiznával. Nyní mu bylo třiapadesát; před třemi roky odešel do důchodu a od té doby se věnuje sexuální turistice. Byl tři-krát ženatý. Jsem rasista…” řekl vesele. “Stal se ze mě rasista… Ces-tování,” dodal, “ve vás hned od začátku posílí nebo vytvoří rasové předsudky; protože jak si představujeme druhého, dokud ho nepo-známe? Samozřejmě jako totožného s námi; až postupně si začneme uvědomovat, že realita je trochu jiná. Když zápaďák může, tak pracuje, často ho práce nudí nebo štve, ale předstírá opak: to je celkem běžné. V padesáti jsem měl plné zuby učení, matematiky a všech těchhle věcí a rozhodl jsem se objevovat svět. Měl jsem zrovna po třetím rozvodu; v sexuální oblasti jsem neočekával nic zvláštního. Moje první cesta vedla do Thajska; hned potom jsem odjel na Madagaskar. Od té chvíle jsem už nikdy nešoustal s běloškou; dokonce jsem po tom ani nezatoužil. Věřte mi,” dodal a stiskl Lionelovi před-loktí, “správnou měkkou, vstřícnou a pružnou kundu už u bělošky nenajdete; to je dávno pryč.” Čtyřicet sedmička si všimla, že ji upře-ně pozoruji; usmála se na mě a zkřížila velmi vysoko nohy, až odhalila šarlatové podvazky. Robert pokračoval ve svém světonázoru. “V dobách, kdy se běloši považovali za nadřazené,” řekl, “nebyl rasismus nebezpečný. Pro kolonisty, misionáře, státní učitele 19. století byl negr velké, nepříliš zlé zvíře se zábavnými zvyky, jakási vyvinu-tější opice. V nejhorším byl považován za celkem užitečné dobroti-sko, schopné provádět i komplexnější úkony; v nejlepším za hrubou, neotesanou duši, schopnou se však povznést vzděláním až k Bohu - nebo k západnímu rozumu. V každém případě byl považován za ,nižšího bratra’, a k nižšímu druhu necítíme nenávist, nanejvýš pohr-davou dobrosrdečnost. Tenhle blahosklonný, skoro humanistický rasismus už zcela zmizel. Dalo se čekat, že jakmile začnou běloši považovat černochy za rovnocenné, začnou je dříve či později pova-žovat i za nadřazené. Pojem rovnosti nemá u člověka žádné opodstatnění,” pokračoval a opět vztyčil ukazovák. Chvíli jsem myslel, že začne citovat prameny La Rochefoucaulda nebo koho já vím -, ale nakonec ne.

Lionel svraštil čelo. “Protože běloši sami sebe považují za pod-řadné,” navázal Robert, abychom správně pochopili, “nic nebrání vzniku rasismu nového typu, založeného na masochismu: právě ta-kové podmínky historicky vedou k násilí, rasovým válkám a masa-krům. Všichni antisemiti například přiznávají židům určitou nadřazenost: když čtete dobové antisemitské spisy, zarazí vás, že žid je v nich považován za inteligentnějšího, mazanějšího, a jsou mu přisu-zovány zvláštní schopnosti v oblasti finančnictví a také společenské solidarity. Výsledek: šest milionů mrtvých.”

Opět jsem koukl na čtyřicet sedmičku: vyčkávání je vzrušující chvíle, nejradši bychom ji protáhli co nejvíc; jenže pořád je tu nebezpečí, že holka odejde s někým jiným. Lehce jsem pokynul číšní-kovi. “Pozor, nejsem žid!” zvolal Robert v domnění, že se chystám něco namítnout. Mohl bych skutečně namítnout řadu věcí: koneckonců jsme byli v Thajsku a příslušníky žluté rasy běloši nikdy ne-považovali za “nižší bratry”, nýbrž za vyspělé jedince, náležející k různým složitým, případně nebezpečným civilizacím; mohl jsem také poukázat na to, že tu jsme kvůli šoustání a podobnými debatami ztrá-címe čas; to byla vlastně moje hlavní námitka. Číšník přistoupil k našemu stolu; Robert mu rychle naznačil, aby donesl další rundu. “Ineed a girl,” vyslovil jsem tenkým hlasem, “the girl forty seven.” Netrpělivě, tázavě se ke mně naklonil; vedlejší stůl obsadila parta Číňanů a dělala příšerný randál. “The girl number four seven!” za-řval jsem slabiku po slabice. Tentokrát pochopil, široce se usmál, odešel k mikrofonu u skleněné stěny a pronesl do něj pár slov. Dívka se zvedla, sešla ze schůdků a zamířila k postrannímu východu, při-čemž si upravovala vlasy. “Rasismus,” pokračoval Robert a podíval se na mě úkosem, “se na začátku vyznačuje silnou antipatií, zostře-nou soutěživostí mezi samci různých ras; jenže jeho důsledkem je zvýšení sexuální touhy po samicích jiné rasy. Skutečný účel rasové-ho boje není ani ekonomický, ani kulturní, ale biologický a brutální: je to boj o vaginu mladých žen.” Čekal jsem, že brzy zabrousí do darwinismu; v tu chvíli se číšník vrátil k našemu stolu v doprovodu čtyřicet sedmičky. Robert vzhlédl a dlouze si ji prohlédl. “Vybral jste si dobře…” uzavřel. “Vypadá žhavě.” Dívka se stydlivě usmála. Strčil jsem jí ruku pod sukni a pohladil ji po zadku, jako bych ji chránil. Přitiskla se ke mně.

“Fakt je, že v mojí čtvrti už běloši nerozhodujou…” poznamenal bůhvíproč Lionel.

“Přesně tak!” přisvědčil Robert hlasitě. “Bojíte se, a oprávněně. V příštích letech předpovídám zesílení rasových nepokojů v Evropě; všechno to skončí občanskou válkou,” vykládal a u úst mu pěnilo. “Všechno se to vyřeší kalašnikovama.” Vypil koktejl na ex; v Lionelově pohledu se začaly zračit obavy. Jenže mně už je to fuk!” dodal a udeřil sklenicí o stůl. Jsem západoevropan, ale můžu žít, kde chci, a zatím mám pořád ještě prachy já. Byl jsem v Senegalu, v Keni, v Tanzanii, na Pobřeží slonoviny. Holky tam nejsou tak zkušený jako v Thajsku, to je pravda, nejsou tak něžný, ale jsou pěkně klenutý a maj voňavou pindu.” V té chvíli se ho zřejmě zmocnily vzpomínky, pro-tože naráz ztichnul. Využil jsem toho a zeptal se čtyřicet sedmičky: ” What is your name? - “I am Sin” řekla. Čínani od vedlejšího stolu si vybrali a hrnuli se na pokoje s hýkáním a smíchem; vrátil se relativní klid. “Klekají si na všechny čtyři, negerky, nastavujou kundu i za-dek,” pokračoval zamyšleně Robert. “Vnitřek je celý růžový…” dodal polohlasně. Zvedl jsem se také. Lionel na mě vděčně pohlédl; byl očividně rád, že odcházím s holkou jako první, nebude se cítit tak nepříjemně. Pokynul jsem hlavou Robertovi na pozdrav. Jeho tvář s tvrdými rysy, stažená do hořké grimasy, si bez sebemenší známky vlídnosti měřila místnost - a celé lidské pokolení. Řekl, co měl na srdci, aspoň k tomu dostal příležitost; cítil jsem, že ho hodně rychle pustím z hlavy. Náhle se mi začal jevit jako poražený, zničený chlap; měl jsem dojem, že se vlastně už s těma holkama ani milovat nechce. Život můžeme charakterizovat jako proces znehybňování, dobře viditelný například u francouzského buldočka - tak neposedného v mládí, tak apatického ve zralém věku. U Roberta už proces značně pokročil; možná že má ještě erekce, i když ani to nebylo jisté; vždycky může-me chytračit, dělat, jako že jsme něco v životě pochopili, nic to ne-mění na tom, že život spěje ke konci. Můj osud byl podobný jeho, sdíleli jsme stejnou prohru; přesto jsem nepociťoval žádnou aktivní vzájemnost. Chybí-li láska, nic nemůže být posvěceno. Pod kůží ví-ček se pojí světelné skvrny; jsou vidiny, a jsou sny. Nic z toho se už člověka netýká, ten očekává noc; noc přichází. Zaplatil jsem dva tisí-ce bátů číšníkovi, který mě odvedl ke dvojitým dveřím vedoucím k poschodím. Sin mě držela za ruku; hodinu nebo dvě se mě pokusí udělat šťastným.

Je samozřejmě velmi vzácné, když v masážním salonu narazíte na holku, která se chce milovat. Hned jak jsme zapadli do pokoje, si přede mě Sin klekla, stáhla mi kalhoty a slipy a vzala mě do pusy. Začal jsem okamžitě tvrdnout. Popojela rty, krátkými pohyby jazyka uvolnila žalud. Zavřel jsem oči a projela mnou závrať, už jsem mys-lel, že se jí udělám do pusy. Naráz přestala, s úsměvem se svlékla, složila si šaty a položila je na židli. “Massage later…” řekla a natáhla se na postel; pak roztáhla nohy. Než jsem si uvědomil, že nemám prezervativ, už jsem byl v ní a jezdil naplno. Podle zpráv Lékařů bez hranic je třetina thajských prostitutek HIV pozitivních. Přesto ne-můžu říct, že by se mě zmocnila hrůza; jenom mě to lehce otrávilo. Nic naplat, tyhle kampaně na ochranu proti AIDS jsou naprosté fi-asko. Přece jen jsem trochu odpadl. “Something wrong?” zeptala se a zvedla se na loktech. - “Maybe… a condom,” řekl jsem rozpačitě. - “No problém, no condom… Im OK” odmítla vesele. Uchopila mě za koule a dlaň druhé ruky mi položila na péro. Lehl jsem si na záda a nechal se hladit. Pohyb dlaně se zrychloval, opět jsem cítil, že se mi do ptáka vrací krev. Nakonec možná existují lékařské prohlídky nebo něco podobného. Jakmile jsem se ztopořil, vlezla si na mě a naráz nasedla. Chytil jsem ji v kříži a spojil ruce; cítil jsem se nezničitelný. Začala lehce pohybovat pánví, její rozkoš rostla, roztáhl jsem stehna, abych pronikl hlouběji. Slast byla intenzivní, opojná, dýchal jsem velmi pomalu, abych se udržel, cítil jsem se smířeně. Nalehla na mě a s krátkými vášnivými výkřiky se mi třela o klín; posunul jsem ruce výš, abych ji pohladil na šíji. Ve chvíli orgasmu ztuhla, dlouze zachroptěla a dopadla mi na prsa. Stále v ní jsem cítil, jak se jí stahuje pochva. Vyvrcholila podruhé s mocným smrštěním přicházejícím z nitra. Nevolky jsem ji sevřel v náručí a s výkřikem ejakuloval. S hla-vou na mé hrudi zůstala bez hnutí dobrých deset minut; potom vstala a nabídla mi sprchu. Velmi jemně mě osušila a přitom mě poplácáva-la ručníkem jako nemluvně. Sedl jsem si na gauč a nabídl jí cigaretu. “We have time…” řekla. ” We have a little time.” Dozvěděl jsem se, že je jí třicet dva. Tuhle práci ráda nemá, ale zůstala sama se dvěma dětmi, když ji opustil manžel. “Bad man,” řekla; “Thai men, bad men” Zeptal jsem se, jestli má mezi ostatními dívkami kamarádky. Ani ne, odpověděla; většinou jsou mladé a pitomé, všechno, co vydě-lají, utratí za šaty a parfémy. Ona taková není, je řádná, ukládá si peníze do banky. Za několik let s tím přestane a vrátí se do své vesnice; její rodiče už jsou staří a potřebují pomoc.

Než jsem odešel, dal jsem jí dva tisíce bátů od cesty; bylo to až nesmyslně příliš, moc. Vzala si nevěřícně bankovky, několikrát se poklonila s rukama sepjatýma u hrudi. “You good man,” řekla. Ob-lékla si minisukni a podvazky; do zavíračky zbývaly dvě hodiny. Doprovodila mě ke dveřím, naposledy sepjala ruce. “Take care,” řekla ještě; “be happy.” Vyšel jsem na ulici trochu zamyšleně. Druhý den ráno začínala poslední etapa zájezdu, odjezd byl naplánovaný na osmou. Uvažoval jsem, jak strávila volný den Valérie.

11

“Koupila jsem pár dárečků pro rodinu,” řekla. “Objevila jsem nádherné mušle.” Loď ubíhala po tyrkysové vodě mezi vápencovými útesy porostlými hustou džunglí; přesně takhle jsem si představoval Ostrov pokladů. “Stejně, to se musí uznat, ta příroda…” řekl jsem. Valérie se ke mně pozorně obrátila; stáhla si vlasy do drdolu, ale několik kudrn po stranách obličeje vlálo do větru. “Stejně to je něco, ta příroda, myslím…” pokračoval jsem sklesle. Měly by existovat kurzy konverzace, stejně jako jsou kurzy společenského tance; asi jsem se příliš věnoval účetnictví, ztratil jsem kontakt. “A to si vez-měte, že je 31. prosince…” poznamenala nevzrušeně. Okružní pohled na nehybný azur a tyrkysově modré moře mi to rozhodně nepřipo-mněl. Lidské bytosti musely být hodně odvážné, aby kolonizovaly chladné oblasti.

Son vstala a oznámila skupině: “My nyní blízko Koh Phi Phi. Jak jsem říkala, tam nemůžeme jít. Vzali na to plavky? Šli pěšky, není hloubka, pěšky. Šli ve vodě. Ne kufry, kufry potom.” Pilot obe-plul mys a zastavil motor. Loď setrvačností pokračovala po své trase až k malé oblé zátoce mezi útesy zarostlými džunglí. Na její písčitou, dokonale bílou, nádhernou pláž dorážely průzračně zelené vlnky. Na úpatí svahu se uprostřed lesa daly rozeznat dřevěné bungalovy na pilotech se střechami pokrytými palmovými listy. Skupina zmlkla. “Ráj na zemi…” řekla tiše Sylvie s nefalšovaným dojetím, které jí svíralo hrdlo. Bylo v tom jen minimum nadsázky. Nicméně Eva zrovna nebyla. A já Adam o nic víc.

Členové skupiny jeden po druhém vstávali, přelézali přes okraj lodi. Pomohl jsem Josette slézt k manželovi. Vyhrnula si sukni až do pasu a měla trochu potíže se zvednout, ale nadšením kýchala. Otočil jsem se; thajský námořník čekal opřený o veslo, až všichni cestující opustí loď. Valérie s rukama překříženýma na kolenou se na mě úko-sem podívala a rozpačitě se usmála. “Zapomněla jsem si vzít plav-ky…” vylezlo z ní. Zvedl jsem dlaně na znamení bezradnosti. “Můžu odejít…” řekl jsem pitomě. Podrážděně se kousla do rtu, vstala a šmahem si svlékla kalhoty. Měla krajkové, velmi jemné kalhotky, zdaleka neodpovídající duchu zájezdu. Ochlupení, dost husté a velmi černé, po stranách přečnívalo. Neodvrátil jsem se, to by byla hlou-post, ale ani jsem to s prohlídkou nepřeháněl. Slezl jsem nalevo od lodi a podal jí ruku na pomoc; seskočila také. Voda nám sahala až po pás.

Než vyrazila Valérie na pláž, prohlédla si ještě jednou náhrdel-níky z mušlí, které chtěla darovat neteřím. Její bratr nastoupil hned po škole jako výzkumný inženýr u Elfu. Po několikaměsíčním inter-ním školení odjel do Venezuely na první misi. O rok později se ože-nil s místní dívkou. Valérie měla pocit, že předtím moc sexuálních zkušeností neměl; v každém případě nikdy žádnou přítelkyni nepři-vedl domů. To bývá často případ kluků, kteří studují na inženýra; nemají čas chodit za zábavou, chodit s dívkami. Volné chvíle věnují neškodným hrám na hrdiny nebo partičkám šachu přes internet. Shrábnou diplom a objeví všechno naráz: peníze, pracovní zodpo-vědnost, sex; když jsou jmenováni do exotické země, málokdy odola-jí. Bertrand se oženil s výraznou míšenkou nádherné postavy; na plá-ži v Saint-Quay-Portrieux během dovolené u rodičů Valérie opakovaně cítila prudké návaly touhy po švagrové. Nedokázala si bratra moc představit při milování. Přesto už měli dvě děti a vypadali na šťastný pár. Vybrat dárek pro Juanu nebylo těžké: měla ráda šperky a světlé kameny se budou krásně odrážet na její snědé pleti. Zato pro Bertranda nic nevymyslela. Když muži nemají neřesti, pomyslela si, je těžké uhodnout, co je potěší.

Právě jsem listoval Phuket Weekly, které jsem našel v hotelové hale, když jsem spatřil Valérii přicházet po pláži. O něco dál se skupina Němců koupala nahá. Na okamžik zaváhala a pak zamířila ke mně. Slunce oslnivě zářilo; bylo kolem poledního. Tak nebo tak bude třeba, abych se zapojil. Babette a Léa prošly kolem nás; kromě tašek přes rameno rovněž zcela nahé. Zaznamenal jsem to bez odezvy. Valérie je naopak dlouze sledovala, zvědavě a bez rozpaků. Usadily se kousek od Němců. “Půjdu se koupat…” řekl jsem. - Já až pozdě-ji…” odpověděla. Bez sebemenšího úsilí jsem vklouzl do vody. Byla teplá, průsvitná, lahodně klidná; těsně pod hladinou plavaly malé stříbřité rybky. Dno klesalo zvolna, stačil jsem ještě sto metrů od břehu. Vytáhl jsem z plavek ptáka a se zavřenýma očima si vybavil Valériino pohlaví, jak jsem je zahlédl dopoledne, napůl odhalené krajkovím kalhotek. To, že mi stál, už bylo něco, mohlo to představovat motivaci. Ostatně je třeba žít a mít mezilidské vztahy; já byl obvykle v křeči a už příliš dlouho. Možná jsem se měl věnovat něja-kým večerním aktivitám, jako třeba badmintonu, sborovému zpěvu nebo něčemu podobnému. Jediné ženské, na které jsem si dokázal vzpomenout, byly stejně ty, s nimiž jsem se vyspal. Ani to nebylo bezvýznamné; tvoříme si vzpomínky, abychom nebyli tak sami v umírání. Nesměl jsem tak myslet. “Thinkpositive,” říkal jsem si vy-plašeně, “think different.” Pomalu jsem se vydal zpátky na břeh a každých deset temp přitom zastavoval, abych se uvolnil. První, čeho jsem si všiml po návratu na břeh, bylo to, že si Valérie sundala vršek plavek. Prozatím ležela na břiše, ale jistě se otočí, to bylo nevyhnutelné jako planetární pohyb. Co teď? Sedl jsem si na osušku a lehce se prohnul v zádech. “Thinkdifferent,” opakoval jsem si. Prsa už jsem viděl lecjaká, ba je i hladil a lízal; přesto jsem opět dostal šok. Tušil jsem, že má krásná prsa; ale bylo to ještě horší, než jsem si představoval. Nedokázal jsem odtrhnout pohled od bradavek, dvorců; nemohla si toho pohledu nevšimnout; přesto na několik hodně dlou-hých vteřin zmlkla. Co se vlastně v ženských hlavách děje? Tak snadno přijímají pravidla hry. Když se někdy celé nahé pozorují v zrcadle, lze v jejich pohledu zachytit jakýsi realismus, chladné hodnocení vlastních sváděcích schopností, jakého žádný muž nikdy není schopen. Sklopil jsem oči jako první.

Poté uběhl časový úsek, který jsem nedokázal určit; slunce ještě stálo v zenitu, světlo bylo mimořádně prudké. Upřeně jsem hleděl do bílého práškovitého písku. “Micheli,” řekla něžně. Naráz jsem zvedl hlavu, jako bych dostal ránu. Velmi tmavě hnědé oči vpluly do mých. “V čem jsou Thajky lepší než holky ze západu?” zeptala se zřetelně. Ani tentokrát jsem její pohled nevydržel; hruď se jí vlnila v rytmu dechu; bradavky mi připadaly ztvrdlé. Tam a teď se mi chtělo odpovědět: “V ničem.” Pak jsem dostal nápad; ne moc dobrý.

“Vyšel o tom článek, jakási reklamní reportáž…”; podal jsem jí Phuket Weekly. “Find your longlife companion… Well educated Thai ladies, to je ono?” - “Ano, kousek dál je rozhovor.” Cham Sawana-see, usměvavý, v černém obleku a tmavé kravatě, v něm odpovídal na deset otázek, které si můžeme klást (“Ten question you could ask”) o tom, jak funguje agentura Heart to Heart, již řídí.

“There seems to be,” domníval se pan Sawaneese, a nearperfect match between the Western men, who are unappreciated and get no respect in their own countries, and the Thai women, who would be happy to find someone who simply does his job and hopes to come home to a pleasant family life after work. Most Western women do not want such a boring husband.

One easy way to see this,” pokračoval “is to look at any publi-cation containing personal ads. The Western women want someone who looks a certain way, and who has certain ,social skills’, such as dancing and clever conversation, someone who is interseting andex-citing and seductive. Now go to my catalogue, and look at what the-girls say they want. Iťs all pretty simple, really. Over and over they state that they are happy to settle down FOREVER with a man who is willing to hold down a steady job and be a loving and understanding HUSBAND and FATHER. That will get you exactly nowhere with an American girl!

As Western women,” uzavíral bez servítků, “do not appreciate men, as they do not value traditional family life, marriage is not the right thingfor them to do. Im helping modern Western women to avo-id what they despise.”

“Něco na tom je, co říká…” poznamenala Valérie smutně. “Trh určitě existuje…” Odložila časopis a zamyslela se. Vtom kolem nás prošel Robert, mířil podél vody s rukama za zády a temným pohledem. Valérie se náhle odvrátila na druhou stranu.

“Nemám toho chlapa ráda…” sykla podrážděně.

“Není hloupý…” pokrčil jsem lhostejně rameny.

“Není hloupý, ale nemám ho ráda. Dělá všechno pro to, aby ostatní šokoval, aby byl nesympatický; to mě štve. Vy se aspoň sna-žíte přizpůsobit.”

“Myslíte?” koukl jsem na ni překvapeně.

“Ano. Samozřejmě je cítit, že vám to dělá potíže, nejste na tako-výhle druh prázdnin stavěný, ale aspoň se snažíte. Vlastně bych řek-la, že jste v jádru milý.”

V tu chvíli jsem mohl, a měl ji vzít do náručí, hladit jí prsa, líbat ji na ústa; zůstal jsem však bez hnutí jako vůl. Odpoledne pokročilo, slunce se sunulo nad palmami; vyměnili jsme si bezvýznamná slova.

Na silvestrovský večer si Valérie oblékla dlouhé šaty z krásně splývavé zelené látky, mírně průsvitné, s polokorzetem, který bohatě odhaloval prsa. Po dezertu hrál na terase orchestr písně Boba Dylana v huhňavém slow-rockovém podání podivného starého zpěváka. Zdálo se, že Babette a Léa zakotvily v německé skupině, slyšel jsem je od nich povykovat. Josette a René tancovali v něžném objetí jako roztomilí hrošíci. Noc byla horká; u pestrobarevných lampionů zavě-šených na balustrádě se shlukovaly můry. Cítil jsem úzkost a pil jed-nu whisky za druhou.

“To, co říkal ten člověk v tom článku…”

“Ano…” Valérie na mě pohlédla; seděli jsme vedle sebe na ráko-sové lavičce. Prsa se jí boulila nad korzetem jako plody podávané ve skořápkách. Nalíčila se; dlouhé rozpuštěné vlasy jí splývaly na ra-menou.

“Platí hlavně pro Američanky, řekl bych. U Evropanek to tak jasné není.”

Pochybovačně sešpulila ústa a neodpověděla. V každém případě bych nejlépe udělal, kdybych ji vyzval k tanci. Vypil jsem další whisky, opřel se na lavičce a zhluboka se nadechl.

Když jsem se vzbudil, byl sál téměř prázdný. Zpěvák stále thajsky broukal, nevýrazně doprovázen bicími; nikdo ho už neposlouchal. Němci zmizeli, ale Babette a Léa živě debatovaly se dvěma Italy, kteří se vzali bůhvíodkud. Valérie byla pryč. Byly tři hodiny ráno místního času; rok 2001 začal. V Paříži se tak oficiálně stane za tři hodiny; v Teheránu byla přesně půlnoc a v Tokiu pět ráno. Lidstvo ve svých různých podobách vstupovalo do třetího tisíciletí; osobně jsem vstup spíš prošvihl.

12

Vrátil jsem se do bungalovu jako spráskaný pes; ze zahrady byl slyšet smích. Na písčité cestě jsem narazil na malou šedou, nehybnou ropuchu. Neutíkala, neměla žádný obranný reflex. Dříve nebo pozdě-ji ji někdo bez povšimnutí rozšlápne; páteř křupne, rozdrcené tělíčko se smísí s pískem. Chodec ucítí pod podrážkou cosi měkkého, krátce zakleje, otře si botu o zem. Špičkou nohy jsem zvířátko odstrčil: beze spěchu popolezlo ke kraji. Strčil jsem znovu: dosáhlo relativního bezpečí trávníku; možná jsem mu o několik hodin prodloužil život. Připadal jsem si v situaci sotva lepší než ono: nevyrostl jsem v rodině ani v ničem jiném, co by se mohlo zajímat o můj osud, podpořit mě v případě nouze, rozplývat se nad mými dobrodružstvími a úspěchy. A ani jsem žádnou takovou entitu nezaložil: byl jsem svobodný, bezdětný; nikoho by nenapadlo hledat ve mně oporu. Žil jsem sám jako zvíře a stejně tak i umřu. Několik minut jsem setrval v lítosti bez předmětu.

Na druhou stranu jsem byl odolný, kompaktní blok, vyššího vzrůstu, než činí průměr v živočišné říši; moje naděje dožití byla stejná jako u slona nebo havrana; byl jsem něco, co je daleko obtíž-nější zničit než malého obojživelníka.

Další dva dny jsem zůstal zašitý v bungalovu. Čas od času jsem se proplížil do minimarketu, abych doplnil zásobu pistácií a mekon-gů. Nepřicházelo v úvahu, abych se znova setkal s Valérií u snídaně nebo na pláži. Jsou věci, které udělat můžeme, a jiné, co se jeví příliš obtížné. Postupně se příliš obtížným stává vše; a to je ve zkratce ži-vot.

Odpoledne 2. ledna jsem pode dveřmi objevil dotazník průzku-mu spokojenosti od Nových obzorů. Pečlivě jsem ho vyplnil, u větši-ny otázek zaškrtl neutrální možnost “Dobře”. V jistém smyslu bylo skutečně všechno dobré. Moje dovolená proběhla, jak měla. Okruh byl cool, navíc s příchutí dobrodružství; odpovídal popisu. Do při-hrádky “Osobní dojmy” jsem napsal následující čtyřverší:

Hned po probuzení se cítím unášen

Do jiného světa o jasném dělení

Znám dobře život i to jak je utvářen

Jako dotazník s chlívečky k zatržení

Ráno 3. ledna jsem si zabalil. Když mě Valérie uviděla na lodi, málem vykřikla; odvrátil jsem se. Son se s námi rozloučila na letišti v Phuketu; měli jsme předstih, letadlo odlétalo až za tři hodiny. Po odbavovacích formalitách jsem bloumal v obchodním středisku. Přestože byla letištní hala zcela krytá, obchody měly podobu chýší s týkovými trámy a střechami z palmových listů. Nabízené zboží zahr-novalo mezinárodní standardy (šátky Herm?s, parfémy Yves Saint Laurent, kabelky Vuitton) i místní výrobky (mušle, tretky, kravaty z thajského hedvábí); všechny položky byly označené čárovým kódem. Letištní obchody sice v podstatě stále patří do prostoru národního života, avšak života zabezpečeného, oslabeného a plně přizpůsobe-ného standardům mezinárodního konzumu. Pro cestovatele na konci pobytu je to přechodný prostor, zároveň méně zajímavý i méně děsi-vý než zbytek země. Měl jsem tušení, že svět jako celek se bude stále více podobat letišti.

Když jsem procházel kolem Coral Emporium, zachtělo se mi náhle koupit dárek pro Marie-Jeanne; koneckonců jsem nikoho jiné-ho neměl. Náhrdelník, brož? Zrovna jsem se přehraboval ve zboží, když jsem dva metry od sebe spatřil Valérii.

“Snažím se vybrat náhrdelník…” řekl jsem váhavě.

“Pro tmavovlásku, nebo blondýnku?” V jejím hlase jsem zaregistroval špetku hořkosti.

“Blondýnku s modrýma očima.”

“Tak to bude lepší světlý korál.”

Podal jsem palubní lístek dívce u kasy. Zatímco jsem platil, řekl jsem Valérii dost žalostným tónem: “To je pro kolegyni z práce…” Divně se na mě podívala, jako by váhala, jestli mi má jednu vrazit, nebo vybuchnout smíchy; doprovodila mě však několik metrů k vý-chodu z obchodu. Většina členů skupiny seděla na lavičkách v hale, zřejmě si už nakoupili. Zastavil jsem, dlouze se nadechl, otočil se k Valérii.

“Třeba bychom se mohli v Paříží vidět…” řekl jsem.

“Myslíte?” odsekla kousavě.

Neodpověděl jsem, jen se na ni znova podíval. V jednu chvíli jsem zamýšlel říct: “Byla by škoda…”; ale nejsem si jistý, zda jsem tato slova skutečně pronesl.

Valérie se rozhlédla, na nejbližší lavičce uviděla Babettu s Léou, rozčileně se odvrátila. Pak vytáhla z tašky zápisník, vytrhla list a rychle na něj něco napsala. Podala mi ho a pokusila se promluvit, ale pak to vzdala, otočila se a vrátila se ke skupině. Než jsem strčil papír do kapsy, krátce jsem na něj pohlédl: stálo tam číslo mobilu.

Druhá část

KONKURENČNÍ VÝHODA

1

Letadlo přistálo na Roissy v jedenáct; kufr jsem si vyzvedl jako jeden z prvních. V půl jedné jsem byl doma. Byla sobota; mohl jsem vyrazit na nákup, pořídit si nějaké krámy do bytu a podobně. Ulicí Mouffetard smýkal ledový vítr a zdálo se, že všechno stojí za bačko-ru. Aktivisté za práva zvířat prodávali žluté samolepky. Po období svátků dochází vždy v domácnostech k mírnému poklesu spotřeby potravin. Koupil jsem si grilované kuře, dvě flašky gravese a poslední číslo Hot Videa. Jako náplň víkendu žádná sláva, ale neměl jsem pocit, že si zasloužím víc. Spořádal jsem půlku kuřete, z připálené mastné kůže se mi trochu zvedal žaludek. Chvíli po třetí jsem zavolal Valérii. Odpověděla na druhé zazvonění. Ano, večer má čas; na ve-čeři může, ano. Ať se pro ni stavím v osm hodin; bydlí na avenue Reille poblíž parku Montsouris.

Otevřela v bílých joggingových kalhotech a krátkém tričku. Ješ-tě nejsem připravená…” řekla a stáhla si vlasy dozadu. Tím pohybem jí vynikla prsa; neměla podprsenku. Položil jsem jí ruce kolem pasu, přiblížil obličej. Rozevřela rty a okamžitě mi strčila jazyk do pusy. Projelo mnou prudké vzrušení, na pokraji mdlob, hned se mi postavil. S rozkrokem přilepeným ke mně strčila do dveří od bytu, které se s matným bouchnutím zavřely.

Místnost, osvětlená pouze noční lampičkou, se zdála obrovská. Valérie mě vzala kolem pasu a tápavě odvedla do svého pokoje. U postele mě opět políbila. Nadzvedl jsem jí tričko, abych jí pohladil prsa; zašeptala něco, čemu jsem nerozuměl. Klekl jsem si před ní, stáhl jí kalhoty i kalhotky a přitiskl jí tvář do klína. Štěrbinku měla vlhkou, otevřenou, voňavou. Zasténala a klesla na postel. Rychle jsem se svlékl a pronikl do ní. Horkým údem mi vystřelovala rozkoš. “Valérie…” řekl jsem. “Dlouho nevydržím, jsem příliš vzrušený…” Přitáhla mě k sobě a zašeptala mi do ucha: “Pojď…” Zároveň jsem cítil, jak se jí stahuje pochva. Měl jsem pocit, že se ztrácím v prostoru, žil jsem jen penisem, kterým procházela neuvěřitelně prudká vlna rozkoše. Dlouze a několikrát jsem ejakuloval; úplně ke konci jsem si uvědomil, že řvu. Za takovou chvíli bych položil život.

Všude kolem plavaly modré a žluté rybky. Stál jsem ve vodě a udržoval rovnováhu několik metrů pod hladinou, v níž se odráželo slunce. Valérie, také pod vodou, stála opodál u korálového útesu; otáčela se ke mě zády. Byli jsme oba nazí. Věděl jsem, že takový stav beztíže způsobuje změna hustoty moří, ale udivovalo mě, že mohu dýchat. Několika tempy jsem byl u ní. Útes tvořily fosfores-kující stříbřité organismy ve tvaru hvězd. Položil jsem jí ruku na prsa, druhou na podbřišek. Prohnula se a zadečkem se mi otřela o úd.

V té poloze jsem se i probudil; byla ještě tma. Něžně jsem Valé-rii roztáhl nohy, abych do ní pronikl. Přitom jsem jí nasliněnými prs-ty dráždil klitoris. Poznal jsem, že je vzhůru, když začala sténat. Nadzvedla se a poklekla na posteli. Začal jsem přirážet stále silněji, cítil jsem, že už bude, rychle oddychovala. Při orgasmu nadskočila a pronikavě vykřikla; potom zůstala bez hnutí jako mrtvá. Odpoutal jsem se a svalil se vedle ní. Uvolnila se a objala mě; lil z nás pot. Jak milé probudit se potěšením…” řekla a položila mi ruku na hruď.

Znova jsem se vzbudil za denního světla; v posteli jsem byl sám. Vstal jsem a prošel pokojem. Vedlejší místnost byla skutečně velmi rozlehlá a vysoká. Podél okénka nad gaučem stály knihovny. Valérie byla pryč; na kuchyňský stůl postavila chléb, sýr, máslo, marmeládu. Nalil jsem si šálek kávy a vrátil se do postele. Za deset minut byla zpátky s croissanty a čokoládovými rolkami, které přinesla na tácu do pokoje. “Venku je pěkná klendra…” řekla a svlékla se. Vybavil jsem si Thajsko.

“Valérie…” řekl jsem váhavě, “co na mně vidíš? Nejsem ani zvlášť hezký, ani zvlášť zábavný; nedokážu pochopit, co je na mně přitažlivého.” Beze slova se na mě dívala; byla skoro nahá, nechala si jen kalhotky. “Ptám se tě vážně,” trval jsem na svém. “Sedím tady, vyžilý, ne zrovna družný chlap, smířený se svým nudným životem. A ty ke mně přijdeš, jsi přátelská a laskavá a děláš mi strašně dobře. Nerozumím. Mám pocit, že ve mně hledáš něco, co tam není. Budeš nutně zklamaná.” Usmála se, zdálo se, že váhá s odpovědí; potom mi položila ruku na koule a přiblížila tvář. Hned se mi zas postavil. Ko-řen penisu mi ovinula pramínkem vlasů a začala mi ho konečky prstů honit. “Nevím…” zašeptala a nepřestávala. Je příjemné, že si nejsi jistý sám sebou… Moc jsem po tobě během zájezdu toužila. Byl to děs, myslela jsem na to každý den.” Stiskla koule silněji, skryla je v dlani. Druhou rukou nabrala trochu malinové marmelády a pomazala mi jí úd; pak ho začala pečlivě lízat velkými tahy jazyka. Rozkoš stoupala stále víc, roztáhl jsem nohy v zoufalé snaze se udržet. Jako-by pobaveně pohyb ruky zrychlila a přitiskla si ptáka k puse. Když se špičkou jazyka pustila do žaludu, prudce jsem jí vystříkl do poo-tevřené pusy. S krátkým zachroptěním polkla a pak mi rty objala konec údu, aby zachytila poslední kapky. Zaplavila mě neuvěřitelná uvolněnost, jako vlna stoupající každou z mých žil. Odtáhla pusu a přitulila se ke mně.

“V noci 31. prosince jsem u tebe málem zaklepala; nakonec jsem se neodvážila. Byla jsem přesvědčená, že už mezi námi k niče-mu nedojde; nejhorší je, že jsem ti to ani nedokázala zazlívat. Lidi na turistických zájezdech spolu dost mluví, ale zůstává to v rovině ka-marádství, moc dobře vědí, že se už pak nikdy neuvidí. Je velmi vzácné, aby měli milostný poměr.”

“Myslíš?”

“Vím to; vyšly o tom studie. Platí to i pro prázdninové kluby. Taky to pro ně představuje problém, protože nakonec právě to je je-jich hlavní smysl. Už deset let návštěvnost pravidelně klesá, a přitom stále zlevňují. Jediné možné vysvětlení je to, že navázat v prázdninové sezoně sexuální vztah je už téměř nemožné. Jediné destinace, kte-ré se ještě drží, jsou ty, kde je silná homosexuální klientela, jako Korfu nebo Ibiza…”

“Dost o tom víš…” řekl jsem překvapeně.

“To je normální, dělám v cestovním ruchu.” Usmála se. “To je další věc, která platí na organizovaných zájezdech: velmi málo se mluví o pracovním životě. Jde o jakousi hravou závorku bezvýhrad-ně soustředěnou na to, co organizátoři nazývají ,radost z objevování’. Účastníci se mlčky dohodnou, že se budou vyhýbat vážným téma-tům, jako je práce nebo sex.”

“Kde pracuješ?”

“V Nových obzorech.”

“Tak to jsi tam byla pracovně? Pořídit zprávu, nebo tak něco?”

“Ne, byla jsem doopravdy na dovolené. Samozřejmě jsem měla velkou slevu, ale vybrala jsem si to z dovolené. Pracuji u nich pět let a jela jsem s nimi poprvé.”

Zatímco chystala rajčatový salát s mozzarelou, vyprávěla mi o svém pracovním životě. V březnu 1990, tři měsíce před maturitou, si začala lámat hlavu s tím, kam zaměřit studium - a obecněji řečeno svůj život. Její starší bratr se po mnoha obtížích dostal na geologii v Nancy; právě získal diplom. Jeho kariéra geologického inženýra se asi měla odvíjet v dolech nebo na ropných plošinách, každopádně daleko od Francie. Rád cestoval. Ona také, tedy víceméně; nakonec se rozhodla pro dvouletou VOŠ cestovního ruchu. Intelektuální vypě-tí nutné pro dlouhá studia jí nepřipadalo v souladu s její náturou.

Brzy zjistila, že se zmýlila. Úroveň třídy se jí zdála nesmírně nízká, testy zvládala bez nejmenšího úsilí a mohla důvodně předpo-kládat, že školu udělá levou zadní. Souběžně se zapsala na bakalář-ské studium “Literatury a humanitních věd”. Jakmile dokončila VOŠ, zapsala se na magisterské studium sociologie. I zde se rychle dostavilo zklamání. Obor byl zajímavý, dalo se toho hodně objevit; jenže navrhované metody práce a předkládané teorie jí připadaly směšně zjednodušené: všechno to zavánělo ideologií, nepřesností a amatérismem. Odešla po prvním semestru, aniž dodělala zkoušky, a našla si práci v Rennes jako obchodní zástupkyně u pobočky firmy Kuoni. Za čtrnáct dní, když uvažovala o tom, že si najde podnájem, si to uvědomila: past zaklapla; už je ve světě práce.

V renneské pobočce Kuoni zůstala rok a osvědčila se jako velmi dobrá prodejkyně. “Není to nic těžkého,” řekla, “stačilo nechat klienty trochu mluvit, zajímat se o ně. Lidi, co se zajímají o druhé, jsou vlastně velmi vzácní.” Vedení jí proto nabídlo místo asistentky-referentky obchodního oddělení pařížského sídla. Měla spolupraco-vat na koncepci okruhů, chystat cestovní trasy a návštěvy, sjednávat ceny s hoteliéry a místními poskytovateli služeb. I v tom si vedla docela dobře. O šest měsíců později odpověděla na inzerát Nových obzorů, které nabízely obdobnou pozicí. Tehdy její kariéra skutečně odstartovala. Dali ji do týmu s Jeanem-Yvesem Frochotem, mladým absolventem ekonomky, který o cestovním ruchu nevěděl téměř nic. Ihned si ji velmi oblíbil, pojal k ní důvěru, a přestože byl oficiálně její šéf, nechával velké pole působnosti jejím iniciativám.

“S Jeanem-Yvesem je fajn, že je ambiciózní i za mě. Vždycky když se mělo vyjednat povýšení nebo zvýšení platu, udělal to za mě. Nyní odpovídá za produkty pro celý svět - dohlíží na koncepci všech zájezdů; a já jsem pořád jeho asistentka.”

“Musíš mít slušný prachy.”

“Čtyřicet tisíc franků měsíčně. Vlastně bych měla počítat v eu-rech. Něco přes šest tisíc eur.”

Překvapeně jsem se na Valérii podíval. “To jsem nečekal…” řekl jsem.

“Protožes mě ještě neviděl v kostýmku.”

“Máš kostým?”

“K ničemu mi moc není, pracuju skoro výhradně po telefonu. Ale když je třeba, navléknu si kostýmek. Dokonce mám i podvazky. Někdy to vyzkoušíme, uvidíš.”

A tehdy jsem si se sladkou nevěřícností uvědomil, že Valérii za-se uvidím a že pravděpodobně budeme šťastní. Bylo to příliš nečeka-né, takové štěstí, chtělo se mi plakat; musel jsem změnit téma.

Jaký je Jean-Yves?”

“Normální. Má ženu, dvě děti. Hrozně pracuje, nosí si spisy domů na víkend. Zkrátka normální mladý bílý límeček, spíš chytrý, ctižádostivý; ale sympaťák, vůbec ne náladový. Dobře si rozumíme.”

“Nevím proč, ale jsem rád, že jsi bohatá. Vlastně na tom nezále-ží, ale těší mě to.”

Je fakt, že jsem prorazila, mám dobrý plat; jenže platím 40% daně a deset tisíc franků měsíčně za nájem. Nejsem si jistá, jestli to je takový úspěch: když se mi zhorší výsledky, nebudou váhat a vyhodí mě; nebyla bych první. Kdybych měla akcie, tak to je jiná, to bych byla skutečně bohatá. Na začátku zajišťovaly Nové obzory hlavně discounter lety. Prvním francouzským cestovním operátorem se staly díky koncepci zájezdů a poměru kvality vůči ceně; z velké části díky naší práci s Jeanem-Yvesem. Za deset let vzrostla hodnota podniku dvacetkrát; protože Jacques Maillot má pořád třicetiprocentní podíl, můžu říct, že zbohatnul díky mně.”

“Už ses s ním setkala?”

“Několikrát; nemusím ho. Na povrchu je to demagogický kaťák s pitomýma pestrobarevnýma kravatama, co jezdí na skútru a je věč-ně in, ale uvnitř pokryteckej a nemilosrdnej hajzl. Před Vánoci Jea-na-Yvese kontaktoval jeden lovec mozků; měl se s ním sejít teď ně-kdy, bude už vědět víc, slíbila jsem mu, že zavolám, až se vrátím.”

“Tak zavolej, je to důležité.”

“Hm…” Vypadala trochu pochybovačně, zmínka ojac-quesu Maillotovi ji zachmuřila. “Můj život je taky důležitý. Vlastně se chci ještě milovat.”

“Nevím, jestli to hned dokážu…”

“Tak mě lízej. Uděláš mi dobře.”

Vstala, sundala si kalhotky, uvelebila se na gauči. Klekl jsem si před ní, široce jí roztáhl pysky a začal jazykem dráždit klitoris. “Sil-něji…” vzdychla. Strčil jsem jí prst do zadku, přitiskl pusu a začal líbat a cumlat knoflík poštěváčku. “To je ono…” řekla. Líbal jsem stále důrazněji. Naráz a nečekaně vyvrcholila a celá se přitom otřásla.

“Pojď ke mně…” Sedl jsem si k ní na gauč. Přitulila se a položila mi hlavu na klín. “Když jsem se tě ptala, v čem jsou Thajky lepší než my, vlastně jsi mi neodpověděl; jenom jsi mi ukázal rozhovor s ředi-telem sňatkové agentury.”

“To, co říkal, je pravda: spousta mužů se bojí moderních žen, protože chtějí hodnou manželku, která se jim bude starat o domác-nost a o děti. To ve skutečnosti nikdy nezmizelo, jenom už není možné na západě něco takového přiznat; proto si berou Asiatky.”

“Dobře…” Zamyslela se. “Ale ty takový nejsi; nevadí ti, že mám odpovědnou funkci, vysoký plat; vůbec nemám pocit, že by tě to odstrašovalo. Přesto jsi chodil do masážních salonů a ani ses nepoku-sil mě balit. Tomu nerozumím. Co mají ty holky navíc? Fakt jsou lepší v posteli než my?”

Při posledních slovech se jí hlas trochu zlomil; byl jsem poměr-ně dojatý, trvalo mi minutu, než jsem dokázal odpovědět. “Valérie,” řekl jsem konečně, “nikdy jsem nepotkal nikoho, kdo by uměl milovat jako ty; to, co prožívám od včerejšího večera, je téměř neuvěři-telné.” Odmlčel jsem se a pak dodal: “Ty si to neuvědomuješ, ale jsi výjimka. Dneska je opravdu vzácné, aby žena cítila rozkoš a chtěla rozkoš dávat. Sbalit neznámou ženskou a vyspat se s ní je dneska hlavně zdrojem nepříjemností a problémů. Když uvážíš, kolik nud-ných řečí je třeba k tomu, aby chlap dostal holku do postele, kde se z ní většinou vyklube žalostná milenka, schopná do něj akorát hustit svoje problémy a mluvit o svejch bejvalejch, přičemž v něm mezi řečí vzbudí pocit, že není až tak úplně na úrovni, a ještě s ní pak bude nevyhnutelně muset vydržet aspoň do rána, tak se dá celkem pochopit, že si místo hromady starostí radši připlatí. Jakmile muži dosáh-nou určitého věku a zkušeností, tak se lásce vyhýbají; připadá jim jednodušší zajít za děvkama. Teda nemyslím za děvkama v Evropě, to jsou trosky, které nestojí za řeč; kromě toho přes rok chlapi stejně furt pracujou a nemají čas. Většina z nich se proto do ničeho nepouš-tí; jiní si čas od času zaplatí trochu sexuální turistiky. A to ještě v nejlepším případě: jít za děvkou stále ještě znamená trochu udržovat lidské styky. Pak jsou všichni ti, co si ho radši honí u internetu nebo u videa. Jakmile se péro vystříká, je klid.”

“Rozumím…” řekla po dlouhé odmlce. “Chápu, co chceš říct. A myslíš, že se muži nebo ženy můžou změnit?”

“Ne, nemyslím, že by se věci mohly vrátit zpátky. Pravděpo-dobně dojde k tomu, že se ženy budou stále víc podobat mužům; zatím pořád hodně lpí na svádění; zatímco chlapům je svádění v podstatě ukradené, chtějí hlavně píchat. Svádění zajímá jen pár typů, kteří nemají dost vzrušující pracovní život ani jiný zdroj zábavy. Čím víc se budou ženy realizovat v pracovním životě a osobních plánech, tím jednodušší bude připadat i jim za sex platit; a začnou vyhledávat sexuální turistiku. Ženy se dokážou přizpůsobit mužským hodnotám; někdy s obtížemi, ale daří se jim to, dějiny to prokázaly.”

“Takže celkově to vypadá bledě…”

“Hodně bledě…” přisvědčil jsem s temným zadostiučiněním.

“Takže jsme měli štěstí.”

“Ano, měl jsem štěstí, že jsem tě potkal.”

Já taky…” řekla a podívala se mi do očí. Já taky měla štěstí. Chlapi, který znám, jsou děsný, žádný už nevěří na lásku; vždycky spustí divadlo o přátelství, vzájemné podpoře, prostě všechny ty kecy, co k ničemu nezavazují. Dostala jsem z toho úplnou alergií na slovo přátelství. Nebo je druhý případ, ti, co se ožení a rychle usadí a myslí jen na kariéru. To samozřejmě není tvůj případ; ale stejně tak jsem věděla, že mi nebudeš vykládat o přátelství, že tak vulgární nejsi. Od začátku jsem doufala, že se spolu vyspíme a dojde k něče-mu silnému; zrovna tak se ale nemuselo stát nic, to bylo taky nej-pravděpodobnější.” Odmlčela se, podrážděně vzdychla. “No…” řekla odevzdaně, “zkusím zavolat tomu Jeanu-Yvesovi.”

Zatímco telefonovala, oblékl jsem se v pokoji. “Ano, skvělá dovolená…” zaslechl jsem. O něco později zvolala: “Cože?…” Když jsem se vrátil do místnosti, držela sluchátko a vypadala zamyšleně; nebyla ještě oblečená.

Jean-Yves se sešel s tím chlápkem z náborové agentury,” řekla. “Nabízejí mu sto dvacet tisíc franků měsíčně. Počítají i se mnou; podle něj můžou jít až na osmdesát. Zítra ráno mají schůzku, budou o tom místě jednat.”

“Kam by to bylo?”

“V oddělení volného času skupiny Aurore.”

,,Jsou významní?”

“Spíš jo; je to první hotelová skupina na světě.”

2

Pochopit chování spotřebitele a díky tomu ho

poznat, nabídnout mu správný produkt ve

správnou chvíli, ale především ho přesvědčit,

že daný produkt nejlépe odpovídá jeho potřebám: to je to, o čem sní všechny firmy.

Jean-Louis BARMA,

O čem sní firmy

Jean-Yves se vzbudil v pět ráno, pohlédl na manželku, která ješ-tě spala. Strávili příšerný víkend u jeho rodičů - manželka nesnášela venkov. Loiret, kam si nesměl brát počítač, nenáviděl i desetiletý syn Nicolas; neměl rád ani prarodiče, kteří podle něho smrděli. Otec sku-tečně upadal, dbal o sebe stále méně, a přestal se zajímat i o králíky. Jediným snesitelným prvkem těchto víkendů byla dcera Angélique: ve třech letech se ještě dokázala rozplývat nad krávami a slepicemi; teď však byla nemocná, většinu noci proplakala a prokňourala. Když se konečně dostali domů po tříhodinové zácpě, Audrey se rozhodla vyrazit si s přáteli. Ohřál si mražené jídlo a díval se v televizi na průměrný americký film o autistickém sériovém vrahovi - scénář se prý inspiroval skutečnou událostí, muž měl být prvním duševně cho-rým odsouzencem na smrt v Nebrasce po šedesáti letech. Syn ani nechtěl večeřet - bez meškání začal pařit na počítači Total Annihi-lation - nebo možná Mortal Combat II, pletl si to. Čas od času zašel do dceřina pokoje, aby ji ukonejšil. Usnula v jednu ráno; Audrey nikde.

Nakonec tedy dorazila, pomyslel si, když zapínal kávovar; aspoň ještě protentokrát. Mezi klienty advokátní kanceláře, pro kte-rou pracovala, patřily deníky Libération a Le Monde, začala se pohybovat v prostředí novinářů, televizních moderátorů, politiků. Často si s nimi večer vyrážela, někdy do podivných podniků - při listování jednou z jejích knih narazil na vizitku fetišistického klubu. Jean-Yves měl podezření, že se čas od času s někým vyspí; v každém pří-padě spolu už nespali. Kupodivu on sám žádné románky neměl. Při-tom věděl, že je hezký, blonďák s modrýma očima spíše amerického typu; neměl však chuť využívat příležitostí, které se mohly naskyt-nout - příležitostí beztak vzácných, neboť pracoval dvanáct až čtrnáct hodin denně a na úrovni odpovědnosti jeho funkce se moc žen nepo-hybovalo. Samozřejmě tu byla Valérie; jenže na tu nikdy nepomyslel jinak než jako na kolegyni. Když se na to podíval z tohoto nového úhlu, bylo to mimochodem dost zvláštní; ale věděl, že jde o bezvý-znamné snění: s Valérií pracoval už pět let a v téhle oblasti se věci upečou buď hned - nebo nikdy. Valérie si velmi vážil pro její pozoruhodné organizační schopnosti, bezchybnou paměť; věděl, že bez ní by se nikdy nedostal tak vysoko - rozhodně ne tak rychle. A dnes možná nastoupí rozhodující etapu. Vyčistil si zuby, pečlivě se oholil a vybral si spíše strohý oblek. Potom pootevřel dveře dceřina pokoje: klidně spala, blonďatá jako on, v pyžamku s kuřátky.

Pěšky se vydal do fitnesscentra République, které otvíralo v sedm; bydleli v ulici Faubourg-du-Temple v módní čtvrti, kterou nesnášel. Schůzku v sídle skupiny Aurore měl až v deset. Pro jednou by mohla děti obléct a vypravit do školy Audrey. Věděl, že večer, až se vrátí, ho nemine půlhodina výčitek; jak kráčel po vlhkém chodní-ku mezi prázdnými krabicemi a slupkami, uvědomil si, že je mu to fuk. Zároveň si uvědomil, poprvé takhle jasně, že jeho manželství byl omyl. Věděl, že takový druh uvědomění zpravidla předchází o dva až tři roky rozvodu - takové rozhodnutí nikdy není jednoduché realizovat.

“Tak co, šéfe, ve formě?” prohodil k němu nepříliš přesvědčivě velký černoch u vchodu. Podal mu permanentku, vzal si ručník a přikývl. Když poznal Audrey, bylo mu pouhých třiadvacet. Po dvou letech se vzali, částečně - ale jen částečně - proto, že byla těhotná. Byla hezká, elegantní, měla vkus v oblékání - příležitostně uměla být sexy. Navíc měla nápady. Rozmach soudních řízení po americku ve Francii nepovažovala za krok zpět, nýbrž naopak za pokrok směrem k větší ochraně občanů a osobních svobod. Byla na toto téma schop-ná obsáhlých argumentací, zrovna se vrátila ze stáže v USA. Stručně řečeno ho vypekla. Zvláštní, říkal si, jak vždycky potřeboval, aby na něj ženy působily intelektuálně.

Nejdřív si dal půlhodinku na Stairmasteru na různých úrovních, potom dvacet bazénů. Následovala sauna, v tuto hodinu prázdná - odpočinku využil k tomu, aby si v duchu zopakoval, co věděl o sku-pině Aurore. Společnost Novotel-SIEH založili v roce 1966 Gérard Pélisson a Paul Dubrule - inženýr a samouk - výhradně díky kapitálu zapůjčenému rodinami a přáteli. V srpnu 1967 otevřel v Lille první Novotel; už tehdy se vyznačoval vlastnostmi, které měly utvářet oso-bitost řetězce: pokročilá standardizace pokojů, poloha na předměs-tích - přesněji řečeno na trase dálnic na úrovni posledního výjezdu před aglomerací -, dále na tehdejší dobu vysoký komfort - Novotel byl jedním z prvních řetězců, které systematicky nabízely koupelny. Úspěch u obchodní klientely byl okamžitý: v roce 1972 měl řetězec už třicet pět hotelů. Následovalo založení značky Ibis v roce 1973, převzetí Mercuru v roce 1975 a Sofitelu v roce 1981. Současně kon-cern zahájil opatrnou diversifikaci do oblasti pohostinství - odkoupil řetězec Courtepaille a sdružení Jacques Borel International, výborně zavedené na poli stravenek a kolektivního stravování. V roce 1983 společnost změnila jméno a stala se skupinou Aurore. A v roce 1985 založila Formuli 1 - první hotely zcela bez personálu, jeden z největ-ších úspěchů v dějinách hoteliérství. Po Africe a Středním Východě, kde už se úspěšně uchytila, zakotvila společnost v Asii a založila vlastní školicí středisko - akademii Aurore. V roce 1990 se skupina koupí Motelu 6 s jeho šesti sty padesáti zařízeními na americkém území vyšvihla na pozici leadera v celosvětovém měřítku; v roce 1991 k tomu přidala úspěšné převzetí lůžkových vagonů Wagons Lits. Tyto investice stály velké peníze a v roce 1993 prošla Auroře krizí: akcionáři usoudili, že zadlužení je příliš vysoké, a odkoupení řetězce Méridien ztroskotalo. Díky postoupení některých aktiv a zlepšení výsledků společností Europcar, Lenotre a Société des Casinos Lucien Barri?re se v roce 1995 podařilo situaci zvrátit. V lednu 1997 Paul Dubrule a Gérard Pelisson opustili předsednictví skupiny a svěřili ho Jeanu-Lucu Espitalierovi, absolventu vysoké státní úřed-nické školy ENA, jehož dosavadní kariéru označovaly ekonomické časopisy za “netypickou”. Zůstali nicméně členy dozorčí rady. Pře-chod proběhl bez problémů a koncem roku 2000 si skupina upevnila náskok před Mariottem a Hyattem - dvojkou, respektive trojkou v oboru -, a tím i postavení světové jedničky. Mezi deseti nejvý-znamnějšími hotelovými řetězci na světě jich bylo devět amerických a jeden francouzský - skupina Aurore.

V půl desáté Jean-Yves zaparkoval na parkovišti sídla skupiny v Évry. V ledovém vzduchu udělal pár kroků na uvolnění a čekal, až přijde čas schůzky. Přesně v deset hodin ho uvedli do kanceláře Érica Leguena, výkonného náměstka pro hoteliérství a člena správní rady. Leguen, absolvent státní inženýrské školy a stanfordské univerzity, byl vysoký, urostlý, světlovlasý pětačtyřicátník s modrýma očima, trochu podobný Jeanu-Yvesovi - s deseti lety navíc a s čímsi pevněj-ším v jednání.

“Pan generální ředitel vás přijme za čtvrt hodiny,” začal. “Zatím vám vysvětlím, proč jste tady. Před dvěma měsíci jsme odkoupili od skupiny Jet Tours řetězec Eldorador. Jde o malý řetězec zhruba dese-ti klubových hotelů rozmístěných v Maghrebu, subsaharské Africe a na Antilách.”

“Myslím, že je prodělečný.”

“O nic víc než celý sektor.” Náhle se usmál. “Vlastně o trochu víc než celý sektor. Kdybych měl být upřímný, cena koupě byla ro-zumná; ale ne směšná, ve hře byli další zájemci: v branži stále dost lidí věří, že se trh znova rozjede. Jediný Club Mediterrannée pravda zatím odolává; čistě mezi námi jsme mimochodem uvažovali o jeho přátelském převzetí. Jenže to je trochu velké sousto, akcionáři by do toho nešli. A navíc by to nebylo fér k našemu bývalému zaměstnanci Philippu Bourguignonovi…” Tentokrát se usmál trochu falešně, jako by chtěl naznačit, že možná - ale také možná ne - žertuje.

“Zkrátka,” pokračoval, “nabízíme vám vedení klubů Eldorador. Vaším cílem samozřejmě bude v první fázi co nejrychlejší návrat k rovnováze a poté vykázání zisku.”

“To není snadný úkol.”

“Toho si jsme vědomi; domníváme se, že výše nabízeného ohodnocení je dostatečně motivující. Nemluvě o obrovských mož-nostech postupu uvnitř skupiny: máme zastoupení ve sto čtyřiceti dvou státech, zaměstnáváme více než sto třicet tisíc lidí. Většina na-šich vedoucích pracovníků se kromě toho rychle stává akcionáři: je to systém, kterému věříme, připravil jsem vám k tomu krátkou zprá-vu s příklady čísel.”

“Budu také potřebovat přesnější informace o situaci jednotlivých hotelů.”

Jistě; hned vám předám podrobnou složku. Není to čistě taktická koupě, té organizaci věříme: geografické umístění objektů je dobré, celkový stav výborný - očekáváme jen minimální výstavbu. Aspoň myslím; v oblasti zábavního hoteliérství nemám moc zkušeností. Budeme samozřejmě pracovat společně; ale o všech těchto otázkách budete rozhodovat vy. Konečné rozhodnutí, zda se jedné lokality zbavit, nebo jinou přikoupit, bude jen na vás. Tak to u Aurory cho-dí.”

Chvíli se zamyslel a pokračoval: “Pochopitelně tu nejste náho-dou. Vaše účinkování u Nových obzorů bylo branží přepečlivě sle-dováno; dalo by se dokonce říct, že jste se stal příkladem. Nesnažil jste se systematicky nabízet nejnižší ceny ani nejlepší služby; pokaž-dé jste se těsně držel ceny, která je pro zákazníka přijatelná za urči-tou úroveň služeb; přesně takovou filozofií se v řetězcích skupiny řídíme. A velmi důležité také bylo, že jste se účastnil vytvoření znač-ky, která má výraznou pověst; to se nám u Aurory ne vždy dařilo.”

Na Leguenově stole zazvonil telefon. Hovor vyřídil rychle. Vstal a odvedl Jeana-Yvese béžově vydlážděnou chodbou. Kancelář Jeana-Luca Espitaliera byla obrovská, musela mít aspoň dvacet met-rů čtverečních; v levé části stál konferenční stůl obklopený asi pat-nácti židlemi. Když vstoupili, Espitalier vstal a s úsměvem je přivítal. Byl to poměrně mladý - určitě ne víc než pětačtyřicetiletý - menší muž se začínající pleší nad čelem a podivně skromným, téměř upo-zaděným vystupováním, jako by chtěl k významu své funkce přistu-povat s jistou ironií. Na to se pravděpodobně nedá spoléhat, pomyslel si Jean-Yves; někteří absolventi ENA jsou takoví, pěstují zdání hu-moru, které se ukáže klamným. Posadili se do křesel k nízkému stol-ku před pracovním stolem. Než si vzal Espitalier slovo, dlouze na něj pohlédl se svým zvláštním plachým úsměvem.

“Velmi si vážím Jacquesa Maillota,” řekl konečně. “Vybudoval krásnou, originální firmu se skutečnou kulturou. To není běžné. Nicméně - a teď nechci malovat čerty na zeď - se domnívám, že se francouzští cestovní operátoři musí připravit na velmi těžké období. V nejbližší době - a nevyhnutelně k tomu dojde, je to jen otázka mě-síců - se na trhu objeví britští a němečtí operátoři. Mají dvakrát až třikrát silnější finanční potenciál a nabízejí o 20 až 30% levnější okruhy se srovnatelnými nebo i kvalitnějšími službami. Konkurence bude tvrdá, velmi tvrdá. Jasně řečeno, dost si jich to odskáče. Neří-kám, že mezi nimi budou i Nové obzory; je to skupina se silnou iden-titou, s akcionáři, co drží při sobě, mohou odolat. Ale nadcházející roky budou obecně těžké pro všechny.

V Auroře takové problémy nemáme,” pokračoval s mírným povzdechem. Jsme bez debat světovým leaderem v oblasti podnikatelského hoteliérství, což není kolísavý trh; jenže na poli zábavního hoteliérství, které je nejistější a citlivější na ekonomické nebo politické změny, jsme poměrně nepřítomní.”

“Právě,” zasáhl Jean-Yves, “vaše koupě mě dost překvapuje. Myslel jsem, že hlavní prioritou rozvoje pro vás zůstává podnikatelské hoteliérství, zvláště v Asii.”

“Zůstává naší hlavní prioritou,” odpověděl klidně Espitalier. Je-nom v Číně, například, má podnikatelské hoteliérství nevídané mož-nosti. Máme zkušenosti, máme know-how: představte si koncepty jako Ibis nebo Formule 1 v tamním měřítku. Přesto… jak bych vám to vysvětlil?” Chvíli se zamyslel, podíval se ke stropu, na konferenč-ní stůl po pravici, opět na Jean-Yvese. “Aurore je zdrženlivá skupina,” řekl nakonec. “Paul Dubrule často říkal, že jediným tajemstvím úspěchu na trhu je správné načasování. To znamená nepřijít příliš brzy: skuteční novátoři ze svého objevu málokdy vytěží maximum - viz příběh Apple kontra Microsoft. Ale taky to samozřejmě znamená nepřijít moc pozdě. A tady nám naše zdrženlivost pomohla. Pokud se rozvíjíte ve stínu a neděláte vlny, tak se nemusíte bát, že konkurenti obsadí váš sektor trhu. Když se probudí, už je pozdě: oblast máte obšancovanou a k tomu rozhodující konkurenční výhodu. Jinak řeče-no, jsme méně známí, než by odpovídalo našemu skutečnému vý-znamu; do značné míry jsme si to tak vybrali schválně.

Tahle doba je pryč,” pokračoval s novým povzdechem. “Všichni teď vědí, že jsme světová jednička. Od tohoto okamžiku je zbytečné - a dokonce nebezpečné - sázet na přehnanou zdrženlivost. Tak vý-znamná skupina, jako je Aurore, musí mít veřejnou značku. Podnikatelské hoteliérství je velmi jistá práce s vysokými a pravidelnými zisky. Jenže není to, abych tak řekl, moc velká švanda. Málokdy mluvíme o svých služebních cestách, netěší nás o nich vyprávět. Abychom široké veřejnosti předložili pozitivní obrázek, máme dvě možnosti: pořádat zájezdy nebo zakládat klubové hotely. Tour opera-ting je našemu původnímu povolání vzdálenější, ale nabízí velmi zajímavé příležitosti, připravené přejít do jiných rukou; už jsme se chtěli touto cestou vydat. Pak se objevily Eldoradory a my se rozhodli tuhle šanci nepromarnit.”

“Snažím se jen porozumět vašim cílům,” upřesnil Jean-Yves. “Přikládáte větší význam výsledkům, nebo imidži?”

“To je složitá otázka…” Espitalier zaváhal, mírně se ošil na židli. “Problémem Aurory je, že má velmi nejednotné akcionáře. To mimochodem vedlo v roce 1994 k fámám o převzetí skupiny, o nichž dnes můžu prohlásit, že byly naprosto nepodložené,” pokračoval se sebejistým gestem. “Teď by byly podložené ještě míň: naše zadluže-ní je nulové a žádná skupina na světě i mimo hoteliérství není dost velká, aby se do něčeho takového pustila. Pravdou zůstává, že na rozdíl například od Nových obzorů se nemůžeme opřít o soudržnou skupinu akcionářů. Paul Dubrule a Gérard Pélisson v zásadě nebyli ani tak kapitalisté jako podnikatelé - podle mého názoru výjimeční podnikatelé, jedni z největších v minulém století. Nesnažili se však udržet osobní kontrolu nad akcionáři podniku; a to nás dnes staví do delikátní situace. Stejně jako já víte, že je někdy nutné přistoupit na výdaje za prestiž, které mohou zlepšit strategickou pozici firmy bez krátkodobého finančního efektu. Zrovna tak víme, že je někdy nutné dočasně podpořit prodělečný sektor, protože trh dosud nedozrál nebo prochází přechodnou krizí. To je pro akcionáře nové generace stále obtížnější přijmout: teorie o rychlé návratnosti nadělala velkou pase-ku ve způsobu uvažování.”

Taktně zvedl ruku, když viděl, že se Jean-Yves chystá zasáh-nout. “Ale pozor,” upřesnil, “naši akcionáři nejsou v žádném případě hloupí. Moc dobře vědí, že s řetězcem, jako je Eldorador, nebude možné v současném kontextu dosáhnout rovnováhy hned první rok - možná že ani za dva. Počínaje třetím rokem však začnou velmi po-zorně studovat čísla - a nebude jim dlouho trvat, než z nich vyvodí závěry. Od té chvíle i kdybyste přišel s nádherným projektem skýta-jícím obrovské možnosti, už pro vás nic nezmůžu.”

Nastalo dlouhé ticho. Leguen se nehýbal, sklopil hlavu. Espitalier si mnul prstem bradu s lehce zamyšleným výrazem. “Chápu…” řekl nakonec Jean-Yves. Po několika vteřinách klidným hlasem do-dal: “Mou odpověď dostanete do tří dnů.”

3

Valérii jsem následující dva měsíce vídal velmi často. Dokonce myslím, že s výjimkou jednoho víkendu, kdy byla u rodičů, jsem ji vídal každý den. Jean-Yves se rozhodl přijmout nabídku skupiny Aurore; a ona jít s ním. Vzpomínám si na první věc, kterou mi k to-mu řekla: “Teď budu platit šedesátiprocentní daně.” Její plat měl vskutku přejít ze čtyřiceti tisíc na sedmdesát pět tisíc franků měsíčně; po odečtení daní už to tak oslnivé nebylo. Věděla, že jí od začátku března, kdy měla nastoupit do Aurory, čeká obrovský zápřah. Proza-tím v Nových obzorech všechno klapalo: oznámili výpověď a poma-lu předávali agendu nástupcům. Radil jsem Valérii, aby spořila, ukládala si do stavebního spoření nebo podobně; ale ve skutečnosti jsme na to moc nemysleli. Jaro mělo zpoždění, ale to vůbec nevadilo. Když jsem později myslel na toto šťastné období s Valérií, na které mi mělo paradoxně zůstat tak málo vzpomínek, říkával jsem si, že člověk, nic naplat, není uzpůsoben ke štěstí. Aby dosáhl praktické možnosti štěstí, musel by nepochybně projít transformací - a sice transformací fyzickou. K čemu přirovnat Boha? Nejprve samozřejmě k ženskému pohlaví; ale možná také k páře hamámu. V každém pří-padě k něčemu, kde se může projevit duch, protože tělo je nasyceno spokojeností a rozkoší a veškerý neklid je pryč. Nyní jsem si jistý, že duch se dosud nezrodil, že touží po zrození a že jeho zrození bude těžké a máme o něm zatím jen nedostatečnou a zhoubnou představu. Když se mnou Valérie dosáhla orgasmu, když jsem cítil, jak se její tělo chvěje pod mým, míval jsem občas prchavý, avšak neodolatelný pocit, že jsem dosáhl naprosto odlišné úrovně vědomí, která nezná zlo. V těchto chvílích vytržení, téměř nehybných, kdy její tělo stoupalo k rozkoši, jsem se cítil jako Bůh, na němž závisí klid i bouře. To byla první radost - nepochybná, dokonalá.

Druhou radostí, kterou mi Valérie dávala, byla neuvěřitelná ně-ha, přirozená dobrota její povahy. Občas, když měla dlouhé pracovní dny - a brzy měly být ještě delší -, jsem cítil, že je napjatá, nervově vyčerpaná. Nikdy se na mně nevybíjela, nikdy nezuřila ani nedostá-vala nepředvídatelné nervové záchvaty, jaké občas činí soužití se ženami tak ubíjející a patetické. “Nejsem ctižádostivá, Micheli…” říkávala někdy. Je mi s tebou dobře, myslím, že jsi muž mého života, a víc toho vlastně nechci. Dostala jsem se do systému, který mi už nic zvláštního nepřináší a který celkem vzato považuji za zbytečný; ale nevím, jak z něj ven. Chtělo by to najít si někdy čas na přemýšle-ní; jenže fakt nevím, kdy budeme mít čas na přemýšlení.”

Co se mě týče, pracoval jsem stále míň; tedy dělal jsem, co jsem musel, víc ani ťuk. Bohatě jsem stíhal Otázky pro šampióna i nakoupit na večeři; všechny noci jsem teď trávil u Valérie. Marie-Jeanne mi kupodivu neměla pokles pracovního nasazení za zlé. Pravda je, že měla svou práci ráda a vůbec se nezdráhala dělat navíc. Myslím, že ode mě očekávala hlavně to, abych k ní byl vstřícný - a celé ty týdny jsem vstřícný byl, vstřícný a milý. Korálový náhrdelník, který jsem jí přivezl z Thajska, se jí moc líbil, nosila ho každý den. Občas zvedala hlavu od podkladů k výstavám a neobvykle si mě prohlížela, neuměl jsem si ty pohledy vyložit. Jednou v únoru ráno - moc dobře si na to vzpomínám, měl jsem zrovna narozeniny - mi řekla zpříma: “Změnil ses, Micheli… Já nevím, vypadáš šťastně.”

Měla pravdu; byl jsem šťastný, vzpomínám si na to. Jistěže se vždycky najdou různé záležitosti, řada nevyhnutelných problémů, strádání a smrt, samozřejmě. Přesto když si na oněch několik měsíců vzpomenu, mohu to dosvědčit: vím, že štěstí existuje.

Jean-Yves šťastný zjevně nebyl. Vybavuji si, jak jsme jednou byli ve třech s Valérií na večeři v italské nebo spíš benátské restauraci, zkrátka v dost nóbl podniku. Věděl, že brzy odejdeme domů pí-chat, a že to budeme dělat s láskou. Moc jsem nevěděl, co mu mám říct - bylo příliš jasné, nabíledni, co je třeba říct. Bylo evidentní, že ho žena nemiluje, pravděpodobně nemilovala nikdy nikoho; a že ni-kdy nikoho milovat nebude, bylo jasné jakbysmet. Prostě neměl štěs-tí, to je všechno. Mezilidské vztahy nejsou tak složité, jak se říká: jsou často neřešitelné, ale nikdy složité. Teď se samozřejmě bude muset rozvést; to není lehké, ale musí se to udělat. Co říct dalšího? Věc vyřešená dřív, než jsme dojedli antipasti.

Potom mluvili o své pracovní budoucnosti v Auroře: měli už ně-jaké nápady, témata k úvaze, než převezmou Eldoradory. Byli inteligentní, povolaní, ve svém pracovním sektoru uznávaní; nemohli si však dovolit chybu. Neúspěch na tomto novém pracovišti by neznamenal konec kariéry: Jean-Yvesovi bylo pětatřicet, Valérii dvacet osm; dostali by druhou šanci. V branži by však na tenhle přešlap nezapomněli a museli by začít podstatně níž. Ve společnosti, kde jsme žili, představoval hlavní motivaci k práci plat a obecněji vzato fi-nanční výhody; prestiž a čest spojená s funkcí zaujímaly mnohem nižší místo. Existoval nicméně rozvinutý systém finančního přeroz-dělování, umožňující udržovat naživu ty zbytečné, nekompetentní a škodlivé - mezi něž jsem do jisté míry patřil. Krátce řečeno jsme žili ve smíšeném hospodářském systému, zvolna směřujícímu k výraz-nějšímu liberalismu a postupně překonávajícímu zábrany vůči lichvě - a obecněji penězům -, které dosud fungovaly v zemích bývalých katolických tradic. Z tohoto vývoje jim ovšem žádný skutečný pro-spěch neplynul. Někteří mladí absolventi vysoké ekonomické, mno-hem mladší než Jean-Yves - ne-li dosud studenti -, začínali rovnou spekulovat na burze, aniž jen pomysleli na to, že by si hledali place-nou práci. Disponovali počítači připojenými na internet, sofistikovaným softwarem na sledování trhu. Často se scházeli v klubech, kde společně rozhodovali o významnějších investicích. Žili se svým počí-tačem, střídali se po čtyřiadvaceti hodinách, nikdy si nebrali dovolenou. Jejich cíl byl bez výjimky velmi prostý: stát se miliardáři, než jim bude třicet.

Jean-Yves a Valérie patřili k přechodné generaci, pro niž byla ještě kariéra mimo rámec firmy - případně veřejného sektoru - těžko představitelná; byť o něco starší, byl jsem zhruba ve stejné situaci. Všichni tři jsme vězeli v pasti sociálního systému jako hmyz v hrud-ce jantaru; neměli jsme žádnou šanci vrátit se zpět.

Ráno 1. března nastoupili Jean-Yves a Valérie oficiálně do svých funkcí ve skupině Aurore. Hned v pondělí 4. je čekalo jednání s hlavními odborníky nasazenými na projekt Eldorador. Generální ředitelství si objednalo u agentury “Profiles”, specializované na soci-ologii chování, prognostickou studii o budoucnosti prázdninových klubů.

Atmosféra zasedačky ve 23. patře na Jeana-Yvese přece jen za-působila. Když tam poprvé vstoupil, čekala ho dvacítka osob, které všechny u Aurory pracovaly už několik let; a právě on teď měl za úkol tým řídit. Valérie ihned usedla po jeho levici. Celý víkend strá-vil nad složkou: znal jména, přesné funkce, profesionální minulost všech, kdo seděli u stolu; přesto se nemohl ubránit lehké úzkosti. Nad rizikovými předměstími Essonne se prostíral šedivý den. Když se Paul Dubrule a Gérard Pélisson rozhodli vybudovat sídlo firmy v Évry, vycházeli z nízké ceny pozemků, blízkosti jižní dálnice a letiš-tě Orly; v té době to bylo poklidné předměstí. Dnes měly přilehlé obce nejvyšší míru zločinnosti ve Francii. Týden co týden docházelo k útokům v autobusech, na auta strážníků nebo hasičské vozy; u napadení a krádeží dokonce neexistovala přesná čísla; podle některých odhadů odpovídal reálný stav pětinásobku podaných stížností. Pro-story firmy nepřetržitě hlídala ozbrojená ochranka. Interní směrnice radila vyhýbat se od určité hodiny MHD. Zaměstnancům, kteří muse-li zůstávat dlouho a neměli auto, nabízela Aurore vouchery na taxík.

Když dorazil Lindsay Lagarrigue, sociolog chování, zmocnil se Jeana-Yvese pocit Deja-vu. Muži bylo asi třicet, měl vysoké čelo, vlasy stažené do culíku; na sobě měl joggingové kalhoty Adidas, tričko Prada, ošlapané najky; zkrátka vypadal jako sociolog chování. Začal jim rozdávat tenoučké desky, obsahující hlavně grafy plné ši-pek a kruhů; v aktovce nic jiného neměl. První stránka byla fotokopie z časopisu Nouvel Observateur, konkrétně úvodníku z prázdninové přílohy, nazvaného “Cestovat jinak”.

“V roce 2000,”- začal Lagarrigue nahlas předčítat z článku, “je masová turistika překonaná. Sníme o cestování jako o individuálním naplnění, ovšem s etickým rozměrem”. Tato pasáž, jíž úvodník začí-nal, je podle něj příznačná pro současné změny. Chvíli na toto téma rozmlouval, načež osazenstvo vybídl, aby se soustředilo na následu-jící věty: “V roce 2000 přemýšlíme o turistice ohleduplné k druhému. I my, movití, bychom rádi cestovali nejen pro egoistické potěšení, ale také abychom dosvědčili jistou vzájemnost.”

“Kolik jsme tomu chlápkovi za tu studii zaplatili?” zeptal se Je-an-Yves nenápadně Valérie.

“Sto padesát tisíc franků.”

“To je neuvěřitelné… To nám ten vůl bude celou dobu předčítat oxeroxovaný Nouvel Observateur?”

Lindsay Lagarrigue pokračoval vágními parafrázemi článku a pak z něj absurdně okázalým tónem zacitoval potřetí: “V roce 2000,” zvolal, “toužíme po nomádství. Putujeme vlakem nebo lodí, po ře-kách či oceánech; v éře rychlosti znovu objevujeme slast z pomalosti. Ztrácíme se v nekonečném tichu pouští; a hned nato se necháváme unášet rytmem metropolí. To vše s toutéž vášní…” Etika, osobní na-plnění, solidarita, vášeň: podle něj byla vyřčena klíčová slova. V tomto novém kontextu už ovšem není divu, že systém prázdninových klubů, založený na egoistickém stažení se do sebe a uniformizaci potřeb a tužeb, trpí chronickými potížemi. Zájezdům Opálených definitivně odzvonilo: moderní rekreanty přitahuje autenticita, chtějí objevovat, dělit se. Fordovský model rekreační turistiky obecně - založený na slavných čtyřech “S”: Sea, Sand, Sun… and Sex - byl překonán. Jak názorně ukazují práce Michkyho a Brauna, celá branže musí začít nahlížet na svou činnost z postfordovské perspektivy.

Sociolog chování se vyznal: dokázal by takhle pokračovat hodi-ny. “Promiňte…” přerušil ho Jean-Yves tónem, který špatně skrýval podráždění.

“Ano…?” sociolog chování se usmál jako milius.

“Myslím, že my všichni, kdo sedíme u tohoto stolu, si uvědomujeme, že systém prázdninových klubů prochází těžkým obdobím. My po vás nechceme, abyste donekonečna vypočítával charakteristiky problému; lepší by bylo, kdybyste nám zkusil nabídnout třeba jen náznak řešení.”

Lindsay Lagarrigue zůstal jako opařený; s podobnou námitkou vůbec nepočítal. “Myslím…” zabreptal nakonec, “že k vyřešení pro-blému je důležité ho nejdřív identifikovat a udělat si představu o jeho příčinách.” Další prázdná věta, pomyslel si vztekle Jean-Yves; nejen prázdná, ale v tomto případě i nepravdivá. Příčiny jsou pochopitelně součástí celkového společenského vývoje, který není v jejich moci změnit. Bylo nutné se mu přizpůsobit, toť vše. Jak se mu přizpůso-bit? O tom ten pablb neměl evidentně ani páru.

Jinými slovy nám chcete říct,” navázal Jean-Yves, “že systém prázdninových klubů je překonaný.”

“Ne, to vůbec ne…” Sociolog chování ztrácel půdu pod nohama. Jenom… je třeba to promyslet.”

“A proč tě asi platíme, pitomče?” sykl Jean-Yves polohlasně a obrátil se k ostatním: “Dobrá, pokusíme se to tedy společně promyslet. Děkuji vám za příspěvek, pane Lagarrigue; myslím, že už vás dnes nebudeme potřebovat. Nyní navrhuji desetiminutovou pauzu na kávu.”

Sociolog chování si roztrpčeně poskládal své diagramy. Po pře-stávce si Jean-Yves srovnal poznámky a pravil:

Jak jistě víte, v letech 1993 až 1997 prošel Club Méditerranée nejhorší krizí své historie. Začali se množit konkurenti a imitátoři, kteří beze změny převzali některé myšlenky Clubu a zároveň vý-znamně snížili ceny: návštěvnost klesala volným pádem. Jak se jim podařilo se vyrovnat se situací? V podstatě tím, že snížili ceny také. Ale nesnížili je až na úroveň konkurence: věděli, že mohou těžit z prvenství, z reputace, ze značky; že jejich klientela bude ochotná přijmout určitý cenový rozdíl - který podle destinací a po pečlivém zkoumání nastavili na 20 až 30% - za původnost konceptu Clubu Med, tak říkajíc za ,originál’. To je první téma k zamyšlení, které vám pro příští týdny nabízím: je na trhu prázdninových klubů místo pro jiné pojetí, než má Club? A pokud ano, můžeme ho už v hrubých rysech popsat, udělat si představu o jeho cílové klientele? To není banální otázka.

Přišel jsem, jak asi všichni víte, z Nových obzorů. Také jsme provozovali, i když ne jako nejvýznamnější sektor naší činnosti, prázdninové kluby: Paladiens. Zhruba ve stejné době jako Club Med jsme s nimi začali mít potíže; vyřešili jsme je velmi rychle. Jak? Dí-ky tomu, že jsme byli první francouzský cestovní operátor. Když naši zákazníci objevili nějaký kraj, chtěli ve většině případů pokračovat rekreací u moře. Naše zájezdy mají oprávněně pověst, že jsou občas obtížné a vyžadují dobrou fyzickou kondici. Poté co si naši klienti tak říkajíc v potu tváře vysloužili hodnost ,cestovatelů’, byli většinou nadšení, že se mohou načas vrátit do kůže obyčejného turisty. Vzhledem k úspěchu tohoto řešení jsme se rozhodli začlenit prodloužení u moře přímo do většiny okruhů - což nám umožnilo prodloužit katalogové termíny: jak víte, den u vody je daleko levnější než den na cestách. Za těchto podmínek jsme pak pochopitelně snadno upřed-nostnili vlastní hotely. To je druhé téma, které vám nabízím k zamyš-lení: je možné, že záchrana prázdninových klubů vede přes užší spolupráci s tour operátory. I zde sázím na vaši představivost, abyste nezůstali jen u francouzského trhu. Žádám vás, abyste prozkoumali novou oblast; možná můžeme jenom získat součinností s velkými operátory ze severní Evropy.”

Po schůzi přistoupila k Jean-Yvesovi asi třicetiletá blonďatá že-na s hezkým obličejem. Jmenovala se Marylise Le Francois a byla vedoucí oddělení komunikace. “Chtěla jsem, abyste věděl, že si va-šeho vystoupení moc cením…” řekla. “Přesně to jsme potřebovali. Myslím, že se vám podařilo dodat lidem motivaci. Teď už budou všichni vědět, že to tu někdo řídí; můžeme se moct doopravdy vrátit k práci.”

4

Rychle si uvědomili, že to nebude tak lehké. Většina britských a hlavně německých operátorů už měla vlastní řetězce prázdninových klubů; neměli důvod se spojovat s jinou skupinou. Všechny kontakty navázané tímto směrem ztroskotaly. A na druhé straně se zdálo, že Club Méditerranée dokázal najít definitivní standardní podobu prázdninových klubů; od jejich založení nedokázal žádný konkurent přijít se skutečnou novinkou.

Čtrnáct dní nato nakonec dostala Valérie nápad. Bylo skoro de-set večer; zabořená do křesla uprostřed Jean-Yve-sovy kanceláře si před odchodem dopřávala horkou čokoládu. Oba toho měli plné zu-by, pracovali celý den na finanční bilanci klubů.

“Možná děláme chybu, když oddělujeme okruhy a pobyty.”

,,Jak to myslíš?”

“Vzpomeň si na Nové obzory: dny odpočinku na pláži v polovině okruhu byly vždycky velmi oblíbené i bez lázeňských nadstaveb. Lidi si nejčastěji stěžovali na to, že musí pořád měnit hotel. Vlastně by to chtělo systematicky míchat výlety s pobytem na pláži: jeden den cesty, jeden odpočinku a tak dál. S návratem do hotelu každý večer nebo každý druhý večer v případě delších výletů; ale bez toho, aby si museli pokaždé zabalit nebo opustit pokoj.”

“V klubech už výlety nabízejí; nejsem si jistý, zda to klape.”

,,Jasně, jenže jsou navíc, a Francouzi nesnášejí všechno, co je navíc. Kromě toho si je musí zarezervovat na místě: lidi váhají, pře-šlapují, nedokážou se rozhodnout a nakonec nejedou nikam. Rádi objevují, ale pod podmínkou, že jim všechno přežvýkáš předem; a hlavně zbožňují, když je vše v ceně.”

Jean-Yves se krátce zamyslel. “Víš, to vůbec není marný, co na-vrhuješ…” řekl. “Navíc bychom s tím mohli začít dost rychle: od léta bychom to mohli takhle naroubovat na obyčejné pobyty. Nazveme to ,Eldorador Objevitel’ nebo tak nějak.”

Než Jean-Yves zahájil operaci, zkonzultoval nápad s Leguenem; ten, jak si brzy uvědomil, netoužil zaujmout žádné stano-visko, pro ani proti. “To je váš boj,” řekl stručně. Když mi Valérie vyprávěla svůj den, uvědomil jsem si, že o světě řídících pracovníků toho moc nevím. Už sama dvojice, kterou tvořila s Jeanem-Yvesem, byla výjimečná. “Za normálních okolností,” řekla mi, “by dostal asis-tentku, která by snila o jeho místě. To vede ve firmách k složitým počtům: například pokud můžeš hodit odpovědnost na někoho jiné-ho, je někdy výhodnější neuspět.” V jejich případě se spíš neměli čeho bát: nikdo ze skupiny netoužil po jejich místech; většina odpo-vědných zaměstnanců považovala koupi Eldoradorů za chybu.

Až do konce měsíce hodně pracovala s Marylise Le Francois. Katalogy na léto měli odevzdat nejpozději do konce dubna, dál nemohli čekat, možná to dokonce bylo už pozdě. Ihned zaznamenala, že upoutávka Jet Tours na jejich kluby je naprosto žalostná. “Prázd-niny v Eldoradoru jsou trochu jako ony magické chvíle v Africe, kdy vedro začíná ustupovat a celá vesnice se schází pod baobabem, aby naslouchala mudrcům…” přečetla Jeanu-Yvesovi. “Vážně, ty tomu věříš? A u toho fotky bavičů, co poskakují v debilních žlutých úbo-rech. To se mi snad zdá…”

“A co říkáš sloganu, ,Ožijte s Eldoradorem’?”

“Nevím; už ani nevím, co si o tom myslet.”

“U normálních klubů už je pozdě, katalogy jsou rozeslané. Ale u ,Objevitelů’ musíme katalogy z gruntu přepracovat.”

“Myslím,” připojila se Marylise, “že bychom měli vsadit na kombinaci drsnosti a luxusu. Mátový čaj uprostřed pouště, ale na vzácných kobercích…”

,,Jasně, magické chvíle…” řekl Jean-Yves otráveně. Těžce se zvedl ze židle. “Nezapomeňte tam někam dát ,magické chvíle’, kupodivu to vždycky zabírá. No nic, nechám vás pracovat, vracím se ke svým fixním nákladům…”

Nepochybně to byl on, kdo zastával nevděčnou část práce, Valé-rie si to uvědomovala. Ona sama se v hotelovém managementu skoro vůbec nevyznala, jen jí to mlhavě připomínalo VOŠ. “Édouard Yang, majitel tříhvězdičkového hotelu, se domnívá, že jeho povinností je co nejlépe uspokojit zákazníky; neustále se proto snaží inovovat a vy-cházet vstříc jejich potřebám. Ze zkušenosti ví, že snídaně je vý-znamnou chvílí, která přispívá k celodenní stravovací pohodě a rozhodujícím způsobem spoluvytváří celkový obraz hotelu.” Tuto úlohu dostali písemně v prvním ročníku. Édouard Yang se rozhodl pro sta-tistickou anketu mezi zákazníky, hlavně podle počtu lidí na pokojích (svobodní, páry, rodiny). Bylo třeba výsledky zpracovat, provést chí-kvadrát rozdělení; příklad končil otázkou: Jinak řečeno, je rodinná situace kritériem pro vysvětlení spotřeby čerstvého ovoce při snída-ni?”

Při probírání starých lejster objevila zadání písemné práce na VOŠ, které docela odpovídalo její současné situaci. “Byli jste čerstvě jmenováni vedoucím marketingu mezinárodního ředitelství skupiny South America. Skupina právě odkoupila čtyřhvězdičkový hotel s restaurací Les Antilles na pobřeží Guadeloupu. Toto zařízení bylo vybudováno roku 1988, renovováno v roce 1996 a v současné době prochází vážnými problémy. Průměrná obsazenost dosahuje 45%, což zdaleka neodpovídá očekávané míře výnosnosti.” Dostala 18 z 20, což by mohlo vypadat jako dobré znamení. Vzpomínala si, že jí to všechno tehdy připadalo jako pohádka, mimochodem nepříliš vě-rohodná. Neviděla se jako vedoucí marketingu skupiny South America ani čehokoliv jiného. Byla to nepříliš zajímavá ani obtížná intelektuální hra. Teď už si nehráli; nebo jinak, hráli o kariéru.

Vracela se z práce tak vyčerpaná, že už neměla sílu na milování, možná tak ještě na felaci; napůl usínala s mým penisem v puse. Pronikal jsem do ní obvykle až ráno po probuzení. Orgasmy měla jem-nější, omezenější, jakoby otupené clonou únavy; myslím, že jsem ji měl čím dál raději.

Koncem dubna byly katalogy hotové a rozeslané do pěti tisíc cestovních kanceláří - téměř na celé francouzské území. Nyní bylo třeba se postarat o infrastrukturu výletů, aby bylo 1. července všech-no připraveno. Velkou roli hrála u podobných novinek tichá pošta: zrušený nebo špatně zorganizovaný výlet mohl znamenat ztrátu řady zákazníků. Rozhodli se neinvestovat do velkých reklamních kampa-ní. Přestože měl Jean-Yves specializaci na marketing, reklamě překvapivě moc nevěřil. “Může ovlivnit vnímání produktu,” říkal; “ale tak daleko zatím nejsme. Teď je pro nás nejdůležitější distribuce a dát značce punc spolehlivosti.” Naopak obrovsky investovali do informací pro cestovní agentury; bylo klíčové, aby produkt začali rych-le a spontánně nabízet na pultech poboček. Vzala si to na starost hlavně Valérie, která dobře znala prostředí. Vzpomínala si na zásady argumentace, které si osvojila za studií (Charakteristiky - Výhody - Důkazy / Bezpečnost - Pýcha - Novost - Komfort - Peníze - Sympatie); vzpomínala si také na realitu, mnohem jednodušší. Většina prodejkyň byla však strašně mladá, hodně jich sotva dokončilo VOŠ; bylo lepší k nim mluvit jazykem, jaký čekaly. Při diskusích s těmito slečnami zjistila, že se ve školách stále ještě vyučuje Barmova typo-logie. (Zákazník technik: soustředěný na produkt, citlivý na jeho kvantitativní aspekt, přikládá význam technické stránce a novosti. Zákazník oddaný: slepě důvěřuje prodejci, protože produkt přesahuje jeho kompetence. Zákazník komplic: pokud prodejce dokáže nastolit účinnou komunikaci, rád odkazuje ke styčným bodům, které se mezi nimi mohou objevit. Zákazník prospěchář: manipulátor, jehož strategií je poznat přímo dodavatele, aby od něj získal co nejvíce výhod. Zákazník vývojář: zajímá se o prodejce, jehož respektuje, o nabízený produkt, neztrácí ze zřetele své potřeby, snadno komunikuje.) Valérie byla o pět nebo šest let starší než ony; začala na jejich úrovni a do-sáhla profesionálního úspěchu, o jakém se většině z nich ani nesnilo. Vrhaly na ni trochu hloupoučké, obdivné pohledy.

Měl jsem teď klíč od jejího bytu; když jsem na ni večer čekal, četl jsem většinou Kurz pozitivní filozofie od Augusta Comta. Měl jsem ten nudný, hutný text rád; často jsem louskal jednu stránku tři-krát nebo čtyřikrát za sebou. Trvalo mi zhruba tři neděle, než jsem dočetl padesátou lekci, “Předběžné úvahy o sociální statice, aneb obecná teorie spontánního přirozeného řádu lidských společenství”. Nepochybně jsem potřeboval nějakou teorii, jež by mi pomohla ujas-nit si vlastní společenské postavení.

“Moc pracuješ, Valérie…” řekl jsem jí jednoho květnového ve-čera, když vysílená odpočívala na gauči v obýváku. “Ať to je aspoň k něčemu dobré. Měla by sis ukládat peníze stranou, nebo je tak či tak utratíme za blbosti.” Uznala, že mám pravdu. Druhý den ráno si vza-la dvě hodiny volna a zamířili jsme do pobočky Crédit Agricole u Porte ďOrléans, abychom si otevřeli společný účet. Podepsala mi plnou moc a o dva dny později jsem se vrátil, abych si promluvil s poradcem. Rozhodl jsem se dávat stranou z jejího platu dvacet tisíc franků měsíčně, polovinu na životní pojištění, druhou na stavební spoření. Byl jsem teď skoro pořád u ní, nemělo smysl, abych si ne-chával svůj byt.

S tou nabídkou přišla ona začátkem června. Promilovali jsme velkou část odpoledne: v objetí v pokrývkách jsme si dávali dlouhé pauzy; potom mi ho honila nebo kouřila a já do ní znovu pronikal; ani jeden jsme se neudělali, a jakmile se mě dotkla, znova jsem snadno ztvrdnul, její číča byla neustále vlhká. Viděl jsem, že se cítí dobře, v pohledu měla uspokojení. Okolo deváté mi navrhla, abychom zašli na večeři do italské restaurace u parku Montsouris. Ještě se úplně nesetmělo; bylo velmi vlaho. Potřeboval jsem se potom ještě stavit u sebe, pokud jsem chtěl jít jako obvykle do kanclu v obleku a kravatě. Číšník nám přinesl dva koktejly - specialitu podniku.

“Víš, Micheli…” řekla, jakmile se vzdálil, “můžeš se klidně na-stěhovat ke mně. Myslím, že s tou komedií nezávislosti můžeme pře-stat. Nebo jestli to je pro tebe lepší, najdeme si byt pro dva.”

Ano, v jistém smyslu to bylo lepší; řekněme, že mi to dávalo větší pocit nového začátku. Po pravdě řečeno, co se mě týče, prvního začátku; a v jejím případě nakonec taky. Zvykáme si na izolaci a nezávislost; není to nutně dobrý zvyk. Kdybych chtěl prožít něco jako manželskou zkušenost, přišla každopádně pravá chvíle. Pochopitelně jsem znal nevýhody takového řešení; věděl jsem, že touha se v zavedeném páru otupuje rychleji. Jenže se otupuje tak jako tak, to je zákon života; a možná potom lze dosáhnout zcela jiného splynutí - hodně lidí si to v každém případě myslelo. Tedy onoho večera moje touha po Valérii nezmizela ani náhodou. Než jsme se rozloučili, po-líbil jsem ji na ústa; široce rozevřela rty a úplně se polibku poddala. Strčil jsem jí ruku do kalhot, do kalhotek, položil jí dlaně pod zadek. Odtáhla tvář, podívala se nalevo a napravo: ulice byla naprosto prázdná. Poklekla na chodník, rozepnula mi zip a vzala mě do pusy. Opřel jsem se o mříže parku; brzy jsem byl na pokraji vyvrcholení. Uhnula pusou a dál mi ho honila dvěma prsty, zatímco druhou rukou mi zajela do kalhot, aby mi pohladila koule. Zavřela oči; vystříkl jsem jí na obličej. Chvíli jsem měl pocit, že se rozpláče; ale nakonec jen slízala sperma, které jí stékalo po tváři.

Druhý den ráno jsem začal procházet inzeráty; vzhledem k Valé-riině práci by byl nejlepší byt v jižní části. Za týden jsem našel: velký čtyřpokoják ve třicátém patře věžáku Opale poblíž porte de Choisy. Nikdy předtím jsem neměl hezký výhled na Paříž; ani jsem po něm, pravda, nijak zvlášť netoužil. Při stěhování jsem si uvědomil, že mi nezáleží na ničem, co jsem měl v bytě. Mohlo by mne to naplnit jis-tou radostí, něčím, co se podobá opojení z neulpívání; naopak mě to lehce vyděsilo. Znamenalo to, že jsem prožil čtyřicet let, aniž bych si vytvořil aspoň trochu osobní vztah k nějakému předmětu. Měl jsem jen dva obleky, které jsem střídal. Knihy, ano, měl jsem knihy; ty jsem si však mohl koupit jednoduše znova, nebylo na nich nic vzác-ného. Oněch pár žen, které mi zkřížily cestu, mi nepřipomínala jedi-ná fotka, jediný dopis. Neměl jsem ani žádnou vlastní fotku: vůbec si nevybavuji, jak jsem vypadal v patnácti, dvaceti nebo třiceti letech. Nezbyly mi ani vyloženě osobní papíry: moje identita spočívala v několika tenkých složkách, které se bez problémů vešly do obyčej-ných papírových desek. Není pravda, že lidé jsou jedineční a každý si v sobě nese nezaměnitelnou výjimečnost; ve svém případě jsem kaž-dopádně žádnou stopu výjimečnosti nepozoroval. Je většinou marné unavovat se rozlišováním individuálních osudů a charakterů. Myš-lenka jedinečnosti lidské osobnosti je stručně řečeno jen nabubřelá absurdita. Na vlastní život si vzpomínáme, píše někde Schopenhauer, o něco víc než na dávno přečtený román. Tak je to: jen o trochu víc.

5

V druhé polovině června měla Valérie zase hrozně práce; pro-blém spolupráce s různými zeměmi je, že s časovými posuny můžete být nakonec prakticky na nohou čtyřiadvacet hodin. Bylo stále teple-ji, vypadalo to na nádherné léto; zatím jsme toho moc nevyužili. Po práci jsem se rád stavoval u Bratří Tangů, pokusil jsem se začít s čínskou kuchyní. Bylo to však pro mě příliš složité, chtělo to najít novou rovnováhu mezi ingrediencemi, zvláštním způsobem krájet zeleninu, byla to skoro jiná mentální struktura. Přeorientoval jsem se na italskou kuchyni, která pro mě byla přece jen přístupnější. Nikdy bych si nepomyslel, že pro mě jednoho dne bude potěšením vařit. Láska posvěcuje.

V padesáté lekci sociologie Auguste Comte brojí proti “podivné metafyzické úchylce”, která považuje rodinu za obraz společnosti. “Domácí svazek,” píše, “založený výhradně na náklonnosti a vděč-nosti, slouží samotnou svou existencí především k přímému uspokojení našich instinktivních sympatií, nezávisle na myšlenkách aktivní a souvislé spolupráce na určitém cíli, jímž může být i vlastní instituce. Bohužel jakmile se koordinace práce stane jeho jediným vazeb-ným principem, upadá domácí svazek na úroveň pouhého sdružení a nejčastěji se dokonce brzy od základů rozpadá.” V práci jsem toho nadále dělal co nejmíň; s organizací dvou nebo tří velkých výstav, které jsem přece jen musel zařídit, jsem si poradil bez problémů. Pracovat v kanceláři není nic těžkého, stačí být jen trochu pečlivý, rych-le se rozhodovat a za rozhodnutími si stát. Brzy jsem pochopil, že není za každou cenu nutné rozhodnout se nejlépe, nýbrž že ve většině případů stačí rozhodnout se nějak, hlavně pokud to bude rychle; platí to aspoň ve veřejném sektoru. Některé umělecké projekty jsem prostě vyřazoval, jiné si ponechával: činil jsem tak na základě nedostatečných kritérií, ani jednou za deset let jsem si nevyžádal doplňu-jící informace; a obvykle jsem z toho neměl nejmenší výčitky. Sou-časného uměleckého prostředí jsem si nijak zvlášť nevážil. Většina umělců, které jsem znal, se chovala úplně jako podnikatelé, pozorně si hlídali mezery na trhu a pak se je snažili rychle obsadit. Tak jako podnikatelé vychodili zhruba stejné školy a podobali se jako vejce vejci. Přesto se našly rozdíly: jejich prémie za inovaci byly větší než ve většině jiných pracovních odvětví a na rozdíl od samotářských podnikatelů obklopených nepřáteli, ať už akcionáři vždy připravenými nechat je ve štychu, nebo vedoucími pracovníky připravenými je zradit, často fungovali v partách nebo sítích. Málokdy jsem však v podkladech umělců, s nimiž jsem měl co do činění, narazil na sku-tečnou vnitřní potřebu. Koncem června nicméně proběhla výstava Bertranda Bredana, kterého jsem od začátku horlivě prosazoval - k velkému překvapení Marie-Jeanne, jež si zvykla na mou lhostejnou poslušnost a sama byla tvorbou tohoto člověka hluboce znechucena. Nebyl to zrovna mladý umělec, bylo mu už třiačtyřicet, po fyzické stránce byl dost opotřebovaný -hodně se podobal postavě alkoholického básníka z Četníka ze Saint-Tropez. Proslavil se hlavně tím, že nechal hnít maso v dámských kalhotkách, nebo mouchami, které pěstoval ve vlastních výkalech a pak je vypouštěl v galeriích. Nikdy nebyl moc úspěšný, nepatřil k těm správným trendům a tvrdohlavě setrvával v poněkud zastaralé trash linii. Cítil jsem v něm určitou původnost - ale možná to byla jen původnost neúspěchu. Nepůsobil moc vyrovnaně. Jeho poslední projekt byl horší než všechny před-chozí - nebo nejlepší, jak je libo. Natočil video o mrtvolách lidí, kteří se rozhodli darovat po smrti své tělo pro vědecké účely - tedy napří-klad sloužit při nácviku pitev na medicíně. Několik běžně obleče-ných studentů medicíny se mělo začlenit mezi diváky a čas od času zahrozit uříznutou rukou nebo očima vydloubnutýma z důlků - zkrát-ka měli tropit takové ty žerty, v nichž si prý libují studenti medicíny. Bláhově jsem vzal na vernisáž Valérii, která už tak byla dost unavená z práce. Na místě jsem s překvapením zjistil, že přišlo dost lidí, včet-ně několika významných osobností: začínalo Bertrandu Bredanovi šťastné období? Asi po půl hodině toho měla dost a požádala mě, abychom odešli. Přímo před ní se zjevil student medicíny s uříznu-tým penisem, který třímal i s varlaty, na nichž zůstaly chlupy. Znechuceně odvrátila hlavu a táhla mě k východu. Zapadli jsme do ka-várny Beaubourg.

Asi za půl hodiny vešel Bertrand Bredane v doprovodu dvou nebo tří holek, které jsem znal, a dalších lidí, mezi nimiž nechyběl šéf umělecké podpory Státní a depozitní pokladny. Sedli si k vedlej-šímu stolu; nemohl jsem jinak než je jít pozdravit. Bredane byl oči-vidně rád, že mě vidí; je fakt, že toho večera jsem mu docela pomohl. Rozhovor se táhl, Valérie si přišla sednout k nám. Už nevím, kdo navrhl zajít na skleničku do Bar-baru; pravděpodobně sám Bredane. Neuváženě jsem souhlasil. Většina klubů pro páry, které se pokusily zahrnout do programu každotýdenní sadomaso večírek, neuspěly. Ovšem Bar-bar, od začátku zaměřený výhradně na sadomasochistic-ké praktiky a nežádající přitom - s výjimkou některých večerů - u vstupu příliš přísný dress-code, si od svého založení nikdy na nedo-statek zákazníků nestěžoval. Pokud jsem věděl, prostředí SM bylo dost specifické, složené z lidí, které už vůbec nelákají obvyklé sexu-ální praktiky, a proto mají odpor ke klasickým swingers klubům.

U vchodu obcházela v kleci asi padesátiletá žena s buclatými tvářemi, pouty na rukou a roubíkem v ústech. Po bližším ohledání jsem zjistil, že má připoutané i kotníky železnými řetězy k drátům klece; na sobě měla pouze černý kožený korzet, přes který jí přepa-dala velká ochablá prsa. Podle tradice podniku šlo o otrokyni, kterou její pán dal pro zbytek večera do dražby. Nevypadala, že by ji to bůhvíjak těšilo, neustále se natáčela do všech stran ve snaze zakrýt zadek s výraznou celulitidou; to ale nešlo, neboť klec byla průhledná celá. Možná že si tím vydělávala, věděl jsem, že je možné nechat se najmout jako otrok za tisíc až dva tisíce franků za večer. Silně na mě působila dojmem řadové zaměstnankyně, možná telefonistky ve zdravotní pojišťovně, která si přišla přivydělat. Zbýval jediný volný stůl, u vchodu do první mučírny. Hned jak jsme usedli, prošel kolem holohlavý, břichatý kravaťák v tříčtvrtečním obleku, kterého táhla na vodítku černá domina s holým zadkem. U našeho stolu zastavila a nařídila mu, aby se svlékl do půl těla. Poslechl. Z tašky vytáhla ko-vové kleště; na chlapa měl dost tučná a vyboulená prsa. Stiskla mu kleštěmi bradavky, protáhlé a rudé. Bolestí se zašklebil. Opět popo-táhla za vodítko: vrátil se na všechny čtyři a neobratně ji následoval; záhyby jeho bílého břicha poskakovaly v tlumeném světle. Objednal jsem si whisky, Valérie pomerančový džus. Zatvrzele koukala do stolu; nesledovala, co se děje kolem, neúčastnila se ani rozhovoru. Marjorie a Géraldine, holky, které jsem znal z komise výtvarného umění, naopak vypadaly velmi vzrušeně. “Dneska je to krotký…” brblal Bredane zklamaně. Načež nám vysvětlil, že některé večery si zákazníci nechávají zabodávat jehly do koulí nebo do žaludu; jednou dokonce viděl chlapa, kterému vládkyně utrhla štípačkami nehet. Valérie sebou zhnuseně trhla.

“Připadá mi to úplně nechutné…” řekla, když už to nemohla vy-držet.

“Proč nechutné?” namítla Géraldine. “Když s tím účastníci svobodně souhlasí, tak nevím, v čem je problém. Je to smlouva, nic víc.”

“Nevěřím, že je možné svobodně souhlasit s ponižováním a utr-pením. A i kdyby, nepřijde mi to jako dostatečný důvod.”

Valérie byla skutečně naštvaná, chvíli jsem uvažoval, že debatu stočím k izraelsko-palestinskému konfliktu, než jsem si uvědomil, že názor těch holek je mi naprosto volný; dokonce kdyby mi nevolaly, ulevilo by se mi v práci. Jo, zvedá se mi z těch lidí kufr…” přisadil jsem si. “A z vás taky…” dodal jsem tišeji.

Géraldine neslyšela, nebo dělala, že neslyší. Jménem čeho by mi měl někdo bránit dobrovolně trpět a zkoumat masochistický rozměr mé sexuality, když jsem plnoletá a svolná?” pokračovala. “Máme demokracii…” Začala být také vytočená, cítil jsem, že brzy začne o lidských právech. Když uslyšel slovo demokracie Bredane, věnoval jí lehce pohrdavý pohled; pak se otočil k Valérii. “Máte pravdu…” řekl temně. Je to naprosto nechutné. Když vidím, jak si někdo nechává urvat kleštěmi nehet, potom si na sebe nechá srát a hovno svého mu-čitele sní, je to nechutné. Jenže nechutná stránka člověka je třeba právě to, co mě zajímá.”

Po několika vteřinách se Valérie zkroušeně zeptala: “Proč…?”

“Nevím,” odpověděl Bredane přímo. “Nevěřím na prokletou část v nás, protože nevěřím na prokletí - a mimochodem ani na po-žehnání. Ale věřím, že když se zaměříme na utrpení a krutost, na nadvládu a zotročení, dotýkáme se podstaty, nejskrytější povahy sexuality. Souhlasíte…?” Nyní hovořil ke mně. Ne, vlastně jsem nesou-hlasil. Krutost provázela lidstvo odpradávna, setkáme se s ní u nej-primitivnějších národů: už v prvních klanových válkách si vítězové dávali záležet, aby některé zajatce nechali naživu a mohli je pak neskutečným způsobem umučit. Tato tendence se opakovaně a neměn-ně vrací celými dějinami a v naprosto neporušené podobě se s ní se-tkáváme i dnes: jakmile nějaká vnější nebo občanská válka směřuje ke zrušení obvyklých morálních omezení, nezávisle na rase, populaci nebo kultuře se vždy najdou jedinci ochotní vesele se vrhnout do víru barbarství a masakru. To je prokázané, permanentní a nezpochybnitelné, ale nemá to nic společného s hledáním sexuální rozkoše - rov-něž dávným a stejně tak silným. Takže celkem vzato jsem nesouhla-sil; ale jako obvykle jsem věděl, že nemá smysl diskutovat.

“Pojďme se projít…” navrhl Bredane, jakmile dopil pivo. Spo-lečně s ostatními jsem ho následoval do první mučírny. Bylo to kle-nuté sklepení s kamennými zdmi. Na pozadí přehnaně vážné varhan-ní hudby se ozývalo úpění zatracených. Zaznamenal jsem obrovské zesílení basů; všude kolem visely červené žárovky a masky, mučící nástroje na stojanech; zařízení muselo stát majlant. V alkovně byl plešatý chlápek vychrtlý téměř na kost, připoutaný za čtyři končeti-ny: nohy měl skřípnuté v jakési dřevěné kládě, která ho udržovala asi padesát centimetrů nad zemí, a ruce v poutech zavěšených u stropu. Kolem něj chodila domina v černém latexu a vysokých botách, vyzbrojená bičem s tenkými pásky vykládanými střípky drahokamů. Nejdřív mu dlouze, důrazně zbičovala zadek; chlap visel čelem k nám, zcela nahý, a křičel bolestí. Kolem páru se shromáždil malý hlouček. “Domina zřejmě ovládá druhý stupeň…” pošeptal mi Bredane. “První končí, jakmile se objeví krev.” Chlápkův dlouhý pták s varlaty visel do prostoru, jakoby pokřiveně. Domina kolem něj krou-žila, zašátrala v pouzdru u pasu a vytáhla několik rybářských háčků, které mu zapíchla do šourku; na povrchu se zaleskla trocha krve. Potom, jemněji, začala bičovat jeho genitálie. Bylo to dost na hraně: kdyby se pásek biče zachytil o některý z háčků, mohl přijít o kůži na varlatech. Valérie se odvrátila, přitiskla se ke mně. “Pojď pryč…” řekla úpěnlivě; “pojď, prosím, vysvětlím ti to.” Vrátili jsme se k ba-ru; ostatní podívaná tak pohltila, že si nás ani nevšimli. “Tu ženskou, co ho bičovala, znám…” řekla mi polohlasně. “Předtím jsem ji viděla jen jednou, ale jsem si tím jistá… Je to Audrey, Jean-Yvesova žena.”

Hned potom jsme vypadli. V taxíku seděla Valérie stále tak sklesle, bez hnutí. Mlčela ještě ve výtahu, vlastně celou cestu domů. Teprve když se za námi zavřely dveře, obrátila se ke mně:

“Micheli… nepřipadám ti moc konvenčni?”

“Ne. Mně se to taky hnusilo.”

,,Já chápu, že existují mučitelé: je mi z toho nanic, ale vím, že jsou lidi, které těší mučit jiné; to, co nedokážu pochopit, je existence obětí. Nejde mi na rozum, jak může lidská bytost dávat přednost utr-pení před rozkoší. Nevím, asi by to chtělo je převychovat, mít je rád, naučit je rozkoši.”

Pokrčil jsem rameny na znamení, že jsem nekompetentní se k tématu vyjádřit - což jsem byl poslední dobou téměř na jakékoliv téma. To, co lidi dělají, co si nechávají dělat… nic z toho neplynulo, žádný obecný závěr, žádný smysl. V tichosti jsem se svlékl. Valérie si ke mně přisedla na postel. Cítil jsem, že je stále napjatá a přemýšlí nad tím.

“Děsí mě na tom,” pokračovala, “že už nedochází k žádnému fyzickému kontaktu. Všichni mají rukavice, používají nástroje. Těla se nikdy nesetkají, nevidíš žádné polibky, dotyky nebo pohlazení. Pro mě je to pravý opak sexuality.”

Měla pravdu, ale předpokládám, že příznivci SM právě v těchto praktikách spatřují apoteózu sexuality, její konečnou podobu. Každý při tom zůstává zavřený ve vlastním těle, plně oddaný svým pocitům jedinečné bytosti; i to je jeden z možných pohledů. V každém přípa-dě bylo jisté, že podobné podniky jsou stále oblíbenější. Dokázal jsem si například snadno představit, že takové Marjorie s Géraldine jsou jejich pravidelnými návštěvnicemi, zatímco schopnost uvolněné důvěry, nezbytná k souloži nebo k jakémukoliv jinému sexuálnímu vztahu, mi k nim rozhodně neseděla.

“Podle mě je to mnohem jednodušší, než by se mohlo zdát,” řekl jsem nakonec. “Existuje sexualita lidí, co se mají rádi, a sexualita těch, co se rádi nemají. Když už není možné se s druhým identifikovat, zbývá jediný způsob, utrpení - a krutost.”

Valérie se ke mně přitiskla. “Žijeme v divném světě…” řekla. V jistém smyslu zůstala naivní holčičkou, před lidskou realitou ji totiž chránila šílená pracovní doba, která jí sotva dopřála chvíli na nákup, odpočinek a nový start. Dodala: “Nemám ráda svět, v němž žijeme.”

6

“Podle naší ankety si zákazníci nejvíc přejí

tři věci: bezpečnost, citovost a estetičnost.”

Bernard GUILBAUD

30. června přišly od cestovních kanceláří výsledky rezervací. Byly skvělé. Produkt “Eldorador Objevitel” slavil úspěch, ihned do-sáhl lepších výsledků než Eldorador “normálního typu” - ten pro změnu zaznamenal propad. Valérie se rozhodla vzít si týden dovolené; odjeli jsme k jejím rodičům do Saint-Quay-Portrieux. Na roli snoubence, kterého mají představit rodině, jsem si připadal trochu starý; přece jen jsem byl o třináct let starší než ona a v takové situaci jsem se ocitl poprvé. Vlak zastavil v Saint-Brieuc, její otec na nás čekal na nádraží. Vroucně ji políbil a dlouze stiskl v náručí, bylo vi-dět, že mu chyběla. “Trochu jsi zhubla…” řekl jí. Pak se otočil ke mně a podal mi ruku, ani se na mě moc nepodíval. Myslím, že se také necítil moc ve své kůži: věděl, že pracuji na ministerstvu kultury, kdežto on je sedlák. Jeho žena byla výřečnější, dlouze se mě vy-ptávala na dosavadní život, na práci, na zájmy. Nebylo to zas tak těžké, Valérie stála při mně; občas za mě odpověděla a podívali jsme se na sebe. Neuměl jsem si představit, jak bych se v takové situaci zachoval, kdybych měl někdy sám děti; co se týče budoucnosti, uměl jsem si toho představit málo.

Večeře byla opravdová hostina, podával se humr, jehněčí hřbet, sýry, jahodový koláč a káva. Osobně jsem měl nutkání to považovat za známku přijetí, i když jsem pochopitelně věděl, že menu připravili předem. Nejvíc živila hovor Valérie, která mluvila hlavně o nové práci - o níž jsem věděl takřka vše. Klouzal jsem pohledem po látce záclon, tretkách, zarámovaných rodinných fotografiích. Byl jsem v rodině, bylo to dojemné a trochu tísnivé.

Valérie trvala na tom, abychom spali v pokoji, který obývala ja-ko dospívající. “Lepší by pro vás byl pokoj pro hosty,” protestovala její matka. “Tady budete moc stísněni.” Postel byla opravdu poměrně úzká, ale dojímalo mě pomyšlení, když jsem Valérii stahoval kalhotky a hladil jí pak číču, že v ní spala už ve třinácti nebo čtrnáct letech. Ztracené roky, řekl jsem si. Klekl jsem si v nohách postele, úplně jí stáhnul kalhotky, otočil ji k sobě. Sevřela vagínou konec mého údu. Hravě jsem do ní vnikal jen kousek a hned zase ven a přitom jí svíral prsa. Vyvrcholila s tlumeným výkřikem a pak se rozesmála. “Rodi-če…” šeptla, “ještě nespí.” Opět jsem do ní pronikl, silněji, tentokrát abych se udělal já. Dívala se na mě lesknoucíma se očima a ve chvíli, kdy jsem se do ní s chraptivým výkřikem vystříkal, mi přikryla rukou ústa.

Později jsem si zvědavě prohlédl zařízení pokoje. Hned nad dív-čími románky stála na poličce řada pečlivě svázaných sešitů. Jo to-hle,” řekla, když zaznamenala můj pohled, “to jsem psala, když mi bylo dvanáct. Můžeš se podívat. Jsou to příběhy Správné pětky.”

,,Jak to?”

“Neznámé příběhy Správné pětky, které jsem sama vymyslela, vystupují tam původní postavy.”

Vytáhl jsem je: Správná pětka ve vesmíru, Správná pětka v Ka-nadě. Náhle jsem si představil vynalézavé, spíše samotářské děvčát-ko, jaké já už nikdy nepoznám.

Další dny jsme nedělali skoro nic jiného, než chodili na pláž. Bylo hezky, ale na delší koupání byla voda příliš studená. Valérie zůstávala celé hodiny ležet na sluníčku; poslední tři měsíce pro ni byly nejtěžší v dosavadní kariéře. Jednoho večera, tři dny po příjez-du, jsem si s ní o tom promluvil. Seděli jsme v Oceanic Baru a právě si objednali koktejly.

“Teď bys mohla mít míň práce, když je ta věc na trhu.”

“Ze začátku ano.” Rozčarovaně se usmála. “Ale brzy budeme muset najít něco dalšího.”

“Proč? Proč si nedat pauzu?”

“Protože taková jsou pravidla hry. Jean-Yves by ti řekl, že to je princip kapitalismu: kdo nepostupuje dál, zemře. Pokud jsi ovšem nedosáhl rozhodující konkurenční výhody, díky které si můžeš dovolit pár let odpočinku; ale tak daleko rozhodně nejsme. Princip “Eldorador Objevitel” je dobrý, stojí na vynalézavém, svým způsobem vtipném nápadu. Jenže není vysloveně nový, jde jen o dobře nadáv-kovanou směs dvou starších konceptů. Konkurenti zjistí, že to funguje, a rychle využijí stejnou mezeru. Není na tom nic zvlášť těžkého; těžší bylo dát to dohromady v tak krátkém čase. Ale jsem si jistá, že například Nové obzory jsou schopné přijít s konkurenční nabídkou už příští léto. Pokud si chceme udržet výhodu, musíme zas hledat něco nového.”

“A tak to bude pořád?”

“Obávám se, že ano, Micheli. Jsem dobře placená v rámci sys-tému, který znám; přijala jsem pravidla hry.”

Musel jsem vypadat dost sklesle; objala mne kolem krku. “Pojďme se najíst…” řekla. “Rodiče už na nás určitě čekají.”

Vrátili jsme se do Paříže v neděli večer. Hned v pondělí ráno měli Valérie a Jean-Yves schůzku s Éricem Leguenem. Jménem skupiny chtěl vyjádřit spokojenost s prvními výsledky jejich zlepšova-cích opatření. Předsednictvo se jednomyslně rozhodlo udělit jim prémii v podobě akcií -u vedoucích pracovníků s kratším služebním poměrem než jeden rok to bylo výjimečné.

Večer jsme všichni tři povečeřeli v marocké restauraci v ulici des Écoles. Jean-Yves byl špatně oholený, pohupoval hlavou a vypadal trochu otekle. “Myslím, že začal pít,” řekla mi Valérie v taxíku. “Má za sebou příšerné prázdniny s manželkou a dětmi na ostrově Ré. Měl tam zůstat čtrnáct dní, ale po týdnu odjel. Prý vůbec nedokázal vystát její přátele.”

Skutečně to s ním nevypadalo slavně: tajinu se ani nedotkl a ne-ustále si doléval víno. “A je to!” zvolal trpce, “začínáme se blížit k velký škváře!” Potřásl hlavou, vypil sklenku. “Promiňte,” řekl uboze, “tak bych neměl mluvit.” Položil na stůl lehce třaslavé dlaně a odml-čel se; třas pomalu mizel. Pak se podíval Valérii zpříma do očí.

“Víš, co se stalo Marylise?”

“Marylise Le Francois? Ne, neviděla jsem ji. Je nemocná?”

“Nemocná ne. Strávila tři dni pod práškama v nemocnici, ale nemocná není. Minulou středu ji přepadli a znásilnili ve vlaku do Paříže, když se vracela z práce.”

Marylise se vrátila následující pondělí. Očividně prošla nervo-vým šokem; měla zpomalené, skoro mechanické pohyby. O událos-tech vyprávěla lehce, příliš lehce, působilo to nepřirozeně: s bezvý-razným, ztuhlým obličejem a neutrálním tónem jako by odříkávala naučenou výpověď. Když ve 22:15 opustila pracoviště, rozhodla se chytit vlak ve 22:21 v přesvědčení, že to bude rychlejší než čekat na taxík. Vůz byl ze tří čtvrtin prázdný. Přistoupila k ní čtveřice mladíků a okamžitě ji začali urážet. Zdálo se jí, pokud si mohla všimnout, že jsou antilského původu. Pokusila se s nimi bavit, žertovat; místo od-povědi schytala pár facek, které ji napůl omráčily. Potom se na ni vrhli, dva ji přitiskli k zemi. Brutálně, bezohledně ji znásilnili všemi způsoby. Pokaždé když se pokusila třeba jen hlesnout, dostala pěstí nebo další facky. Trvalo to dlouho, vlak mezitím několikrát zastavil; cestující vystupovali, opatrně se přesouvali do jiných kupé. Zatímco se na ní útočníci střídali, pokračovali ve vtipech a sprostých nadáv-kách. Nakonec v kupé nikdo nezbyl. Na závěr ji v kruhu obstoupili, poplivali, pochcali a zakopali skoro úplně pod sedačku, načež v po-klidu vystoupili na Lyonském nádraží. První cestující nastoupili za dvě minuty a uvědomili policii, která dorazila téměř okamžitě. Ko-misař nebyl zrovna překvapený; podle něj měla relativně štěstí. Často se stávalo, že jakmile si násilníci užijí, narvou ženě do vaginy nebo do řitního otvoru tyč s hřebíky. Trasa měla označení nebezpečná.

Všichni zaměstnanci dostali vnitřní směrnici připomínající ob-vyklá bezpečnostní opatření a zdůrazňující, že v případě pozdního odchodu mají k dispozici taxíky, jejichž služby plně hradí společnost. Byl posílen tým ochranky, který hlídal budovu a zaměstnanecké parkoviště.

Onoho večera bral Valérii domů Jean-Yves, neboť měla auto v opravě. Když opouštěl kancelář, pohlédl ven na chaotickou krajinu obytných domků, obchodních středisek, mimoúrovňových křižovatek a věžáků. V dálce na obzoru dodávalo znečištění západu slunce zvláštní slézovo-zelené zabarvení. “Není to divné?” řekl. Jsme tady zavření ve firmě jako dobře živení soumaři. A venku jsou predátoři, divočina. Jednou jsem byl v Sao Paulu, kde věci dosáhly vrcholu. Není to už ani město, ale jakési urbanistické území táhnoucí se do nedohledna, kde se střídají chudinské čtvrti, gigantické kancelářské budovy, luxusní rezidence hlídané po zuby ozbrojenou ochrankou. Žije tam víc než dvacet milionů lidí, z nichž mnozí se rodí, žijí a umírají, aniž kdy území opustí. Ulice jsou tam velmi nebezpečné, i v autě tě můžou obrat na semaforu nebo tě můžou pronásledovat moto-rizované gangy: ty nejlépe vybavené mají samopaly a bazooky. Podnikatelé a boháči se přemisťují téměř výhradně vrtulníky; přistávací plochy jsou na každém rohu na střechách bankovních nebo obytných budov. Země dole zůstala napospas chudým - a gangsterům.”

Když vjížděli na jižní dálnici, tiše dodal: “Poslední dobou dost pochybuju. Stále častěji pochybuju o světě, který budujeme.”

O pár dní později se rozhovor opakoval. Poté co zaparkoval před budovou na avenue de Choisy, zapálil si Jean-Yves cigaretu a obrátil se k Valérii:

“S Marylise mě to štve. Doktoři tvrdí, že se může vrátit do prá-ce… V jistém smyslu je skutečně normální, nemá záchvaty. Jenže přestala být iniciativní, je jako ochromená. Vždycky když je třeba rozhodnout, jde se mnou poradit; a když tam nejsem, je schopná ho-diny čekat a nehnout ani prstem. U manažerky komunikace to dost dobře nejde; rozhodně ne na dlouho.”

“Snad ji nechceš vyhodit?”

Jean-Yves típl cigaretu, dlouze se zahleděl na bulvár venku; ru-kama svíral volant. Působil stále napjatěji a roztěkaněji; na jeho ob-leku zaznamenala Valérie několik skvrn.

“Nevím,” vzdychl nakonec ztěžka. “Nikdy jsem takové věci dě-lat nemusel. Vyhodit ne, to by bylo příliš hnusné; ale budeme jí mu-set najít jiné místo, kde se nebude muset tolik rozhodovat a stýkat s lidmi. Navíc od té doby, co se jí to stalo, mívá tendence k rasismu. To není nic zvláštního, dá se to pochopit, ale v cestovním ruchu to fakt není možné. V reklamách, katalozích a vůbec ve všem, co souvi-sí s komunikací, jsou domorodci systematicky představováni jako vřelí, přívětiví a otevření lidé. Jinak to prostě nejde, je to profesionální povinnost.”

Druhý den Jean-Yves promluvil s Leguenem, který si žádné dilema nepřipouštěl a o týden později putovala Marylise do účetního oddělení na místo zaměstnankyně, která odešla do důchodu. Bylo nutné najít novou manažerku komunikace pro Eldoradory. Jean-Yves a Valérie řídili přijímací pohovory spolu. Po shlédnutí prvních deseti zájemců zašli na oběd do závodní kantýny, aby si o nich promluvili.

,,Já se dost přikláním k Nuredinovi,” řekla Valérie. Je neuvěři-telně talentovaný a pracoval na mnoha různých projektech.”

,,Jo, je nejlepší; jenže mám pocit, že na to místo až příliš nada-ný. Nedokážu si ho moc představit jako komunikátora cestovní fir-my; spíš ho vidím v něčem prestižnějším, artovějším. Tady se bude nudit a dlouho nezůstane. Přece jen míříme hlavně na střed. Navíc je to syn severoafrických přistěhovalců, to může být problém. Abys přilákala lidi, potřebuješ řadu klišé o arabských zemích: pohostin-nost, mátový čaj, vojenské přehlídky na koních, beduíni… Všiml jsem si, že s potomky přistěhovalců tohle moc nefunguje; vlastně obecně často arabské země špatně snášejí.”

“Rasová diskriminace při nástupu do práce…” řekla Valérie jíz-livě.

“Blbost!” Jean-Yves se začal rozčilovat; nic naplat, od návratu z dovolené byl skutečně napjatý a začínal ztrácet smysl pro humor. “Tomu se nevyhneš!” pokračoval přehnaně nahlas; u vedlejšího stolu se k nim otočili. “Původ lidí je součástí jejich osobnosti, musí se s ním počítat, to je přece jasný. Například bych bez váhání vzal tunis-kého nebo marockého přistěhovalce jako vyjednávače s místními dodavateli, i kdyby tu byl mnohem kratší dobu než Nuredin. Jak mají dvojí příslušnost, jsou strašně silní, při řeči s nimi si můžeš každou chvíli naběhnout. Navíc přicházejí s pověstí toho, kdo uspěl ve Francii, místní je hned respektují, mají pocit, že je nebudou chtít oblaf-nout. Nejlepší vyjednávači, co jsem měl, měli vždycky dvojí přísluš-nost. Ale na tohle místo mi víc pasuje Brigit.”

“Ta Dánka?”

“Ano. Má velké grafické nadání. Je velmi antirasistická -myslím, že žije s Jamajčanem -, trochu hloupá, a priori nadšená ze všeho, co je exotické. Zatím se nechystá mít děti. Zkrátka myslím, že odpovídá profilu.”

Možná tu byl i další důvod, pomyslela si Valérie o pár dní poz-ději, když zahlédla Brigit, jak pokládá Jeanu-Yvesovi ruku na rame-no. “Ano, máš pravdu…” potvrdil jí u automatu na kávu. “Mám další vroubek v osobní složce, sexuální obtěžování… Stalo se to dvakrát nebo třikrát, ale tím to končí, stejně má přítele.” Valérie si ho rychle změřila. Měl by se nechat ostříhat, poslední dobou na sebe opravdu nedbá. “Nic ti nevyčítám…” řekla. Intelektuálně neklesl, stále byl schopen velmi přesného odhadu situací a lidí a prokazoval vytříbený smysl pro financování projektů; ale stále víc se podobal nešťastnému člověku, s nímž to jde z kopce.

Začalo zpracovávání dotazníků spokojenosti; odezva byla velká díky losování, v němž mohlo prvních padesát odesílatelů vyhrát tý-den dovolené. Důvody, proč lidi opouštějí “klasické” Eldoradory, nebyly na první pohled zjevné. Zákazníci byli spokojení s ubytová-ním, s místem, se stravou, s nabízeným zábavným a sportovním pro-gramem; vracelo se jich ovšem stále méně.

Valérie náhodou narazila na článek v týdeníku Turistika, který analyzoval nové hodnoty spotřebitelů. Autor vycházel z Holbrooko-va a Hirschmanova modelu založeného na emocích, jaké může ve spotřebiteli vyvolat určitý produkt nebo služba; jeho závěry však nebyly nijak objevné. Nové spotřebitele popisoval jako méně předví-datelné, eklektičtější, hravější, více angažované v humanitární oblasti. Nekonzumovali už, aby “měli”, ale aby “byli”: jejich mottem bylo více harmonie. Jedli vyváženě, hlídali si zdraví; trochu se obávali druhých a minulosti. Vyhrazovali si právo na nevěru ze zvědavosti a eklekticismu; dávali přednost jistému, trvalému, původnímu. Dávali najevo etické požadavky: více solidarity atd. To všechno už četla stokrát, sociologové a psychologové chování opakovali to samé člá-nek od článku, periodikum od periodika. S tím vším už kromě toho počítali. Vesničky Eldorador byly vybudovány z tradičních materiálů v souladu s architekturou země. Nabídka samoobslužných restaurací byla vyvážená a velký prostor v ní měla čerstvá zelenina, ovoce, krétská dieta. Mezi provozovanými aktivitami byla jóga, sofrologie, tai-čchi-čchuan. Auroře podepsala chartu etické turistiky a pravidelně přispívala Světové organizaci pro ochranu životního prostředí. Nic z toho, zdálo se, nestačilo k zastavení úpadku.

,,Já si prostě myslím, že lidi lžou,” řekl Jean-Yves, jakmile si podruhé přečetl souhrnnou zprávu o dotaznících spokojenosti. “Pro-hlašují, že jsou spokojení, pokaždé zaškrtávají OK, ale ve skutečnosti se celou dovolenou otravovali a cítí se příliš provinile, než aby to přiznali. Nakonec prodám všechny kluby, které se nehodí do ,Objevitelů’, a všechno vsadím na aktivní dovolenou: víc terénních aut, lety v montgolfiéře, opékání jehňat v poušti, vyjížďky v plachetnicích, potápění, rafting, všechno…”

“Nejsme na trhu sami…”

“To ne…” připustil sklíčeně.

“Měli bysme strávit týden v nějakém klubu, inkognito, jen tak. Zjistit atmosféru na místě…”

“Hm…” Jean-Yves se zvedl z křesla a uchopil balík výpisů. “A zaměřit se na ty, co mají nejhorší výsledky.” Rychle obracel stránky. “Džerba a Monastir jsou katastrofální; stejně si myslím, že Tunisko necháme plavat. Je to už příliš zastavěné, konkurence je připravená snížit ceny až šíleným způsobem; vzhledem k našemu postavení by-chom nemohli čelit.”

“Máš nějaké nabídky na odkoupení?”

“Kupodivu jo. Neckermann má zájem. Chtějí se zaměřit na bý-valý východní blok: Československo, Maďarsko, Polsko… Takže dost druhořadá klientela, jenže co chceš, Costa Brava je saturovaná. Zajímají se také o náš klub v Agadiru, nabízejí rozumnou cenu. Jsem dost v pokušení jim vyhovět; navzdory marockému jihu se Agadiru nedaří odrazit ode dna, lidi mají myslím pořád radši Marrákeš.”

“Přitom Marrákeš je hrůza.”

,,Já vím… Zvláštní je, že nefunguje ani Šarm el-Šejk. Přitom má co nabídnout: nejkrásnější korálové útesy na světě, vyjížďky do si-najské pouště…”

“Hm, ale je to v Egyptě.”

“No a?”

“Podle mě nikdo nezapomněl na atentát v Luxoru v sedmadeva-desátém. Přece jen tam umřelo padesát osm lidí. Jediná možnost, jak zhodnotit Šarm el-Šejk, je škrtnout označení ,Egypť”.

“A co místo toho?”

“Nevím, třeba ,Rudé moře’”.

“OK, ,Rudé moře’.” Udělal si poznámku a vrátil se ke svým ar-chům. “Černá Afrika frčí… Zvláštní, špatné skóre má Kuba. Přitom normálně kubánská hudba, atmosféra latino atd. letí. Například v Santo Domingu mají pořád plno.” Nahlédl do popisu kubánského klubu. “Hotel v Guardalavace je nový a má tržní ceny. Ani moc sportovní, ani moc rodinný. ,Poznejte kouzlo kubánských nocí v ďábel-ském rytmu salsy…’ Výsledky klesly o 15%. Myslím, že bychom to tam mohli zajet omrknout: buď tam, nebo do Egypta.”

,,Jeďme, kam chceš, Jeane-Yvesi…” odpověděla vláčně. “V každém případě ti pár dní bez manželky udělá dobře.”

V Paříži zavládl srpen; dny byly horké až dusné, hezké počasí však dlouho nevydrželo: po dvou dnech přišla bouřka a ovzduší se naráz osvěžilo. Pak se slunce vrátilo a rtuť teploměru a míra znečiš-tění začaly opět stoupat. Věnoval jsem tomu popravdě jen povrchní zájem. Od té doby, co jsem poznal Valérii, jsem se vzdal peep-shows; zrovna tak jsem se vzdal, a to už dávno, městského dobrodružství. Paříž pro mě nikdy nebyla svátkem a neviděl jsem důvod, proč by se jím měla stát. Před deseti nebo patnácti lety, když jsem začínal na ministerstvu kultury, jsem přitom chodíval do podniků nebo barů, kde nesmíte chybět; zanechalo to ve mě lehkou, ale trvalou úzkost. Neměl jsem co říct, cítil jsem se naprosto neschopen na-vázat s někým rozhovor; neuměl jsem ani tančit. Právě za těchto okolností se ze mě začal stávat alkoholik. Alkohol mě nikdy nezkla-mal, byl pro mě oporou ve všech životních situacích. Po desítce ginů s tonikem se mi dokonce stávalo - velmi zřídka, mohlo k tomu dojít tak čtyřikrát pětkrát -, že se mi podařilo zmobilizovat dost energie na to, abych dostal nějakou ženskou do postele. Většinou to ani nemělo cenu, neboť mi už nestál a po několika minutách jsem usnul. Později jsem objevil viagru; podnapilost sice její účinek výrazně snižovala, ale po zvýšení dávek se už dalo něčeho dosáhnout. Ta hra za to ale stejně nestála. Před Valérií jsem vlastně nepoznal jedinou holku, kte-rá by sahala aspoň po kotníky thajským prostitutkám; možná jsem něco cítil se šestnáctiletými nebo sedmnáctiletými dívkami, když jsem byl hodně mladý. V kulturních kruzích, kde jsem se pohyboval, to však byla skutečná katastrofa. Ty holky se vůbec o sex nezajímaly, pouze o svádění - a to ještě elitářské, trash, ujeté, které nemělo s ero-tikou nic společného. V posteli pak nebyly schopné vůbec ničeho. Nebo k tomu potřebovaly fantazie, únavné, kýčovité scénáře, že pouhá zmínka o nich mě odpuzovala. Nepochybně rády o sexu mluvily, bylo to dokonce jejich jediné téma; neměly však v sobě žádnou smyslnou nevinnost. Muži nebyli mimochodem o nic lepší: taková už je vůbec francouzská povaha, mluvit při každé příležitosti o sexu a nikdy nic neudělat; ale začínalo mě to vážně tížit.

V životě se může stát cokoliv, a hlavně nic. Tentokrát se ale v mém životě přece jen něco stalo: našel jsem milenku, která mě činila šťastným. Srpen jsme prožili v něžnostech. Espitalier, Leguen a šé-fové Aurore vůbec odjeli na dovolenou. Valérie s Jeanem-Yvesem se dohodli, že důležitá rozhodnutí odloží na začátek září, po cestě na Kubu; mohli si vydechnout, nastalo období klidu. Jean-Yves vypadal lépe. “Konečně se rozhoupal a šel s prostitutkou,” oznámila mi Valé-rie. “Měl to udělat už dávno. Míň teď pije, je klidnější.”

“Vážně? Pokud si vzpomínám, tak děvky nejsou žádný terno.”

,,Jenže tady je to jiné, ty holky fungují přes internet. Jsou mladé, často studentky. Berou málo klientů, vybírají si, nejde jim jen o pení-ze. No prostě říkal, že to nebylo špatné. Jestli chceš, můžeme to ně-kdy zkusit. Vím, že s bisexuálkou ve třech to chlapy rajcuje; a já mám taky holky celkem ráda.”

Toho léta jsme to nestihli; ale už jenom skutečnost, že mi to na-bídla, byla neuvěřitelně vzrušující. Měl jsem štěstí. Vyznala se v tom, jak udržet touhu muže, tedy ne úplně, to by nešlo, ale řekněme, že znala věci, které ji udržují na úrovni dostatečné k občasnému mi-lování, než všechno skončí. Znát tyto věci po pravdě řečeno nic není, je to tak jednoduché, směšné a jednoduché; ráda je však dělala, těšilo ji to, radovala se z touhy stoupající do mých očí. Častokrát se stalo, že v restauraci po návratu z toalety položila na stůl kalhotky, které si právě sundala. Potom mi strčila ruku mezi nohy a bavila se mou erekcí. Někdy mi rozepnula zip a pod ubrusem mi ho začala honit. Ráno mě budívala felací, podala mi šálek kávy a znovu mě vzala do pusy; tehdy se mne zmocňovaly závratné návaly vděku a něhy. Vě-děla, jak přestat těsně předtím, než vyvrcholím, byla schopná držet mě hodiny na hraně. Žil jsem ve hře, vzrušující a něžné, v jediné hře, která zbývá dospělým; proplouval jsem světem lehkých tužeb a neomezených chvil rozkoše.

7

Na konci srpna mi zavolal realitní agent z Cherbourgu, že našel kupce pro otcův dům. Dotyčný chtěl jít s cenou trochu dolů, ale byl připraven zaplatit ihned. Okamžitě jsem souhlasil. Co nevidět jsem tedy měl zinkasovat víc než milion franků. Pracoval jsem tou dobou na materiálech k putovní výstavě, na které se vypouštěly žáby do ohrádky s mozaikovým dlážděním na rozhozené karty - na některých dlaždicích byla vyrytá jména slavných mužů minulosti, například Dürera, Einsteina nebo Michelangela. Hlavní položku v rozpočtu tvořil nákup karet, které bylo třeba dost často měnit; čas od času bylo třeba vyměnit i žáby. Umělec si přál aspoň pro úvodní, pařížskou část výstavy tarokové karty; pro venkov se spokojil s běžnou karetní hrou. Rozhodl jsem se odletět začátkem září s Jeanem-Yvesem a Valérií na týden na Kubu. Chtěl jsem si cestu zaplatit sám, ale řekla mi, že to ve firmě zařídí.

“Nebudu vás rušit při práci…” slíbil jsem.

“Nebudeme tak moc pracovat, víš, budeme se chovat jako nor-mální turisté. Nebudeme dělat nic a zároveň to nejdůležitější: poku-síme se zjistit, co tam neklape, proč to v klubu nežije, proč se lidi nevracejí z dovolené nadšení. Nebudeš nás rušit, naopak, můžeš nám pomoct…”

Odletěli jsme do Santiaga de Cuba v pátek 5. září odpoledne. Přestože Jean-Yves nedokázal nechat doma notebook, vypadal ve světle modrém tričku s límečkem odpočatě, odhodlán užít si prázdni-ny. Krátce po vzlétnutí mi Valérie položila ruku na stehno; uvolnila se a zavřela oči. “Nemám strach, něco vymyslíme…” řekla mi při startu.

Přesun z letiště trval dvě a půl hodiny. “První negativní bod…” poznamenala Valérie, “měli bychom se podívat, jestli se nedá létat až do Holguínu.” Před námi v autokaru dvě šedesátileté dámy s modra-vě šedou trvalou neustále štěbetaly a ukazovaly si navzájem zajímavosti okolí: muže sklízející cukrovou třtinu, supa, který kroužil nad pláněmi, dva voly vracející se do chléva… Vypadaly rozhodnuté za-jímat se o všechno, působily suše a odolně; měl jsem pocit, že to nebudou snadné klientky. A vskutku: při rozdělování pokojů se štěbe-talka A začala urputně dožadovat pokoje sousedícího s pokojem ště-betalky B. S podobným druhem požadavků se nepočítalo, zaměstnankyně na recepci ničemu nerozuměla a bylo nutné zavolat vedou-cího vesničky. Bylo mu kolem třiceti, měl hlavu jako beran, tvrdošíj-ný výraz a starostlivé vrásky lemující nízké čelo; vlastně se neskutečně podobal Naguimu. “V pohodě, jasně…” řekl, jakmile mu vylo-žili problém, “nebojte, dámo. Dneska večer to nepůjde, ale zítra dostanete pokoje hned vedle sebe.”

Nosič zavazadel nás odvedl k našemu bungalovu s výhledem na pláž, zapnul klimatizaci a odešel s dolarovým spropitným. “A je to…” řekla Valérie, když usedla na postel. Jídla se podávají formou bufetu. Je to řešení se vším všudy, zahrnuje rychlé občerstvení i koktejly. Diskotéka otvírá ve 23 hodin. Za masáže a osvětlení teniso-vých kurtů v noci se připlácí.” Úkolem turistických zařízení je za určitý poplatek a po určitou dobu udělat lidi šťastnými. Dosáhnout tohoto cíle může být snadné i nemožné - záleží na povaze lidí, nabí-zených službách a jiných faktorech. Valérie si svlékla kalhoty a halenku. Natáhl jsem se na druhou půlku postele. Ještě že existují sexu-ální orgány, nevysychající zdroj rozkoše. Bůh, který způsobil naše neštěstí a stvořil nás pomíjivými, ješitnými a krutými, nám zároveň poskytl tuto chabou formu náhrady. Čím by byl život, kdyby čas od času nebyla trocha sexu? Marným bojem s tuhnoucími klouby a zub-ními kazy. To všechno je navíc neskutečně nezajímavé - kolagen, jehož vlákna tvrdnou, plak usazující se v dásních. Valérie roztáhla nohy nad mými ústy. Měla maličké kalhotky, krajková fialová tanga. Odsunul jsem látku a naslinil si prsty, abych ji pohladil. Ona mi me-zitím rozepnula kalhoty a objala mi dlaní úd. Jemně, pomalu mi za-čala masírovat koule. Natáhl jsem se na polštáři, abych měl její kun-dičku ve výši úst. Vtom jsem uviděl pokojskou, jak zametá písek na terase. Záclony byly roztažené a velké okno otevřené dokořán. Když dívka zachytila můj pohled, vyprskla smíchy. Valérie se vztyčila a pokynula jí, aby šla blíž. Zůstala nejistě stát opřená o koště. Valérie vstala, došla k ní a vztáhla k ní ruce. Jakmile se dívka ocitla vevnitř, začala jí rozepínat knoflíčky propínacích šatů: kromě bílých bavlně-ných kalhotek pod nimi nic neměla; mohlo jí být tak dvacet, měla velmi snědé, téměř černé tělo, malá pevná prsa a klenutý zadeček. Valérie zatáhla záclony; také jsem vstal. Dívka se jmenovala Margarita. Valérie ji vzala za ruku a položila ji na můj úd. Opět se rozesmá-la, ale začala mi ho honit. Valérie si rychle svlékla podprsenku a kalhotky, natáhla se na postel a začala se hladit. Margarita ještě chví-li váhala, pak si stáhla kalhotky a klekla si Valérii mezi stehna. Nejdřív se jí dívala na číču a hladila ji a pak k ní přitiskla pusu a za-čala ji lízat. Valérie mě jednou rukou honila a druhou položila Margaritě na hlavu, aby ji vedla. Cítil jsem, že už dlouho nevydržím; stáhl jsem se a zamířil do koupelny pro kondom. Byl jsem tak vzru-šený, že jsem ho nemohl najít ani natáhnout, viděl jsem jakoby roz-mazaně. Zadek malé černošky se vlnil, jak se skláněla a zvedala nad Valériiným klínem. Jedním rázem jsem do ní pronikl, byla rozevřená jako plod. Slabě zasténala a vystrčila ke mně zadek. Začal jsem při-rážet, ani nevím jak, točila se mi hlava, tělem mi škubala rozkoš. Stmívalo se, v místnosti nebylo skoro vidět. Z velké dálky, jakoby z jiného světa, jsem slyšel Valériin sílící křik. Pevně jsem Margaritě stiskl půlky a stále silněji do ní zajížděl, už jsem se nesnažil ovládat. Když Valérie táhle vykřikla, udělal jsem se. Vteřinu dvě jsem měl pocit, že jsem zbaven veškeré tíže a pluju prostorem. Pak se přitažli-vost vrátila a já vyčerpaně odpadl. Svalil jsem se na postel do jejich náručí.

Později jsem matně zahlédl, jak se Margarita obléká a Valérie se přehrabuje v kabelce a něco jí podává. Na prahu se políbily; venku byla tma. “Dala jsem jí čtyřicet dolarů…” řekla Valérie a vrátila se ke mně. “Cenu, kterou platí zápaďáci. Pro ni to je měsíční plat.” Rozsví-tila lampičku u postele. Za záclonami přecházely siluety a tvořily na nich stínové obrázky; bzučel hovor. Položil jsem jí ruku na rameno.

“Bylo to moc fajn…” řekl jsem s nevěřícným úžasem. “Nádhe-ra.”

“Rozkošná, viď? Mě taky hezky lízala.”

“Stejně jsou ceny za sex zvláštní…” pokračoval jsem váhavě. “Mám pocit, že to nezáleží až tolik na životní úrovni země. Samo-zřejmě stát od státu dostaneš úplně jiné věci; ale základní cena je všude zhruba stejná: ta, kterou jsou zápaďáci ochotni zaplatit.”

“Myslíš něco jako ekonomie nabídky?”

“Nevím…” Potřásl jsem hlavou. “Ekonomii jsem nikdy nerozuměl; mám s ní jakoby blok.”

Měl jsem velký hlad, ale restaurace otvírala až v osm; dlouhou chvíli jsem si krátil u baru popíjením piňacolady a sledováním her o aperitiv. Účinky slasti mizely jen zvolna, byl jsem trochu mimo, zdálky mi připadalo, že se všichni ti “referenti zábavy” podobají Naguimu. Vlastně ne, byli tam i mladší, ale všichni měli něco podivné-ho: ten oholenou hlavu, ten bradku, jiný dredy. Tropili příšerný ryk a čas o času bafli někoho v obecenstvu, aby ho přinutili vylézt na po-dium. Naštěstí jsem seděl v bezpečné vzdálenosti.

Barman byl otravný a celkem vzato k ničemu: vždycky, když jsem něco chtěl, mě otráveným gestem odkázal na číšníky; s jizvami a malým kulatým bříškem, které si zjevně hlídal, se trochu podobal bývalému toreadorovi. Žluté plavky mu přesně obtahovaly pohlaví; měl slušnou výbavu a nechtěl se s tím tajit. Když jsem se vracel na své místo s těžce vybojovaným čtvrtým koktejlem, přemístil se bar-man k jednomu z vedlejších stolů, kde seděla homogenní skupina quebeckých padesátnic. Všiml jsem si jich už při příjezdu, byly pod-sadité a odolné, se silnými zuby a tukovými rezervami, a mluvily neuvěřitelně nahlas; každý se mohl dovtípit, že manžely rychle poslaly pod drn. Cítil jsem, že by nebylo rozumné je předbíhat ve frontě na jídlo nebo sebrat misku lupínků, po níž by zatoužily. Jakmile se vysloužilý hezoun přiblížil k jejich stolu, začaly na něho vrhat zamilované pohledy a opět se stávaly téměř ženami. Producíroval se před nimi a svou obscénnost ještě podtrhoval občasným pružením svého nádobíčka přes plavky, jako by se ujišťoval o jeho materiálnosti. Quebecké padesátnice se zdály tou sugestivní společností nadšené; jejich stará opotřebovaná těla stále toužila po slunci. Hrál to dobře, nakláněl se k nim a šuškal stařešinám do ouška po kubánsku “mi corazón” nebo “mi amor”. Bylo jasné, že k ničemu dalšímu nedojde, chtěl pouze vyvolat v jejich frndách pár posledních záchvěvů; možná to však bude stačit k tomu, aby odjely s pocitem skvěle strávených prázdnin a doporučily klub kamarádkám; měly na to ještě aspoň dva-cet let. Inspirovalo mě to k náčrtu společenského pornofilmu s ná-zvem Senioři to rozjíždějí. Vystupovaly v něm dva gangy operující v prázdninových klubech, jeden složený z italských seniorů, druhý z quebeckých seniorek. Jedni i druzí, vyzbrojení nunčaky a sekáčky na led, znásilňovali nahé, opálené pubescenty. Nakonec se samozřejmě setkají na plachetnici Clubu Med; členy posádky, bleskově vyřízené, krvežíznivé seniorky jednoho po druhém znásilní a hodí přes palubu. Film skončí obrovským grupáčem seniorů, zatímco nikým neovláda-ná loď míří přímo k jižnímu pólu.

Konečně dorazila Valérie; nalíčila se a měla krátké průsvitné bí-lé šaty; už zase jsem ji chtěl. V restauraci jsme se připojili k Jeanu-Yvesovi. Vypadal uvolněně, téměř malátně, a mdle nám sdělil své první dojmy. Pokoj docela dobrý, zábavný program poněkud vlezlý; bydlel hned vedle zvukotechniky, skoro se to nedalo vydržet. Jídlo nic moc, dodal s hořkým pohledem na kousek vařeného kuřete před sebou. U bufetu si přitom všichni bohatě a několikrát přidávali; zejména senioři byli podivuhodně žraví, jako by se odpoledne vyčer-pali vodními sporty a plážákem. “Cpou se, cpou se…” komentoval to Jean-Yves odevzdaně. “Co by taky měli dělat jiného?”

Po večeři následovalo představení a opět se požadovala účast publika. Asi padesátiletá žena se pustila do karaoke verze písně Bang-bang od Sheily; její odvahu odměnil vlažný potlesk. Jinak ob-starávali show hlavně baviči. Jean-Yves vypadal, že každou chvíli usne; Valérie poklidně usrkávala koktejl. Koukl jsem k vedlejšímu stolu: lidi se trochu nudili, ale poslušně tleskali po každém čísle. Dů-vody, proč prázdninové kluby ztrácely na oblibě, nebylo podle mě těžké pochopit; měl jsem dojem, že to bije do očí. Klientela byla z velké části složená z důchodců nebo lidí zralého věku, jimž se tým bavičů pokoušel vnutit štěstí, jakého už nemohli dosáhnout - aspoň ne tímto způsobem. I Valérie a Jean-Yves a nakonec i já jsme přece jen měli v reálném životě určité pracovní povinnosti; byli jsme spo-řádaní, vážení zaměstnanci, kteří mají každý své trable - nemluvě o daních, zdravotních problémech a podobně. Většina lidí u stolů na tom byla stejně: byli to úředníci, učitelé, lékaři, inženýři, účetní; ne-bo důchodci, kteří tyto profese vykonávali dříve. Nechápal jsem, jak od nás můžou referenti zábavy chtít, abychom se nadšeně pustili do seznamovacích večerů nebo pěveckých soutěží. Nebylo mi jasné, jak bychom si ve svém věku a postavení mohli uchovat bujarého ducha. Jejich zábava byla určená tak maximálně mladším čtrnácti let.

Pokusil jsem se se svými závěry svěřit Valérii, ale bavič začal znovu mluvit, držel mikrofon příliš blízko, takže to dělalo strašný kravál. Improvizoval zrovna podle vzoru Lagafa nebo možná Lau-renta Baffieho; v každém případě se procházel v ploutvích a za ním šla holka převlečená za tučňáka, která se smála všemu, co řekl. Představení skončilo klubovým tancem a crazy signs; několik lidí z první řady vstalo a mdle sebou zatřáslo. Jean-Yves vedle mě potlačil zív-nutí. Jdeme se mrknout na diskotéku?” navrhl.

Bylo tam zhruba padesát lidí, ale netančil skoro nikdo jiný než baviči. DJ pouštěl střídavě techno a salsu. Nakonec to několik párů středního věku zkusilo na salsu. Referent s ploutvemi procházel po parketu mezi páry, tleskal a ječel: “Caliente! Caliente!”; měl jsem pocit, že spíš než co jiného jim překážel. Usadil jsem se u baru a objednal si piňacoladu. O dva koktejly později do mě Valérie šťouchla loktem a kývla směrem k Jeanu-Yvesovi. “Myslím, že už se bez nás obejde…” zašeptala mi. Mluvil s hezkou, asi třicetiletou dívkou, pravděpodobně Italkou. Téměř se dotýkali rameny, skláněli k sobě obličeje.

Noc byla teplá a vlhká. Valérie mě vzala pod paží. Rytmus dis-kotéky utichal; bylo slyšet praskání vysílaček ochranky na obhlídce kempu. Za bazénem jsme zabočili k oceánu. Pláž byla prázdná. Ně-kolik metrů před námi vlny zvolna olizovaly písek; všechny zvuky utichly. V bungalovu jsem se vysvlékl a počkal v posteli na Valérii. Vyčistila si zuby, svlékla se a lehla si vedle mě. Přitulil jsem se k jejímu nahému tělu. Položil jsem jí ruku na prsa, druhou na podbři-šek. Něha.

8

Vzbudil jsem se v posteli sám a s lehkou bolestí hlavy. Potácivě jsem vstal a zapálil si; po několika šlucích jsem se začal cítit lépe. Navlékl jsem si kalhoty a vyšel na terasu pokrytou pískem - přes noc musel foukat vítr. Slunce sotva vyšlo; nebe vypadalo zamračeně. Popošel jsem pár metrů směrem k moři a uviděl Valérii. Skákala přímo do vln, vždy udělala pár temp, vztyčila se a skočila znovu.

Zastavil jsem se a popotahoval z cigarety; vanul čerstvý vítr, moc se mi za ní nechtělo. Otočila se, zahlédla mě a zavolala s roz-máchlým gestem: “No tak, pojď!” Vtom se slunce prodralo mezi mraky a osvítilo ji zepředu. Světlo se jí rozzářilo na prsou a bocích, ve vlasech a v klíně jí jiskřila mořská pěna. Několik vteřin jsem zů-stal jako omráčený a přitom si uvědomoval, že na ten pohled nikdy nezapomenu, že zůstane jedním z těch, které se nám prý znovu pro-mítají těsně před smrtí.

Nedopalek mi spálil prsty; odhodil jsem ho do písku, svlékl se a zamířil k moři. Voda byla svěží a velmi slaná; hotový pramen mládí. Na hladině se třpytil pruh světla a táhl se až k obzoru; nadechl jsem se a skočil do slunce.

Později jsme zabalení v ručníku sledovali, jak se nad oceánem rozednívá. Mraky se pomalu rozestupovaly, světelné plochy se rozši-řovaly. Ráno se někdy všechno zdá prosté. Valérie odhodila ručník a vystavila tělo paprskům. “Nechce se mi oblékat…” řekla. - “Aspoň trochu…” nadhodil jsem. Ve střední výšce kroužil pták a sledoval hladinu. “Ráda plavu, ráda se miluju…” řekla ještě. “Ale nerada tan-čím, neumím se bavit, a vždycky jsem nenáviděla večírky. Je to normální?”

Dlouho jsem váhal s odpovědí. “Nevím…” řekl jsem nakonec. “Vím jenom, že jsem na tom stejně.”

Švédské stoly se snídaní byly ještě relativně opuštěné, ale Jean-Yves už tam seděl, před sebou měl kávu a kouřil. Byl neoholený a vypadal nevyspale; krátce nám pokynul. Sedli jsme si naproti.

“Tak jak to dopadlo s Italkou?” zeptala se Valérie a pustila se do míchaných vajec.

“Nic moc. Začala mi vykládat, že pracuje v marketingu a má problémy s přítelem, a proto prý odjela na dovolenou sama. Naštvalo mě to a šel jsem si lehnout.”

“Měl bys vyzkoušet pokojské…”

Roztržitě se usmál a típnul špačka v popelníku.

“Co je dneska v plánu?” zeptal jsem se. “Tedy, chci říct… má to být poznávací zájezd, ne?”

“To jo…” Jean-Yves se unaveně ušklíbl. “No, vlastně napůl. Totiž, ještě jsme toho nestihli moc zařídit. Poprvé dělám se socialis-tickým státem; zdá se, že snažit se o něco na poslední chvíli v socia-listické zemi je hodně složité. Každopádně odpoledne má být něco s delfíny…” Zarazil se a upřesnil: “Tedy pokud jsem to dobře pochopil, jde o představení s delfíny, s nimiž se pak dá plavat. Počítám, že se jim leze na záda nebo tak něco.”

,,Jasně, to znám,” zasáhla Valérie, “kravina. Všichni si myslí, že delfíni jsou milí, přátelští savci a bůhvíco. Omyl. Ve skutečnosti se sdružují v silně hierarchizovaných skupinách s dominantním samcem v čele a jsou spíš agresivní; často mezi nimi dochází k soubojům na život a na smrt. Když jsem se jedinkrát pokoušela plavat s delfínem, pokousala mě samice.”

“Dobře, dobře…” Jean-Yves rozpřáhl ruce, aby ji uklidnil. “Buď jak buď, dneska odpoledne jsou na programu delfíni pro ty, kdo mají zájem. Zítra a pozítří jedeme na dvoudenní exkurzi do Baracoy; to by mělo být fajn, aspoň doufám. No a potom…” na chvíli se zamyslel; “pak už nic. Vlastně jo, poslední den před odletem budou k obědu langusty a potom návštěva hřbitova v Santiagu.”

Po tomto prohlášení následovalo několik vteřin ticha. “No jo…” pokračoval neochotně, “řekl bych, že tuhle destinaci jsme trochu posrali.

,,Kromě toho mám pocit,” pokračoval po chvíli přemýšlení, “že to v tomhle klubu moc neklape. Chci říct objektivně, mimo mě. Vče-ra na diskotéce jsem si nevšiml, že by se tvořily nějaké páry, dokonce ani mezi mladými.” Opět se na chvíli odmlčel. “Ecco…” uzavřel s rezignovaným gestem.

“Ten sociolog měl pravdu…” řekla Valérie zamyšleně.

,,Jaký sociolog?”

“Lagarrigue. Sociolog chování. Měl pravdu, Opálení už jsou minulostí.”

Jean-Yves dopil kávu, hořce pokýval hlavou. “Skutečně bych nečekal,” řekl znechuceně, “že bych jednoho dne mohl trpět nostalgií po éře Opálených.”

Cestou na pláž jsme museli odrážet útoky prodejců kreténských uměleckých předmětů; ale šlo to, nebylo jich moc a příliš nenaléhali, dalo se jich zbavit několika úsměvy a omluvnými pohyby rukou. Přes den směli chodit na klubovou pláž i Kubánci. Nemají moc co nabídnout ani prodat, vysvětlila mi Valérie; ale zkoušejí to, dělají, co mohou. V té zemi, jak se zdálo, nikdo nemůže vyžít ze svého platu. Nic doopravdy nefungovalo: motorům chyběl benzin, strojům ná-hradní díly. Proto ten nádech agrární utopie, který jsme vnímali po cestě venkovem: zemědělci ořou s voly, přemisťují se na povozech… Jenže nešlo o utopii ani ekologickou rekonstrukci: byla to realita ze-mě, která se už nedokázala udržet v průmyslovém věku. Kuba byla ještě schopná vyvážet některé zemědělské plodiny jako kávu, kakao a cukrovou třtinu; její průmyslová výroba však klesla prakticky na nulu. Byl tu problém sehnat nejzákladnější spotřební zboží jako mý-dlo, papír, propisky. Jediné dobře zásobované obchody zboží dováže-ly a platilo se tam v dolarech. Všichni Kubánci tak přežívali díky vedlejší činnosti spojené s turistikou. Ti nejšťastnější pracovali přímo v cestovním ruchu; ti ostatní se horko těžko snažili sehnat dolary za přidružené služby nebo překupnictví.

Natáhl jsem se na písek, abych přemýšlel. Nemělo smysl si na-mlouvat, že nás snědí muži a ženy, procházející hejnem turistů, po-važují za něco jiného než chodící peněženky; ale to je stejné ve všech zemích třetího světa. Na Kubě byla zarážející naprostá, nebetyčná neschopnost průmyslové výroby. V oblasti průmyslové výroby jsem byl naprosto nekompetentní i já. Zcela jsem se přizpůsobil informač-nímu věku, jinak řečeno ničemu. Valérie a Jean-Yves uměli stejně jako já používat jen informace a kapitál; činili tak rozumně a soutě-živě, zatímco já více rutinérsky a byrokraticky. Ani jeden z nás tří, ani nikdo jiný, koho jsem znal, by však například v případě blokády ze strany cizí mocnosti nebyl schopen zajistit obnovu průmyslové výroby. Nevěděli jsme nic o tavení kovů, obrábění součástek, tepel-ném zpracování umělých hmot. Nemluvě o novějších věcech, jako jsou optická vlákna nebo mikroprocesory. Žili jsme ve světě slože-ném z předmětů, jejichž výroba, možné druhy a podmínky existence nám byly naprosto neznámé. Vyděšen tímto poznáním jsem se roz-hlédl kolem: ležel zde ručník, sluneční brýle, krém na opalování, kapesní vydání Milana Kundery. Papír, bavlna, sklo, které prošly sofistikovanými přístroji a složitými výrobními systémy. Například jsem nedokázal pochopit, jak byly vyrobeny Valériiny plavky: sklá-daly se z 80% latexu a z 20% polyuretanu. Strčil jsem dva prsty do podprsenky: pod seskupením průmyslových vláken jsem cítil živé tělo. Pokračoval jsem prsty dál a ucítil tvrdnoucí bradavku. To byla věc, kterou jsem mohl a uměl dělat. Slunce začínalo být zničující. Ve vodě si Valérie sundala dolní díl plavek. Objala mě nohama kolem pasu a lehla si splývavě na znak. Číču už měla otevřenou. Jemně jsem do ní vnikl a začal se pohybovat v rytmu vln. Nebyla jiná mož-nost. Přestal jsem těsně před vyvrcholením. Vrátili jsme se osušit na slunce.

Kolem nás prošel pár složený z vysokého černocha a dívky s velmi bledou pletí, s nervózním výrazem a velmi krátkými vlasy, která se na něj při řeči dívala a příliš nahlas se smála. Očividně Ame-ričanka, možná novinářka z New York Times nebo něco podobného. Vlastně když jsem se tak díval kolem, bylo na té pláži poměrně dost smíšených párů. O něco dál se dva velcí, trochu mouční blonďáci s huhňavým přízvukem smáli a žertovali se dvěma do měděna zbarve-nými krasavicemi.

“Nesmějí si je brát do hotelu…” řekla Valérie sledující můj po-hled. “Ve vedlejší vesnici jsou pokoje k pronájmu.”

“Myslel jsem, že Američani na Kubu nesmí.”

“V zásadě ne; ale přijíždějí přes Kanadu nebo Mexiko. Jsou vzteky bez sebe, že přišli o Kubu. Dá se to pochopit…” řekla zamyš-leně. Jestli nějaká země na světě potřebuje sexuální turistiku, tak právě oni. Jenže americké firmy jsou zatím zablokované a nemají právo investovat. Země se stejně nakonec vrátí ke kapitalismu, je to jen otázka pár let; ale do té doby tu mají Evropané volné pole působnosti. Proto se nechce Aurore Kuby vzdát, přestože tu má klub potí-že: právě teď musí získat výhodu před konkurencí. Kuba je v karib-ské zóně jedinečná příležitost.

,,To víš,” pokračovala po odmlce lehkým tónem. “Takhle se mluví u nás v branži… ve světě globální ekonomiky.”

9

Minibus do Baracoy vyrážel v osm ráno; ve skupině bylo pat-náct lidí. Měli už příležitost se seznámit a nešetřili chválou na delfí-ny. Nadšení důchodců (převažujících), dvou logopedek, které trávily dovolené společně, i studentského páru se přirozeně lišilo v lexikál-ním výrazivu; všichni by se však shodli v jednom: jedinečný zážitek.

Potom se hovor zaměřil na charakteristiky klubu. Mrkl jsem na Jeana-Yvese: seděl v polovině minibusu a na prázdné vedlejší sedadlo si položil zápisník a propisku. Lehce si sklopil opěradlo a s při-mhouřenýma očima se soustředil na jednotlivé názory. Právě od ta-kových chvil si pochopitelně sliboval žeň zajímavých dojmů a při-pomínek.

Zdálo se, že i ohledně klubu panuje mezi účastníky shoda. Bavi-či byli “prima”, ale zábavný program nijak zvlášť zajímavý. Pokoje byly fajn, až na některé příliš hlučné poblíž ozvučení. A co se týče jídla, to nebylo jednoduše nic moc.

Nikdo z přítomných se neúčastnil posilování, aerobiku, úvodu do salsy nebo španělštiny. Nejlepší ze všeho byla nakonec pláž; tím spíš, že byla klidná. “Zábava a ozvučení vnímány spíše jako rušivé,” zapsal si Jean-Yves do bloku.

Bungalovům se dostalo všeobecného ocenění hlavně díky tomu, že byly daleko od diskotéky. “Příště budeme chtít bungalov!” dal jasně na srozuměnou urostlý důchodce v nejlepších letech, očividně zvyklý komandovat; ve skutečnosti strávil celý pracovní život jako obchodník s bordeauxským vínem. Oba studenti přitakali. “Diskoté-ka zbytečná,” zapsal si Jean-Yves a melancholicky si pomyslel, kolik peněz bylo vynaloženo nazmar.

Po odbočce na Cayo Saetia se začala silnice postupně zhoršovat. Díry a průrvy se občas táhly přes polovinu vozovky. Řidič musel neustále uhýbat, házelo to s námi na sedadlech tam a zpátky. Lidi reagovali výskotem a smíchem. “Skupina je dobře poskládaná…” řekla mi tiše Valérie. “Tohle je na poznávacích okruzích výhoda, že můžeme lidem vnutit hnusné podmínky, a budou to brát jako součást dobrodružství. Jenže tady je to naše chyba: na takovou cestu by se mělo normálně jet v teréňácích.”

Kousek před Moou řidič strhl volant vpravo, aby se vyhnul obrovské jámě. Vozidlo zvolna sjelo z vozovky a zastavilo se ve výmo-lu. Řidič sešlápl plyn: kola se v hnědém blátě protočila, ale minibus se ani nehnul. Zkusil to ještě jednou, bezvýsledně. “Řekl bych…” ozval se obchodník s vínem s rukama na prsou a pobaveným výra-zem, “že jdeme tlačit.”

Opustili jsme vozidlo. Před námi se táhla obrovská pláň pokrytá tmavým popraskaným blátem nezdravého vzhledu. Stojaté, téměř černé močály obklopovalo vysoké, vyschlé, vybledlé býlí. Na pozadí toho všeho trůnila obrovská továrna z tmavých cihel; její dva komíny chrlily hustý dým. Z továrny vycházelo mohutné, napůl zrezlé potru-bí, které se rozbíhalo přes pláň neznámo kam. Rez se zmocňovala i cedule u silnice, kde Che Guevara burcoval pracující lid k revoluč-nímu rozvoji výrobních sil. Ovzduší prostupoval nechutný smrad, který spíše než z močálů pravděpodobně vycházel přímo z bahnité půdy.

Vyjetá stopa naštěstí nebyla hluboká a minibus díky našemu společnému úsilí opět vyrazil. Při nástupu jsme si vzájemně pogratu-lovali. O něco později jsme poobědvali v rybí restauraci. Jean-Yves ustaraně nahlížel do zápisníku; jídla se ani nedotkl.

“Objevovací pobyty,” uzavřel po dlouhém přemýšlení, “jsou nastavené správně; ale fakt nevím, co s kluby.”

Valérie se na něj klidně dívala a usrkávala z ledové kávy; vypadala, že se jí to vůbec netýká.

“Samozřejmě můžeme propustit tým bavičů,” pokračoval, “sní-žíme tím mzdové náklady.”

“To by pro začátek nebylo od věci.”

“Není to trochu radikální?” znejistěl.

“S tím si nedělej hlavu. Referent zábavy v prázdninovém klubu beztak dnes není pro mladé žádná kariéra. Jen to z nich dělá líné tup-ce, navíc to k ničemu nevede. Všechno, co pak můžou dělat, je šéf vesničky - nebo televizní moderátor.”

“Fajn… Takže snížím mzdové náklady; když to tak vezmeš, nejsou placení nijak extra. Nemyslím, že to bude stačit, abychom mohli konkurovat německým klubům. No, večer to zkusím nasimu-lovat na počítači, ale moc tomu nevěřím.”

Lhostejně přitakala, jakoby ve stylu: “Klidně simuluj, tím nic nezkazíš.” Trochu mě překvapovala, působila naprosto uvolněně. Je pravda, že jsme celkem dost šoustali, a šoustání, jak známo, uklidňu-je: pomáhá to relativizovat. Jean-Yves vypadal, jako by se nemohl dočkat svých tabulek; začal jsem se dokonce domnívat, že požádá řidiče, aby mu vyndal z kufru laptop. “Nedělej si starosti, na něco přijdeme…” řekla mu Valérie s přátelským šťouchnutím. Zdálo se, že ho to na čas uklidnilo; poslušně se vrátil na své místo v minibusu.

Během poslední části cesty mluvili cestující hlavně o Baracoe, naší konečné stanici; vypadali, že o tomto městě už skoro všechno vědí. 28. října 1492 v zátoce zakotvil Kryštof Kolumbus, okouzlený její dokonalou kruhovitostí. Jedna z nejkrásnějších podívaných, jaké lze spatřit,” zapsal si do palubního deníku. Oblast tehdy ještě obývali pouze indiáni Taínové. V roce 1511 Diego Velázquez založil město Baracoa, první španělské město v Americe. Po čtyři století bylo pří-stupné pouze lodí, izolované od zbytku ostrova. V roce 1963 umožnil viadukt Farola jeho spojení se silnicí na Guantánamo.

Dorazili jsme něco po třetí; město se rozprostíralo v zátoce, kte-rá skutečně tvořila téměř dokonalý kruh. Zavládla všeobecná spokojenost, vyjádřená obdivnými výkřiky. Milovníci poznávacích zájezdů v podstatě vyhledávají především potvrzení toho, co si přečetli v prů-vodcích. V tomto případě měla Baracoa vysněné publikum - s jedinou skromnou hvězdičkou v průvodci Michelin nemohla zklamat. Nad městem se tyčil hotel El Castillo, vybudovaný v bývalé španěl-ské pevnosti. Z výšky vypadalo město nádherně; ale vlastně o nic lépe než jiná města. Dalo by se dokonce říct, že bylo nijaké, plné nuzných, šedočerných paneláků, tak odporných, že vypadaly neobyd-leně. Stejně jako Valérie jsem se rozhodl zůstal u bazénu. Bylo tam třicet pokojů, všechny obsazené turisty ze severní Evropy, kteří všichni zřejmě přijeli z téhož důvodu. Všiml jsem si nejdřív dvou asi čtyřicetiletých Angličanek, spíš při těle; jedna měla brýle. Doprová-zeli je dva nanejvýš pětadvacetiletí, bezstarostně se tvářící míšenci. Působili v té situaci nenucené, s machnami hovořili a žertovali, brali je za ruku a kolem pasu. Osobně bych byl takové práce zcela neschopen; uvažoval jsem, co mají za fígle, na koho asi myslí, aby vy-budili erekci. V jednu chvíli obě Angličanky odešly do svých pokojů, zatímco frajeři dál diskutovali u bazénu; kdybych se skutečně zajímal o lidstvo, mohl jsem s nimi navázat hovor, pokusit se dozvědět se trochu víc. Nakonec třeba stačilo správně masturbovat, erekce může nepochybně mít čistě mechanickou povahu; životopisy prostitutů by mi to jistě pomohly trochu osvětlit, jenže jsem u sebe měl jenom Rozpravu o pozitivním duchu. Zatímco jsem listoval kapitolou “Li-dová politika, vždy sociální, musí být hlavně morální”, zahlédl jsem mladou Němku, jak vychází ze svého pokoje v doprovodu vysokého černocha. Vypadala opravdu tak, jak si představujeme Němky: dlou-hé blond vlasy, modré oči, hezké pevné tělo, velká prsa. Fyzicky velmi přitažlivý typ, ale problém je v tom, že nevydrží, už ve třiceti může pomýšlet na první liposukce a silikon; i když prozatím bylo vše v pořádku, byla dokonce vyloženě vzrušující, její štramák měl štěstí. Uvažoval jsem, jestli platí tolik, co Angličanky, jestli je stejný tarif pro muže i pro ženy; i tady by to chtělo pátrat, ptát se. To pro mě bylo příliš únavné, a tak jsem se odebral do svého pokoje. Objednal jsem si koktejl a poklidně usrkával na balkoně. Valérie se opalovala, čas od času se ošplouchla v bazénu; když jsem se vracel, abych si lehnul, všiml jsem si, že se dala do hovoru s Němkou.

Okolo šesté se za mnou přišla podívat; usnul jsem nad knížkou. Svlékla si plavky, dala si sprchu a vrátila se ke mně s ručníkem ko-lem pasu; vlasy měla ještě vlhké.

“Možná řekneš, že jsem tím posedlá, ale ptala jsem se jí, v čem jsou černoši lepší než bílí. Je to přece zjevné: bělošky radši spí s Af-ričany a běloši s Asiatkami. Potřebuju vědět proč, je to důležité pro mojí práci.”

,,Jsou taky běloši, co mají rádi černošky…” poznamenal jsem.

,,Jo, ale ne tolik; sexuální turistika je daleko méně rozšířená v Africe než v Asii. Tedy po pravdě řečeno turistika obecně.”

“Co ti odpověděla?”

“Obvyklé věci: černoši jsou uvolnění, mužní, mejdany mají v krvi; umějí se bavit, nedělají si z ničeho hlavu, jsou v pohodě.”

Tato odpověď mladé Němky byla nepochybně banální, avšak už nabízela základní rysy vhodné teorie: běloši jsou v podstatě potlačení negři, toužící znovu nalézt ztracenou sexuální nevinnost. Samozřej-mě to nijak nevysvětlovalo tajemnou přitažlivost asijských žen; ani sexuální prestiž, které se podle všech svědectví těší běloši v černé Africe. Načrtl jsem základy složitější a pochybnější teorie: stručně řečeno, běloši chtěli být opálení a naučit se negerské tance; černoši chtějí světlejší pleť a rovné vlasy. Celé lidstvo instinktivně tíhne k míšení, k všeobecné nerozlišitelnosti; a směřuje k tomu v první řadě pomocí základního prostředku - sexuality. Jako jediný však dotáhl celý proces do konce Michael Jackson: ten už není ani bílý, ani čer-ný, ani mladý, ani starý; dokonce není, v jistém smyslu, ani muž, ani žena. Nikdo si neumí doopravdy představit jeho intimní život; pochopil kategorie ordinérního lidství a vynalézavě je překonal. Proto může být považován za hvězdu, dokonce za největší - a ve skuteč-nosti za první star v dějinách světa. Všichni ostatní - Rodolfo Valen-tino, Greta Garbo, Marl?ne Dietrich, Marilyn Monroe, James Dean, Humphrey Bogart - byli nanejvýš talentovaní umělci, kteří imitovali lidský úděl, vytvářeli jeho estetickou transpozici; Michael Jackson se jako první pokusil jít dál.

Byla to lákavá teorie a Valérie mi pozorně naslouchala; mne ovšem tak úplně nepřesvědčila. Znamenalo to, že se první kyborg, první jedinec, který si do mozku nechá implantovat prvky umělé inteligence mimolidského původu, stane automaticky hvězdou? Prav-děpodobně ano, ale to už nemělo moc společného s tématem. Michael Jackson byl sice star, ale rozhodně nebyl sexuální symbol; k vyvo-lání masivních turistických přesunů, které by zúročily velké investice, byly třeba elementárnější přitažlivé síly.

O něco později se Jean-Yves a ostatní vrátili z prohlídky města. Muzeum místních dějin bylo věnováno hlavně obyčejům Taínů, pů-vodních obyvatel zdejšího kraje. Vše nasvědčovalo tomu, že vedli poklidný život založený na zemědělství a rybolovu; konflikty mezi sousedními kmeny téměř neexistovaly; Španělé neměli žádný pro-blém, když vyhlazovali bytosti nepřipravené k boji. Dnes po nich už nic nezbylo, kromě několika zanedbatelných genetických stop ve fyziognomii některých jedinců; jejich kultura naprosto zmizela, jako by nikdy ani neexistovala. Na některých kresbách, zhotovených du-chovními, kteří je - většinou marně - učili vnímat poselství evangelia, indiáni pracují na poli nebo připravují u ohně jídlo; ženy s nahými ňadry kojí děti. Všechno to působilo dojmem pomalých dějin, ne-li Ráje; s příchodem Španělů všechno dostalo rychlý spád. Po obvyk-lých konfliktech mezi koloniálními mocnostmi, které tehdy domino-valy dění, získala Kuba v roce 1898 nezávislost a hned poté přešla pod americkou nadvládu. Začátkem roku 1959 po několikaleté ob-čanské válce získaly revoluční jednotky vedené Fidelem Castrem navrch nad pravidelnou armádou a donutily Batistu uprchnout. Vzhledem k tehdejšímu rozdělení světa na dva bloky Kubě nezbylo, než se rychle připojit k tomu sovětskému a nastolit režim marxistic-kého typu. Po rozpadu Sovětského svazu zůstal režim bez logistické podpory a dnes to má spočítané. Valérie si oblékla krátkou sukni s rozparkem na straně a malý černý krajkový top; měli jsme ještě čas vypít si před večeří koktejl.

Všichni se shromáždili u bazénu a sledovali západ slunce nad zálivem. Kousek od břehu pomalu rezivěl vrak nákladní lodi. Jiné, menší lodě pluly po téměř nehybné vodě; všechno působilo velmi opuštěně. Z ulic města pod námi se neozýval žádný zvuk, pár poulič-ních lamp se váhavě rozsvítilo. U Jean-Yvesova stolu seděl asi šede-sátiletý muž žalostného vzhledu s vyhublou, sešlou tváří; a ještě je-den mnohem mladší, nanejvýš třicetiletý, v němž jsem poznal správ-ce hotelu. Několikrát jsem ho odpoledne pozoroval, jak nervózně pobíhá mezi stoly, aby se přesvědčil, že všichni všechno mají; v jeho tváři byla patrná neustálá, neopodstatněná úzkost. Když nás viděl přicházet, vymrštil se, přisunul dvě židle, houkl na číšníka a přesvěd-čil se, že neotálí; potom se vrhl směrem ke kuchyni. Starý muž mezi-tím rozčarovaně obhlížel bazén, páry u stolů a zjevně svět jako tako-vý. “Ubohý kubánský lid…” pronesl po dlouhé chvíli ticha. “Nemají na prodej už nic než vlastní těla.” Jean-Yves nám vysvětlil, že bydlí hned vedle a je to otec správce hotelu. Před více než čtyřiceti lety se zúčastnil revoluce a byl členem jednoho z prvních armádních oddílů, které se připojily ke Castrovým povstalcům. Po válce pracoval v to-várně na nikl u Moy, nejdřív jako dělník, potom jako mistr a nakonec, když dostudoval, jako inženýr. Jeho statut revolučního hrdiny pomohl synovi získat důležité místo v turistickém průmyslu.

“Neuspěli jsme…” řekl dutým hlasem; “a svůj neúspěch si za-sloužíme. Měli jsme statečné vůdce, výjimečné muže, idealisty, pro něž bylo dobro vlasti přednější než osobní zájmy. Vzpomínám si na den, kdy comandante Che Guevara přijel do našeho města slavnostně otevřít továrnu na zpracování kakaa; vidím jeho chrabrou, čestnou tvář. Nikdo nemohl o comandantem kdy říct, že by zbohatl nebo se snažil vytěžit výhody pro sebe a rodinu. Nebyl to případ ani Camila Cienfuegose, ani žádného jiného revolučního vůdce, dokonce ani Fidela - Fidel má rád moc, to je fakt, chce mít všechno pod dohledem; ale je nezištný, nemá nádherné pozemky ani konta ve Švýcar-sku. Takže Che přijel, otevřel továrnu, pronesl projev, v němž vyzval kubánský lid k vítězství v mírové bitvě za produktivitu, která bude následovat po ozbrojeném boji za nezávislost; bylo to krátce předtím, než odjel do Konga. Mohli jsme tu bitvu krásně vyhrát. Tady kolem je velmi úrodný kraj, bohatá a dobře zavlažovaná půda, všechno tu roste o překot: káva, kakao, cukrová třtina, všemožné exotické ovo-ce. Podloží je plné niklové rudy. Měli jsme ultramoderní továrnu vybudovanou s pomocí Rusů. Po půl roce klesla výroba na polovinu: všichni dělníci kradli čokoládu, surovou nebo v tabulkách, rozdávali ji rodině, prodávali cizincům. To samé se dělo ve všech továrnách po celé zemi. Když nebylo co krást, dělníci se flákali, pořád marodili, bezdůvodně nechodili do práce. Roky jsem se snažil jim domlouvat, přesvědčit je, aby se namáhali v zájmu země: poznal jsem jen zkla-mání a nezdar.”

Odmlčel se; nad podivně useknutou stolovou horou El Yunque, tyčící se nad okolními kopci, která zapůsobila už na Kryštofa Ko-lumba, pluly červánky. Z jídelny se ozývalo cinkání příborů. Co vlastně může lidskou bytost podnítit k tomu, aby dělala nudnou a namáhavou práci? To mi připadalo jako jediná politická otázka, ja-kou má smysl klást. Svědectví starého dělníka bylo tíživé, nenapravitelné: podle něj pouze potřeba peněz; revoluci se každopádně určitě nepodařilo stvořit nového člověka, který by byl přístupný altruistič-tějším motivacím. Proto byla kubánská společnost stejně jako všech-ny ostatní jen důmyslným soukolím fíglů, umožňujících některým jejím členům vyhnout se nudným a namáhavým pracím. S tím rozdí-lem, že základní fígl selhal, nikdo mu nevěřil a nikoho nevedla nadě-je, že by mohl jednou těžit ze společné práce. Výsledkem bylo, že nic nefungovalo, nikdo nepracoval ani nic nevyráběl a kubánská společ-nost nebyla schopná zajistit svým členům přežití.

Ostatní účastníci výletu se zvedli a zamířili ke stolům. Zoufale jsem se snažil vymyslet něco povzbudivého, co bych mohl starci říct, nějaký neurčitě nadějný vzkaz; nic mě však nenapadlo. Jak hořce předvídal, Kuba se zřejmě brzy vrátí ke kapitalismu a z revolučních snů, kterými kdysi žil, nic nezbude - pouze pocit neúspěchu, zbyteč-nosti a hanby. Jeho příklad nebude ani respektován, ani následován, příslušníkům budoucích generací bude dokonce odporný. Jeho celo-životní boj a práce přijdou naprosto vniveč.

Celou večeři jsem dost pil a skončil úplně na plech; Valérie se po mně dívala trošku znepokojeně. Tanečnice salsy se chystaly na vystoupení; měly na sobě plisované sukně, pestrobarevné korzety. Usadili jsme se na terase. Zhruba jsem věděl, co chci Jeanu-Yvesovi říct; je na to správná chvíle? Připadal mi trochu bezbranný, ale uvol-něný. Objednal jsem si poslední koktejl, zapálil si doutník a otočil se k němu.

“Chceš opravdu najít řešení, které by zachránilo kluby?”

,,Jasně; proto jsem tady.”

“Navrhni klub, kde by lidi mohli souložit. Nic jiného jim tolik nechybí. Když nezažijí své malé prázdninové dobrodružství, odjedou nespokojení. Nedovolí si to přiznat, možná si to ani neuvědomují; ale příště pojedou s někým jiným.”

“Vždyť můžou souložit, všechno je k tomu dokonce vybízí, to je principem klubů; nevím, proč to nedělají.”

Smetl jsem námitku jediným mávnutím. “To já taky nevím, ale o to tu nejde; pátrat po příčinách nemá smysl. Určitě se tu něco děje, co zápaďákům brání spolu spát; možná to souvisí s narcisismem, s individualismem, s kultem výkonnosti, nevím. V každém případě počínaje pětadvacítkou nebo třicítkou mají lidi velký problém navá-zat nové sexuální vztahy; a přitom to stále potřebují, tahle potřeba mizí hodně pomalu. Stráví tak třicet let života, téměř celý dospělý život ve stavu neustálého nedostatku.”

V alkoholickém opojení, těsně před otupěním, občas procházíme okamžiky ostré jasnozřivosti. Úpadek sexuality na západě je jistě sociologický, masový jev, který by se marně vysvětloval takovým či onakým individuálním psychologickým faktorem; nicméně když jsem se podíval na Jeana-Yvese, uvědomil jsem si, že až trapně do-kládá mou tezi. Nejenže už nesouložil, neměl už čas to zkoušet, ale neměl už ani doopravdy chuť, a to bylo ještě horší, cítil, jak se mu vrývá do těla vytrácení života, začínal větřit pach smrti. “No…” na-mítl po dlouhém přemýšlení, “slyšel jsem, že swingers kluby mají docela úspěch.”

“Právě že ne, funguje to čím dál míň. Hodně klubů otevře a hned zase zavře, protože nemají zákazníky. V Paříži se ve skutečnos-ti drží jen dva, Chris et Manu a 2+2, a ty mají navíc plno jen v sobo-tu večer: na desetimilionovou aglomeraci je to málo a je to daleko méně než začátkem devadesátých let. Swingers kluby jsou příjemný, ale stále zastaralejší model, protože lidi už nechtějí mít společného vůbec nic, neodpovídá to moderní mentalitě. Podle mě má dnes gruppen sex stejné šance na přežití jako autostop v sedmdesátých letech. Jediná praktika, která momentálně na něco reaguje, je sadomaso…” V tu chvíli na mě Valérie vyděšeně vyvalila oči, dokonce mě kopla do holeně. Překvapeně jsem se na ni podíval, chvíli mi tr-valo, než jsem pochopil: ne, o Audrey samozřejmě mluvit nebudu; uklidnil jsem ji jemným pohybem hlavy. Jean-Yves si ničeho ne-všiml.

“Takže na jedné straně,” pokračoval jsem, “máš miliony zápa-ďáků, co mají všechno, akorát nemůžou dosáhnout sexuálního uspokojení: hledají, neustále hledají, jenže nic nenacházejí a jsou nešťast-ní až do morku kostí. Na druhé straně máš miliony lidí, kteří nemají nic, umírají hlady, dožívají se nízkého věku, žijí v podmínkách škod-livých zdraví a nemají na prodej nic jiného než svá těla a nenaruše-nou sexualitu. To se snadno, opravdu snadno chápe: ideální směnná situace. Prachy, které z toho koukají, jsou skoro nepředstavitelné: kam se hrabe informatika, biotechnologie nebo mediální průmysl; nedá se s tím srovnat žádný ekonomický sektor.”

Jean-Yves neodpověděl; v tu chvíli spustil orchestr první sklad-bu. Tanečnice, hezké a usměvavé, kolem sebe vířily plisovanými sukněmi, které jim bohatě odhalovaly opálená stehna; báječně potvr-zovaly má slova. Nejdřív jsem myslel, že na to nic neřekne a myš-lenku jenom stráví. Přesto po dobrých pěti minutách pravil:

“V muslimských zemích by tenhle tvůj systém asi neobstál…”

“Žádný problém, necháš je v ,Eldoradorech Objevitelích’. Mohl bys dokonce vsadit na tvrdší model s trekkingem a ekologickými zážitky, klidně typu survivor, který nazveš ,Eldorador Dobrodruh’: to by se dobře prodávalo ve Francii a v anglosaských zemích. Naopak kluby se zaměřením na sex by mohly šlapat ve středomořských ze-mích a v Německu.”

Tentokrát se zeširoka usmál. “Měl jsi dělat kariéru v byznysu…” řekl mi napůl vážně. “Máš nápady…”

,,Jo, nápady…” Točila se mi hlava, už jsem nerozeznával ani ta-nečnice; dopil jsem koktejl naráz. “Možná mám nápady, ale neumím číst výsledovku ani vymyslet návrh rozpočtu. Takže mám nápady…”

Na další průběh večera si moc nepamatuji; asi jsem usnul. Když jsem se probudil, ležel jsem na posteli; Valérie, nahá, ležela vedle mě a pravidelně oddychovala. Vzbudil jsem ji, když jsem se natáhl pro cigarety.

“Byl jsi před chvílí dost nalitej…”

,,Jo, ale to, co jsem říkal Jeanu-Yvesovi, bylo vážně.”

“Myslím, že to tak vzal…” Konečky prstů mě pohladila na břiše. “Kromě toho máš asi pravdu. Sexuální osvobozování na západě skončilo.”

“A víš proč?”

“Ne…” Zaváhala, pak řekla: “Ne, vlastně nevím.”

Zapálil jsem si, opřel hlavu o polštáře a řekl: “Vykuř mi ho.” Překvapeně se na mě podívala, ale položila mi ruku na koule a sklo-nila se ke mně. “Tak vidíš!” zvolal jsem vítězoslavně. Přestala a překvapeně se na mě podívala.

“Vidíš, řeknu ti: ,Vykuř mi ho,’ a kouříš mě. V zásadě jsi po tom netoužila.”

“Ne, nenapadlo mě to; ale těší mě to.”

“Právě to je u tebe úžasné: těší tě dávat rozkoš. Dávat tělo jako zdroj rozkoše, nezištně potěšit: to už zápaďáci neumí. Naprosto ztratili smysl pro dávání. Můžou se přetrhnout, ale už nejsou schopní prožívat sex jako přirozený. Nejenže se stydí za svoje tělo, které nedosahuje standardů porna, ale ze stejných důvodů je už vůbec nepřitahuje ani tělo druhého. Není možné se milovat bez určitého ode-vzdání, bez aspoň dočasného přijetí stavu závislosti a slabosti. Citové vzplanutí a sexuální posedlost mají stejný původ, obě vycházejí z částečného opuštění vlastního já; není to oblast, kde se dá realizovat, aniž se ztratíme. Stali jsme se chladnými, rozumnými, příliš si uvě-domujeme svou individuální existenci a svá práva; hlavně se chceme vyhnout odcizení a závislosti; navíc jsme posedlí zdravím a hygie-nou: to skutečně nejsou ideální podmínky pro lásku. Došli jsme tak daleko, že profesionalizace sexuality na západě se stala nevyhnutel-nou. Samozřejmě existuje taky SM. To je čistě intelektuální svět s jasnými pravidly a předběžnou dohodou. Masochisti se zajímají jen o vlastní pocity, snaží se zjistit, kam až můžou zajít v bolesti, trochu jako extrémní sportovci. Sadisti jsou jiní, vždycky jdou co nejdál, touží ničit: kdyby mohli mrzačit nebo zabíjet, dělali by to.”

“Nechci na to už ani pomyslet,” řekla a roztřásla se, “fakt se mi to hnusí.”

“Protože jsi zůstala sexuální, živočišná. Vlastně jsi normální, nepodobáš se tak úplně zápaďačkám. Organizované SM se svými pravidly může oslovit jen vzdělané, mozkově založené lidi, které sex už úplně přestal přitahovat. Všem ostatním zbývá jediná možnost: porno, profesionálky, a pokud chtějí skutečný sex, země třetího svě-ta.”

“No…” usmála se. “Ale kouřit tě můžu dál?”

Uvelebil jsem se na polštářích a neprotestoval. Mlhavě jsem si uvědomoval, že jsem cosi naťukl: byl jsem si jistý, že z ekonomické-ho hlediska mám pravdu, potenciální klientelu jsem odhadoval aspoň na 80% západních dospělých; jenomže jsem věděl, že lidem kupodivu občas dělá potíže přijmout jednoduché věci.

10

Nasnídali jsem se na terase u bazénu. Když jsem dopíjel kávu, spatřil jsem Jeana-Yvese, jak vychází z pokoje ve společnosti dívky, v níž jsem rozpoznal jednu z tanečnic ze včerejška - vytáhlá černoška s dlouhýma štíhlýma nohama, které nemohlo být víc než dvacet. Na chvíli se zarazil, ale potom s pousmáním zamířil k našemu stolu a představil nám Angelinu.

“Přemýšlel jsem o tvém nápadu,” oznámil zkraje. “Mám trochu strach z reakce feministek.”

“Mezi klienty budou i ženy,” odpověděla Valérie.

“Myslíš?”

“Och, jsem si tím dokonce jistá…” řekla s trochou hořkosti. “Po-dívej se kolem sebe.”

Rozhlédl se po stolech kolem bazénu: skutečně se tam vyskyto-valo dost nezadaných žen v doprovodu Kubánců; skoro tolik jako mužů ve stejné situaci. Zeptal se na něco španělsky Angeliny a pře-ložil nám odpověď:

“Už tři roky pracuje jako jinetera, prostitutka specializovaná na cizince, má hlavně italské a španělské klienty. Myslí, že protože je černá: pro Němce a Anglosasy jsou dostatečně exotické holky latin-ského typu. Má hodně kamarádů, co jsou jineteros: vyhledávají je hlavně Angličanky a Američanky plus několik Němek.”

Napil se kávy a chvíli přemýšlel:

,,Jak kluby nazveme? Chtělo by to něco výmluvného, jasně od-lišného od ,Eldorador Dobrodruh’, ale ne zas moc explicitního.”

“Napadlo mě ,Eldorador Afrodita’,” řekla Valérie.

,,Afrodita…” opakoval zamyšleně. To není špatné; není to tak vulgární jako ,Venuše’. Erotické, kultivované, trochu exotické; jo, to by šlo.”

O hodinu později jsme vyrazili do Guardalavaky. Kousek od minibusu se Jean-Yves rozloučil s jineterou; vypadal trochu smutně. Když nastoupil do vozidla, všiml jsem si, že studentský pár se po něm dívá nepřátelsky; naopak obchodníkovi s víny to bylo zřejmě šumák.

Zpáteční cesta byla trochu pochmurná. Samozřejmě zbývalo po-tápění, večery s karaoké, lukostřelba; svaly se unaví a pak se uvolní; spánek přichází rychle. Na poslední dny pobytu a popravdě ani na poslední výlet nemám žádnou vzpomínku, snad jen že langusta byla gumová a hřbitov zklamáním. Přitom tam má hrobku José Martí, otec vlasti, básník, politik, polemista, myslitel. Basreliéf znázorňoval jeho podobu s knírem. Rakev pokrytá květinami spočívala v kruho-vém hrobě, na jehož stěny vyryli jeho nejslavnější výroky - o národní nezávislosti, odporu proti tyranii, citu pro spravedlnost. Nedalo se přitom říct, že by tam vanul jeho duch; chudák vypadal jednoduše mrtvý. Nicméně nesympatický nebožtík to nebyl; člověk měl skoro chuť ho poznat, i kdyby to vedlo k ironickým poznámkám o jeho poněkud úzkoprsé humanistické vážnosti; nezdálo se to však možné, vypadal nadobro uzavřený v minulosti. Dokázal by znovu povstat, strhnout vlast a dovést ji k novému pokroku lidského ducha? Asi těžko. Zkrátka smutný nezdar, jako ostatně všechny republikánské hřbitovy. Stejně bylo k vzteku, že jedině katolíci dokázali vybudovat účinný pohřební systém. Pravda, prostře dek zkrášlující smrt, činící ji tak dojemnou, spočíval jednoduše v jejím popření., S jejich argumenty. Ale tady, bez vzkříšeného Krista, to chtělo nymfy, pastýřky, prostě trochu šťávy. Takhle to fakt nevypadalo, že by chudák José Martí právě dováděl na nebeských pláních; spíš jako by byl zavalený prachem věčné nudy.

Druhý den po návratu jsme se sešli v Jean-Yvesově kanceláři. V letadle jsme toho moc nenaspali; z toho dne mi utkvěla vesele po-hádková atmosféra, trochu zvláštní v obrovské pusté budově. Přes týden zde pracovaly tři tisíce lidí; ale v tu sobotu jsme tam byli až na tým ostrahy jen my tři. Kousek odtud, na prostranství před obchodním centrem v Évry, proti sobě bojovaly dvě bandy vystřelovacími noži, baseballovými pálkami a nádobami s kyselinou sírovou; večer napočítají sedm mrtvých, včetně dvou kolemjdoucích a jednoho policisty. Událost bude bohatě komentována v rozhlase i televizi; to jsme však ještě nevěděli. Ve stavu poněkud neskutečného vzrušení jsme tvořili programovou platformu dělení světa. Mé návrhy mohly mít za následek milionové investice a zaměstnání pro stovky lidí; bylo to pro mě nové a dost závratné. Celé odpoledne jsem trochu blouznil, ale Jean-Yves mě pozorně poslouchal. Nabyl prý přesvědčení, svěřil později Valérii, že když se mi popustí uzda, mám záblesky osvícení. Viděl to prostě tak, že já přináším kreativní notu a on zůstává tím, kdo rozhoduje.

Nejrychleji byl vyřešen případ arabských zemí. Vzhledem k je-jich pošetilému náboženství se o žádné činnosti sexuálního rázu ne-dalo uvažovat. Turisté, kteří se pro tyto státy rozhodnou, se tedy bu-dou muset spokojit s pochybnými slastmi dobrodružství. A kluby v Agadiru, Monastiru a Džerbě, příliš ztrátové, se Jean-Yves stejně rozhodl prodat. Zbývaly dvě destinace, které šlo rozumně zařadit mezi “dobrodružné”. Rekreanti v Marrákeši budou jezdit na velblou-dech. V Šarm-el-Šeiku můžou pozorovat červené rybky nebo vyrazit na Sinaj za ohnivým keřem, tam, kde Mojžíšovi “ruply nervy”, jak to obrazně vyjádřil jeden Egypťan, jehož jsem před třemi lety potkal během exkurze na felúce v Údolí králů. “Ovšemže to je pozoruhodný shluk kamenů…!” zvolal emfaticky, “ale usuzovat z toho na existenci jediného Boha…!” Ten inteligentní a často i vtipný muž si mě, jak se zdálo, oblíbil; nejspíš proto, že jsem byl ve skupině jediný Francouz a že z nejasných kulturních nebo sentimentálních důvodů hořel pro Francii dávnou a po pravdě řečeno hlavně teoretickou vášní. Tím, že mě oslovil, mi doslova zachránil prázdniny. Byl to vždy dokonale oblečený padesátník, velmi snědý, s malým knírkem. Povoláním bio-chemik, emigroval po studiích do Anglie, kde si vybudoval skvělou kariéru v genetickém inženýrství. K rodné zemi, kde byl na návštěvě, prý stále pociťoval láskyplné pouto, ovšem na odsouzení islámu se mu nedostávalo tvrdých slov. Egypťané nejsou Arabové, snažil se mě především přesvědčit. “Když si pomyslím, že tahle země všechno vymyslela…!” zvolal a rozmáchlým gestem ukázal na nilské údolí. “Architekturu, astronomii, matematiku, zemědělství, lékařství… (tro-chu přeháněl, ale byl to Orientálec a potřeboval mě rychle přesvěd-čit). Od té doby, co se objevil islám, nic. Naprostá intelektuální nico-ta, totální prázdno. Stali jsme se zemí zavšivených žebráků. Žebráky plnými vší, tak je to. Verbež…! (Zuřivým gestem odehnal několik usmrkanců, co přišli prosit o drobné.) Nesmíte zapomínat, cher monsieur (mluvil plynně pěti jazyky: francouzsky, německy, anglicky, španělsky a rusky), že islám vznikl uprostřed pouště, mezi škorpiony, velbloudy a všemožnou divokou zvěří. Víte, jak říkám muslimům? Ubožáci ze Sahary. To je jediné jméno, jaké si zaslouží. Myslíte, že by islám mohl vzniknout v tak krásném kraji? (Znova ukázal na nil-ské údolí s opravdovým dojetím.) Ne, monsieur. Islám mohl vzniknout jen v blbý poušti, mezi smradlavými beduíny, co neměli nic jiného na práci než - s prominutím - píchat velbloudy. Čím víc se náboženství blíží monoteismu - to mějte na paměti, cher monsieur-, tím je nelidštější a krutější; a ze všech náboženství nikdo neprosazuje monoteismus tak radikálně jako islám. Od samého zrodu se vyznaču-je nepřerušovaným sledem dobyvačných válek a masakrů; dokud bude existovat, nezavládne na světě shoda. V žádné muslimské zemi nikdy neměly místo ani inteligence a talent; arabské matematiky, básníky a vědce známe jenom proto, že ztratili víru. Už když čtete korán, zarazí vás politováníhodná tautologická atmosféra, která ho charakterizuje: “Není boha kromě jediného Boha” atd. S tím se, uznejte, moc daleko jít nedá. Přechod k monoteismu zdaleka není úsilím o abstrakci, jak se občas tvrdí, nýbrž skokem do otupění. Všimněte si, že katolictví, vytříbené náboženství, kterého si vážím, se od monoteismu, který mu ukládala původní doktrína, rychle vzdá-lilo, protože vědělo, co vyhovuje lidské přirozenosti. Dogmatem o svaté Trojici, kultem panny Marie a svatých, uznáním moci pekel-ných sil a obdivuhodným vynálezem andělů se postupně vytvořil autentický polyteismus; jedině tak mohl zemi pokrýt nekonečným množství uměleckých skvostů. Jediný bůh! Jaká absurdita! Jaká ne-lidská a smrtící absurdita…! Kamenný bůh, cher monsieur, krvavý a závistivý bůh, nikdy neměl překročit hranice Sinaje. Když na to tak pomyslím, jak jen bylo naše egyptské náboženství hlubší, lidštější a moudřejší… A naše ženy! Jak jen byly naše ženy krásné! Vzpomeňte si na Kleopatru, která zmámila velkého Césara. Podívejte se, co z toho zůstalo… (Namátkou ukázal na dvě supící zahalené ženy vle-koucí balíky zboží.) Hroudy. Tlusté, neforemné hroudy sádla schované pod kusy hadrů. Jakmile se vdají, myslí už jen na jídlo. Žerou, žerou, žerou…! (Tvář se mu nafoukla expresivní mimikou á la Fu-nes.) Ne, věřte mi, cher monsieur, poušť plodí jen vyšinutce a kreté-ny. Můžete mi citovat někoho z vaší vznešené západní kultury, kte-rou mimochodem obdivuji, kterou respektuji, koho přitahovala poušť? Jedině pederasty, dobrodruhy a ničemy. Jako toho směšného plukovníka Lawrence, dekadentního homosexuála, patetického pozé-ra. Jako vašeho odporného Henryho de Monfreida, ochotného ke všem ústupkům, bezskrupulózního šíbra. Nic velkého ani vznešené-ho, nic velkorysého ani zdravého; nic, co by lidstvo povzneslo ani posunulo vpřed.”

“Takže v Egyptě dobrodružství…” uzavřel Jean-Yves krátce. Omluvil se, že mě přerušuje, ale musíme se teď zaměřit na Keňu. Těžký případ. “Docela bych ji viděl v ,Dobrodruzích’…” navrhl, když si prošel analýzy.

“Škoda…” povzdechla si Valérie, “v Keni jsou dobré holky.”

,,Jak to víš?”

“Teda nejen v Keni, v Africe vůbec.”

,,Jo, ale ženské máš všude. V Keni máš taky nosorožce, zebry, pakoně, slony a buvoly. Navrhuju, abychom Senegal a Pobřeží slonoviny dali do ,Afrodiť a Keňu nechali v ,Dobrodruzích’. Navíc je to bývalá anglická kolonie, to erotice nesvědčí; pro dobrodružství to jde.”

“Ženy z Pobřeží slonoviny hezky voní…” poznamenal jsem za-sněně.

“Co tím chceš říct?”

“Voní sexem.”

“Hm…” Bezděčně okusoval fixku. “To by se dalo využít v re-klamě. ,Pobřeží vůní’, nebo tak. Se zpocenou, trochu rozcuchanou holkou v sukni z listů. Píšu si.”

“,A nahých otroků, svým pižmem páchnoucích… Baudelaire pro všechny.”

“To by neprošlo.”

,,Já vím.”

S ostatními africkými zeměmi to bylo jednodušší. “S Afričany vůbec nejsou problémy,” poznamenal Jean-Yves. “Šukají i zadarmo, berou i tlusťošky. Bude stačit, když dodáme do klubů prezervativy; v tomhle jsou občas trochu umínění.” Dvakrát podtrhl v zápisníku POČÍTAT S PREZERVATIVY.

Případ Tenerife nám zabral ještě méně času. Destinace vykazo-vala průměrné výsledky, ale podle Jeana-Yvese měla na anglosaském trhu strategický význam. Nebylo těžké dát dohromady ucházející dobrodružný okruh s výstupem na vrchol Teide a výletem vodním kluzákem na Lanzarote. Hotelová infrastruktura byla slušná, ověřená.

Dostali jsme se ke dvojici klubů, které měly představovat hlavní trumfy řetězce: Boca Chica v Santo Domingu a Guardalavaca na Kubě. “Mohli bychom dát všude postele king size…” navrhla Valérie. - “Souhlas,” odpověděl okamžitě Jean-Yves. - “Soukromá jacuzzi v apartmánech…” řekl jsem. - “Ne,” rozhodl. “Zůstáváme ve středním proudu.” Všechno šlo jako na drátkách bez váhání a pochyb; s ve-doucími vesniček bude nutné probrat normalizaci tarifů místní prostituce.

Udělali jsme krátkou přestávku na oběd. Necelý kilometr odtud v tu chvíli dva adolescenti ze sídliště Courtili?res tříštili baseballovými pálkami lebku šedesátileté paní. Jako předkrm jsem si objednal makrelu na bílém víně.

“Počítáte s něčím v Thajsku?” zeptal jsem se.

,,Jo, stavíme hotel v Krabi. Po Phuketu je to nová módní destinace. Mohli bychom urychlit práce, aby se vše stihlo do 1. ledna; nebylo by špatné začít slavnostním otevřením.”

Odpoledne jsme věnovali rozvíjení různých novátorských aspektů klubů Afrodita. Klíčové přirozeně bylo zařídit povolení vstupu pro místní prostitutky a prostituty. Přijímací struktury pro děti samozřejmě nepřicházely v úvahu; dokonce bude asi nejlepší mlad-ším šestnácti let přístup do klubů úplně zakázat. Valérie přišla s chyt-rým nápadem uvést jako základ katalogových cen jednolůžkové po-koje a párům nabídnout desetiprocentní slevu; zkrátka převrátit ob-vyklý způsob prezentace. Myslím, že jsem to byl já, koho zas napadlo zdůraznit politiku gay friendly a rozšířit pověst, že návštěvnost homosexuálů v klubech dosahuje 20%: taková informace většinou stačí, aby přišli; a vnést někam sexuální jiskření, to oni umí. Déle nás zdržela otázka hlavního sloganu reklamní kampaně. Jean-Yves navr-hl jednoduchou a účinnou formulku: “Dovolená bez zábran”; ale nakonec jsem si všechny získal s: “Eldorador Afrodita: právo na po-těšení”. Od zásahu NATO v Kosovu, vysvětlil mi Jean-Yves trochu kysele, má pojem právo váhu; ale mluvil vážně, zrovna o tom přečetl článek ve Stratégies. Všechny nedávné kampaně založené na tématu práva byly úspěšné: právo na inovaci, právo vyniknout… Právo na rozkoš, uzavřel smutně, je nové téma. To už nás začala trochu přepa-dat únava, Jean-Yves nás cestou domů vyložil před 2+2. Byla sobota večer a dost plno. Seznámili jsme se se sympatickým černošským párem: zdravotní sestrou a jazzovým hudebníkem - celkem se mu dařilo, pravidelně mu vycházela CD. Hodně ovšem pracuje na tech-nice, v podstatě neustále. “Není v tom žádné tajemství…” řekl jsem trochu hloupě, ale kupodivu přisvědčil, nechtěně jsem trefil hlubokou pravdu. “Tajemství je v tom, že žádné tajemství není,” opakoval pře-svědčeně. Dopili jsme sklenky a zamířili k pokojům. Navrhl Valérii dvojnásobnou penetraci. Souhlasila pod podmínkou, že zezadu budu já - muselo se na ni velmi jemně a měl jsem s ní zkušenosti. Jérome přikývl a natáhl se na postel. Nicole ho pohonila, aby se mu postavil, a navlékla mu prezervativ. Vyhrnul jsem Valérii sukni až do pasu; nic pod ní neměla. Naráz nasedla na Jéroma a lehla si na něj. Roztáhl jsem jí zadek, lehce ho progeloval a pak začal pomalu, opatrně přirá-žet. Když jsem měl žalud úplně uvnitř, cítil jsem, jak stáhla řitní sva-ly. Okamžitě jsem ztuhnul a zhluboka se nadechl; skoro jsem se udě-lal. Po několika vteřinách jsem zajel hlouběji. Byl jsem tak v polovině, když se začala pohybovat dopředu dozadu a třít se o Jéroma. Už jsem nemusel nic dělat; začala dlouze, melodicky sténat, celá se ote-vřela, zajel jsem do ní až ke kořenu, jako bych klouzal po šikmé plo-še, vyvrcholila neobyčejně rychle. Potom znehybněla, zadýchaná a šťastná. Není to nutně silnější, vysvětlila mi později; ale když vše probíhá dobře, oba pocity v jednu chvíli splynou a je to cosi strašně něžného a neodolatelného, jako všudypřítomné teplo.

Nicole masturbovala a dívala se na nás, začala být velmi vzruše-ná a hned Valérii vystřídala. Měl jsem akorát čas vyměnit si gumu. “Se mnou na to můžeš skočit,” zašeptala mi, “mám to ráda tvrdě.” Vyhověl jsem jí a přitom zavřel oči, abych se vyhnul náznakům vzrušení a soustředil se čistě na pocity. Vše proběhlo hladce, má vý-drž mě příjemně překvapila. I ona se udělala rychle, s hlasitým, chraptivým křikem.

Nicole s Valérií si pak klekly, aby nás vykouřily, a my si poví-dali. Jérome mi vysvětlil, že pořád jezdí na turné, ale ne už tak rád. S přibývajícím věkem radši zůstává doma, stará se o rodinu - měli dvě děti - a v klidu cvičí na bicí. Vykládal mi o nových rytmických sys-témech, o 4/3 a 7/9 taktu, po pravdě jsem tomu moc nerozuměl. Pří-mo uprostřed věty překvapeně vykřikl a obrátil oči v sloup: naráz se udělal a prudce vystříkl Valérii do pusy. “Teda, dostala mě…” řekl téměř se smíchem. “Tys mě teda dostala.” I já cítil, že dlouho nevy-držím: Nicole měla zvláštní jazyk, široký a měkký, velmi jemný; lízala pomalu, rozkoš postupovala úskočně, ale nezadržitelně. Pokynul jsem Valérii, aby šla blíž, a vysvětlil Nicole, co chci: měla mi sevřít žalud rty, opřít se o něj jazykem a nehýbat se, zatímco Valérie mi ho bude honit a lízat mi koule. Přikývla a zavřela oči v očekávání výstřiku. Valérie se do toho hned pustila hbitými, citlivými prsty, opět ve skvělé formě. Roztáhl jsem co nejvíc ruce a nohy a zavřel oči. Vzrušení ve mně stoupalo v náhlých nárazech jako zášlehy bles-ku a vybuchlo těsně předtím, než jsem se udělal Nicole do pusy. By-lo to skoro jako otřes mozku, za víčky mi vystřelovaly světelné body, až později jsem si uvědomil, že jsem málem omdlel. Namáhavě jsem otevřel oči. Nicole mě stále držela v puse. Valérie mě objala kolem krku, rozněžněle, se záhadným výrazem mne sledovala; řekla mi, že jsem strašně nahlas křičel.

Později nás doprovodili. V autě se Nicole zmocnila nová vlna vzrušení. Vytáhla prsa z korzetu, vyhrnula si sukni a natáhla se na zadních sedadlech s hlavou na mém klíně. Rozvážně, sebejistě jsem ji vyhonil; věděl jsem, jak ovládat její pocity, cítil jsem ztvrdlé bradavky a vlhkou kundičku. Vůně jejího pohlaví vyplňovala auto. Jé-rome opatrně řídil, zastavoval na červenou; přes sklo jsem rozezná-val světla Concorde, obelisk, dál most Alexandra III., Invalidovnu. Cítil jsem se dobře, uklidněně, ale ještě trochu aktivně. Vyvrcholila u náměstí ďltalie. Vyměnili jsme si telefonní čísla a rozloučili se.

Když se Jean-Yves s námi rozloučil a zaparkoval na třídě de la République, přepadl ho smutek. Denní vzrušení opadlo; věděl, že Audrey bude pryč, ale po pravdě ho to spíš těšilo. Krátce se potkají zítra ráno, než půjde na kolečkové brusle; od návratu z prázdnin spali odděleně.

Proč se vracet? Zabořil se do sedadla, napadlo ho naladit něja-kou stanici, pak od toho upustil. Ulicí si vykračovaly party mládeže, kluků i holek; zřejmě se bavili, alespoň ječeli na celé kolo. Někteří třímali plechovky s pivem. Mohl vystoupit, vmísit se mezi ně, možná i vyvolat rvačku; mohl udělat spoustu věcí. Ale nakonec se přece jen vrátí. V jistém smyslu měl rád svou dceru, nebo to aspoň předpoklá-dal; cítil k ní cosi organického a potenciálně krvavého, co tomu od-povídalo. K synovi nic takového necítil. Vlastně možná ani není je-ho; bral si Audrey trochu narychlo. Každopádně k ní pociťoval už jen pohrdání a odpor; až moc odporu, radši by dosáhl lhostejnosti. Mož-ná právě na takové stadium lhostejnosti čekal, aby se rozvedl; zatím měl stále příliš silný pocit, že by měla platit. Platit budu spíš já, mimochodem, řekl si najednou hořce. Děti svěří jí a jemu vyměří vyso-ké alimenty. Pokud se ovšem nepokusí děti získat, nevzdát se jen tak; ale ne, to nemá cenu. Škoda Angeliky. Sám na tom bude líp, dostane šanci začít nový život, tedy víceméně najít si novou ženskou. Se dvěma děckama na krku to bude mít těžší, mrcha. Myšlenka, že nic horšího ho už potkat nemůže a že rozvodem nakonec utrpí ona, ho uspokojila. Není už tak hezká jako na začátku; má šmrnc, umí se oblékat, ale znal její tělo a věděl, že už je na sestupu. Ani její kariéra advokátky není tak slavná, jak tvrdí; a tušil, že s dětmi v péči to bude jenom horší. Lidi za sebou vláčejí potomky jako kouli na noze, straš-né závaží brzdící každý jejich pohyb - a které je většinou také zabije. Nakonec na jeho pomstu dojde; ve chvíli, pomyslel si, kdy mu to už bude úplně jedno. Ještě několik minut se v autě zaparkovaném na okraji nyní pusté třídy cvičil ve lhostejnosti.

Všechny starosti se vrátily, když překročil práh bytu. Johanna, holka na hlídání, sledovala MTV rozvalená na gauči. Tu rozbředlou funky puberťačku nesnášel; vždycky když ji viděl, měl chuť ji facko-vat tak dlouho, dokud z její nevymáchané huby nezmizí trucovitý, otrávený výraz. Byla to dcera Audreyiny kamarádky.

“Tak jak to jde?” zařval. Nedbale pokývala hlavou. “Můžeš ztlumit zvuk?” Očima hledala ovladač. Rozčileně televizi vypnul; uraženě se po něm podívala.

“Děti jsou v pořádku?” řval dál, přestože v bytě už bylo ticho.

,,Jo, myslím, že spí.” Trochu vystrašeně se schoulila na gauči.

Vyšel do prvního patra, strčil do dveří synova pokoje. Nicolas na něj chladně pohlédl a vrátil se k partii Tomb Raidera. Angélique spala jako špalek. Sešel dolů o něco klidnější.

“Vykoupala jste ji?”

,,Jo, vlastně ne, zapomněla jsem.”

Přešel do kuchyně, nalil si sklenici vody. Ruce se mu třásly. Na lince spatřil kladivo. Na Johannu pár facek nestačí; lepší by bylo rozmlátit jí hlavu kladivem. Chvíli si s tím nápadem pohrával; myš-lenky mu v hlavě vířily, moc se neovládal. V předsíni si s hrůzou uvědomil, že kladivo pořád drží v ruce. Položil ho na nízký stolek a vytáhl z peněženky peníze na taxík holce na hlídání. Vzala je a za-mručela dík. V návalu neovladatelného vzteku za ní třískl dveřmi; rána se rozlehla po celém bytě. Nic naplat, v jeho životě něco neklape. Likérník v obýváku byl prázdný; už ani o to se Audrey nedokáže postarat. Při pomyšlení na ni jím projela vlna nenávisti, jejíž intenzita ho překvapila. V kuchyni objevil načatou láhev rumu; to by snad šlo. Ze svého pokoje postupně zavolal třem holkám, s nimiž se seznámil přes internet: pokaždé narazil na záznamník. Nejspíš si vyrazily a někde šukají samy pro sebe. Holky pravda sexy, sympatické, moder-ní; ale stály ho dva tisíce franků za jeden večer, začínalo to být po-malu ponižující. Jak se mohl dostat tak daleko? Měl chodit do spo-lečnosti, získat si přátele, věnovat méně času práci. Opět pomyslel na kluby Afrodita a poprvé si uvědomil, že nápad možná těžko projde u jeho nadřízených; k sexuální turistice ve Francii zrovna panovala dost odmítavá nálada. Samozřejmě může zkusit předložit Leguenovi jemnější verzi projektu; avšak Espitalier se nenechá opít rohlíkem, cítil z jeho strany nebezpečný důvtip. Jenže mají vlastně na výběr? Jejich postavení uprostřed spektra nemá vzhledem ke Clubu Med žádný smysl, což se jim také chystal dokázat. Když v kanceláři pro-hrabával šuplíky, objevil chartu Aurory, sepsanou zakladateli o deset let dříve, která visela ve všech hotelích skupiny. “Duchem Aurory je umění sladit vědomosti, pečlivě, vynalézavě a humanisticky těžit z tradice i současnosti, a tak dosáhnout jisté formy výtečnosti. Muži a ženy Aurory jsou správci jedinečného kulturního dědictví: umění přijímat. Znají zvyky a obyčeje, které mění život v umění žít a nej-prostší službu ve výjimečnou chvíli. Je to povolání, je to umění: je to jejich talent. Vytvořit to nejlepší a pak se o to dělit, v přátelské shodě se vracet k podstatnému, objevovat prostor potěšení: Aurora šíří vůni Francie všude na světě.” Náhle si uvědomil, že by se tyhle odpudivé žvásty mohly skvěle hodit na dobře organizovaný řetězec bordelů; možná by se to dalo sehrát s německými operátory. Někteří Němci naprosto nepochopitelně stále považovali Francii za zemi galantnosti a umění milovat. Kdyby se nějaký velký německý operátor rozhodl zařadit kluby Afrodita do katalogu, získali by rozhodující bod; to se dosud nepodařilo nikomu v branži. Byl v kontaktu s Neckermannem kvůli prodeji maghrebských klubů; ale v úvahu přicházela i TUI, která odmítla jejich první nabídky, protože už měla pevné postavení ve spodní části spektra; možná je vyhraněnější projekt zaujme víc.

11

Hned v pondělí ráno začal sondovat terén. Štěstí se na něj usmá-lo hned zkraje: Gottfried Rembke, předseda ředitelství TUI, se chystal začátkem příštího měsíce na několik dní do Francie; mohl jim věnovat oběd. Pokud mu mezitím pošlou projekt písemně, rád si jej prostuduje. Jean -Yves přišel tu novinku ohlásit Valérii do kanceláře; ztuhla. V číslech ročního obratu TUI představovala dvacet pět miliard franků, třikrát víc než Neckermann, šestkrát víc než Nové obzo-ry; byl to první cestovní operátor na světě.

Zbytek týdne strávili zpracováváním co nejúplnější argumentace. Finančně si projekt nežádal obrovské investice: několik změn vybavení, určitě předělání dekorace do “erotičtějších” tónů - celkem rychle se shodli na termínu “turistiky pro dospělé”, který měl figuro-vat ve všech podnikových dokumentech. Nejdůležitější byl očekáva-ný pokles pevných nákladů: žádné sportovní aktivity, žádné programy pro děti. Žádné výplaty diplomovaným dětským sestrám, učite-lům windsurfingu, lukostřelby, aerobiku ani potápění; expertům přes ikebanu, email nebo malování na hedvábí. Hned po první simulaci Jean-Yves nevěřícně zjistil, že po započítání všech odpisů klesnou roční vlastní náklady o 25%. Třikrát výpočty zopakoval, vždy se stejným výsledkem. Bylo to o to víc zarážející, že pro katalogy počí-tal s cenami pobytu o 25% vyššími, než byla v dané kategorii norma - jinými slovy, že se zamýšlel řídit mediánovou normou Clubů Med. Míra ziskovosti poskočila o 50%. “Tvůj kámoš je génius…” řekl Va-lérii, když přistoupila k jeho stolu.

Nálada ve firmě byla v těch dnech trochu zvláštní. Nepokoje na esplanádě v Évry o minulém víkendu nebyly neobvyklé; ale bilance sedmi mrtvých obzvlášť tvrdá. Hodně zaměstnanců, hlavně těch dlouholetých, bydlelo v těsné blízkosti budovy. Nejdřív bydleli v nízkých bytovkách, postavených zhruba současně se sídlem společ-nosti; potom si celkem často brali hypotéku a stavěli domky. ,,Je mi jich líto,” řekla mi Valérie. Je mi jich upřímně líto. Všichni sní o tom, že se odstěhují na klidné místo na venkov; jenže nemůžou odjet hned, přišli by o velkou část důchodu. Mluvila jsem o tom s recepč-ní: má tři roky do penze. Jejím snem je koupit si dům v Dordogne; pochází odtamtud. Jenže se tam usídlila spousta Angličanů a ceny neskutečně vyletěly nahoru i za nejhorší chajdu. A cena jejího domku zatím klesá, protože už všichni vědí, že jde o nebezpečné předměstí; prodá ho tak za třetinu ceny.

Taky mě překvapilo, co se děje na oddělení sekretářek ve dru-hém patře. Kolem půl šesté jsem tam šla, aby mi něco napsaly; všechny sjížděly internet. Vysvětlily mi, že teď už jinak nenakupují, je to prý jistější: vrátí se z práce, zavřou se doma a čekají na donáš-ku.”

Během dalších týdnů psychóza neslábnula, dokonce občas sílila. Noviny byly teď nestále plné pobodaných učitelů, znásilněných vy-chovatelek, hasičských vozů napadených molotovovými koktejly, postižených vyhozených z vlaku, protože se “zle podívali” na šéfa nějaké bandy. Když tak člověk četl denně Le Figaro, který se v tom vyžíval, musel získat pocit, že se nevyhnutelně blíží občanská válka. Země, pravda, vstupovala do předvolebního období, a téma bezpeč-nosti vypadalo jako jediné, které by snad mohlo Lionela Jospina znepokojovat. Každopádně to nevypadalo, že by Francouzi znovu zvolili Jacquese Chiraca: působil skutečně příliš hloupě, začínal skoro kazit pověst země. Při pohledu na toho velkého moulu, jak si s rukama za zády prohlíží hospodářský podnik nebo vystupuje na setkání vrcholových státníků, člověk pociťoval určité rozpaky, ba mu ho bylo líto. Levice, ve skutečnosti neschopná zastavit vzestup násilí, si vedla dobře: držela se při zemi, souhlasila, že čísla jsou špatná, dokonce velmi špatná, varovala před politickým zneužíváním situace, připo-mínala, že pravice svého času nebyla o nic lepší. Došlo jen k malému úletu v podobě směšného úvodníku jistého Jacquese Attaliho. Podle něj bylo násilí mladých z předměstských sídlišť “voláním o pomoc”. Luxusní výlohy v Halles nebo na Champs-Elysées představují, psal, “obscénní vychloubačství před jejich nuznými zraky”. Nesmělo se však zapomínat, že periferie je také “mozaikou národů a ras, jež při-šly se svými tradicemi a vírou, aby vybudovaly nové kultury a znovu objevily umění, jak žít pospolu”. Valérie na mě překvapeně pohlédla: bylo to skutečně poprvé, co jsem vybuchl smíchy při četbě L ‘Ex-pressu.

,,Jestli chce být Jospin zvolen,” řekl jsem a podal jí článek, “měl by mu zatnout tipec až do druhého kola.”

“Vidím, že přicházíš na chuť strategii…”

Přese všechno se i mne začínal zmocňovat neklid. Valérie už za-se pracovala pozdě do noci, zřídkakdy byla doma před devátou ve-čer; možná by bylo bezpečnější koupit si zbraň. Měl jsem jistý kontakt, bratra jednoho umělce, jemuž jsem před dvěma roky organizoval výstavu. Nepatřil přímo k podsvětí, jenom se podílel na několika podvodech. Spíš to byl takový hračička, co do všeho fušoval. Nedáv-no bratrovi oznámil, že vymyslel způsob, jak falšovat nové občanky, považované za nepadělatelné.

“Ani nápad,” odpověděla okamžitě Valérie. “Nic mi nehrozí: přes den nikdy nevycházím z budovy a večer se vždycky vracím au-tem.”

“A co semafory?”

“Mezi sídlem Aurory a dálnicí je jen jeden. Pak sjedu na Porte ďltalie a jsem doma. A naše čtvrť nebezpečná není.”

To byla pravda: v čínské čtvrti jako takové docházelo k přepa-dením a krádežím jen velmi zřídka. Nechápal jsem, jak to dělají: mají vlastní systém hlídek? Nás každopádně zaregistrovali, když jsme se přistěhovali; asi dvacet lidí nás pravidelně zdravilo. Málokdy se sem stěhovali Evropané, v činžáku nás byla zjevně menšina. Občas se objevovaly čínsky ručně psané plakáty, zvoucí zřejmě na shromáž-dění nebo oslavy; ale jaká shromáždění? Jaké oslavy? Mezi Číňany můžete žít léta a z jejich způsobu života nikdy nepochopit ani ň.

Přesto jsem zavolal svému kontaktu, jenž slíbil, že se poptá, a za dva dny se ozval. Mohl mi sehnat slušnou pistoli ve velmi dobrém stavu za dva tisíce franků - cena zahrnovala dostatečnou zásobu mu-nice. Měl bych ji jen pravidelně čistit, aby se nezasekla, až ji budu potřebovat použít. Opět jsem o tom řekl Valérii, která znovu odmítla. “Nemohla bych,” řekla, “neměla bych sílu vystřelit.” -

“I kdybys byla v ohrožení života?” Zavrtěla hlavou. “Ne…” opakovala, “nejde to.” Netlačil jsem na ni. ,,Jako malá,” řekla mi později, “jsem nebyla schopná zabít ani kuře.” Po pravdě řečeno já taky ne; ale zabít člověka mi připadalo daleko snazší.

Osobně jsem se kupodivu nebál. Je pravda, že s barbarskými hordami jsem moc zkušeností neměl, snad jenom příležitostně při přestávkách na oběd, když jsem se chodil projít do nákupní zóny Halles, kde vynalézavé rozmístění pořádkových sil (policie, měst-ských strážníků a bezpečnostních agentů placených sdružením obchodníků) teoreticky vylučovalo jakékoliv nebezpečí. Procházel jsem se tedy uklidňující topografií uniforem a připadal si trochu jako v Thoiry. Věděl jsem, že v nepřítomnosti pořádkových sil bych byl snadnou kořistí, byť nepříliš zajímavou; moje velmi konvenční oble-čení středního zaměstnance je nemohlo zaujmout. Ti mladí zástupci rizikových vrstev zase ničím nepřitahovali mě; nerozuměl jsem jim a ani se o to nesnažil. Jejich nadšení ani hodnoty mi nebyly ničím blíz-ké. Sám bych nikdy nehnul prstem, abych získal rolexky, najky nebo BMW Z3; nikdy jsem se nenaučil ani rozlišovat mezi značkovými a běžnými výrobky. V očích společnosti jsem se samozřejmě mýlil. Uvědomoval jsem si to: můj postoj byl menšinový, a tedy chybný. Mezi košilemi Yves Saint Laurent a jinými košilemi, mezi mokasíny Gucci a André musel být rozdíl. Tento rozdíl jsem si jako jediný ne-uvědomoval; šlo o postižení, které jsem nesměl využívat k odsuzování druhých. Chceme snad po slepci, aby se vydával za znalce post-impresionistické malby? Svou jistě nechtěnou slepotou jsem se vy-čleňoval z živé lidské reality, dostatečně silné na to, aby vyvolávala oddanost a zločiny. Ti mladí svým polodivokým instinktem nepochybně cítili přítomnost krásy; jejich touha byla chvályhodná a zcela v souladu se společenskými normami; vlastně jen stačilo usměrnit její neadekvátní projev.

Když jsem o tom tak přemýšlel, musel jsem nicméně uznat, že Valérie i Marie-Jeanne, jediné dvě aspoň trochu stálé ženy v mém životě, přistupovaly k halenkám Kenzo a kabelkám Prada s naprostou lhostejností; ve skutečnosti, pokud jsem věděl, kupovaly vícemé-ně jakékoliv značky. Jean-Yves, člověk s nejvyšším platem, jakého jsem znal, měl rád polokošile Lacoste; jenže si je pořizoval tak říka-jíc mechanicky, ze starého zvyku, vůbec nesledoval, zda jeho značku nepředstihl v popularitě nový konkurent. Některé úřednice z ministerstva kultury, které jsem znal od vidění (dá-li se to tak říct, neboť jsem mezi jednotlivými setkáními pravidelně zapomínal jejich jmé-no, funkci, ba dokonce obličej), kupovali umělecké oděvy, šlo však bez výjimky o mladé, obskurní návrháře, jejichž věci byly k sehnání v jediném pařížském obchodě, a věděl jsem, že by se nezdráhaly ob-lečení zbavit, kdyby se náhodou jeho tvůrci dostali víc do módy.

Moc firem Nike, Adidas, Armani či Vuitton byla nicméně nezpochybnitelná; mohl jsem se o tom kdykoliv přesvědčit na strán-kách hospodářské přílohy Le Figaro. Kdo přesně, kromě oněch mla-dých z předměstí, však způsobil jejich úspěch? Musely existovat celé sektory společnosti, které mi zůstávaly skryty - pokud za tím ovšem jednoduše nestály zbohatlé třídy třetího světa. Málo jsem procesto-val, málo prožil, a bylo stále zřejmější, že z moderního světa toho moc nechápu.

27. září proběhlo jednání s jedenácti vedoucími prázdninových vesniček Eldorador, kteří se pro tu příležitost sjeli do Évry. Byla to obvyklá schůzka, pořádaná každoročně ve stejnou dobu, aby se zhodnotily letní výsledky a probraly uvažované změny. Tentokrát však měla zvláštní význam. Za prvé tři z vesniček měly změnit správce -smlouva s Neckermannem byla právě podepsána. A za dru-hé vedoucí čtyř ze zbývajících vesniček, které měly přejít pod hla-vičku “Afrodita”, se museli připravit na snížení počtu zaměstnanců o polovinu.

Valérie se jednání neúčastnila, neboť měla schůzku se zástup-cem Italtravu, aby mu projekt představila. Italský trh byl daleko roz-kouskovanější než severoevropský: třebaže byl Italtrav prvním ital-ským cestovním operátorem, nepředstavovala jeho finanční síla ani desetinu TUI; smlouva s ním nicméně mohla zaručit užitečné posíle-ní klientely.

Vrátila se ze schůzky kolem sedmé večer. Jean-Yves seděl sám v kanceláři; jednání právě skončilo.

,,Jak to vzali?”

“Špatně. Ale chápu je: musí mít pocit, že jsou teď na tapetě oni.”

“Chceš vedoucí vyměnit?”

,,Je to nový projekt; bude lepší začít s novými týmy.”

Hlas měl klidný. Valérie na něj překvapeně pohlédla: poslední dobou získal na sebejistotě - a tvrdosti.

“Teď už určitě vyhrajeme. Při polední pauze jsem si vzal stranou šéfa Boky Chiky, vesničky v Santo Domingu. Chtěl jsem si všechno prověřit; chtěl jsem zjistit, jak dokázal mít devadesátiprocentní obsazenost nehledě na sezonu. Vytáčel se, zrozpačitěl, mluvil o týmové práci. Nakonec jsem se ho přímo zeptal, jestli pouštějí na pokoje klientů holky; fakt se mu do toho nechtělo, bál se sankcí. Mu-sel jsem mu říct, že mi to nevadí, naopak, že je to zajímavá iniciativa. Tak se přiznal. Připadalo mu hloupé, že si hosté pronajímají pokoje o dva kilometry dál, často bez tekoucí vody a s rizikem, že je přepad-nou, když přitom v místě mají veškerý komfort. Poblahopřál jsem mu a slíbil, že zůstane vedoucím, i kdyby měl být jediný.”

Stmívalo se; rozsvítil lampu na svém pracovním stole a odmlčel se.

“U ostatních nemám výčitky,” pokračoval. “Všichni mají stejný profil. Jsou to bývalí referenti zábavy, kteří přišli v pravou chvíli, dostali každou holku, co se jim zachtělo, nikdy pořádně nehnuli kostrou, a když povýšili na vedoucího, představovali si, že si budou dál válet šunky až do důchodu. Jejich doba skončila, tím hůř pro ně. Teď budu potřebovat opravdové profíky.”

Valérie si přehodila nohu přes nohu a beze slova se na něj podí-vala.

“Co vlastně tvoje schůzka s Italtravem?”

,,Jo, dobrý. Bez problémů. Hned pochopil, co myslím ,turistikou pro dospělé’, dokonce se pokusil mě balit… To je na Italech prima, aspoň jsou předvídatelní… Zkrátka slíbil mi, že přidá kluby do svých katalogů, ale prý si nemám dělat přílišné iluze: Italtrav je hlavně vel-ké sdružení specializovaných cestovek, sama značka nemá moc vel-kou váhu. Vlastně se chová trochu jako distributor: můžeme se k nim přidat, ale jméno na trhu si musíme udělat sami.”

“A jak jsme na tom se Španělskem?”

“Máme dobré vztahy s Marsansem. Tam je to dost podobné, akorát že jsou ctižádostivější, už nějakou dobu se snaží uchytit ve Francii. Trochu jsem se bála, že jim budeme konkurovat, ale nakonec snad ne, prý bychom se doplňovali.”

Chvilku přemýšlela, než pokračovala:

“A ve Francii uděláme co?”

“Pořád nevím… Možná je to ode mě blbost, ale fakt se bojím moralizátorské kampaně v tisku. Samozřejmě můžeme udělat prů-zkum trhu, otestovat koncept…”

“Těmhle věcem jsi nikdy nevěřil.”

“Ne, to je pravda…” Chvíli váhal. “Vlastně bych to ve Francii viděl na minimální propagaci, výhradně přes síť Auroretour. S re-klamami v úzce zaměřených časopisech, jako jsou FHM nebo Ozvě-na savan. S tím, že v první fázi se fakt zaměříme hlavně na severní Evropu.”

Schůzka s Gottfriedem Rembkem proběhla následující pátek. V předvečer si Valérie udělala uvolňující masku a šla si brzy lehnout. Když jsem se v osm vzbudil, byla už připravená. Výsledek byl uchvacující. Měla černý kostýmek s velmi krátkou sukní, krásně obepínající zadek; pod sáčkem skvěle padnoucí, místy průsvitnou halenku z fialové krajky a šarlatovou vyztuženou podprsenku bohatě odhalující ňadra. Když si sedla proti posteli, spatřil jsem černé pun-čochy, nahoře zesílený proužek se upínal na podvazky. Rty měla zvýrazněné tmavou červení, trochu do fialova, a vlasy svázané do drdolu.

“Tak co, mám to?” zeptala se jízlivě.

“Stokrát. Ach, ženy…” vzdychl jsem. “Sirény pouště…”

“To je můj úbor profesionální svůdkyně. Oblékla jsem se i tro-chu pro tebe; věděla jsem, že se ti to bude líbit.”

“Musíme zerotizovat podnik…” zabrblal jsem. Podala mi šálek kávy.

Dokud neodešla, jenom jsem sledoval, jak přechází po místnosti, vstává a zase si sedá. Když se to tak vezme, nebylo na tom nic zvláštního, vlastně to bylo zcela prosté, ale měla to, bez nejmenších pochyb. Zkřížila nohy: v horní části stehen se objevil tmavší prou-žek, kontrastně zvýrazňující extrémní tenkost nylonu. Zkřížila je dál: o něco výš se ukázal černý krajkový pruh, pak sponka podvazků, bílé nahé tělo, spodek hýždí. Přehodila nohy zpátky a dala je k sobě: všechno zas zmizelo. Sklonila se ke stolu: cítil jsem, jak jí pod látkou tepou prsa. Mohl bych tak trávit hodiny. Byla to snadná, nevinná, nekonečně blažená radost; ryzí příslib štěstí.

Měli sraz ve třináct hodin v restauraci Le Divellec v Univerzitní ulici; Jean-Yves a Valérie přišli o pět minut dřív.

Jak schůzku začneme?” zeptala se Valérie, když vystoupila z ta-xíku.

“No prostě mu řekni, že chceme otevřít bordely pro skopčáky…” Jean-Yves se unaveně zašklebil. “Nedělej si starosti, bude se ptát sám.”

Gottfried Rembke dorazil přesně v jednu. Hned jak vstoupil do restaurace a podal kabát číšníkovi, věděli, že je to on. Pevná, šlacho-vitá postava, blyštivá lebka, přímý pohled, energický stisk ruky: ze všeho čišela lehkost a dynamičnost, dokonale odpovídal představám o velkém šéfovi, přesněji o velkém německém šéfovi. Působil jako člověk, který se do každého dne pouští s radostí, bleskově vstane, aby si dal půlhodinku na rotopedu, a potom zamíří do kanceláře v mercedesu blyštícím se novotou za poslechu ekonomického zpravodajství. “Ten chlap vypadá dokonale…” procedil Jean-Yves mezi zuby a celý usměvavý vstal, aby ho přivítal.

Prvních deset minut mluvil Herr Rembke jen o vaření. Ukázalo se, že zná dobře Francii, její kulturu a restaurace; dokonce vlastnil dům v Provence. “Bezvadný chlap, bezvadný…” pomyslel si Jean-Yves a pohlédl na svůj krevetový vývar s curacaem. “Rock and roll, Gotty,” dodal v duchu a ponořil lžíci do polévky. Valérie si vedla dobře: pozorně naslouchala, jakoby okouzleně, s třpytivýma očima. Chtěla vědět, kde přesně v Provence, jak často tam jezdí atd. Objed-nala si salmi z krabů s červeným ovocem.

“Takže,” pokračovala nezměněným tónem, “ten projekt vás zau-jal.”

“Víte,” řekl rozvážně, “dobře si uvědomujeme, že turistika pro dospělé - lehce na výrazu škobrtl - je jednou z hlavních motivací našich krajanů na zahraničních dovolených - a my je také chápeme, neboť existuje snad příjemnější způsob cestování? Přesto, a to je s podivem, se nad touto skutečností dosud žádná velká společnost váž-ně nezamýšlela - s výjimkou několika pokusů, mimochodem naprosto nedostatečných, zaměřených na homosexuální klientelu. V zásadě, ať už se to jeví jakkoliv překvapivě, máme co do činění s netknutým trhem.”

“Už se o tom mluví, ale musí ještě dojít ke změně myšlení…” zasáhl Jean-Yves a současně si uvědomil, že říká kravinu. “Na obou stranách Rýna…” uzavřel uboze. Rembke mu věnoval chladný po-hled, úplně jako by ho podezíral, že si z něj dělá srandu; Jean-Yves se stáhl ke svému talíři a slíbil si, že až do konce oběda zůstane zti-cha. Valérie to beztak zvládala skvěle. “Nepřenášejme francouzské problémy na Německo…” řekla a nevinně zkřížila nohy. Rembke obrátil pozornost na ni.

“Naši krajané,” pokračoval, “ponecháni napospas sami sobě, se často obracejí na pochybné prostředníky. Sektor obecně je v zajetí nejhrubějšího amatérismu - což představuje obrovskou výzvu pro celý náš obor.” Valérie čile přisvědčila. Číšník přinesl pečeného ko-váče s čerstvými fíky.

“Váš projekt,” navázal, když si prohlédl jídlo, “nás zaujal také proto, že představuje skutečný převrat v tradičním pojetí prázdninového klubu. To, co mohlo být vhodným řešením na začátku sedmdesátých let, už neodpovídá očekáváním moderního spotřebitele. Vzta-hy mezi lidmi na západě se ztížily - čehož samozřejmě všichni litu-jeme…” dodal a opět pohlédl na Valérii, která s úsměvem oddělila nohy.

Když jsem se ve čtvrt na sedm vrátil z kanceláře, byla už doma. Překvapeně jsem sebou trhnul: myslím, že to bylo od začátku našeho společného života poprvé, co přišla takhle brzo. Seděla v rohu gauče, stále v kostýmku, s nohama lehce od sebe. Hleděla do prázdna, jako by myslela na něco šťastného a něžného. V tu chvíli jsem netušil, že právě přihlížím čemusi jako profesionálnímu orgasmu.

,,Jak to šlo?”

“Víc než dobře. Vrátila jsem se hned po obědě, ani jsem se ne-stavila ve firmě; nevěděla jsem, co víc už by se dalo tenhle týden udělat. Nejen že má o projekt zájem, ale chce z něj udělat jeden ze svých hlavních produktů, hned od zimní sezony. Je připraven finan-covat katalog i reklamní kampaň speciálně zacílené na německou veřejnost. Také je prý sám schopen zajistit zaplnění stávajících klu-bů; dokonce se nás ptal, jestli máme rozpracované další projekty. Jediné, co za to chce, je exkluzivita na jeho trhu v Německu, Ra-kousku, Švýcarsku a v Beneluxu; ví, že jednáme také s Neckermannem.

,,Chci na víkend vypadnout,” dodala. “Do jednoho tha-lassoterapeutického centra v Dinardu. Myslím, že to potřebuju. Ces-tou bychom se mohli stavit u našich.”

Za hodinu vyjel vlak z Montparnasského nádraží. Nahromaděné napětí z ní s ubývajícími kilometry celkem rychle opadalo a brzy se vrátila k normálu, tedy byla spíš sexuální a hravá. Poslední budovy předměstských aglomerací mizely v dáli; než TGV vjelo na rovinu u Hurepoix, začalo nabírat maximální rychlost. Směrem k západu od-plouval v téměř neznatelné červeni zbytek dne nad temnou masou obilných sil. Vagon první třídy tvořila malá otevřená kupé; lampičky na stolcích oddělujících sedadla už svítily. Přes uličku seděla pěstěná čtyřicátnice s blond vlasy staženými do drdolu, střední třída, ale fakt klasa, a listovala Madame Figaro. Měl jsem stejné noviny a neú-spěšně se snažil začíst se do růžové hospodářské přílohy. Už několik let jsem se držel teorie, že svět lze rozluštit a pochopit jeho vývoj, odhlédnu-li od všeho týkajícího se politiky, společenských rubrik a kultury; že je možné udělat si správnou představu o historickém vý-voji pouze četbou ekonomických a burzovních zpráv. Nutil jsem se tedy ke každodenní četbě růžové přílohy Figara, občas doplněné ještě suchopárnějšími publikacemi jako Les Écos nebo La Tribune Desfossés. Až dosud nevedla má teze k výsledku. Je sice možné, že se za těmi odměřenými úvodníky a řadami čísel skrývají důležité historické informace; ale pravdou mohl být i opak. Došel jsem k je-dinému jistému závěru, a sice že ekonomie je prostě příšerně nudná. Když jsem zvedl oči od krátkého článku snažícího se analyzovat pád indexu Nikkei, všiml jsem si, že Valérie zase přehazuje nohu přes nohu; na tváři jí hrál potutelný úsměv. “Pekelný pokles na milánské burze,” stačil jsem ještě přečíst, než jsem odložil noviny. Náhle se mi postavil, když jsem uviděl, že se jí podařilo stáhnout si kalhotky. Přesedla si a přitulila se ke mně. Svlékla si sáčko a přikryla mi jím klín. Rychle jsem se podíval napravo: zdálo se, že sousedka je stále začtená do časopisu, konkrétně do článku o zimních zahradách. Sama měla kostýmek s přiléhavou sukní, černé punčochy; celkem, řeklo by se, rajcovní panička. Valérie zajela rukou pod rozložené sako a polo-žila mi ji na úd; měl jsem jen tenké bavlněné kalhoty, dotyk byl strašlivě přesný. Zatím se úplně setmělo. Uvelebil jsem se na sedadle a strčil jí ruku do halenky. Odhrnul jsem podprsenku, objal pravé ňadro a začal jí dráždit bradavku palcem a ukazovákem. Zhruba u Le Mans mi rozepnula zip. Své pohyby už vůbec neskrývala a jsem pře-svědčený, že sousedka si z našeho čísla nenechala nic ujít. Podle mě není možné dlouho vydržet masturbaci, pokud ji provádí někdo opravdu zkušený. Kousek před Rennes jsem se udělal s nedostatečně potlačeným výkřikem. “Budu si muset nechat vyčistit kostým…” řekla Valérie klidně. Sousedka se podívala naším směrem s neskrý-vaným pobavením.

Přece jen ve mně vzbudilo rozpaky, když jsem na nádraží v Saint-Malo uviděl, že s námi nastupuje na spoj do thalassocentra; ale ve Valérii ani trochu, dokonce se s ní dala do řeči na téma jednotlivých léčebných postupů. Osobně jsem nikdy nepochopil, jaké zvlášt-ní účinky mají bahenní koupele, polévání vodou nebo rasové zábaly; druhý den jsem se víceméně spokojil s čvachtáním v bazénu. Zrovna jsem splýval a nejasně vnímal existenci podmořských proudů, které měly působit jako masáž zad, když za mnou připlavala Valérie. “Na-še sousedka z vlaku…” říkala celá bez sebe, “po mně vyjela v jacuzzi.” Nereagoval jsem. “Právě je sama v hamámu,” dodala. Hned jsem vylezl, oblékl si župan a šel za ní. U vchodu do hamámu jsem si sun-dal plavky; erekce pod látkou byla zjevná. Vešli jsme, dal jsem jí přednost do páry - tak husté, že nebylo vidět na dva metry. Ovzduší prosycovala silná, téměř omamná eukalyptová vůně. Zastavil jsem v bělostné horké nicotě a pak uslyšel zasténání z druhé strany místnosti. Uvolnil jsem si pásek županu a popošel blíž; na kůži mi vyvstáva-ly kapky potu. Valérie klečela před ženou a s rukama na jejím zadku jí lízala číču. Žena byla skutečně krásná, měla dokonale oblá silikonová prsa, harmonickou tvář, velká a smyslná ústa. Bez překvapení na mě pohlédla a uchopila mě za úd. Přistoupil jsem ještě blíž a při-tiskl se k ní zezadu, hladil jsem jí prsa a třel se jí pérem o zadek. Roztáhla nohy, předklonila se a opřela se o zeď. Valérie zašátrala v kapse županu a podala mi prezervativ; druhou rukou pokračovala v laskání ženina klitorisu. Vjel jsem do ní naráz, byla otevřená doko-řán; ještě se o něco víc předklonila. Zatímco jsem přirážel, ucítil jsem Valériinu ruku, jak se mi vsouvá mezi stehna a tiskne mi koule. Zno-vu začala ženu lízat; při každém přiražení jsem cítil, jak se jí péro otírá o pusu. Zoufale jsem zatnul pánevní svaly, když žena s dlou-hými šťastnými steny vyvrcholila, a pak jsem ho pomalu vytáhl. Potil jsem se po celém těle, proti své vůli jsem funěl, zavrávoral jsem a musel si sednout na lavičku. Ve vzduchu se dál převalovala oblaka páry. Uslyšel jsem mlasknutí polibku a zvedl hlavu: objímaly se, hruď na hruď.

Znovu jsme se milovali o něco později koncem odpoledne, pak ještě jednou večer a druhý den ráno zase. Taková zběsilost byla tro-chu neobvyklá; oba jsme věděli, že nás čeká těžké období, kdy Valé-rie bude opět zavalená prací, problémy, výpočty. Nebe bylo nepo-skvrněně azurové, počasí téměř teplé; nejspíš jeden z posledních hezkých víkendů před podzimem. Po milování v neděli ráno jsme se dlouho procházeli po pláži. Překvapeně jsem si prohlížel neoklasicis-tické, poněkud kýčovité budovy hotelů. Na konci pláže jsme usedli na skaliska.

“Předpokládám, že ta schůzka s Němcem byla důležitá,” řekl jsem. “Že je to začátek, nová výzva.”

“To je naposled, Micheli. Když se nám tohle podaří, máme na dlouho klid.”

Podíval jsem se na ni nevěřícně a trochu smutně. Takovým argumentům jsem moc nevěřil, trochu mi připomínaly jisté dějepisné knihy, v nichž politici vykládají o opravdu poslední válce, která po-vede k definitivnímu míru.

“Neříkalas mi právě ty,” řekl jsem mírně, “že principem kapitalismu je neustálý válečný stav, nekonečný boj?”

“To je pravda,” odpověděla bez váhání. “Ale nemusí bojovat po-řád titíž.”

Nad hlavy se nám vznesl racek, vystoupal vzhůru, zamířil nad oceán. Na tomto konci pláže jsme byli téměř sami. Dinard byly vskutku klidné lázně, aspoň v tuto dobu. Přiběhl k nám labrador, očichal nás a zase odešel; jeho pány jsem nikde neviděl.

“Fakt,” stála si na svém. “Když se bude dařit, jak doufáme, uve-deme koncept do spousty zemí. Jenom v Latinské Americe máš Bra-zílii, Venezuelu, Kostariku. Můžeme snadno otevřít kluby v Kame-runu, v Mozambiku, na Madagaskaru, na Seychelách. I v Asii jsou okamžité možnosti: Čína, Vietnam, Kambodža. Do dvou do tří let se můžeme stát nezpochybnitelným vzorem; a nikdo se neodváží investovat na stejném trhu: konkurenční výhoda bude naše.”

Neodpověděl jsem, žádná odpověď mě nenapadala; koneckonců ten nápad vzešel ode mě. Blížil se příliv; v písku se tvořily rýhy a mizely nám u nohou.

“Navíc,” pokračovala, “si tentokrát nezapomeneme říct o slušný balík akcií. Když budeme mít úspěch, nemůžou nám ho odmítnout. No a akcionáři už nebojují: bojují za ně jiní.”

Zastavila se, váhavě se na mě podívala. To, co říkala, mělo hla-vu i patu a vycházelo z určité logiky. Trochu se zvedal vítr; začínal jsem mít hlad. Hotelová restaurace byla výtečná: měli naprosto čers-tvé mořské plody, lahodné a vynalézavé rybí pokrmy. Vrátili jsme se po vlhkém písku.

,,Já mám peníze…” řekl jsem náhle, “nezapomínej, že mám pe-níze.” Zarazila se a překvapeně na mě pohlédla; ani já nepočítal, že tohle řeknu.

“Vím, že se to už nedělá, aby muž ženu zaopatřoval,” pokračo-val jsem trochu rozpačitě, “ale nic nás nenutí být jako ostatní.”

Podívala se mi do klidně do očí. “Až dostaneš peníze za dům, budou to se vším všudy nejvýš tři miliony franků…” řekla.

“Hm, trochu míň.”

“To nestačí; ne úplně. Chce to ještě malý přídavek.” Opět se da-la do kroku, dlouho mlčela. “Věř mi…” řekla, když jsme vcházeli do skleněného přístěnku restaurace.

Po jídle, než jsme se vydali na nádraží, jsme se zastavili u Valé-riiných rodičů. Vysvětlila jim, že bude mít zase spoustu práce; prav-děpodobně se za nimi nedostane do Vánoc. Její otec se rezignovaně usmál. Je to dobrá dcera, řekl jsem si, oddaná a pozorná; je také smy-slná, něžná a odvážná milenka; a pravděpodobně bude, když na to přijde, milující a moudrá matka. “Žár její - žár ohně, plamen Hospo-dinův.” Opět jsem se zamyslel, čím jsem si vlastně ženu jako Valérie zasloužil. Nejspíš ničím. Rozpínání světa konstatuji, říkal jsem si; empiricky a v dobré víře je konstatuji; nemohu dělat nic jiného než je konstatovat.

12

Koncem října zemřel Jeanu-Yvesovi otec. Audrey s ním odmítla jet na pohřeb; ostatně to čekal, zeptal se jí jen pro formu. Měl to být skromný obřad: on jedináček, k tomu pár příbuzných, přátelé prakticky žádní. Otec si vyslouží kratičký nekrolog v bulletinu absolventů vojenské technické školy; a tím to skončí, brázda se uzavře; poslední dobou už skutečně nikoho nevídal. Jean-Yves nikdy pořádně nepochopil, co ho přimělo odstěhovat se na penzi do této nudné oblasti, venkovské v tom nejsmutnějším slova smyslu, k níž ho ani nic ne-poutalo. Určitě poslední záchvěv masochismu, který ho provázel víceméně celý život. Po skvělých studiích zabředl do šedé kariéry výrobního inženýra. Přestože vždy toužil mít dceru, zakázal si víc než jedno dítě - prý proto, aby mu zajistil lepší vzdělání; argument však nedával smysl, plat měl relativně slušný. Vypadal, že si na ženu spíš zvykl, než by ji miloval; možná byl pyšný na synovy pracovní úspěchy - ale fakt je, že o nich nikdy nemluvil. Neměl koníčky ani skutečnou zábavu kromě chovu králíků a luštění křížovek v La Ré-publique du Centre-Ouest. Asi omylem předpokládáme u lidí něja-kou tajnou vášeň, podíl tajemna, trhlinu; kdyby měl Jean-Yvesův otec mluvit o svých niterných přesvědčeních, o hlubokém smyslu života, pravděpodobně by mohl konstatovat jen lehké zklamání. Také jeho oblíbená věta, kterou ho Jean-Yves slyšel opakovat nejčastěji a která nejlépe shrnovala jeho vnímání lidského údělu, se omezovala na jediné slovo; “Stárneme.”

Jean-Yvesova matka projevila nad událostí rozumný zármutek - nakonec přece jen šlo o celoživotního společníka -, ale nevypadala doopravdy otřeseně. “Hodně se v poslední době zhoršoval…” poznamenala. Příčiny úmrtí byly natolik nejasné, že se dalo klidně mluvit o celkové únavě, ne-li sklíčenosti. “Neměl už do ničeho chuť…” řekla ještě matka. Taková byla zhruba její pohřební řeč.

Audreyina nepřítomnost pochopitelně neprošla bez povšimnutí, ale během obřadu se matka zdržela komentáře. Večeře byla střídmá - nikdy ostatně nebyla dobrá kuchařka. Dobře věděl, že dříve nebo později na téma dojde. Vzhledem k okolnostem se mu nešlo dost dobře vyhnout například zapnutím televize, jak míval ve zvyku. Matka douklidila nádobí a pak si sedla proti němu s lokty na stole.

“Co tvoje žena, jde to?”

“Nic moc…” Několik minut to rozváděl, až začal nudit sám se-be; nakonec prohlásil, že uvažuje o rozvodu. Věděl, že jeho matka Audrey nesnáší, protože jí znemožňuje styk s vnoučaty; v tom se jí dalo dát za pravdu, i když její vnoučata po setkání s ní také nijak netoužila. Za jiných okolností by si na ni, pravda, mohla zvyknout; aspoň u Angeliky ještě nebylo pozdě. Jenže jiné okolnosti znamenaly jiný život, samé obtížně myslitelné věci. Jean-Yves vzhlédl k matči-ně tváři s šedivějícím drdolem a přísnými rysy: těžko zakoušet k této ženě nával něhy nebo citu; co si jen vzpomínal, nikdy nebyla zrovna na mazlení; stejně těžké bylo představit si ji jako smyslnou, žhavou milenku. Náhle mu došlo, že otec zřejmě prožil naprosto podělaný život. To ho hluboce zasáhlo a křečovitě sevřel hrany stolu: tentokrát je to příliš nezvratné, příliš definitivní. Zoufale se pokusil vybavit si chvíli, kdy viděl otce rozzářeného, radostného, upřímně šťastného ze života. Možná jednou, když ho jako pětiletého učil sestavovat kovo-vou stavebnici. Ano, otec míval rád mechaniku, z celého srdce -vzpomínal na jeho zklamání, když mu oznámil, že půjde studovat ekonomii; nakonec to možná k vyplnění života stačilo.

Druhý den se krátce prošel po zahradě, která mu popravdě nic moc neříkala, nepřipomínala mu žádnou vzpomínku z dětství. Králíci nervózně dupali v kotcích, ještě nedostali nažrat: matka se je chystala neprodleně prodat, starala se o ně nerada. Když se to tak vezme, byli v celé věci hlavními poraženými, jedinými skutečnými oběťmi otco-vy smrti. Jean-Yves vzal pytel granulí a nasypal jim do žlábků jako gesto na otcovu památku.

Odjel brzy, těsně před pořadem Michela Druckera, přesto kou-sek před Fontainebleau uvízl v nekonečných zácpách. Vyzkoušel několik stanic, nakonec rádio vypnul. Čas od času se kolona posunu-la o pár metrů; slyšel jen hučení motorů, bušení občasných kapek deště na přední sklo. Jeho duševní rozpoložení ladilo s touto melan-cholickou prázdnotou. Jediný pozitivní prvek víkendu je, pomyslel si, že už neuvidí Johannu; konečně se rozhodl holku na hlídání vyhodit. Novou, jménem Eucharistie, mu doporučila sousedka: pocházela z Beninu, byla pečlivá, dobře se učila; v patnácti už byla v sextě na přírodovědné větvi. Chtěla se stát lékařkou, možná pediatričkou; v každém případě to s dětmi uměla. Dařilo se jí odtrhnout Nicolase od videoher a uložit ho před desátou, což sami nikdy nedokázali. K An-gelice byla milá, krmila ji, koupala, hrála si s ní; maličká ji očividně zbožňovala.

Dorazil kolem půl jedenácté, vyčerpaný z cesty; pokud si vzpo-mínal, Audrey letěla na víkend do Milána; vracet se měla zítra ráno, půjde rovnou do práce. Rozvodem se jí aspoň sníží životní standard, pomyslel si se zlým uspokojením; je pochopitelné, že oddaluje chvíli, kdy na něj přijde řeč. Nicméně nešla tak daleko, aby předstírala ná-vraty citu nebo něžná vzplanutí; to jí musel přiznat k dobru.

Eucharistie seděla na gauči a četla Život, návod k použití od Ge-orgese Pereca v kapesním vydání; všechno proběhlo v pořádku. Sklenici pomerančového džusu neodmítla; sám si nalil koňak. Když se vrátil, většinou mu vyprávěla, co dělali přes den; trvalo to pár mi-nut a pak odešla. Udělala to i tentokrát; když si doléval koňak, uvě-domil si, že vůbec neposlouchal. “Zemřel mi otec …” řekl a současně si to znova uvědomil. Eucharistie zmlkla a váhavě na něj pohlédla; moc nevěděla, jak reagovat, ale zřejmě se mu podařilo přitáhnout její pozornost. “Rodiče spolu nebyli šťastní…” pokračoval a tento druhý výrok byl ještě horší: jako by popíral jeho vlastní existenci, zbavoval ho svým způsobem práva na život. Byl plodem nešťastného, špatně poskládaného svazku, něčeho, co raději nemělo být. Zmateně se roz-hlédl: nejpozději za několik měsíců tenhle byt opustí, už neuvidí ty-hle záclony ani nábytek; všechno už jako by praskalo, ztrácelo na konzistenci. Jako by seděl ve výstavní hale velkého obchodního do-mu po zavírací hodině; nebo na fotografii katalogu, v každém přípa-dě někde, co ve skutečnosti neexistovalo. Neohrabaně se zvedl, přistoupil k Eucharistii, prudce dívku stiskl v náručí. Zasunul jí ruku pod svetr: její tělo bylo živé, skutečné. Naráz se vzpamatoval a v rozpacích ztuhl. I ona se přestala vzpouzet. Podíval se jí zpříma do očí a pak ji políbil na ústa. Odpověděla na polibek, přitiskla svůj ja-zyk na jeho. Klouzal rukou výš až k prsům.

Pomilovali se beze slova v pokoji; rychle se vysvlékla a klekla si na posteli, aby se jí zmocnil. I po vyvrcholení zůstali několik minut mlčky a vyhýbali se tomu, co se stalo. Opět mu vylíčila den, co děla-la s dětmi; pak mu řekla, že nemůže zůstat přes noc.

Dělali to ještě mnohokrát, vlastně pokaždé, když přišla v násle-dujících týdnech. Víceméně čekal, že nastolí otázku legitimnosti je-jich vztahu: přece jen jí bylo pouhých patnáct a jemu třicet pět; v krajním případě mohl být jejím otcem. Vůbec ale nevypadala, že by se na věci chtěla dívat z téhle perspektivy: ale jak tedy? Nakonec mu došlo, že jednoduše z hlediska rozkoše, a vyvolalo to v něm nával citu a vděku. Manželství ho nepochybně poznamenalo, odstřihlo od reality: prostě zapomněl, že některé ženy se v určitých případech rády milují z rozkoše. Nebyl Eucharistiným prvním mužem, vloni už měla jednoho kluka z oktávy, kterého pak ztratila z očí; některé věci však neznala, například felaci. Poprvé se ovládl, nechtěl se jí udělat do pusy; ale brzy si všiml, že to má ráda, nebo spíš že ji baví cítit, jak z něho stříká sperma. Obvykle mu nedělalo žádné potíže přivést ji k orgasmu; sám pociťoval nesmírnou blaženost, když cítil v náručí její pevné, pružné tělo. Byla inteligentní, zvídavá; zajímala se o jeho práci a kladla mu spoustu otázek: měla zhruba všechno, co Audrey chybělo. Firemní prostředí pro ni bylo neznámým a exotickým svě-tem, jehož obyčeje chtěla poznat; všechny ty otázky by nikdy nepo-ložila tátovi - jenž by jí stejně neuměl odpovědět, pracoval ve státní nemocnici. Měli zkrátka, říkal si se zvláštním pocitem relativismu, vyvážený vztah. Stejně bylo štěstí, že neměl jako první dceru; nebylo mu moc jasné, jak by se za určitých okolností - a hlavně proč - vy-hnul incestu.

Tři týdny od první soulože mu Eucharistie oznámila, že má no-vého kluka; za těchto okolností bylo lepší přestat, respektive nešlo to už tak snadno. Vypadal tak nešťastně, že mu při následujícím setkání nabídla, že mu ho bude dál kouřit. Sice přesně nechápal, v čem to bude méně závážné, jenže pocity svých patnácti let tak jako tak ví-ceméně zapomněl. Když se vrátil, dost dlouho mluvili o tom či onom; o správné chvíli rozhodovala vždy ona. Svlékla se do půl těla, nechala si hladit prsa; potom se opřel o zeď a ona si před ním klekla. Díky jeho sténání velmi jasně rozpoznala okamžik, kdy se udělá. Tehdy odtáhla obličej; drobnými, přesnými pohyby si nasměrovala ejakulaci někdy na prsa, někdy do úst. Ve tváři měla v tu chvíli radostný, téměř dětský výraz; když na to vzpomínal, melancholicky si říkal, že je teprve na začátku milostného života a ještě udělá šťast-nými mnoho milenců; prostě se potkali a už to bylo štěstí.

Další sobotu, ve chvíli, kdy mu ho Eucharistie s přivřenýma očima a pusou dokořán začínala nadšeně honit, zahlédl zčistajasna svého syna, jak nahlíží do obýváku. Zachvěl se, odvrátil zrak; když opět vzhlédl, dítě bylo pryč. Eucharistie si ničeho nevšimla; zajela mu rukou mezi stehna, jemně stiskla varlata. Tu se ho zmocnil zvláštní pocit nehybnosti. Zjevilo se mu cosi jako odhalená slepá ulička. Generace se pomíchaly a příbuzenství ztratilo smysl. Přitáhl si Eucharistina ústa k údu; aniž věděl proč, cítil, že je to naposledy, a potřeboval její pusu. Jakmile sevřela rty, dlouze, opakovaně se vy-stříkal, péro jí cpal co nejdál do krku, tělem mu škubalo. Potom k němu vzhlédla; nechal ruce položené na dívčině hlavě. Setrvala s údem v puse dvě tři minuty, se zavřenýma očima pomalu přejížděla jazykem po žaludu. Těsně předtím, než odešla, jí řekl, že už v tom nebudou pokračovat. Nevěděl přesně, co mu brání; kdyby syn promluvil, jistě by mu to při rozvodovém řízení přitížilo; ale bylo v tom ještě něco dalšího, co nedokázal analyzovat. Vyprávěl mi to o týden později nepříjemným sebeobviňujícím tónem a žádal mě, abych nic neříkal Valérii. Trochu mě nudil, po pravdě řečeno mi zcela unikalo, v čem je problém; čistě z úslužnosti jsem nicméně předstíral zájem, zvažoval klady a zápory, ale vůbec jsem té situaci nevěřil, připadal jsem si trochu jako v pořadu Mireille Dumasové.

V pracovní oblasti ovšem všechno klape, oznámil mi s uspokojením. Problém hrozil před několika týdny s thajským klubem: aby dostál očekávání zákazníků v této lokalitě, musel nevyhnutelně přidat nový bar s hosteskami a masážní salon, což bylo v rámci nabídky hotelu poněkud obtížně obhajitelné. Zatelefonoval Gottfriedu Remb-keovi. Šéf TUI našel rychle řešení: měl na místě partnera, čínského obchodníka se sídlem v Phuketu, který může vybudovat hned vedle hotelu zábavní centrum. Německý operátor měl zjevně skvělou nála-du, věci vypadaly slibně. Začátkem listopadu obdržel Jean-Yves exemplář katalogu pro německou veřejnost; okamžitě zkonstatoval, že se teda nežinýrovali. Na všech fotkách byly místní holky nahoře bez v miniaturních tangách nebo průsvitných sukénkách; v záběrech na pláži nebo přímo na pokojích se mlsně usmívaly a olizovaly si rty: nebylo dost dobře možné se splést. Něco takového, poznamenal k Valérii, by ve Francii nikdy neprošlo. Je zvláštní, pokračoval v mo-nologu, že se sice čím dál víc blížíme sjednocené Evropě a myšlenka na federaci států je čím dál naléhavější, ale přesto nedochází k uniformizaci v oblasti mravnostní legislativy. Zatímco v Holandsku a Německu má prostituce oficiální místo a drží si určitý status, ve Francii mnozí volají po jejím zákazu, ne-li trestání zákazníků jako ve Švédsku. Valérie se na něj překvapeně podívala: poslední dobou byl divný, pouštěl se stále častěji do neproduktivních, bezpředmětných úvah. Sama zvládala obrovské porce práce, metodicky a s jakýmsi chladným odhodláním; často přijímala rozhodnutí, aniž se s ním radi-la. Nebyla na to doopravdy zvyklá a někdy mi připadalo, že bloudí, váhá; generální ředitelství nezasahovalo, nechávalo jim naprostou volnost. “Čekají, to je všechno, čekají, jestli uspějeme, nebo si natlu-čeme,” svěřila mi jednou s potlačovaným vztekem. Měla nepochybně pravdu, nemohl jsem jí protiřečit; taková byla pravidla hry.

Já osobně neviděl žádný důvod, proč by sexualita neměla vstoupit na pole tržní ekonomiky. Existovalo mnoho způsobů, jak získat peníze, čestných i nečestných, duševních, nebo naopak brutálně tě-lesných. Daly se vydělat inteligencí, talentem, silou nebo odvahou, nebo dokonce vlastní krásou; daly se vydělat také banální souhrou šťastných náhod. Nejčastěji vedla cesta k penězům přes dědictví, jako v mém případě; problém se tak přesouval na předchozí generaci. Peníze na této planetě vydělali velmi různorodí lidé: bývalí vrcholoví sportovci, gangsteři, umělci, modelky, herci; mnoho šikovných podnikatelů a finančníků; také několik techniků a vzácněji vynálezců. Peněz se občas dosahovalo mechanicky, pouhým hromaděním; nebo naopak odvážným činem, korunovaným úspěchem. To vše nemělo žádný smysl, ale vypovídalo to o značné pestrosti. Naproti tomu kri-téria sexuálního výběru byla extrémně jednoduchá: omezovala se na mládí a fyzickou krásu. Tyto vlastnosti nepochybně měly svou cenu, ale nikoliv nekonečnou cenu. Situace byla samozřejmě jiná v minu-lých stoletích, kdy sexualita přece jen zásadně souvisela s rozmnožo-váním. Aby lidstvo udrželo genetickou hodnotu druhu, muselo při-kládat prvořadý význam kritériím zdraví, síly, mládí, fyzické zdat-nosti - a krása byla jen jejich praktickou syntézou. Dnes se to má jinak: krása neztratila nic ze své hodnoty, ta se však stala zpeněžitelnou, narcistickou. Jestliže má sexualita opravdu vstoupit mezi směn-né statky, nejlepším řešením je nepochybně využít jako univerzální-ho zprostředkovatele peněz, které už poskytly přesnou protihodnotu inteligence, talentu, technických schopností; které již umožnily dokonalou standardizaci názorů, vkusu, způsobů života. Boháči se na rozdíl od aristokratů nevydávají za lidi přirozeně odlišné od zbytku populace; vydávají se pouze za bohatší. Na peníze, pojem abstraktní povahy, nemá vliv tělesný vzhled, věk, inteligence ani původ - ani vlastně nic jiného než peníze samé. Mí evropští předci staletí tvrdě pracovali; rozhodli se ovládnout a pak změnit svět, a do jisté míry se jim to podařilo. Dělali to kvůli ekonomickým zájmům, ze záliby v práci, ale také proto, že věřili v nadřazenost své civilizace: vymysleli sen, pokrok, utopii, budoucnost. Toto vědomí civilizační mise se v průběhu dvacátého století vytratilo. Evropané, nebo aspoň někteří, sice pracují dál, a někdy tvrdě, ale jen kvůli zisku nebo neurotické oddanosti práci; nevinné vědomí jejich přirozeného práva vládnout nad světem a směrovat jeho dějiny zmizelo. V důsledku společného úsilí je sice Evropa stále ještě bohatým kontinentem; ale inteligenci a urputnost, vlastnosti, jaké prokázali mí předci, jsem očividně dávno ztratil. Jako dobře situovaný Evropan jsem si mohl v jiných zemích za babku obstarat jídlo, služby a ženy; jako dekadentní Evropan, vě-domý si své blízké smrti, jemuž se stal egoismus vlastním, jsem ne-viděl jediný důvod, proč si to nedopřát. Zároveň jsem si však uvě-domoval, že taková situace je neudržitelná, že lidé jako já nejsou schopní zajistit přežití společnosti, ba možná jsou jednoduše nehodní života. Nastanou nebo už probíhají mutace, které se mne však nijak netýkají; mou jedinou opravdovou motivací je dostat se z těchhle sraček co možná nejrychleji. Listopad byl chladný, nevlídný; poslední dobou už jsem tolik nečetl Augusta Comta. Ve Valériině nepří-tomnosti mě nejvíce bavilo sledovat francouzským oknem pohyb mraků. Nad Gentilly se koncem odpoledne slétala veliká hejna špač-ků a vykreslovala na nebi šikmé plochy či spirály; dost mě lákalo dávat jim smysl, vykládat si je jako předzvěst apokalypsy.

13

Jednou večer jsem cestou z práce potkal Lionela; neviděl jsem ho dobrý rok od zájezdu Thajské tropy. Přesto jsem ho kupodivu okamžitě poznal. Trochu mě překvapilo, že na mě tak zapůsobil; nevzpomínal jsem si ani, že bych s ním tehdy mluvil.

Prý se má dobře. Pravé oko mu zakrýval kulatý gázový obvaz. Měl pracovní úraz, něco vybuchlo; ale jde to, ošetřili ho včas, pade-sát procent zrakových schopností se mu obnoví. Pozval jsem ho na skleničku do kavárny u Palais-Royal. Uvažoval jsem, zda bych pří-padně stejně snadno poznal Roberta, Josiane, ostatní členy skupiny; pravděpodobně ano. Toto zjištění mě dvakrát nepotěšilo; paměť se mi neustále plnila v podstatě naprosto zbytečnými informacemi. Ja-kožto lidská bytost jsem byl obzvlášť povolaný k rozpoznávání a ukládání obrazů jiných lidí. Nic není člověku tak užitečné jako člo-věk. Důvod, proč jsem Lionela pozval, mi nebyl úplně jasný; rozhovor se určitě zadře. Abych tomu aspoň na chvíli předešel, zeptal jsem se ho, zda měl možnost vrátit se do Thajska. Ne, a chuť mu zrovna nechyběla, ale cesta byla bohužel trochu drahá. Viděl někoho z účastníků? Ne, nikoho. Sdělil jsem mu, že jsem se sešel s Valérií, možná si na ni vzpomíná, a že spolu dokonce žijeme. Vypadal šťast-ně, že to slyší; oba jsme na něj udělali dobrý dojem. Nemá moc pří-ležitostí cestovat, řekl mi; a ta dovolená v Thajsku je pro něj celkově jednou z nejlepších vzpomínek. Jeho prostota, naivní touha po štěstí mě začínaly dojímat. Tehdy jsem učinil gesto, které bych i dnes, když si na ně vzpomenu, označil za dobré. Obecně nejsem dobrý člověk, dobrota nepatří mezi mé povahové rysy. Lidumilnost mě odpuzuje, osud druhých je mi obvykle lhostejný, dokonce si nepamatuji, že bych kdy pociťoval jakoukoliv solidaritu. Toho večera jsem nicméně Lionelovi vysvětlil, že Valérie pracuje v cestovním ruchu, její firma se chystá otevřít nový klub v Krabi a můžu mu bez pro-blémů sehnat týdenní pobyt s padesátiprocentní slevou. Byl to pochopitelně naprostý výmysl; ale už jsem se rozhodl, že zbytek dopla-tím. Možná že jsem si do určité míry snažil honit triko, ale také jsem mu myslím upřímně přál, aby zase poznal rozkoš pod zkušenýma rukama mladých thajských prostitutek, byť třeba na jediný týden v životě.

Když jsem setkání vylíčil Valérii, podívala se na mně trochu rozpačitě; vůbec si na Lionela nepamatovala. Právě to byl problém toho kluka, nebyl špatný, ale neměl žádnou osobnost: byl příliš rezervovaný, pokorný, těžko si na něj uchovat nějakou vzpomínku. “Když ti to udělá radost…” řekla. “Dokonce nebude muset platit ani padesát procent, chystala jsem se ti to říct, dostanu pozvánky na inauguraci, bude 1. ledna.” Druhý den jsem Lionelovi zavolal, že má pobyt zdarma; to už na něj bylo moc, nechtěl mi věřit, dokonce mi celkem trvalo, než vůbec přijal.

Téhož dne mi přišla ukázat svou tvorbu jedna mladá umělkyně. Jmenovala se Sandra Heksjtovoian nebo tak nějak, každopádně si to jméno nezapamatuji; kdybych byl její agent, doporučil bych jí Sand-ra Hallyday. Mladičká, kalhoty a tričko, dost nevýrazná, s trochu kulatým obličejem a krátkými černými kudrnatými vlasy; právě do-studovala výtvarnou akademii v Caen. Vysvětlila mi, že pracuje vý-hradně se svým tělem; znepokojeně jsem ji sledoval, jak otvírá des-ky. Doufal jsem, že nevytáhne fotky prstů na nohou po plastické operaci nebo podobné záležitosti, kterých jsem si už celkem užil. Ovšem nabídla mi jen pohlednice, které nechala vyrobit z obtisků své kun-dičky, namáčené v různých barvách. Vybral jsem si tyrkysovou a slézovou; trochu mě mrzelo, že jsem na oplátku nepřinesl fotky své-ho ptáka. To všechno bylo sice fajn, ale podobné věci, jestli jsem si dobře vzpomínal, dělal už Yves Klein před čtyřiceti lety; nebude snadné její věci prosadit. Samozřejmě, připustila, je to třeba brát jako stylistické cvičení. Načež vytáhla z kartonu složitější dílo, sestavené ze dvou různě velkých kol spojených tenkou gumovou páskou; zaří-zení se spouštělo klikou. Gumovou pásku pokrývaly malé umělohmotné, víceméně pyramidovité výčnělky. Zabral jsem za kliku a položil prst na pásku v pohybu; vyvolávalo to určité tření, na dotek celkem příjemné. “To jsou odlitky mého klitorisu,” oznámila mi dív-ka; ihned jsem prst sundal. “Nafotila jsem ho endoskopem při erekci a pak to dala do kompu. V trojrozměrném softwaru jsem dostala ob-jem, vymodelovala to ray-tracingem a údaje poslala do továrny.” Měl jsem pocit, že se nechává trochu unést technickými aspekty. Znovu, spíš bezděčně, jsem vzal za kliku. “Člověk má chuť si sáh-nout, co?” pokračovala s uspokojením. “Uvažovala jsem, že k tomu přidělám odpor, kterým by se rozsvěcela žárovka. Co si o tom myslí-te?” Vlastně jsem byl proti, připadalo mi, že by to narušovalo jedno-duchost konceptu. Na současnou umělkyni byla ta holka docela milá; měl jsem sto chutí jí navrhnout, aby si šla s námi někdy zasouložit, cítil jsem, že by si s Valérií rozuměly. Na poslední chvíli jsem si uvědomil, že vzhledem k mému postavení by to mohlo být chápáno jako sexuální obtěžování; sklesle jsem si prohlížel zařízení před se-bou. “Víte,” řekl jsem, “já mám na starost hlavně účetní stránku projektů. Na estetické hledisko se musíte zeptat slečny Durryové. Dopo-ručuji, abyste si s ní domluvila schůzku.” Napsal jsem jí na vizitku jméno a pevnou linku na Marie-Jeanne; nakonec v otázce klitorisů je jistě povolaná. Holka vypadala trochu rozhozeně, ale přesto mi poda-la pytlík plný umělohmotných pyramidek. “Dám vám několik vzor-ků,” řekla, “v továrně mi jich udělali hodně.” Poděkoval jsem a doprovodil ji k východu z oddělení. Než jsme se rozloučili, zeptal jsem se jí, zda jsou odlitky v životní velikosti. Přirozeně, odpověděla, to patří k mému pojetí.

Toho večera jsem si pozorně prohlédl Valériin poštěváček. Ni-kdy jsem mu vlastně nevěnoval zvláštní pozornost; hladil jsem ji nebo lízal podle celkového schématu, pamatoval jsem si polohu, úh-ly, rytmus vhodných pohybů; ale nyní jsem malý orgán, který se mi chvěl před očima, velmi dlouze sledoval. “Co děláš?” zeptala se překvapeně po pěti minutách s roztaženýma nohama. - “To je umělecké pojetí…” řekl jsem a honem ji trochu olízl, abych zklidnil její netrpě-livost. V dívčině odlitku pochopitelně chyběly chuť a vůně; ale jinak se nepochybně podobal. Dokončil jsem průzkum, oběma rukama jsem Valérii roztáhl číču a přesnými pohyby jazyka jí začal dráždit klitoris. Vystupňovalo snad její touhu čekání? Nebo mé přesnější a pozornější pohyby? V každém případě vyvrcholila téměř okamžitě. Když se to tak vezme, pomyslel jsem si, je ta Sandra spíš dobrá umělkyně; svou tvorbou vybízí k novému pohledu na svět.

14

Od počátku prosince bylo jasné, že kluby Afrodita budou bomba a pravděpodobně historický úspěch. Listopad je v turistickém prů-myslu tradičně nejtěžší. V říjnu jsou ještě občas zájezdy úplného konce sezony; v prosinci nastupuje období svátků; kromě několika poučených a ostřílených seniorů je však vzácné, velmi vzácné, že by lidé odjížděli na dovolenou v listopadu. Přitom první nahlášené vý-sledky klubů byly vynikající: formule se setkala s okamžitým úspě-chem, dalo se dokonce mluvit o horečce. Toho večera, kdy dorazila první čísla, jsem šel s Jeanem-Yvesem a Valérií na večeři; díval se na mě trochu podivně, natolik výsledky převyšovaly jeho očekávání: celý měsíc přesahovala obsazenost klubů nezávisle na destinaci pěta-devadesát procent “No jo, sex…” řekl jsem rozpačitě. “Lidi sex po-třebují, jenže bojí se to přiznat.” To vše vybízelo k zamyšlení, téměř k tichu; číšník přinesl antipasti. “Otevření Krabi bude síla…” pokra-čoval Jean-Yves. “Volal mi Rembke, všechno je už tři neděle zamlu-vené. A ještě lepší je, že se nic neobjevilo v médiích, ani řádka. Ne-nápadný úspěch, masový, a přitom důvěrný; přesně co jsme chtěli.”

Konečně se rozhodl najmout si menší byt a odejít od ženy; klíče měl dostat až po Novém roce, ale už teď mu to prospělo, připadal mi uvolněnější. Byl relativně mladý, hezký a opravdu bohatý: nic z toho ještě nemusí pomáhat žít, docházelo mi trochu s úlekem; ale aspoň to pomáhá vzbuzovat touhu ostatních. Pořád se mi nedařilo pochopit jeho ambice, zarputilost, s níž se snažil uspět v kariéře. Pochybuji, že by tím motorem byly peníze: platil vysoké daně a neměl zálibu v luxusu. Oddanost firmě či altruismus obecně taky ne: těžko považo-vat rozvoj světové turistiky za šlechetnou věc. Jeho ambice existovaly nepodmíněně, samy o sobě: spíš než ze záliby v moci nebo ze sou-těživosti bezpochyby vycházely z touhy něco vytvořit - nikdy jsem ho neslyšel mluvit o kariéře bývalých spolužáků z ekonomky a ne-myslím, že se s nimi srovnával. Tedy vlastně šlo o tutéž úctyhodnou motivaci, jaká vysvětlovala rozvoj lidské civilizace. Příslušné spole-čenské ocenění spočívalo ve vysokém platu; za jiných režimů by mělo podobu šlechtického titulu nebo privilegií náležejících členům nomenklatury; nemyslím, že by se tím něco změnilo. Ve skutečnosti Jean-Yves pracoval proto, že pracoval rád; bylo to zároveň záhadné i prosté.

15. prosince, dva týdny před thajskou inaugurací, mu znepokojeně volali z TUI. V Hat Yai na úplném severu země unesli němec-kého turistu a mladou Thajku, která ho doprovázela. Místní policie dostala nejasný vzkaz ve špatné angličtině, který nevznášel žádné požadavky - ale uváděl, že oba mladí lidé budou popraveni kvůli chování neslučitelnému se zákonem islámu. V příhraniční oblasti s Malajsií už několik měsíců skutečně operovala islámská hnutí pod-porovaná Libyí; poprvé ale zaútočili na lidi.

18. prosince vyhodili nahá a zmrzačená těla mladých lidí z ná-klaďáku uprostřed hlavního náměstí. Dívku ukamenovali, vyřádili se na ní s extrémní zuřivostí; kůži měla všude rozbitou, místo těla jednu velkou opuchlinu. Němce podřízli a vykastrovali, pyj a varlata měl nacpané v puse. Tentokrát se zpráva objevila ve všech německých novinách, několik krátkých článků vyšlo i ve Francii. Tisk se rozhodl fotografie obětí nezveřejnit, ale stejně se brzy objevily na běžných internetových serverech. Jean-Yves volal do TUI každý den: zatím nebyl důvod k poplachu; lidé se drželi svých prázdninových plánů, jen minimum pobyty rušilo. Thajský premiér nepřestával uklidňovat veřejnost; pravděpodobně šlo o izolovanou akci, všechna známá teroristická hnutí únos a vraždu odsoudila.

Od našeho příjezdu do Bangkoku jsem nicméně cítil určité napě-tí, hlavně ve čtvrti Sukhumvit, kde přebývala většina turistů ze Středního východu. Pocházeli zejména z Turecka a Egypta, ale občas i z mnohem tvrdších islámských států, jako je Saudská Arábie nebo Pákistán. Když procházeli davem, cítil jsem, jak se na ně upírají ne-přátelské pohledy. U vchodu do několika barů s dámskou společností jsem viděl nápisy “NO MUSLIMS HERE”; majitel jednoho baru v Patpongu to dokonce krasopisně rozvedl v následujícím vzkazu: “We respekt your Muslim faith: we don’t want you to drink whisky and enjoy Thaigirls.” Chudáci přitom za nic nemohli, dokonce v případě atentátu by byli nepochybně první na ráně. Při první návštěvě Thajska mě překvapila přítomnost příslušníků arabského světa; při-jížděli vlastně z úplně stejných důvodů jako zápaďáci, jenže do pros-topášností jako by se vrhali s ještě větším nadšením. V hotelových barech často vysedávali u whisky už v deset dopoledne a u masáž-ních salonů čekali na otevření. Protože se pravděpodobně cítili provinile, že zjevně porušují přikázání islámu, vystupovali většinou zdvořile a mile.

Bangkok byl stále stejně špinavý, hlučný, nedýchatelný; přesto jsem se sem vracel s nezměněným potěšením. Jean-Yves měl nějaké schůzky s bankéři nebo na ministerstvu, přesně nevím, sledoval jsem to celé dost zpovzdáli. Po několika dnech nám oznámil, že rozhovory byly velmi přínosné: místní úřady jsou maximálně vstřícné a připravené na cokoliv, aby přitáhli sebemenší západní investice. Thajsku se už několik let nedařilo vybřednout z krize, burza i měna byly na mi-nimu, státní dluh dosahoval sedmdesáti procent hrubého domácího produktu. Jsou na tom tak bídně, že už skoro neberou úplatky…” řekl nám Jean-Yves. “Musel jsem pustit chlup, ale ve srovnání se situací před pěti lety jako když plivne.”

Ráno 31. prosince jsme přeletěli do Krabi. Vystoupil jsem z mi-krobusu a narazil na Lionela; dorazil včera. Je nadšený, říkal, naprosto nadšený; měl jsem trochu problém zastavit příval jeho díků. Ovšem když jsem došel k bungalovu, zasáhla krása prostředí i mě. Pláž byla obrovská, bez poskvrny, písek jemný jako prášek. Moře na několika metrech přecházelo z azurové do tyrkysové, z tyrkysové ve smaragdovou. Z vody vystupovaly obrovské vápencové štíty pokryté ostře zelenými lesy, ztrácely se ve světle a prostoru až k obzoru a dávaly zátoce neskutečný, kosmický rozměr.

“Netočili tady Pláž?” zeptala se mě Valérie.

“Ne, myslím, že to bylo v Koh Phi Phi; ale film jsem neviděl.”

Podle ní jsem o moc nepřišel; kromě přírody nestál za řeč. Ne-jasně jsem si vybavoval tu knížku, líčící příběh batůžkářů hledajících panenský ostrov; jejich jediným vodítkem je mapa, kterou jim dal jeden starý cestovatel, než spáchal sebevraždu v plesnivém hotelu na Khao Sen Road. Dostanou se nejdřív na Koh Samui, kde je příliš turistů; odtud na blízký ostrov, i tam je na ně však moc lidí. Nakonec zverbují námořníka, který je na vytoužený ostrov - nacházející se v přírodní rezervaci, a tudíž v zásadě nepřístupný - doveze. A tím pro ně začnou problémy. Úvodní kapitoly knihy skvěle popisují prokletí turisty, pohlceného zuřivým hledáním “neturistických” míst, zdis-kreditovaných už jenom jeho přítomností, takže musí pokračovat stále dál v plánu, který je zmarňován přímo svým uskutečňováním. Jak mi sdělila Valérie, tato beznadějná situace, podobná situaci člo-věka, který prchá před vlastním stínem, je v turistické branži dobře známá: v sociologických pojmech bývá označována za paradox double bind.

Rekreanti, kteří zvolili prázdninový klub Eldorador Afrodita v Krabi, v každém případě nevypadali, že by měli podlehnout parado-xu double bind: přestože byla pláž obrovská, všichni se usadili zhru-ba na stejném místě. Podle toho, co jsem viděl, odpovídali očekávané klientele: hodně Němců, spíš řídící pracovníci nebo svobodná povo-lání. Valérie měla přesná čísla: 80% Němců, 10% Italů, 5% Španělů a 5% Francouzů. Překvapivě přijelo hodně párů. Dost se podobaly libertinským párům, jaké se běžně vyskytovaly v letoviscích typu Cap-ďAgde: většina žen měla silikonová prsa a hodně jich mělo zlatý řetízek kolem pasu nebo kotníku. Všiml jsem si také, že skoro všich-ni se koupou nazí. To vše ve mně vzbuzovalo důvěru: s těmihle lidmi nikdy nejsou problémy. Na rozdíl od místa vedeného jako “batůžkář-ské” netrpí středisko, zasvěcené výměnnému sexu, které se zhodno-cuje s rostoucí návštěvností, ze své podstaty žádnými paradoxy. Ve světě, kde největší luxus tkví v tom, že má člověk prostředky vyhnout se ostatním, působí dobrosrdečná družnost měšťáckých ně-meckých swingers jako obzvlášť vynalézavá podvratnost, vykládal jsem Valérii, zatímco si sundávala podprsenku a kalhotky. Hned jak jsem se svlékl, přivedlo mě trochu do rozpaků, že mi stojí, a lehl jsem si na břicho vedle ní. Roztáhla nohy a klidně vystavila pohlaví slunci. Pár metrů vpravo od nás seděla skupina Němek, diskutujících zřejmě o nějakém článku ve Spiegelu. Jedna z nich byla vyholená a měla krásně viditelnou jemnou, rovnou štěrbinku. “Tenhle druh kun-dičky mám ráda…” řekla mi Valérie polohlasně, “člověk má chuť tam strčit prst.” Také se mi líbila; ale nalevo byl pár Španělů, kde měla žena naopak velmi husté, kudrnaté, černé rouno; i to se mi za-mlouvalo. Když se natáhla, mrknul jsem na její velké pysky, široké a masité. Byla to mladá žena, ne víc než dvacet pět, ale měla mohutná prsa s velkými vystouplými dvorci. “No tak, lehni si na záda…” po-šeptala mi Valérie. Poslechl jsem a zavřel oči, jako by to, že nic neu-vidím, mohlo zmenšit následky mého pohybu. Cítil jsem, jak se mi vztyčuje péro, jak žalud vyjíždí z předkožky. Po minutě jsem přestal přemýšlet a soustředil se pouze na vjemy; sluneční teplo na sliznici bylo nekonečně příjemné. Stále se zavřenýma očima jsem cítil, jak mi na hruď a poté na břicho stéká opalovací olej. Hbité, lehoučké dotyky Valériiných prstů. Kokosovou vůni šířící se vzduchem. Když mi začala olejem natírat úd, otevřel jsem rychle oči: klečela vedle mě čelem ke Španělce, která se zvedla na lokty, aby viděla. Zvrátil jsem hlavu a zahleděl se do azuru. Valérie mi položila dlaň na koule a pro-středníček vsunula do řitního otvoru; druhou rukou mě dál pravidelně masírovala. Otočil jsem se doleva a spatřil Španělku, jak zpracovává péro svého partnera; opět jsem se zaměřil na nebe. Když jsem uslyšel na písku blížící se kroky, znovu jsem zavřel oči. Nejdřív jsem uslyšel polibek a pak jejich šepot. Nevěděl jsem, kolik přesně rukou a prstů mi objímá a hladí úd; příboj zněl velmi konejšivě.

Z pláže jsme se odebrali do zábavního centra; stmívalo se, pestrobarevné neony go-go barů se postupně rozsvěcely. Na kruhovém náměstí jich stálo dobrých deset kolem obrovského masážního salo-nu. Před vchodem jsme potkali Jeana-Yvese v doprovodu dívky v dlouhých šatech s velkými ňadry a světlou pletí, vypadala spíš na Číňanku.

,,Jaké to je vevnitř?” zeptala se ho Valérie.

“Zajímavé: trochu kýčovité, ale fakt luxusní. Jsou tam vodo-trysky, tropické rostliny, kaskády; dokonce tam dali sochy řeckých bohyň.”

Uvelebili jsme se na hluboké pohovce se zlatě vyšívaným pře-hozem a vybrali si dvě dívky. Masáž byla velmi příjemná, teplá voda a tekuté mýdlo nám na kůži rozpouštěly zbytky opalovacího oleje. Dívky se ladně pohybovaly, k mydlení používaly ňadra, zadečky, vnitřní stranu stehen: Valérie okamžitě začala sténat. Opět jsem žasl nad bohatostí ženských erotických zón.

Po osušení jsme si lehli na velkou kruhovou postel, obklopenou ze dvou třetin zrcadly. Jedna z dívek rychle přivedla jazykem Valérii k orgasmu; klečel jsem nad jejím obličejem, zatímco druhá mě hladila po koulích a kouřila. Když Valérie ucítila, že už budu, dala dívkám znamení, aby se ještě přiblížily; zatímco mi jedna lízala koule, druhá políbila Valérii na ústa; vystříkl jsem na jejich dotýkající se rty.

Na silvestrovský večer byli pozvaní hlavně Thajci, tak či onak spojení s místním turistickým průmyslem. Žádný z šéfů Aurory ne-přijel; zúčastnit se nemohl ani šéf TUI, vyslal však svého zástupce, který očividně neměl žádnou pravomoc, ale užíval si příležitost. Bu-fet byl vynikající, složený hlavně z thajské a čínské kuchyně. Podá-valy se malé křupavé závitky s bazalkou a citronelou, batátové vdol-ky, krevetové kari s kokosovým mlékem, smažená rýže s kešu a mandlemi, neuvěřitelně jemná a lahodná lakovaná kachna. Zvlášť pro tuto příležitost se dovezla francouzská vína. Chvíli jsem poklá-bosil s Lionelem, který působil, že se topí ve štěstí. Doprovázela ho nádherná dívka původem z Chiang Mai jménem Kim. Potkal ji první večer v jednom topless baru a od té doby se od sebe nehnuli; zbož-ňoval ji oddaným pohledem. Naprosto jsem rozuměl tomu, čím tato křehká, téměř pohádková bytost toho dobráckého medvěda okouzli-la; takovou dívku by ve své zemi nikdy nenašel. Tyhle thajské kur-vičky jsou úplným požehnáním, říkal jsem si; dar nebe, nic míň. Kim uměla trochu francouzsky. Jednou už byla v Paříži,” básnil Lionel; “její sestra si vzala Francouze.”

“Vážně?” zeptal jsem se. “A co dělá?”

“Lékaře…” Trochu se zachmuřil. “Samozřejmě se mnou to bude horší.”

“Máš jistotu zaměstnání…” řekl jsem optimisticky. “Všichni Thajci sní o kariéře ve státní správě.”

Podíval se na mě trochu pochybovačně. Přitom to je pravda, státní sektor Thajce překvapivě fascinoval. Je fakt, že v Thajsku jsou úředníci zkorumpovaní; nejen že mají jistotu zaměstnání, ale navíc jsou bohatí. Člověk může mít všechno. “No tak ti přeju dobrou noc…” řekl jsem a zamířil k baru. - “Děkuju…” začervenal se. Ne-vím, proč jsem si v tu chvíli začal hrát na chlápka, co zná život; asi stárnu. Stejně jsem o té holce pochyboval: Thajky ze severu jsou obvykle velmi krásné, ale stává, že si to až moc uvědomují. Neustále se jen prohlížejí v zrcadle s plným vědomím toho, že jejich krása představuje zároveň rozhodující ekonomickou výhodu, a v důsledku toho se stávají rozmarnými a také zbytečnými bytostmi. Na druhou stranu Kim na rozdíl od západních kočiček nemohla vnímat, že Lio-nel je buran. Hlavními kritérii fyzické krásy jsou mládí, nepřítomnost postižení a obecná shoda s normami druhu; zjevně jsou naprosto univerzální. A přídatná kritéria, nejasná a relativní, může dívka z jiné kultury jen obtížně hodnotit. Pro Lionela byla exotika správnou vol-bou, pravděpodobně jedinou. Aspoň, říkal jsem si, jsem se mu vy-nasnažil pomoct.

Se sklenicí saint-est?phe jsem usedl na lavičku, abych se podíval na hvězdy. Rok 2002 měl mimo jiné znamenat přistoupení Francie do evropské měnové unie: očekávalo se rovněž mistrovství světa ve fotbale, prezidentské volby, různé další mediální události velkého významu. Skalnaté útesy zátoky osvětloval měsíc; věděl jsem, že o půlnoci se chystá ohňostroj. Po několika minutách si ke mně přisedla Valérie. Objal jsem ji, položil jí hlavu na rameno; stěží jsem roze-znával její rysy, ale poznával jsem vůni, texturu pokožky. Ve chvíli, kdy vystřelila první světlice, jsem si všiml, že má tytéž zelené, lehce průsvitné šaty jako před rokem na Silvestra v Koh Phi Phi; když se naše rty setkaly, zmocnil se mě zvláštní pocit, jako by se převrátil řád světa. Kupodivu a aniž jsem si to jakkoliv zasloužil, dostal jsem dru-hou šanci. V životě velice málokdy dostáváme druhou šanci; odporuje to všem zákonům. Prudce jsem jí sevřel v náručí a přepadl mě náh-lý nával pláče.

15

,,Jestliže nemůže panovat láska, jak by mohl

vládnout duch? Veškerá praktická nadvláda

náleží činnosti.”

Auguste COMTE

Loď uháněla po tyrkysové nezměrnosti a já se nemusel obávat následků svých kroků. Vyjeli jsme brzy, směrem na Koh Mayu podél korálových útesů a obřích vápencových skal. Některé měly tvar prs-tenu, úzkým kanálem ve skále vedla cesta ke středové laguně. Uvnitř ostrůvků ležela nehybná, smaragdově zelená voda. Pilot vypnul mo-tor. Valérie se na mě dívala, nemluvili jsme ani se nehýbali; chvíle plynuly v naprostém tichu.

Vysadil nás na ostrově Koh Maya v zátoce chráněné vysokými kamennými stěnami. Na úpatí skal se asi na sto metrech táhla úzká, zahnutá pláž. Slunce stálo vysoko, bylo už jedenáct. Pilot nastartoval motor a obrátil zpátky na Krabi; měl se pro nás zastavit na sklonku odpoledne. Jakmile překonal ústí zátoky, vrčení utichlo.

Mimo sexuální akt je v životě jen málo chvil, kdy by tělo plesalo pouhou radostí ze života, překypovalo štěstím pouhým faktem pří-tomnosti na světě; celý můj 1. leden se skládal právě z takových chvil. Nemám na ten den jinou vzpomínku než tuto naplněnost. Pravděpodobně jsme se koupali, slunili a milovali. Nemyslím, že bychom mluvili, ani prozkoumávali ostrov. Vzpomínám si na Valé-riinu vůni, na slanou chuť zasychající v jejím klíně; vzpomínám si, že jsem v ní usnul a probudil se jejími stahy.

Loď se pro nás vrátila v pět hodin. Na terase hotelu nad zátokou jsem si objednal campari a Valérie Mai Thai. Vápencové útesy v oranžovém světle vypadaly téměř černé. Poslední plavci se vraceli s ručníky v rukou. Pár metrů od břehu se v teplé vodě objímal a miloval nějaký pár. Paprsky zapadajícího slunce dopadaly doprostřed zlatavé střechy pagody. V poklidné atmosféře několikrát zaduněl zvon. Podle buddhistické tradice se má každý vykonaný dobrý sku-tek nebo záslužný čin oslavit rozhoupáním chrámového zvonu; radostné náboženství, které rozeznívá vzduch lidským svědectvím o dobrých skutcích.

“Micheli…” řekla Valérie po dlouhé odmlce a podívala se mi do očí. “Chtěla bych tady zůstat.”

,,Jak to myslíš?”

“Zůstat tady napořád. Přemýšlela jsem o tom, když jsme se odpoledne vraceli: je to možné. Stačilo by, aby mě jmenovali vedoucí vesničky. Mám na to diplom i potřebné schopnosti.”

Beze slova jsem se na ni díval; položila mi dlaň na ruku.

,,Jenom bys musel odejít z práce. Souhlasil bys s tím?”

“Ano.” Zřejmě jsem odpověděl dřív než ve vteřině, bez nejmen-šího zaváhání; nikdy dřív jsem nemusel učinit tak snadné rozhodnutí.

Spatřili jsme Jeana-Yvese, jak vychází z masážního salonu. Va-lérie na něj zamávala, aby si přisedl k našemu stolu; okamžitě mu vyložila svůj plán.

“No…” řekl váhavě, “řekl bych, že se to dá provést. Samozřejmě Auroru to trochu zaskočí, protože bys žádala o horší místo. Přišla bys tak o polovinu platu; s ohledem na ostatní by to jinak nešlo.”

,,Já vím,” řekla. “Kašlu na to.”

Opět se na ni podíval, překvapeně pokyvoval hlavou. Jestli je to tvoje volba…” řekl, “jestli je to, co chceš… Nakonec,” řekl, jako by si to právě uvědomil, “Eldoradory řídím já; můžu jmenovat šéfy vesni-ček, jak se mi zlíbí.”

“Takže bys s tím souhlasil?”

“Ano… Jo, nemůžu ti v tom bránit.”

Je zvláštní cítit, jak se vám převrací život; stačí zůstat na místě, nic nedělat, zakoušet pocit převratu. Celou večeři jsem nepromluvil a přemítal, až si Valérie začala dělat starosti.

,,Jseš si jistý, že to chceš?” zeptala se. “Víš určitě, že se ti nebu-de stýskat po Francii?”

“Ne, po ničem se mi stýskat nebude.”

“Není tu povyražení, kam jít za kulturou.” Uvědomoval jsem si to; pokud jsem měl příležitost o tom přemýšlet, kultura mi připadala jako nezbytná kompenzace neštěstí našich životů. Dalo by se možná představit si kulturu jiného řádu, spjatou s oslavou a lyrismem, která by se rozvíjela uprostřed štěstí; nebyl jsem si tím jistý a taková dost teoretická úvaha pro mne zjevně už nemohla mít význam.

“Mají tu TV5…” řekl jsem lhostejně. Usmála se; bylo přece známo, že TV5 je jedna z nejhorších televizních stanic vůbec. “Víš určitě, že se nebudeš nudit?” naléhala.

V životě jsem poznal utrpení, sklíčenost, úzkost; nikdy jsem nepoznal nudu. Neměl jsem žádné námitky proti věčnému, imbecilní-mu opakování téhož. Pochopitelně jsem si nedělal iluze, že bych ho mohl dosáhnout; věděl jsem, že neštěstí je houževnaté, vynalézavé a odolné; ale v každém případě mě tato představa ani trochu neznepo-kojovala. Jako dítě jsem dokázal trávit hodiny počítáním lístků jetele na louce: nikdy, za několik let hledání, jsem nenašel čtyřlístek; nevy-volalo to ve mně žádné zklamání ani hořkost; popravdě řečeno bych býval klidně mohl počítat stébla trávy: všechen ten jetel se třemi líst-ky mi připadal nekonečně stejný, nekonečně nádherný. Jednou, když mi bylo dvanáct, jsem ve vysokých horách vylezl na elektrický sto-žár. Během celého výstupu jsem se ani jednou nepodíval pod sebe. Když jsem se dostal až na plošinu, zdálo se mi složité a nebezpečné lézt zase dolů. Horské hřebeny se táhly do nedohledna kolem, pokry-té věčným sněhem. Bylo by mnohem jednodušší zůstat na místě, nebo skočit. In extremis mě zarazilo pomyšlení na dopad; ale jinak myslím, že bych si býval let nekonečně užíval.

Druhý den jsem se seznámil s Andreasem, Němcem, který tu žil už deset let. Vysvětlil mi, že je překladatel, takže pracuje sám pro sebe; do Německa se vrací jednou ročně u příležitosti frankfurtského knižního veletrhu; když má nějaké otázky, posílá je mailem. Měl to štěstí, že přeložil několik amerických bestsellerů včetně Firmy, což mu zaručovalo slušné příjmy; život v oblasti není zase tak drahý. Turistika zde doposud skoro neexistovala, takže náhlý příliv všech těch krajanů vnímal s překvapením; novinu vítal bez nadšení, ale ani s vyloženou nechutí. Přestože mu práce ukládala stálé používání němčiny, jeho vztahy s rodnou zemí byly velmi omezené. Oženil se s Thajkou, kterou poznal v masážním salonu, a nyní měli dvě děti.

Je tady těžké… mít děti?” zeptal jsem se. Měl jsem pocit, že se ptám nepatřičně, asi jako jestli je těžké pořídit si psa. Po pravdě ře-čeno jsem měl vždycky jistý odpor k malým dětem; pokud jsem vě-děl, jsou to šerední malí skřeti, kteří neustále kadí a vydávají nesnesitelný řev; nějaké mít mě nikdy nenapadlo. Ovšem věděl jsem, že většina párů je dělá; netušil jsem, jestli je to těší, každopádně se ne-odvažují si stěžovat. Nakonec, rozhlédl jsem se po vesničce, v tak rozlehlém prostoru se o tom třeba dá uvažovat: mohlo by chodit mezi bungalovy, hrát si s kousky dřeva, co já vím.

Podle Andrease tu je život s dětmi velmi snadný; v Krabi je ško-la, kam se dá jít i pěšky. A thajské děti se velmi liší od evropských, jsou mnohem méně zlostné a rozmarné. K rodičům přirozeně cítí respekt až nábožnou úctu, jak jim to ukládá jejich kultura. Při ná-vštěvách u sestry v Düsseldorfu býval doslova zděšen chováním sy-novců.

O účinnosti takového kulturního vlivu jsem nebyl úplně pře-svědčený; uklidňoval jsem se pomyšlením, že Valérii je pouhých osmadvacet, obvykle to na ně chodí kolem pětatřiceti; no nešť, když to bude třeba, udělám jí dítě; věděl jsem, že na ně pomyslí, nedalo se tomu vyhnout. Koneckonců dítě je jako zvířátko; pravda se zlými sklony; řekněme trochu jako opička. Mohlo by to mít dokonce i vý-hody, říkal jsem si, mohl bych ho případně naučit hrát Stratego. Stratego jsem doopravdy miloval, ale tuto lásku se mi obvykle nedařilo ukojit; komu jsem mohl navrhnout partičku? Kolegům z práce určitě ne; umělcům, kteří za mnou chodili s ukázkami prací, už vůbec ne. Že by Andreasovi? Rychle jsem si ho změřil: ne, nevypadal na to. Působil nicméně seriózně, rozumně; tuto známost bylo záhodno si pěstovat.

“Plánujete se tu usadit… definitivně?” zeptal se mě.

“Ano, definitivně.”

Je lepší to brát takhle. Thajsko se neopouští snadno; vím, že kdyby mě to teď potkalo, těžko bych se s tím vyrovnával.”

16

Dny ubíhaly strašně rychle; měli jsme se vracet 5. ledna. Večer před odjezdem jsme měli sraz s Jeanem-Yvesem v hlavní restauraci. Lionel pozvání odmítl; šel se podívat, jak Kim tancuje. “Líbí se mi, jak tančí před muži skoro nahá…” řekl nám, “když vím, že pak bude moje.” Jean-Yves sledoval, jak odchází. “Dělá pokroky, plynárník…” utrousil sarkasticky. “Objevuje zvrácenost.”

“Nech ho být…” namítla Valérie. “Vlastně chápu, co na tom klukovi vidíš,” řekla mi. Je dojemný. Rozhodně jsem si jistá, že tráví skvělé prázdniny.”

Stmívalo se; ve vesnicích kolem zátoky se rozsvěcela světla. Poslední sluneční paprsek ozařoval zlatavou střechu pagody. Od chvíle, co Valérie oznámila své rozhodnutí, se o něm Jean-Yves nezmínil. Čekal na tento večer; objednal láhev vína.

“Budeš mi chybět…” řekl. “Už to nebude stejné. Pracovali jsme spolu přes pět let. Šlapalo to, nikdy jsme se vážně nepohádali. Bez tebe bych toho každopádně nedosáhl.” Mluvil stále tišeji, jakoby pro sebe; setmělo se. “Teď můžeme model rozšířit,” pokračoval. “Asi nejjasnější je Brazílie. Chtěl bych se vrátit i ke Keni: ideální by bylo otevřít ve vnitrozemí další klub pro safari a klub na pláži přesunout do ,Afrodity’. Další okamžitá příležitost je Vietnam.”

“Nebojíš se konkurence?” zeptal jsem se.

“Nic nám nehrozí. Americké řetězce do toho nikdy nepůjdou, na to je v USA příliš silný puritánský proud. Trochu jsem se bál reakce francouzského tisku; ale zatím ticho po pěšině. Je třeba říct, že máme hlavně zahraniční klientelu; v Německu a v Itálii jsou v těchhle vě-cech víc v pohodě.”

“Staneš se největším světovým kuplířem…”

“Kuplířem ne,” zaprotestoval. “Z toho, co holky vydělají, si nic nebereme; prostě je necháváme pracovat.”

“A navíc je to oddělené,” přidala se Valérie, “nejsou součástí hotelového personálu.”

“No, hm…” řekl Jean-Yves váhavě, “tady je to oddělené, ale sly-šel jsem, že v Santo Domingu chodí servírky dost ochotně.”

“Dělají to z vlastní vůle.”

“To jo, o tom žádná…”

“No tak…” Valérie udělala všeobjímající smířlivé gesto. “Ne-nech se otrávit pokrytci. Jseš tady, nabízíš strukturu, know-how Au-rory, a tím to končí.”

Obsluha nám přinesla bylinkovou polévku. U vedlejších stolů seděly Němky a Italky s jednou Thajkou, k tomu několik párů s do-provodem nebo bez. Všichni tu spolu spokojeně žili bez zjevných potíží v celkové atmosféře prodchnuté potěšením; práce vedoucí vesničky slibovala klid a snadnost.

“Takže tady zůstanete…” navázal Jean-Yves; očividně tomu nemohl uvěřit. Je to překvapivé; teda svým způsobem to chápu, ale… překvapivé je, když někdo nechce vydělávat víc.”

“A k čemu?” vyslovila Valérie zřetelně. “Abych si kupovala kabelky Prada? Mohla jezdit na víkend do Budapešti? V sezoně jedla lanýže? Vydělala jsem hodně peněz a ani nevím, co jsem s nima udě-lala: nejspíš jsem je utratila právě za podobné blbosti. Ty snad víš, cos udělal s penězi?”

“No…” Zamyslel se. “Fakt je, že dosud je utrácela hlavně Aud-rey.”

“Audrey je pitomá kráva,” odpověděla neúprosně. “Naštěstí se rozvedeš. Rozumnější rozhodnutí jsi v životě neudělal.”

“Vlastně je fakt dost pitomá…” poznamenal bez rozpaků. Usmál se, chvíli váhal. “Ty jsi stejně zvláštní holka, Valérie.”

“Zvláštní nejsem já, ale svět kolem. Opravdu toužíš po kabriole-tu Ferrari? Letním bytě v Deauville, který beztak vykradou? Makat devadesát hodin týdně do šedesáti? Dávat polovinu platu na daně, abys zaplatil vojenské operace v Kosovu nebo plány na záchranu sídlišť? Tady je fajn; člověk tu má všechno, co potřebuje k životu. Jediné, co ti může dát západní svět, je značkové zboží. Věříš-li znač-kovému zboží, zůstaň na západě; jinak v Thajsku jsou skvělé paděl-ky.”

“Tvůj přístup je zvláštní; roky jsi pracovala v srdci západního světa a nikdy nevěřila v jeho hodnoty.”

,,Jsem predátorka,” odpověděla klidně. “Malá hodná predátorka - nemám velké potřeby; zatím jsem pracovala jedině kvůli prachům; teď chci začít žít. Čemu nerozumím, jsou druzí: co například tobě brání se sem přestěhovat? Bez problémů by ses mohl oženit s Thajkou: jsou hezké, milé, umí se milovat; některé dokonce mluví trochu francouzsky.”

“No…” Opět váhal. “Zatím ještě rád holky střídám.”

“To tě přejde. Kromě toho ti nic nebrání chodit na masáže, i když budeš ženatý; dokonce od toho tu jsou.”

,,Já vím. Myslím… Vlastně bych řekl, že rozhodovat se o zásad-ních věcech mi nikdy moc nešlo.”

Trochu vyvedený z míry tímto přiznáním se obrátil ke mně: “A co ty tu chceš dělat, Micheli?”

Odpověď nejbližší skutečnosti by zřejmě zněla: “Nic”; jenže ak-tivním lidem se něco takového vždycky těžko vysvětluje. “Vařit…” odpověděla za mě Valérie. Překvapeně jsem se k ní otočil. Jo, jo,” trvala na svém, “občas ho to bere, všimla jsem si, že míváš v téhle oblasti tvůrčí nálady. Tím líp, já na to nejsem; určitě se do toho pus-tíš.”

Ochutnal jsem své kuřecí kari se zelenou paprikou; skutečně by se dalo něco vymyslet, třeba s mangem. Jean-Yves pokýval zamyšle-ně hlavou. Podíval jsem se na Valérii: je to dobrá predátorka, chytřejší a zarputilejší než já; a vybrala si mě, abych s ní sdílel noru. Můžeme předpokládat, že společnosti stojí ne-li na společné vůli, tak aspoň na konsensu - občas označovaném v západních demokraciích některými úvodníkáři s ostře vyhraněnými politickými postoji jako měkký konsensus. Sám jsem byl povahy dost měkké a neudělal nic, čím bych konsensus narušil; myšlenka společné vůle mi tak jasná nepřipadala. Podle Immanuela Kanta lidská důstojnost znamená při-jmout nadvládu zákonů pouze do té míry, do jaké se můžeme sami považovat za zákonodárce; taková podivná představa mě nikdy ani nenapadla. Nejenže jsem nevolil, ale volby jsem nikdy nepovažoval za nic jiného než za výborné televizní show - v nichž se mými oblí-benými herci stávali popravdě politologové; zejména Jéroma Jaffré-ho jsem se nemohl nabažit. Práce politických činitelů mi připadala těžká, technická a ubíjející; rád jsem jim své pofidérní pravomoci předal. V mládí jsem poznal aktivisty, kteří považovali za nutné při-mět společnost, aby se vyvíjela tím či oním směrem; necítil jsem k nim sympatie ani obdiv. Postupně jsem se jim dokonce naučil nedů-věřovat: na tom, jak se zajímali o obecné kauzy a chovali se ke spo-lečnosti, jako by jim něco dlužila, bylo cosi podezřelého. Co jsem západu vyčítal já? Nic moc, ale nijak zvlášť jsem na něm nelpěl (a stále méně jsem chápal, že někdo může lpět na ideji, zemi, obecně na čemkoliv jiném než na jedinci). Život na západě je drahý a je tam zima; prostituce tam nemá úroveň. Těžko si zakouříte na veřejném místě, léky a drogy skoro nekoupíte; pořád se tam pracuje, jsou tam auta a hluk, bezpečnost na veřejných místech je špatná. To už je cel-kem dost nevýhod. Trochu nesvůj jsem si náhle uvědomil, že o spo-lečnosti, v níž žiji, smýšlím trochu jako o přirozeném prostředí - řek-něme savaně či džungli -, jehož zákonům bych se měl přizpůsobit. Nebylo zaručené, že společnost dlouho přežije s jedinci jako já; já však mohl přežít se ženou, přilnout k ní a pokusit se ji udělat šťast-nou. Zrovna když jsem znovu vděčně pohlédl na Valérii, ozvalo se zprava jakési cvaknutí. Pak jsem zaslechl od moře vrčení motoru, které rychle utichlo. V popředí terasy vyskočila urostlá blondýna a zaječela. Potom se ozvala první salva, krátce a třaskavě. Žena se k nám otočila s rukama na obličeji: kulka zasáhla oko, místo něhož zela krvavá díra; tiše se zhroutila k zemi. Tehdy jsem rozpoznal útočníky, tři muže s hlavami ovázanými turbanem, jak rychle postupují naším směrem se samopaly v rukou. Ozvala se druhá salva, o něco delší; břinkot nádobí a rozbitého skla se mísil s výkřiky bolesti. Několik vteřin jsme zřejmě zůstali naprosto ochromení; málokoho napadlo ukrýt se pod stůl. Vedle mě Jean-Yves vykřikl, dostal zásah do paže. Tu jsem spatřil, jak Valérie zvolna klouže ze židle a sesouvá se na zem. Vrhnul jsem se za ní a skryl ji v náručí. Od té chvíle jsem už nic neviděl. Salvy ze samopalu střídaly jedna druhou v tichu pře-rušovaném jen řinčením skla; připadalo mi to nekonečné. Všude čpěl střelný prach. Pak se vrátilo ticho. Všiml jsem si, že mám levou ruku od krve; Valérii asi zasáhnuli do hrudi nebo do krku. Lampa vedle nás byla rozbitá a tma skoro úplná. Jean-Yves, který ležel asi metr ode mě, se pokusil zvednout a vyheknul. V tu chvíli se od zábavního střediska ozvala obrovská ohlušující exploze, která prořízla vzduch a jejíž ozvěna ještě dlouho duněla zátokou. Nejdřív jsem měl pocit, že mi praskly ušní bubínky; přesto jsem zcela omráčen po několika vte-řinách uslyšel koncert hrůzostrašných výkřiků, skutečný řev zatracených.

Záchranáři dorazili o deset minut později z Krabi; nejdříve za-mířili do zábavního střediska. Bomba, schovaná ve sportovní tašce poblíž taneční plochy, vybuchla v samém nitru nejdůležitějšího baru Crazy Lips v době největšího návalu. Šlo o podomácku vyrobené, avšak velmi silné zařízení na bázi dynamitu, spouštěné budíkem; taška byla nacpaná matkami a hřeby. Tlaková vlna výbuchu smetla zdi z lehkých cihel, oddělující bar od ostatních prostorů; některé z kovových trámů podpírajících stavbu nápor nevydržely a střecha hrozila zhroucením. Když záchranáři uviděli rozsah katastrofy, ze všeho nejdřív zavolali posily. Před vchodem do baru se plazila ta-nečnice, ještě pořád v bílých bikinách, s pahýly rukou končícími v loktech. Vedle ní seděl v hromadě trosek německý turista a přidržo-val si vyhřezávající střeva; o kousek dál ležela jeho žena s rozpára-ným hrudníkem a napůl utrženými ňadry. V baru stál černý dým; podlaha byla kluzká krví valící se z lidských těl a useknutých orgánů. Řada nešťastníků se v agónii snažila dostat k východu a nechávala za sebou krvavou stopu. Matice a hřeby vypíchaly oči, utrhaly ruce, rozsekaly tváře. Několik těl doslova vybuchlo zevnitř, jejich končeti-ny a útroby pokrývaly podlahu na metry daleko.

Když dorazily posily, stále jsem svíral Valérii v náručí; její tělo chladlo. Dva metry přede mnou ležela na zemi žena se zkrvavenou tváří posetou skleněnými střepy. Další lidé zůstali sedět na židlích s ústy dokořán, jak je zastihla smrt. Vykřikl jsem směrem k záchraná-řům: dva ošetřovatelé k nám ihned zamířili, opatrně Valérii zvedli a položili ji na nosítka. Pokusil jsem se vstát a upadl na záda; hlavou jsem narazil o zem. Pak jsem zaslechl, jak někdo francouzsky velmi zřetelně říká: ,Je mrtvá.”

Třetí část

PATTAYA BEACH

1

Poprvé po velmi dlouhé době jsem se probudil sám. Nemocnice v Krabi byla malá světlá budova; odpoledne se za mnou stavil dok-tor. Byl to Francouz, patřil k Lékařům bez hranic; organizace dorazila na místo druhý den po atentátu. Trochu shrbený třicátník s ustaraným výrazem. Oznámil mi, že jsem spal celé tři dny. “Vlastně jste nespal tak úplně,” opravil se. “Občas jste vypadal probuzeně, opakovaně jsme na vás mluvili; teď se nám ale poprvé podařilo navázat kontakt.” Navázat kontakt, pomyslel jsem si. Oznámil mi také, že bilance atentátu je děsivá: prozatím dosahuje sto sedmnácti mrtvých; byl to nejvražednější útok, k jakému kdy v Asii došlo. Několik zra-něných bylo stále ve velmi kritickém stavu, nebylo možné je trans-portovat; patřil mezi ně i Lionel. Obě nohy měl utržené a do břicha ho zasáhla kovová střepína; jeho šance na přežití byly minimální. Ostatní vážně zraněné převezli do Bumrungrad Hospital v Bangkoku. Jean-Yves byl zasažen jen lehce, kulka mu přeťala pažní kost; mohli ho ošetřit na místě. Mně se nestalo vůbec nic, ani škrábnutí. “Co se týče vaší přítelkyně…” uzavřel lékař, “její tělo už převezli do Francie. Mluvil jsem po telefonu s jejími rodiči: pohřbí jí v Bretani.”

Umlkl; pravděpodobně čekal, že něco řeknu. Pozoroval mě koutkem oka; vypadal stále starostlivěji.

Kolem poledne přišla sestřička s tácem; o hodinu později jej za-se odnesla. Měl bych začít zase jíst, řekla mi, je to nutné.

Odpoledne mě navštívil Jean-Yves. I on se na mě díval divně, jakoby kradmo. Mluvil hlavně o Lionelovi; nyní už umírá, je to jen otázka hodin. Hodně se sháněl po Kim. Ta vyvázla zázračně bez zra-nění, ale se smutkem se očividně vyrovnala rychle: při včerejší pro-cházce po Krabi ji Jean-Yves zahlédl zavěšenou do nějakého Angli-čana. Lionelovi o tom nic neřekl, ale ten stejně nevypadal, že by si dělal přehnané iluze; už jenom to, že ji potkal, bylo štěstí. “Zvlášt-ní…” řekl mi Jean-Yves, “vypadá šťastně.”

Když opouštěl pokoj, uvědomil jsem si, že jsem neřekl ani slo-vo; absolutně jsem nevěděl, co bych mu měl říct. Dobře jsem cítil, že něco neklape, ale byl to nejasný, těžko vyjádřitelný pocit. Nejlepší mi připadalo mlčet a čekat, až se ostatní okolo vzpamatují z omylu; je to jen nepříjemná, přechodná chvíle.

Než Jean-Yves odešel, vzhlédl ke mně a sklesle potřásl hlavou. Později mi řekli, že jsem prý mluvil hodně, vlastně bez přestání, když jsem byl v pokoji sám; jakmile někdo vešel, ztichl jsem.

O několik hodin později nás převezli sanitárním letadlem do nemocnice Bumrungrad. Důvody toho transportu jsem příliš nechá-pal; myslím, že šlo hlavně o to, aby nás mohla vyslechnout policie. Lionel umřel večer předtím; na chodbě, kudy jsme přicházeli, jsem viděl jeho mrtvolu zabalenou v rubáši.

Thajské policisty doprovázel atašé z ambasády, který dělal tlu-močníka; bohužel jsem neměl moc co nahlásit. Zdáli se posedlí otáz-kou, zda byli útočníci spíš Arabové, nebo Asiati. Chápal jsem jejich starosti, bylo důležité vědět, zda se v Thajsku usídlila mezinárodní teroristická síť, nebo jestli šlo o malajsijské separatisty; ale mohl jsem jen opakovat, že vše se seběhlo velmi rychle, že jsem zahlédl jen postavy; pokud mohu soudit, mohli to být klidně Malajci.

Potom dorazili Američané, myslím, že od CIA. Mluvili tvrdě, nepříjemným tónem, měl jsem pocit, že jsem sám podezřelý. Neuznali za nutné vzít si tlumočníka, takže mi většina jejich otázek unikala. Nakonec mi ukázali několik fotek, které měly představovat me-zinárodní teroristy; žádného z těch mužů jsem nepoznal.

Čas od času za mnou chodil Jean-Yves, vždycky si sedl k no-hám postele. Uvědomoval jsem si jeho přítomnost a cítil jsem lehkou tenzi. Ráno třetího dne mi podal svazeček papírů: byly to fotokopie novinových článků. “Včera mi je odfaxovalo vedení Aurory,” dodal, “bez jediného komentáře.”

První článek, oxeroxovaný z Nouvel Observateur, nesl název: “HODNĚ ZVLÁŠTNÍ KLUB”; zabíral dvě velmi podrobné strany a ilustrovala ho upoutávka z německé reklamy. Novinář tam bez obalu obviňoval skupinu Aurore z podpory sexuální turistiky ve třetím svě-tě a dodával, že za těchto okolností se nelze reakci muslimů divit. Jean-Claude Guillebaud věnoval svůj úvodník témuž. Jean-Luc Espitalier v telefonním interview prohlásil: “Skupina Aurore, signatářka světové charty etické turistiky, v žádném případě neručí za takovéto úchylky; odpovědné osoby budou potrestány.” Dál jsem ve složce našel ostrý, ale nepříliš zdokumentovaný článek Isabelle Alonsové z Nedělního deníku, nazvaný: “NÁVRAT OTROCTVÍ”. Tento termín převzala ve svém každotýdenním zápisníku Francoise Giroud: “Ko-lik váží,” psala, “v porovnání se stovkami tisíců pošpiněných, poní-žených, zotročených žen na celém světě - je smutné to říkat - smrt několika zbohatlíků?” Atentát v Krabi aféru pochopitelně pořádně rozmáznul. Deník Libération publikoval na první straně fotku již repatriovaných přeživších po přistání na letišti Roissy s velkým titul-kem: “POCHYBNÉ OBĚTI”. Gérard Dupuy ve svém úvodníku kritizoval thajskou vládu za shovívavost k prostituci a obchodu s dro-gami a rovněž za opakované prohřešky proti demokracii. Paris-Match zase pod názvem “MASAKR V KRABI” přinášel úplný popis noci hrůzy. Podařilo se jim získat fotky, po pravdě řečeno dost mi-zerné - černobílé a faxované, mohly zobrazovat v podstatě cokoliv, lidská těla se dala sotva rozeznat. Současně otiskl výpověď sexuální-ho turisty - který ovšem neměl s věcí nic společného, cestoval nezá-visle, a to spíše na Filipíny. Jacques Chirac ihned přišel s prohláše-ním, v němž vyjádřil zděšení z atentátu, ale zároveň odsuzoval “ne-přijatelné chování některých našich spoluobčanů v zahraničí”. Lionel Jospin narychlo reagoval připomínkou, že existují zákony potlačující sexuální turistiku, a to i v případě sexu se zletilými. Následující člán-ky, z Figara a Le Mondu, se zamýšlely nad prostředky, jimiž by se mělo bojovat s touto metlou, a nad postojem, jaký by mělo zaujmout mezinárodní společenství.

V dalších dnech se Jean-Yves pokoušel telefonicky spojit s Gottfriedem Rembkem; nakonec se mu to podařilo. Šéf TUI neskrý-val lítost, upřímnou lítost, ale nemohl nic dělat. Thajsko jako turistická destinace bylo v každém případě na několik desetiletí mimo hru. Polemika ve Francii kromě toho do jisté míry zasáhla i Němec-ko; názory tam, pravda, byly méně jednoznačné, ale většina veřejnosti přece jen sexuální turistiku odsuzovala; za těchto okolností je pro něj lepší se z projektu stáhnout.

2

Svému návratu do Paříže jsem nerozuměl o nic víc než převozu do Bangkoku. Personál nemocnice mě moc v lásce neměl, připadal jsem jim asi příliš netečný; i v nemocnici, až na smrtelné posteli člo-věk musí hrát divadlo. Ošetřující personál si u pacienta cení určitého odporu, nedisciplinovanosti, kterou se může snažit zlomit, přirozeně pro dobro nemocného. Nic takového jsem neprojevoval. Mohli mě převalit na bok kvůli injekci a vrátit se za tři hodiny-, ležel jsem v naprosto stejné poloze. V noc odletu jsem se silně uhodil o dveře, když jsem na chodbě hledal toalety. Ráno jsem měl zkrvavenou tvář a rozseknuté obočí; museli mě očistit a obvázat. Nenapadlo mě zavolat sestru; vlastně jsem vůbec nic necítil.

Let představoval neutrální časový úsek; dokonce jsem najednou neměl potřebu kouřit. U pojízdného pásu se zavazadly jsem stiskl Jeanu-Yvesovi ruku; potom jsem si vzal taxík do Choisy.

Okamžitě jsem si uvědomil, že tudy cesta nevede, že tohle nepů-jde. Nevybalil jsem si. S igelitkou jsem prošel byt a sesbíral všechny Valériiny fotky, které jsem našel. Většina vznikla v Bretani, na plá-žích nebo v zahradách. Objevil jsem i pár erotických fotek poříze-ných v bytě: rád jsem ji pozoroval, jak masturbuje, líbil se mi její výraz.

Sedl jsem si na gauč a vytočil non stop číslo, které mi dali pro případ nouze. Bylo na jakési krizové centrum, vytvořené speciálně pro přeživší oběti atentátu. Nacházelo se v pavilonu nemocnice Sain-te-Anne.

Většina lidí, kteří sem přicházeli, byla skutečně v žalostném sta-vu: i přes silné dávky zklidňujících léků měli neustále noční můry, provázené řevem, úzkostnými výkřiky, pláčem. Když jsem je potká-val na chodbách, zarážely mě jejich křečovité, zděšené obličeje; pů-sobili, jako by je strach doslova rozvrátil. Strach, říkal jsem si, který skončí až s jejich životem.

Osobně jsem se cítil hlavně nesmírně unavený. Obvykle jsem vstával, jen abych si vypil šálek nescafé nebo snědl pár sušenek; spo-lečné jídlo ani terapeutické aktivity nebyly povinné. Podstoupil jsem nicméně řadu vyšetření a tři dny po příchodu pohovor s psychiatrem; vyšetření odhalila “extrémně sníženou reaktivitu”. Netrpěl jsem, ale cítil se vskutku snížený, utlumený; utlumený za hranicí únosnosti. Zeptal se mě, jaké mám plány. Odpověděl jsem: “Čekat.” Projevil jsem rozumný optimismus; prohlásil jsem, že všechen ten smutek odezní a štěstí se vrátí, ale musím ještě počkat. Nevypadal zrovna přesvědčeně. Byl to zhruba padesátník s kulatým, veselým, zcela hladkým obličejem.

Po týdnu mě převezli na další psychiatrickou kliniku, tentokrát na dlouhodobý pobyt. Měl jsem tam zůstat něco přes tři měsíce. Ke svému velkému překvapení jsem tam narazil na téhož psychiatra. Není to nic překvapivého, vysvětlil mi; pracuje tady. Pomoc obětem atentátu byla jen dočasná mise, mimochodem je to jeho specialita - podílel se už na provozu centra zbudovaného po atentátu na příměst-skou dráhu ve stanici Saint-Michel.

Nemluvil vlastně jako typický psychiatr, zkrátka dalo se to vy-držet. Vzpomínám si, že mě nabádal, abych se “oprostil od zátěže”, znělo to spíš jako buddhistické řeči. Oprostit se od čeho? Sám jsem byl zátěží. Sám pomíjivé povahy, upnul jsem se k pomíjivé věci v souladu se svou přirozeností - nic z toho si nežádalo zvláštní komen-tář. Kdyby byla má přirozenost věčná, pokračoval jsem, aby řeč ne-stála, upínal bych se k věcem věčným. Jeho metoda nejspíš úspěšně fungovala s přeživšími, které pronásledovala úzkost ze zmrzačení nebo smrti. “Tato trápení vám nepatří, nejsou ve skutečnosti vaše; jsou to jen přízraky ve vaší mysli,” říkal lidem; a ti mu nakonec uvě-řili.

Už nevím, kdy jsem si začal situaci uvědomovat - v každém pří-padě se tak dělo jen nárazově. Měl jsem stále dlouhé chvíle - a popravdě mám pořád -, v nichž Valérie vůbec není mrtvá. Ze začátku jsem je mohl libovolně prodlužovat bez nejmenší námahy. Vybavuji si, kdy mi bylo poprvé zle a skutečně jsem pocítil tíhu reality; bylo to hned to po Jean-Yvesově návštěvě. Byla to těžká chvíle, některé vzpomínky jsem sotva mohl popřít; nepožádal jsem ho, aby opět při-šel.

Naopak návštěva Marie-Jeanne mi udělala moc dobře. Moc toho nenamluvila, zmínila se, co se děje v kanceláři; hned jsem jí oznámil, že nemám v úmyslu se vrátit, protože se chci usadit v Krabi. Mlčky přikývla. “Nedělej si starosti,” řekl jsem jí, “bude to v pořádku.” Po-hlédla na mě s tichým soucitem; kupodivu si myslím, že mi dokonce uvěřila.

Nejhorší byla jednoznačně návštěva Valériiných rodičů; psychiatr je nejspíš upozornil, že procházím fází potlačení reality, a tak Valériina matka téměř celou dobu proplakala; ani otec nebyl v poho-dě. Přišli také kvůli praktickým záležitostem, aby mi přinesli kufr s mými osobními věcmi. Předpokládali, že byt ve 13. čtvrti si nebudu chtít nechat. Ovšem, ovšem, říkal jsem, to vyřešíme později; v tu chvíli se Valériina matka dala opět do pláče.

Život uvnitř instituce ubíhá snadno, lidské potřeby jsou tam v zásadě uspokojeny. Vrátil jsem se k Otázkám pro šampiona, jiný pořad jsem nesledoval, zprávy mě už vůbec nezajímaly. Před televizí trávilo dny i mnoho dalších pacientů. Vlastně mi to moc nevyhovovalo; hýbalo se to příliš rychle. Vsugeroval jsem si, že zůstanu-li v klidu a vyhnu se co nejvíc přemýšlení, všechno se srovná.

Jednoho dubnového rána jsem se dozvěděl, že věci se skutečně srovnaly a brzy budu moct odejít. Připadalo mi to spíš jako zdroj komplikací: budu si muset sehnat hotelový pokoj, obnovit neutrální prostředí. Aspoň jsem měl peníze; to už bylo něco. Je třeba brát věci z dobré stránky,” řekl jsem jedné sestřičce. Vypadala překvapeně, možná proto, že to bylo poprvé, co jsem na ni promluvil.

Na potlačování reality není jednoznačný lék, vysvětlil mi psychiatr při našem posledním rozhovoru; nejde přímo o poruchu nála-dy, ale o zkreslené vnímání. V nemocnici mě nechával tak dlouho hlavně proto, že se obával pokusu o sebevraždu - v případech náhlé-ho návratu vědomí jsou dosti časté; ale teď už jsem mimo nebezpečí. Aha, řekl jsem si, tak to jo.

3

Týden po opuštění nemocnice jsem se vrátil letadlem do Bangkoku. Neměl jsem jasný plán. Kdybychom měli ideální přirozenost, mohli bychom si vystačit s pohyby slunce. Střídání ročních období v Paříži je příliš vyhraněné a vyvolává shon a zmatek. V Bangkoku vychází slunce v šest; zapadá v šest; mezitím postupuje po neměnné dráze. Prý tam existuje období monzunů, které jsem však nikdy ne-zažil. Shon v ulicích je také, ale jeho přesná příčina mi unikala, je to spíš jakýsi přirozený úděl. Tito lidé prožívali nepochybně nějaký osud a život v rámci úrovně svých příjmů; ale podle toho, co jsem o nich věděl, mohli být klidně stádem lumíků.

Ubytoval jsem se v Amari Boulevard; hotel byl plný především japonských byznysmenů. Právě zde jsme naposledy bydleli s Valérií a Jeanem-Yvesem; nevybral jsem zrovna chytře. Za dva dny jsem se přesunul do Grace Hotel; stál jen o pár desítek metrů dál, ale atmo-sféra v něm byla citelně odlišná. Určitě to bylo poslední místo v Bangkoku, kde mohl člověk potkat arabské sexuální turisty. Nyní se vyloženě plížili kolem zdí, zabedňovali se v hotelu - vybaveném dis-kotékou a vlastním masážním salonem. Několik se jich ještě pohy-bovalo v přilehlých uličkách, kde se prodával kebab a fungovaly telefonní centrály pro dálkové hovory; ale dál nešel nikdo. Všiml jsem si, že jsem se nechtěně přiblížil nemocnici Bumrungrad.

Určitě lze zůstat naživu kvůli touze po pomstě; žilo tak mnoho lidí. Islám mi zničil život a byl nepochybně něčím, co jsem mohl nenávidět; v následujících dnech jsem se cvičil v nenávisti k musli-mům. Celkem se mi to dařilo a opět jsem začal sledovat zahraniční zpravodajství. Pokaždé když jsem se dověděl, že v pásmu Gazy za-střelili palestinského teroristu, palestinské dítě nebo palestinskou těhotnou ženu, chvěl jsem se nadšením při pomyšlení, že je na světě o muslima míň. Ano, dalo se tak žít.

Jednou večer se mnou v hotelovém coffee-shopu navázal hovor jordánský bankéř. Byl vlídné povahy a trval na tom, že mi zaplatí pivo; možná mu hotelové domácí vězení začínalo jít na nervy. “Chá-pu lidi, nelze jim to mít za zlé…” řekl mi. “Přiznejme si, že jsme si o to říkali. Tohle není islámská země, není žádný důvod, abychom sem posílali stovky milionů na výstavbu mešit… Nemluvě o atentátu, pochopitelně…” Když viděl, že pozorně poslouchám, objednal druhé pivo a osmělil se ještě víc. Problém muslimů, říkal, je v tom, že ráj slibovaný prorokem existuje už na tomto světě: na zemi jsou místa, kde mladé, svolné a smyslné dívky tančí pro potěšení mužů, kde se lze opájet nektary za poslechu nebesky znějící hudby; kolem hotelu je takových míst v okruhu půl kilometru aspoň dvacet. Tato místa jsou snadno dostupná i bez splnění sedmi muslimských povinností nebo podporování svaté války; stačí zaplatit pár dolarů. Aby si to člověk uvědomil, nemusí ani cestovat; stačí mít satelit. Podle něj není pochyb, že muslimský systém je odsouzen k zániku: kapitalismus vyhraje. Už teď mladí Arabové sní jen o konzumaci a sexu. I když nakrásně občas tvrdí opak, jejich tajným snem je přejít na americký model: agresivita některých je jen známkou bezmocné závisti; naštěstí se jich stále víc skutečně obrací k islámu zády. On sám ne-měl štěstí, nyní je starý muž a celý život se musel vyrovnávat s nábo-ženstvím, kterým pohrdal. Svým způsobem jsem na tom byl stejně-, jistě přijde den, kdy se svět islámu zbaví; jenže pro mě už bude poz-dě. Už jsem vlastně neměl život; kdysi jsem měl život, několik měsí-ců, to není tak špatné, někteří nemohou říct ani to. Jenže nechuť žít bohužel ještě neznamená chuť zemřít.

Potkal jsem ho druhý den, těsně před jeho odletem do Ammánu; dřív než za rok se nevrátí. Jeho odjezd jsem spíš vítal, cítil jsem, že by se mnou jinak chtěl diskutovat znovu, a z této představy mě tro-chu bolela hlava: dělalo mi teď velké potíže snášet intelektuální de-baty; vůbec jsem už netoužil pochopit svět a ani ho poznat. Náš krát-ký rozhovor na mě přesto silně zapůsobil: vlastně mě okamžitě pře-svědčil o tom, k čemu musí každý uvažující člověk nevyhnutelně dojít, že islám se řítí do záhuby. Pouhá tato myšlenka ve mně rozptý-lila nenávist. Opět jsem přestal sledovat zprávy.

4

Bangkok se ještě pořád až moc podobal normálnímu městu, proudilo jím příliš byznysmenů, příliš turistických zájezdů. O dva týdny později jsem nasedl na autobus do Pattayi. Takhle to muselo skončit, říkal jsem si při nastupování; pak jsem si uvědomil, že to není pravda, že v tomhle nebyl žádný determinismus. Klidně jsem mohl strávit zbytek života s Valérií v Thajsku, v Bretani, kdekoliv. Stárnutí samo o sobě není žádná legrace; ale stárnout sám je nejhorší, co může být.

Jakmile jsem položil kufr na zaprášenou podlahu autobusového nádraží, věděl jsem, že jsem na konci cesty. U východu s turniketem žebral starý vyzáblý feťák s dlouhými šedými vlasy a ještěrem na rameni. Dal jsem mu sto bátů a vypil si pivo v Heidelberg Hof naproti. Knírkatí a břichatí němečtí pederasti se natřásali v květovaných košilích. Kousek vedle nich se tři ruské pubescentky na nejvyšším stupni vymaštěnosti kroutily v rytmu ghetto-blasteru; zmítaly se, divže se nesvíjely po zemi, štětky špinavý. Stačilo pár minut chůze po městě a potkal jsem pozoruhodnou přehlídku lidských vzorků: rapery v kšiltovkách, holandské marginály, kyberpankáče s rudým přelivem, rakouské lesby s piercingem. Pattaya je konečná stanice, jakási stoka, poslední žumpa rozmanitých zbytků západní neurózy. Ať je člověk homosexuál, heterosexuál nebo obojí, Pattaya je pro něho také destinací poslední šance, za níž už nezbývá než vzdát se touhy. Hotely se samozřejmě liší i komfortem a cenou, ale hlavně národností klientely. Existují zde dvě hlavní komunity, německá a americká (která zahrnuje pravděpodobně i Australany a Novozélan-ďany). Je tu také hodně Rusů, rozpoznatelných podle buranského výrazu a gangsterského chování. Dokonce tu mají podnik pro Francouze, nazvaný Ma maison; hotel má jen asi deset pokojů, ale restaurace je hojně navštěvovaná. Strávil jsem tam týden, než jsem si uvě-domil, že nijak zvlášť nebažím po jelítkách ani žabích stehýnkách; že mohu žít a nesledovat přitom francouzskou ligu přes satelit ani kaž-dodenně listovat kulturními stránkami Le Mondu. Tak jako tak jsem si musel najít něco dlouhodobého. Normální délka turistického víza v Thajsku je měsíc; ale k jeho prodloužení stačí přejet hranici. Řada cestovek v Pattayi nabízí jednodenní zájezd na kambodžskou hranici a zpátky. Po tříhodinové cestě minibusem se čeká dvě nebo tři hodi-ny na celnici; jí se v samoobslužném občerstvení na kambodžském území (oběd i tuzér pro celníky jsou v ceně); pak se jede zpátky. Vět-šina rezidentů to tak dělá každý měsíc už roky; je to daleko snazší než žádat o dlouhodobé vízum.

Do Pattayi se nejezdí začít nový život, ale ukončit ten starý v přijatelných podmínkách. Nebo chceme-li to vyjádřit méně brutálně, dát si pauzu - dlouhou pauzu, která se může ukázat jako poslední. Tak to aspoň říkal jeden padesátiletý homosexuál, kterého jsem po-tkal v irském pubu na Soi 14; většinu života pracoval jako sazeč v bulvárním tisku, podařilo se mu našetřit určitý obnos. Před deseti lety zjistil, že se věci horší; do nočních podniků chodil pořád, do týchž jako obvykle, jenže se stále častěji vracel s prázdnou. Pochopitelně mohl vždycky zaplatit; ale jestli má dojít tak daleko, tak to si radši zaplatí Asijce. Za tu poznámku se omlouval, prý ať si to nevykládám rasisticky. Ne, ne, samozřejmě, chápu: není tak ponižující zaplatit bytosti, která se nepodobá nikomu, koho jste měli možnost v minulosti svést, a nevyvolává ve vás žádné vzpomínky. Když už se za sexualitu platí, měla by být do jisté míry nerozlišená. Jak všichni víme, první, co pociťujeme v přítomnosti jiné rasy, je tato nerozliše-nost, že takřka všichni jsou si fyzicky podobní. Efekt mizí po několi-ka měsících pobytu a je to škoda, protože odpovídá skutečnosti: všichni lidé jsou si vlastně strašně podobní. Samozřejmě můžeme rozlišovat muže a ženy; můžeme také, pokud chceme, rozlišovat růz-né věkové skupiny; ale jakékoliv další rozlišení zavání jistým pedan-tismem, souvisejícím pravděpodobně s nudou. Pro nudící se bytost je charakteristické, že vytváří rozlišení a hierarchie. Podle Hutchinsona a Rawlinse rozpracování systémů hierarchické nadvlády u zvířat neodpovídá žádné praktické potřebě, žádné selektivní výhodě; představuje pouze prostředek, jak bojovat s ubíjející nudou života ve volné přírodě.

A tak bývalý sazeč spokojeně korunoval svůj život bukvice a platil si pěkné štíhlé svalnaté chlapce se snědou pletí. Jednou za rok se vracel do Francie, aby navštívil rodinu a pár známých. Jeho sexu-ální život nebyl tak divoký, jak bych si mohl představovat: ven vyrá-žel jednou dvakrát týdně, víc ne. V Pattayi bydlel už šest let; hojnost pestrých, vzrušujících a levných sexuálních nabídek paradoxně způ-sobovala pokles touhy. Vyrážel vždy s jistotou, že bude moct opíchat a vykouřit nádherné mladé chlapce, kteří mu ho zase citlivě a talentovaně vyhoní. Protože si mohl být jistý úspěchem, lépe se na to připravoval a využíval toho s mírou. Pochopil jsem náhle, že mě vidí jako svůj heterosexuální protějšek, který právě prochází erotickou zběsilostí prvních týdnů pobytu. Nechal jsem ho na omylu. Choval se přátelsky, trval na zaplacení piv, dal mi několik adres na dlouhodobý pronájem. Těšilo ho, že si může promluvit s Francouzem, řekl mi; většina místních homosexuálů jsou Angličani, s nimiž vychází dobře, ale čas od času mu chybí rodný jazyk. S malou francouzskou komu-nitou kolem restaurace Ma Maison se moc nestýká; jsou to spíš při-troublí heteráci, bývalí kolonisti a zelený mozky. Jestli se usadím v Pattayi, mohli bychom si někdy večer vyrazit, samozřejmě ve vší počestnosti; dal mi číslo na mobil. Vzal jsem si je s plným vědomím, že nikdy nezavolám. Byl sympatický, příjemný, dokonce by se dalo říct zajímavý; ale prostě jsem už vůbec netoužil po lidských vztazích.

Pronajal jsem si pokoj na Naklua Road, trochu stranou městské-ho ruchu. Byla tam klimatizace, lednička, sprcha, postel a pár kusů nábytku; nájem činil tři tisíce bátů měsíčně - něco přes pět set franků. Doručil jsem novou adresu bance, poslal výpověď na Ministerstvo kultury.

Nezbývalo mnoho, co jsem ještě musel v životě udělat. Zakoupil jsem několik balíků papíru formátu A4, abych si uspořádal prvky svého života. To je něco, co by lidé měli dělat před smrtí častěji. Je zvláštní pomyslet, že tolik lidí prožije celý život bez jediného ko-mentáře, jediné námitky, jediné připomínky. Ne že by takové komen-táře, námitky nebo připomínky mohly mít příjemce nebo smysl; ale připadá mi koneckonců přece jen lepší, aby vznikly.

5

Uběhlo šest měsíců a já stále bydlím v pokoji na Naklua Road; myslím, že jsem téměř dokončil svůj úkol. Valérie mi chybí. Kdybych měl náhodou v úmyslu vytlačit nebo zmírnit pocit ztráty, když jsem začal sepisovat tyto stránky, byl bych nyní přesvědčen o nezda-ru: Valériina nepřítomnost mi dosud nikdy nepůsobila takové utrpe-ní.

Po třech měsících pobytu jsem dospěl k rozhodnutí vrátit se do masážních salonů a barů s hosteskami. A priori jsem z té myšlenky nadšený nebyl, bál jsem se naprostého fiaska. Přesto jsem dosahoval erekce, a dokonce jsem ejakuloval; ale rozkoš nepřišla ani jednou. Nebyla to chyba holek, stále tak zkušených a něžných; ale byl jsem jakoby znecitlivělý. Trochu z principu jsem dál jednou týdně chodil do masážního salonu; pak jsem se rozhodl přestat. Potíž byla v tom, že to byl stále ještě lidský kontakt. Přestože jsem sám pro sebe na návrat rozkoše už vůbec nevěřil, dokázal jsem někdy přivést k orgasmu partnerku také díky tomu, že mi nečitelnost údu umožňovala vydržet v zásadě hodiny, kdybych se nedonutil přestat. Toužit takhle někoho přivést k rozkoši mohlo představovat výzvu; jenže já už žád-né výzvy nehledal. Můj život byla prázdná forma a bylo lepší, aby to tak zůstalo. Kdybych vpustil do svého těla vášeň, rychle by s sebou přitáhla bolest.

Má kniha končí. Stále častěji většinu dne proležím. Občas ráno zapnu klimatizaci, večer ji vypnu, a mezitím se neděje naprosto nic. Zvykl jsem si na vrčení přístroje, které mi ze začátku vadilo; ale zvy-kl jsem si i na horko; vlastně nedávám přednost ani jednomu.

Francouzské noviny už dlouho nekupuji; předpokládám, že už se odehrála volba prezidenta. Ministerstvo kultury v každém případě běží dál. Možná že Marie-Jeanne si na mě čas od času vzpomene při schvalování rozpočtu výstavy; nesnažil jsem se navázat spojení. Ne-vím ani, co se stalo s Jeanem-Yvesem; po propuštění z Aurory nej-spíš pokračuje v kariéře o mnoho pater níž a pravděpodobně jinde než v cestovním ruchu.

Když skončí milostný život, celý život jako by získal trochu konvenční a nucený rozměr. Udržujeme si lidskou podobu, obvyklé chování, jakousi strukturu; ale jak se říká, nejde to od srdce.

Po Naklua Road projíždějí skútry a víří oblak prachu. Už je poledne. Prostitutky z předměstí odcházejí za prací do barů v centru. Dnes asi nikam nepůjdu. Nebo možná vpodvečer, abych zhltnul po-lévku u jednoho ze stánků na křižovatce.

Když se vzdáme života, jako poslední lidské kontakty nám zbu-dou vztahy s prodavači. V mém případě se omezují na několik slov v angličtině. Nemluvím thajsky, což mě vytěsňuje za dusnou a smutnou hradbu. Pravděpodobně nikdy nepochopím Asii a ostatně na tom nijak nezáleží. Svět lze obývat a nechápat ho, stačí od něj získat po-travu, pohlazení a lásku. V Pattayi jsou podle západních, a dokonce asijských měřítek potrava i pohlazení levné. O lásce se mi mluví těž-ko. Nyní jsem o tom přesvědčen: Valérie pro mě byla jen zářivou výjimkou. Patřila k bytostem, které jsou schopné zasvětit život něčí-mu štěstí, učinit je přímo svým cílem. Tento fenomén je záhadou. V něm spočívá štěstí, prostota i radost; ale stále nevím, jak ani proč může nastat. A pokud jsem nepochopil lásku, k čemu je mi pochopit zbytek?

Až do konce zůstanu dítětem Evropy, starostlivosti a hanby; nemám žádné poselství naděje. K západu necítím nenávist, nanejvýš obrovské pohrdání. Vím jenom, že my všichni, co v něm žijeme, smrdíme egoismem, masochismem a smrtí. Vytvořili jsme systém, v němž už jednoduše nelze žít; a ještě ho dál vyvážíme.

Stmívá se, pestrobarevné girlandy ve výlohách pivních barů se rozsvěcují. Němečtí senioři usedají, tučnou ruku pokládají mladé společnici na stehno. Víc než jakýkoliv jiný národ znají starostlivost a hanbu, cítí potřebu něžného těla, hebké, nekonečně osvěžující pleti. Víc než jakýkoliv jiný národ znají touhu po vlastním zničení. Málo-kdy se u nich setkáme s onou pragmatickou, spokojenou vulgárností anglosaských sexuálních turistů, s mánií neustálého porovnávání služeb s cenami. Málokdy také cvičí, udržují své tělo. Většinou jedí přes míru, pijí příliš piva, tloustnou; většina brzy zemře. Často jsou přátelští, rádi žertují, zvou ostatní, vyprávějí historky; jejich společ-nost je přitom konejšivá a smutná.

Smrt už nyní chápu; nemyslím, že mě bude nějak zvlášť bolet. Poznal jsem nenávist, pohrdání, úpadek a různé věci; poznal jsem dokonce krátkodobě lásku. Nic po mně nezůstane a ani si to neza-sloužím; ve všech ohledech jsem byl průměrným jedincem.

Bůhvíproč si představuji, že umřu uprostřed noci, a stále pociťu-ji lehký neklid při pomyšlení na utrpení, doprovázející uvolnění tě-lesných pout. Neumím si moc dobře představit přerušení života jako naprosto bezbolestné a nevědomé; samozřejmě vím, že se mýlím, ale přesvědčit o tom sám sebe stejně nedokážu.

Po několika dnech, vlastně docela rychle, mě objeví domorodci; ve zdejším klimatu začínají mrtvoly rychle páchnout. Nebudou vě-dět, co se mnou, a obrátí se pravděpodobně na francouzskou amba-sádu. Zdaleka nejsem nuzák, takže se vše snadno vyřeší. Na mém účtu dokonce určitě zůstane dost peněz; nevím, kdo je zdědí, nejspíš stát, nebo velmi vzdálení příbuzní.

Na rozdíl od jiných asijských národů Thajci nevěří na duchy a o osud mrtvých se příliš nezajímají; většinou je pohřbívají rovnou do společného hrobu. Protože nenechám žádné jasné instrukce, potká to i mě. Vystaví úmrtní list a kdesi daleko ve Francii zaškrtnou políčko v rejstříku obyvatelstva. Pár pouličních obchodníků, zvyklých vídat mě ve čtvrti, potřese hlavou. Můj byt pronajmou novému zájemci. Zapomenou na mě. Zapomenou rychle.

VYSVĚTLIVKY

Baffie, Laurent (1958): autor divadelních her, televizní moderátor.

Dumas, Mireille (1953): televizní moderátorka pořadů se sociálním zaměřením nebo o soukromí známých osobností.

Fam, Nagui (1961): francouzský DJ a televizní moderátor.

Hue, Robert (1946) s typickým bíbrem je generální tajemník Francouzské komunistické strany.

Josette a René: Josette a René Barsiovi, slavný taneční pár, mistři Evropy v roce 1965 a vicemistři světa ve společenském tanci.

Lagaf, Vincent (vl. jménem Vincent Rouil, 1959): moderátor televizních soutěží a zábavných pořadů.

Opálení, v originále Les Bronzés: oblíbená francouzská komedie Patrice Leconta z roku 1978, parodující prázdninové kluby typu Club Med.

Pan Plus: postava z reklamy podobná Mr. Propperovi.

Světoběžníkův průvodce, v originále Le Guide du routard: nezbytná výbava francouzského “batůžkáře”, respektive moderního a nezávis-lého cestovatele, prosazující humanistický a šetrný způsob cestování a vycházející z beatnic-kých tradic.

Thoiry: zámek u Paříže, oblíbený cíl výletů se zoo a zábavním par-kem.

Waechter, Antoine (1949): francouzský politik, šéf Nezávislého ekologického hnutí.

Poznámka překladatele:

Kromě Bible (ekumenického vydání) a Koránu citujeme z pře-kladů Josefa Orla (John Grisham, Firma, Praha, Knižní klub, 1993) a Svatopluka Kadlece (Charles Baudelaire, Květy zla, Praha, Melan-trich, 1948).

Michel Houellebecq

Platforma

Z francouzského originálu Plateforme,

vydaného nakladatelstvím Flammarion v Paříži roku 2001,

přeložil Alan Beguivin

Odpovědná redaktorka Anežka Charvátová

Obálka a grafická úprava Jiří Troskov (elements ds)

Technická redaktorka Renáta Plíšková

Sazba Jeansolpartre Praha

Tisk Protisk České Budějovice

Vydalo nakladatelství Garamond

jako svou 224. publikaci

První vydání. Stran 292

Praha 2008

www.e-garamond.cz