HOUELLEBECQ MICHEL

ROZŠÍŘENÍ BITEVNÍHO POLE

Tato kniha vychází s finanční podporou Ministerstva zahraničních věcí

Francouzské republiky, Velvyslanectví Francouzské republiky v České republice a Francouzského institutu v Praze v rámci podpůrného programu F. X. Salda.

Kniha vychází s laskavým přispěním Českého literárního fondu.

EXTENSION DU DOMAINE DE LA LUTTE

Cet ouvrage, publié dans le cadre du programme ďaide á la publication F. X. Salda, bénéficie du soutien du Ministěre Francois des affaires étrangěres, de 1’Ambassade de France en République Tchěque et de 1’Institut francais de Prague.

Copyright © Maurice Nadeau, 1994

Translation © Alan Beguivin, 2004

Epilogue © Alan Beguivin, 2004

ISBN 80-204-1072-4

ČÁST PRVNÍ

1

“Noc pokročila, den se přiblížil. Odložme proto skutky tmy a oblečme se ve zbroj světla.”

Římanům, XIII, 12

V pátek večer jsem byl pozván na párty ke kolegovi z práce. Bylo nás tak třicet, samí střední kádři od pětadvaceti do čtyřiceti let. V jednu chvíli se tam jedna kráva začala svlíkat. Sundala si tričko, pak práskačku, potom sukni a neuvěřitelně se přitom ksichtila. Chvíli se tam natřásala v kalhotkách, a protože nevěděla, co dělat jinýho, začala se zase oblíkat. Navíc je to holka, která nikomu nedává. Což jen podtrhuje absurditu jejího počínání.

Po čtvrtý vodce mi začalo bejt dost špatně, a tak jsem se šel natáhnout na hromadu polštářů za gaučem. Chvíli nato padly na gauč dvě holky. Hezký ty dvě nejsou ani trochu, takový dvě firemní jelita. Choděj spolu na oběd a pořád čtou knihy o vývoji jazyka u dítěte nebo něčem takovým.

Začaly hned probírat nejžhavější novinky, jako že jedna holka přišla do práce ve fakt miniaturní minisukni těsně pod zadek.

A co že si o tom myslely? Jen to nejlepší. Jejich postavy vrhaly na stěnu nade mnou podivně zvětšené stínové obrazy. Jejich hlasy přicházely odněkud shůry, skoro jako Duch svatý. Nebyl jsem na tom ani trochu dobře, to bylo znát.

Asi patnáct minut se předbíhaly v banalitách. A že maj přece právo se oblíkat, jak chtěj, že to nemá nic společnýho se sváděním chlapů, že se jen chtěj cítit dobře ve svý kůži, líbit se samy sobě a tak. Poslední děsivé zbytky feminismu. V jednu chvíli jsem to dokonce řekl nahlas: “Poslední děsivé zbytky feminismu.” Ale neslyšely mě.

Tý holky jsem si dobře všimnul i já. Těžko si jí bylo nevšimnout. Dokonce i šéfovi se postavil.

Usnul jsem ještě před koncem rozhovoru, ale měl jsem špatný sen. Obě jelita se držela v objetí na chodbě před kanceláří, kopala nohama do výšky a zpívala z plných plic:

“Když si chodím s holým zadkem, tak ne kvůli svádění!

Chlupatý nohy ukazujem pro vlastní potěšení!”

Holka v minisukni stála ve dveřích, tentokrát však oděná v dlouhé, tajemně vyhlížející černé šaty prostého střihu. S úsměvem si je prohlížela. Na rameni jí seděl obrovský papoušek s šéfovými rysy. Čas od času ho lhostejně, ale zkušeně pohladila na břiše.

Když jsem se probudil, zjistil jsem, že jsem se vyzvracel na koberec. Párty se blížila k závěru. Schoval jsem zvratky pod polštáře a pokusil se vstát, že vyrazím domů. A tu jsem shledal, že jsem ztratil klíče od auta.

2

Mezi Marcely

Pozítří byla neděle. Vrátil jsem se do té čtvrti, avšak auto jako by zmizelo. Nemohl jsem si vzpomenout, kde jsem zaparkoval; všechny ulice se hodily stejně dobře. Ulice Marcela Sembata, Marcela Dassaulta…

spousta Marcelů. Hranaté budovy, v nichž žili lidé.

Pronikavý pocit totožnosti. Ale kde může být moje auto?

Jak jsem tak procházel mezi Marcely, přepadla mě náhle jakási únava z aut a věcí tohoto světa. Od té doby, co jsem ho koupil, mi můj Peugeot 104 působil jen potíže: nespočet nepochopitelných oprav, lehké nehody… Jistě, protijedoucí se vždy tváří uvolněně a vytahují smírčí formulář se slovy: “Jasně, v pohodě.”

Ve skrytu duše vás však nenávidí - nic příjemného.

A když se nad tím tak zamyslím, do práce jezdím metrem, na víkendy nikam nevyrážím, protože nemám kam, a dovolenou nejčastěji trávím na organizovaných zájezdech, občas v letoviscích. “K čemu auto?”

ptal jsem se rozčileně kráčeje ulicí Emila Landrina.

Až v ulici Ferdinanda Buissona mě napadlo ohlásit krádež. Auta se dneska kradou hodně, hlavně na sídlištích; pojišťovna i kolegové z práce příhodu jistě přijmou s pochopením. Jak bych také mohl přiznat, že jsem ztratil auto? Byl bych za šprýmaře, ne-li nenormálního či šaška, a to jsem nechtěl riskovat.

O takových věcech se zásadně nežertuje; právě na jejich základě si člověk získává reputaci a vznikají nebo zanikají přátelství. Znám život, vím, o čem mluvím.

Přiznat ztrátu auta se prakticky rovnalo vyškrtnutí ze společnosti; vsaďme na krádež.

Později večer se má samota stala bolestivě hmatatelnou. Kuchyňský stůl pokrývaly papíry, mírně pokydané zbytky tuňáka po katalánsku. Byly to poznámky k jedné z mých zvířecích fikcí. Zvířecí fikce je literární žánr jako každý jiný, možná významnější než jiné;

ať už je to jak chce, píšu zvířecí fikce. Tahle se jmenovala Dialog mezi krávou a klisnou a mohli bychom ji označit za etickou meditaci. K jejímu napsání mě inspirovala krátká služební cesta do koňského kraje; zde je jedna ze signifikantních pasáží:

“Vezměme si nejprve bretaňskou krávu: po celý rok myslí pouze na pastvu, její lesklý čumák se sklání a zvedá s obdivuhodnou pravidelností a patetický pohled jejích světle hnědých očí nezahalí ani jediný záchvěv úzkosti. To vše vypadá velmi zdravě, zdá se, že to dokonce poukazuje na hlubokou existenciální jednotu, v mnoha ohledech záviděníhodnou shodu mezi jejím bytím-na-světě a jejím bytím-o-sobě. Filozof se však bohužel v tomto případě vystavuje nebezpečí omylu a jeho závěry, jakkoli vycházejí z upřímného a hlubokého vcítění, budou zpochybněny, pokud se předtím neporadí s přírodovědcem. Přirozenost bretaňské krávy je totiž dvojí. V určitých ročních obdobích (přesně určených neúprosným naplňováním genetické předurčenosti) prochází její bytost podivuhodným převratem. Její bučení se zostřuje a protahuje a sama jeho harmonická stavba se mění tak, že někdy zarážejícím způsobem připomíná nářek lidského dítěte. Její pohyby se zrychlují a stávají se nervóznějšími, občas setrvává v drobném poklusu. Dokonce i její čumák, který se ve své blyštivé pravidelnosti zdál být stvořen k vyjádření absolutní trvalosti moudrosti věků, se stahuje a kroutí pod vlivem nepochybně silné touhy.

Klíč k této záhadě jest velmi prostý a rád vám jej sdělím: to, po čem touží bretaňská kráva (která tak projevuje, je třeba jí to přiznat, jedinou touhu svého života), je, jak říkají chovatelé svým cynickým slovníkem, “nechat se nabouchat”. A tak ji více či méně přímo nabouchají; umělá inseminace může při této příležitosti i za cenu jistých citových komplikací nahradit býkův penis. V obou případech se kráva uklidní a vrací se do původního stavu pozorné meditace, s tím rozdílem, že o několik měsíců později porodí rozkošného malého býčka. Což mimochodem představuje pro chovatele jediný zisk.”

Chovatel přirozeně symbolizoval Boha. Puzen iracionální náklonností ke klisně jí v další kapitole nasliboval věčnou rozkoš nesčetných hřebců, zatímco krávu zhřešivší pýchou postupně odsoudil k chmurným slastem umělého oplodnění. Nemilosrdný rozsudek Velkého Architekta nemohlo zvrátit patetické bučení tura. Delegace ovcí, která chtěla vyjádřit krávě podporu, nedopadla o nic lépe. Bůh popsaný v této krátké fikci nebyl, jak vidno, Bohem milosrdenství.

3

Potíž je v tom, že nestačí tak úplně žít podle pravidel.

To se vám (někdy skutečně o fous) daří. Vaše daňové přiznání nemá chybu. Faktury splácíte před lhůtou splatnosti. Nikam nechodíte bez občanského průkazu (a zvláštního pouzdra na bankovní kartu…!).

Přesto jste bez přátel.

Pravidla jsou složitá a mají mnoho podob. Kromě pracovní doby je třeba nakoupit, u bankomatu vybrat peníze (často po dlouhém čekání). A především zaplatit různým organizacím, zabývajícím se jednotlivými stránkami vašeho života. Navíc můžete onemocnět, což vyvolává další poplatky a papírování.

I tak zbývá volný čas. Co s ním? Jak ho využít? Věnovat jej pomoci bližnímu? Bližní, když o tom tak přemýšlíte, vás příliš nezajímá. Poslouchat hudbu?

Kdysi by to bývalo řešení, dnes však musíte uznat, že vás hudba dojímá stále méně.

Kutění, v nejširším slova smyslu, může být to pravé. Popravdě řečeno vás však nic nemůže zachránit před stále častějšími chvílemi, kdy vás pocity naprosté samoty, univerzální prázdnoty a tušení bolestného a definitivního krachu vaší existence vrhají do stavu skutečného utrpení.

A přitom se vám stále nechce umřít.

Mívali jste vlastní život. Byly doby, kdy jste měli svůj vlastní život. Pravda, už si na to moc nevzpomínáte, ale existují fotografie, které to potvrzují. Bylo tomu tak pravděpodobně během vašeho dospívání nebo chvíli potom. Jak velká byla tehdy vaše chuť do života! Existence vám připadala plná lákavých možností. Mohli jste se stát zpěvákem ve varieté či odjet do Venezuely.

A co je ještě překvapivější, měli jste vlastní dětství.

Zaostřete teď na sedmiletého chlapce, hrajícího si s vojáčky na koberci obývacího pokoje. Pozorně ho prosím pozorujte. Od rozvodu je bez otce. Matku, která má důležité místo v jedné kosmetické firmě, moc nevídá. Přesto si hraje, a jeho zaujetí pomyslným světem a válkou se zdá hodně velké. Jistě, již mu trochu chybí láska, avšak jak velký se jeví jeho zájem o svět!

I vy jste se zajímali o svět. Už je to dlouho, zkuste si na to prosím vzpomenout. Území vyznačené pravidly vám začalo být těsné, už jste v něm nemohli déle žít, a proto jste museli vstoupit na bitevní pole. Vybavte si prosím v paměti onu chvíli. Už to je dávno, že? Vzpomeňte si: voda byla ledová.

Nyní jste již od břehu daleko: ach ano, jak jste již daleko! Dlouho jste věřili v existenci druhého břehu;

dnes už ne. Přesto plavete dál a každé tempo vás přibližuje k utonutí. Dusíte se, plíce vás pálí. Voda vám připadá stále studenější a hlavně hořčí. Nejste už nejmladší. Za chvíli zemřete. To nic. Jsem tu s vámi. Nenechám vás v tom. Pokračujte v četbě.

Ještě jednou si vzpomeňte na svůj vstup na bitevní pole.

Stránky, které následují, tvoří román; rozumí se sled anekdot, jejichž hrdinou jsem já. Volba autobiografie vlastně volbou není: neměl jsem na vybranou.

Nebudu-li psát o tom, co jsem prožil, budu trpět stejně - a možná trochu víc. Zdůrazňuji trochu. Psaní nepřináší úlevu. Připomíná, vymezuje. Zavádí zrnko soudržnosti, myšlenku realismu. Nezbaví nás krvavé mlhy, v níž se plácáme, avšak aspoň vytváří pár záchytných bodů. Chaos je jen o několik metrů dál.

Chabý úspěch, po pravdě řečeno.

Jaký kontrast s absolutní, kouzelnou mocí četby!

Život věnovaný četbě by splnil všechna má přání, to jsem věděl už v sedmi letech. Tkáň světa je bolestná a neodpovídající; nezdá se mi, že by byla změnitelná. Skutečně si myslím, že život zasvěcený četbě by mi vyhovoval víc. Takový život mi nebyl dán.

Právě mi bylo třicet. Po chaotickém startu se mi podařilo spíš úspěšně vystudovat; dnes jsem středním kádrem. Jako analytik-programátor v jedné firmě poskytující služby z oboru informatiky pobírám dva a půlnásobek minimální mzdy - to už je docela slušná kupní síla. Mohu doufat ve významný postup ve firmě, pokud se ovšem nerozhodnu, jak tomu bývá v mnoha případech, přejít k některému z klientů.

Krátce řečeno, se svým sociálním postavením mohu být spokojen. V sexuální oblasti je to horší. Poznal jsem více žen, vždy však na omezenou dobu. Protože postrádám krásu i jakýkoliv osobní šarm a často podléhám návalům deprese, neodpovídám ani v nejmenším tomu, co ženy hledají především. Proto jsem u žen, které mi otevřely svůj orgán, často cítil lehký odpor; v podstatě jsem pro ně představoval nouzové řešení, což, jak uznáte, není ideálním východiskem pro trvalejší vztah.

Od rozchodu s Veronikou před dvěma lety jsem vlastně neměl žádnou; následné slabé a nepřesvědčivé pokusy končily očekávaným neúspěchem. Dva roky, to už se zdá dlouho. Ve skutečnosti, hlavně když člověk pracuje, to však uběhne rychle. Všichni vám to potvrdí: uběhne to velmi rychle.

Je možné, milý čtenáři, že jste žena. Nic si z toho nedělejte, to se stává. A kromě toho to nic nemění na tom, co se vám chystám říct. Mám široký záběr.

Mým cílem není oslnit vás subtilními psychologickými poznámkami. Nechystám se získat si váš uznalý potlesk svým důvtipem a humorem. Jsou autoři, kteří věnují svůj talent vytříbeným popisům různých duševních stavů, charakterových vlastností apod.

Mezi ně nepatřím. Všechny ty realistické detaily, určené k vykreslení zřetelně odlišných postav, jsem vždy považoval, omlouvám se za ten výraz, za pouhou hovadinu. Daniel je přítel Hervého, ale k Gérardovi zaujímá jistý odstup. Pavlovy fantazie, ztělesněné

Virginií, cesta mojí sestřenice do Benátek… co vám budu povídat. Stejně tak můžete pozorovat humry, lezoucí po sobě v akváriu (stačí zajít do rybí restaurace). Kromě toho se s lidmi příliš nestýkám.

K dosažení svého neméně filozofického cíle budu naopak nucen krátit. Zjednodušovat. Postupně odstranit horu detailů. Do ruky mi přitom bude hrát i prostý historický vývoj. Náš svět se uniformizuje, telekomunikační prostředky se zdokonalují, vybavení bytů je stále bohatší. Mezilidské vztahy se pomalu stávají nemožnými, což zmenšuje počet anekdot, z nichž se skládá život. A za tím vším se zvolna objevuje tvář smrti v celé své kráse. Třetí tisíciletí bude fajn.

4

Bernarde, ach Bernarde

Když jsem se následující pondělí vrátil do práce, zjistil jsem, že naše společnost právě prodala ministerstvu zemědělství sadu programů a že jsem byl vybrán, abych obstaral školení. Oznámil mi to Henry La Brette

(na tom y si velmi zakládá, jakož i na rozděleném příjmení). Henry La Brette je stejně jako já třicátník a je mým přímým nadřízeným; naše vztahy se obvykle odvíjejí v atmosféře tichého nepřátelství. Rovnou mi proto sdělil, jako by mu činilo osobní potěšení mě otravovat, že nová smlouva si vyžádá několik přesunů: do Rouenu, do La Roche-sur-Yon a bůhvíkam ještě. Podobné přesuny mi vždy naháněly hrůzu; Henry La Brette to ví. Mohl jsem odvětit: “Tedy končím.”

Avšak neudělal jsem to.

Ještě než se dostal tenhle výraz do módy, vypracovala si naše společnost svébytnou firemní kulturu (včetně vytvoření loga, rozdávání triček zaměstnancům, motivačních pobytů v Turecku). Byla to výkonná firma, těšící se ve svém oboru záviděníhodné pověsti; v každém ohledu dobrá značka. Chápete, že přece nemohu odejít jen tak, z náhlého popudu.

Je deset hodin dopoledne. Sedím ve světlé tiché kanceláři proti týpkovi, který je o něco mladší než já;

do firmy přišel teprve nedávno. Myslím, že se jmenuje Bernard. Jeho průměrnost je těžko snesitelná.

Nepřestává mluvit o prachách a investicích: makléřské společnosti, státní dluhopisy, stavební spoření…

nic neponechá bez komentáře. Doufá, že míra růstu převýší inflaci. Trochu mě nudí; nejsem dost dobře schopný mu odpovídat. Hýbe se mu knír.

Když odejde z kanceláře, rozhostí se ticho. Pracujeme uprostřed zcela rozkopané čtvrti, která mlhavě připomíná měsíční krajinu. Je to někde ve třináctém obvodě. Při příjezdu autobusem si člověk skutečně připadá, jako by právě skončila třetí světová válka.

Je to však jen urbanistický záměr.

Pod našimi okny se téměř do nedohledna táhne nezastavěný blátivý pozemek, křižovaný dřevěnými ploty. Několik koster budov. Nehybné jeřáby. Atmosféra je klidná a chladná.

Bernard se vrací. Abych oživil atmosféru, vyprávím mu, že v domě, kde bydlím, to nějak smrdí. Lidi mají většinou historky o zápachu rádi, toho jsem si všiml;

a pravda je, že jsem ráno na schodech skutečně zaznamenal nepříjemný puch. Co dělá uklízečka, obvykle tak přičinlivá?

Řekl: “To asi někde chcípla krysa.” Tato představa se mu, nevím proč, zdá zábavná. Jeho knír se zvolna vlní.

Chudák Bernard, v jistém smyslu. Co tak může v životě dělat? Kupovat si cédéčka? Chlápek jako on by měl mít děti; kdyby měl děti, mohlo by se z toho hemžení malých Bernardku ještě něco vyloupnout.

Jenže není ani ženatý. Ztracený případ.

Milý Bernard, drahý Bernard - vlastně není ani proč ho litovat. Myslím dokonce, že je svým způsobem šťastný, způsobem, který je mu vlastní; svým bernardím způsobem.

5

Navázání kontaktu

O něco později mám schůzku na ministerstvu zemědělství s dívkou jménem Catherine Lechardoy. Sada programů se jmenuje Sykomora. Skutečná sykomora je strom vyhledávaný uměleckými truhláři, který navíc dává nasládlou mízu, roste v některých oblastech mírného podnebného pásma; rozšířen je zejména v Kanadě. Programy Sykomora jsou vytvořeny v pascalu, několik obecnějších částí pak v C++. Pascal je francouzský spisovatel ze 17. století, autor slavných Myšlenek. Současně je to bohatě strukturovaný programovací jazyk, zvláště vyhovující zpracovávání statistických údajů, s jehož obsluhou jsem byl v minulosti podrobně seznámen. Programy Sykomora měly sloužit k výplatě státních dotací zemědělcům a tuhle oblast měla na starosti Catherine Lechardoy, rozumí se z počítačového hlediska. Až doposud jsme se s Catherine Lechardoy nesetkali. Jednalo se tedy o “první navázání kontaktu”.

Na naší branži počítačového inženýrství je pravděpodobně nejpřitažlivější kontakt s klientelou; nebo to aspoň u sklenky fíkového likéru vyzdvihuje vedení podniku (častokrát jsem na posledním letním soustředění v Ku§adasi zaslechl jejich bazénové úvahy).

Osobně se odhodlávám k prvnímu kontaktu s novým klientem vždy s určitou nevolí; zapojit se do dané struktury různých lidských bytostí, na jejichž společnost si budete muset zvyknout, je neradostná perspektiva. Ze zkušenosti pochopitelně vím, že lidi, se kterými jsem nucen jednat, jsou ne-li naprosto stejní, pak zcela shodní ve svých zvycích, názorech, vkusu a obecně způsobu nahlížení na život. Teoreticky tedy není čeho se bát, profesionální charakter schůzky by navíc měl být zárukou její neškodnosti.

Přesto jsem si však už několikrát ověřil, že lidem záleží na tom, aby se odlišovali pomocí jemných a nepříjemných změn, vad, charakterových vlastností atd.

- zřejmě za účelem přinutit druhého, aby je považoval za svébytné jedince. A tak jeden bude hrát tenis, druhý bude mít zálibu v dostizích, ze třetího se vyklube náruživý golfísta. Někteří vyšší kádři milují filé ze sledů; jiní je nesnášejí. Kolik osudů, tolik možných cest. Takže zatímco obecný rámec “prvního kontaktu s klientem” je jasně vymezen, určitá oblast nejistoty bohužel stále přetrvává.

V mém případě jsem Catherine Lechardoy v kanceláři číslo 6017 nezastihl. Prý ji, jak mi bylo oznámeno, “zdrželo nějaké zařizování v řídícím středisku”.

Byl jsem vyzván, abych se posadil a počkal, což jsem učinil. V místnosti se mluvilo o atentátu, ke kterému došlo předchozího dne na Champs-Élysées. V kavárně někdo umístil bombu pod sedačku. Dvě osoby zahynuly. Třetí přišla o obě nohy a půlku obličeje, zůstane zmrzačená a slepá. Dozvěděl jsem se, že nešlo o první atentát, o několik dní dříve vybuchla bomba na poště poblíž radnice a roztrhala padesátiletou ženu. Dozvěděl jsem se rovněž, že tyto atentáty mají na svědomí arabští teroristé, požadující propuštění jiných arabských teroristů, uvězněných ve Francii kvůli různým vraždám.

Okolo páté odpolední jsem musel odejít na policii, abych nahlásil krádež svého auta. Catherine Lechardoy se nedostavila a rozhovoru jsem se nijak nezúčastnil. Předpokládám, že k navázání kontaktu dojde někdy jindy.

Policista, který se mnou sepisoval protokol, byl asi mého věku. Byl zjevně provensálského původu a na ruce měl snubní prsten. Uvažoval jsem, zda jeho žena, on a případně děti jsou v Paříži šťastní. Žena pošťačka, děti v jeslích? Těžko říct.

Jak se dalo očekávat, byl trochu rozmrzelý a zklamaný: “Krádeže… každou chvíli nějaká… žádná šance… stejně je hned propustí…” Přátelsky jsem přikyvoval těm prostým a upřímným slovům, vycházejícím z jeho každodenní zkušenosti; nemohl jsem však udělat nic, čím bych mu jeho břímě ulehčil.

Ke konci jsem měl přesto pocit, že jeho zklamání se zbarvuje trochu pozitivnějšími tóny: “Tak nashledanou! Možná že to vaše auto nakonec přece najdeme! Stává se to…!” Myslím, že chtěl ještě něco dodat; nebylo však co.

6

Druhá šance

Druhý den ráno jsem se dozvěděl, že jsem udělal chybu. Měl jsem prý naléhat, aby mi Catherine Lechardoy zavolali; můj odchod bez vysvětlení byl na ministerstvu zemědělství přijat s nelibostí.

Dozvídám se rovněž - a to je převapení -, že mé výkony při plnění poslední zakázky nebyly zcela uspokojivé. Dosud mi to zamlčovali, ale prostě jsem zklamal. Smlouva s ministerstvem zemědělství tak znamená v jistém smyslu druhou šanci, kterou mi dávají.

Šéf nasazuje napjatý výraz, trochu jako z amerického seriálu, když říká: “Sloužíme klientovi, chápete.

V našem zaměstnání máme bohužel zřídka druhou šanci…”

Lituji, že tomu muži přidělávám starosti. Je velmi hezký. Jeho obličej je zároveň smyslný a mužný, k tomu krátce zastřižené šedivé vlasy. Velmi jemnou bílou košilí z bezvadné látky prosvítají mocné a opálené prsní svaly. Kravata sportovního střihu. Přirozené, pevné pohyby naznačují perfektní fyzickou kondici.

Jediné, co nacházím na svoji omluvu - a jako omluva mi to připadá dost slabé -, je, že mi právě ukradli auto. To ve mně vyvolalo rodící se psychologickou poruchu, proti níž se okamžitě zavazuji bojovat. V šéfovi se náhle cosi láme; krádež mého auta jej očividně pohoršila. Nemohl prý vědět; nemohl to tušit; vše je mu teď jasnější. A ve chvíli loučení mi u dveří své kanceláře s nohama zabořenýma v tlustém perleťově šedém koberci pohnutě přeje, abych se “držel”.

7

Catherine, drahá Catherine

“Good times are coming

I hear it everywhere I go

Good times are coming

But they’re sure coming slow.”

Neil YOUNG

Recepční na ministerstvu zemědělství má pořád koženou minisukni; tentokrát však nepotřebuji její pomoc, abych našel dveře číslo 6017.

Catherine Lechardoy ihned potvrzuje všechny mé obavy. Je jí 25 let, vystudovala výpočetní techniku, má zkažené přední zuby; její agresivita je zarážející:

“Doufejme, že ten váš program bude fungovat! Ne jako ten, který jsme od vás koupili minule… úplná hrůza. Taky o tom nerozhoduju já, co se má koupit.

Já jsem tu jen holka pro všechno, co napravuje kraviny ostatních…” atd.

Vysvětluji jí, že ani já nerozhoduji o tom, co prodáváme. Ani co vyrábíme. Nerozhoduji vlastně vůbec o ničem. Oba vůbec o ničem nerozhodujeme. Přišel jsem jí jenom pomoct, předat jí několik exemplářů návodu k použití, pokusit se domluvit se s ní na programu školení… Nic z toho ji však neupokojuje. Její vztek je prudký, její vztek je hluboký. Nyní mluví o metodologii. Podle ní by se všichni měli podřídit přísné metodologii založené na strukturovaném programování; místo toho vládne anarchie, programy jsou napsané bůhvíjak, každý si dělá, co chce na svém písečku a nezajímá se o ostatní, není tu domluva, společný cíl, chybí harmonie, Paříž je příšerné město, lidi spolu nemluví, nezajímají se ani o vlastní práci, všechno je povrchní, každý chodí domů v šest, práce nepráce, všichni na to kašlou.

Navrhuje zajít na kafe. Samozřejmě souhlasím.

Automat. Nemám drobné, dává mi dva franky. Kafe je odporné, její elán to však nebrzdí. V Paříži může kdokoliv chcípnout na ulici, každému je to jedno.

U ní doma v béarnském kraji je to jiné. Jezdí tam každý víkend. A večer chodí na přednášky na vysokou průmyslovou školu, aby si vylepšila postavení. Za tři roky možná získá titul inženýra.

Inženýra. Já jsem inženýr. Musím něco říct. Lehce přiškrceným hlasem se ptám:

“Přednášky o čem?”

“Kontrola řízení, faktorová analýza, algoritmy, účetní evidence finančních operací.”

“To musí být práce…” poznamenávám trochu neurčitě.

Ano, je to hodně práce, ona se však práce nebojí.

Často ve své garsonce pracuje do půlnoci, aby stihla všechny úkoly. Ostatně v životě je třeba se bít, když chce člověk něčeho dosáhnout, o tom byla vždycky přesvědčená.

Stoupáme po schodišti do její kanceláře. “No jen se bij, drahá Catherine…” řekl jsem si melancholicky.

Skutečně nebyla moc hezká. Kromě zkažených zubů měla vlasy bez lesku a malá očka blýskající vzteky.

Prsa a zadek abys pohledal. Bůh k ní fakt nebyl příliš štědrý.

Myslím, že si budeme výborně rozumět. Zdá se odhodlána všechno zorganizovat a dirigovat, na mě zbude jen přemisťovat se a obstarat školení. Naprosto mi to vyhovuje; nemám nejmenší chuť jí protiřečit. Nemyslím, že se do mě zamiluje; mám pocit, že není ve stavu cokoliv si začít s nějakým chlapem.

Okolo jedenácté se do kanceláře vřítí nová postavička. Jmenuje se Patrick Leroy a zřejmě se s Catherine dělí o kancelář. Nosí havajskou košili, těsně přiléhavé džíny a u opasku svazek klíčů, které při chůzi chřestí. Je trochu přejetej, oznamuje nám. S kamarádem strávili noc v jazz-klubu, kde “sbalili dvě roštěnky”. No, je celkem spokojenej.

Zbytek dopoledne stráví telefonováním. Mluví nahlas.

Během třetího telefonátu nadhodí téma, které je samo o sobě dost smutné: jedna ze společných známých jeho a kamarádky, které volá, se zabila při dopravní nehodě. Přitěžující okolností bylo, že auto řídil další kamarád, kterého nazýval Fred. A Fred vyvázl bez zranění.

To vše bylo teoreticky spíš deprimující, s nohama na stole a “pohodovým” jazykem se mu však podaří tuto stránku věci obejít s vulgární cyničností: “Ale byla super, Natálie, ne?… Navíc fakt kus. Je to vopruz, prostě krize… Bylas na pohřbu? Já se pohřbům radši vyhejbám. Když si vemeš, k čemu vlastně jsou… No, možná pro starý, to je fakt. Fred tam byl? Může fakt mluvit vo zatracený klice, parchant jeden.”

Čas oběda jsem přivítal se skutečnou úlevou.

Odpoledne jsem se měl sejít s vedoucím Oddělení informatických studií. Skutečně nevím proč. Aspoň já jsem mu neměl co říct.

Asi hodinu a půl jsem čekal v prázdné potemnělé kanceláři. Nechtělo se mi příliš rozsvěcet, částečně proto, abych neupozornil na svou přítomnost.

Ještě než jsem se tam usadil, předali mi objemnou zprávu nadepsanou Řídící schéma počítačového plánu ministerstva zemědělství. Ani teď nevím proč. Ten dokument se mne v ničem netýkal. Vycházím-li z předmluvy, pojednával o “zkušebním výměru jednotlivých archetypálních scénářů, zhotovených za účelem dosažení cíle

- objektu”. Cíle jako takové, “doložitelné jemnější analýzou z pohledu žádoucnosti”, bylo například zaměření dotační politiky zemědělcům, rozvoj konkurenceschopnějšího parazemědělského sektoru na evropské úrovni, vyrovnání obchodní bilance v oblasti čerstvých výrobků… Zběžně jsem dílo prolistoval, podtrhávaje legrační věty. Například: “Strategický stupeň vyplývá ze zavedení globálního informačního systému, dosaženého integrací nestejnorodých rozdělených podsystémů.” Nebo:

“Jako nezbytně nutné se jeví uvést v platnost kanonický relační model střednědobě ústící v rámci organizační dynamiky k databázi orientované k objektu.” Konečně přišla sekretářka, že se prý jednání protáhne, a její nadřízený mě proto bohužel nebude moci dnes přijmout.

Tak jsem šel domů. Dokud mě platí, co bych se staral, že? Ha ha…

Na stanici metra Sěvres-Babylone jsem zahlédl zvláštní nápis: “Bůh si přál nerovnost, ne nespravedlnost”, stálo na zdi. Zamyslel jsem se, kdo může být tak dobře informovaný o božích záměrech.

8

O víkendech většinou nikoho nevídám. Jsem doma, trochu poklízím; lehce si deprimuji.

Tuto sobotu mezi dvacátou a dvacátou třetí hodinou však dochází ke společenskému prožitku. Jdu na večeři s přítelem knězem do mexické restaurace.

Restaurace je dobrá; v tomto směru žádný problém.

Avšak je můj přítel stále mým přítelem?

Chodili jsme na stejnou školu; bylo nám dvacet.

Mladí kluci. Dnes je nám třicet. Po získání inženýrského titulu odešel do semináře; zkrátka odbočil. Dnes je farářem na předměstí, ve Vitry. Není to snadná farnost.

Jím placku s červenými fazolemi a Jean-Pierre Buvet mluví o sexualitě. Podle něho je pozornost, kterou naše společnost naoko věnuje erotice (skrze reklamu, časopisy, média obecně), zcela umělá. Většinu lidí toto téma ve skutečnosti rychle unaví; z jakéhosi pokrytectví naruby však tvrdí opak.

Blíží se ke své teorii. Naše civilizace, říká, trpí životním vyčerpáním. Za Ludvíka XIV, kdy panovala velká chuť do života, kladla oficiální kultura důraz na potlačení tělesné rozkoše; důrazně připomínala, že světský život skýtá pouze nedokonalé radosti a že jediný zdroj štěstí je třeba hledat v Bohu. Takové názory, prohlásil, by dnešní doba netolerovala. Potřebujeme dobrodružství a erotiku, protože potřebujeme, aby nám bylo neustále opakováno, že život je nádherný a vzrušující; o čemž samozřejmě dost pochybujeme.

Mám pocit, že mě považuje za názorný příklad tohoto životního vyčerpání. Žádná sexualita, žádné ambice; žádné skutečné povyražení. Nevím, co bych mu odpověděl; mám pocit, že všichni jsou na tom zhruba stejně. Považuji se za normálního člověka. Tedy možná ne úplně, ale kdo je úplně normální, že? Řekněme normálního na 80 %.

Abych něco řekl, upozorňuji nicméně na fakt, že v dnešní době má každý někdy v životě nutně pocit, že ztroskotal. V tom se shodujeme.

Rozhovor se zasekává. Nimrám se v nudlích s karamelem. Radí mi, abych se navrátil k Bohu nebo začal psychoanalýzu; to srovnání mnou trochu škubne.

Pokračuje, probírá můj případ; zřejmě si myslí, že jsem na tom špatně. Jsem sám, příliš sám; to podle něho není přirozené.

Objednáváme alkohol; vykládá karty na stůl. Podle něho je řešením a pramenem bohatého a plného života Ježíš. “Musíš přijmout svou božskou podstatu!” volá; od vedlejšího stolu se k nám otáčejí. Cítím se trochu unaveně; zdá se mi, že míříme do slepé uličky. Jen tak zkusmo se usmívám. Nemám moc přátel, nerad bych přišel o tohohle. “Musíš přijmout svou božskou podstatu…” opakuje jemněji; slibuji, že se o to pokusím. Přidávám několik vět, snažím se dosáhnout shody.

Pak kafe a každý po svých. Nakonec to byl dobrý večer.

9

Šest osob je teď shromážděných okolo celkem pěkného oválného stolu, pravděpodobně z imitace mahagonu. Tmavě zelené záclony jsou zatažené; místnost připomíná spíše salonek. Náhle cítím, že porada potrvá celé dopoledne.

První zástupce ministerstva zemědělství má modré oči. Je mladý, má malé kulaté brýle, zřejmě teprve nedávno opustil vysokou. I přes své mládí působí pozoruhodně seriózním dojmem. Celé dopoledne si bude dělat poznámky, někdy v těch nejneočekávanějších chvílích. Jedná se bezpochyby o šéfa, nebo alespoň budoucího.

Druhý zástupce ministerstva je muž středního věku s plnovousem přísného učitelského vzezření. Zdá se, že silně působí na Catherine Lechardoy sedící po jeho boku. Je to teoretik. Ve všech svých příspěvcích bude vyzývat k zachování řádu a vyzdvihovat význam metodologie a obecněji rozvažování, které má předcházet akci. V daném případě však nechápu proč:

programy jsou již koupené, není o čem přemýšlet, neodvažuji se to však říct nahlas. Ihned cítím, že mě nemá rád. Jak si získat jeho lásku? Rohoduji se, že několikrát během dopoledne podpořím jeho řeč poněkud tupým výrazem obdivu, jako by mi právě odkryl podivuhodné obzory plné moudrosti a bohatství.

Měl by z toho normálně vyvodit, že jsem mladík dobré vůle, připravený nechat se jím vést správným směrem.

Třetím zástupcem ministerstva je Catherine Lechardoy. Vypadá chuděra dnes ráno nějak smutně;

veškerá její bojovnost z minula jako by zmizela. Její škaredý obličejík je celý zamračený, pravidelně si utírá brýle. Ptám se v duchu, zda dokonce neplakala; dokážu si ji velmi dobře představit, jak propuká v pláč, když se ráno obléká v tichém bytě.

Čtvrtý zástupce ministerstva je jakási karikatura socialistického zemědělce: na nohou má holínky, nosí plnovous a kouří dýmku; nechtěl bych být jeho synem. Před sebe na stůl ostentativně položil svazek nadepsaný Sýrárny před novými technologiemi výroby.

Nechápu, proč je tady, prokazatelně nemá ani páru o probíraném tématu; možná je představitelem družstva. Každopádně si zřejmě vytyčil za cíl znepříjemňovat atmosféru pomocí opakovaných poznámek o “zbytečnosti porad, které k ničemu nevedou” nebo “programech vybraných v kancelářích ministerstva, které nikdy neodpovídají skutečným potřebám chlapů v terénu”.

Naproti němu sedí týpek z naší firmy, který se ne:

únavně snaží odpovídat na jeho námitky - podle mě dost nešikovným způsobem - a tváří se, že jeho oponent schválně přehání, nebo dokonce žertuje. Je to jeden z mých přímých nadřízených; jmenuje se myslím Norbert Lejailly. Netušil jsem, že tu bude, a nemohu říci, že by mě jeho přítomnost naplňovala nadšením. Tváří se a chová doslova jako prase. Sebemenší příležitosti využívá k táhlému hlučnému řehotu. Když se nesměje, tře si ruce. Je obtloustlý, až obézní a jeho neotřesitelné, ničím nepodložené sebeuspokojení je mi většinou nesnesitelné. Dnes ráno se však cítím skutečně výborně, a tak se dvakrát dokonce zasměji jeho vtipům.

Během dopoledne se čas od času objeví sedmá postavička, aby rozveselila sešlost. Jedná se o vedoucího Oddělení informatických studií ministerstva zemědělství, s nímž jsem se posledně minul. Toto individuum si zřejmě dalo za úkol ztělesnit přepjatou nadsázku mladého dynamického šéfa. V tomto směru překonává vše, co jsem až dosud mohl vidět. Jeho košile je rozhalená, jako by fakt neměl čas ji dopnout, a kravata posunutá na stranu, snad vírem běhu. Chodbami totiž nechodí, nýbrž klouže. Kdyby mohl létat, udělal by to. Obličej se mu leskne, kštici má rozcuchanou a vlhkou, jako by právě vylezl z bazénu.

Při první návštěvě nás se šéfem zpozoruje; rychlostí blesku je u nás, aniž chápu jak; musel urazit deset metrů za méně než pět vteřin, každopádně jsem nestačil jeho přesun sledovat.

Pokládá mi ruku na rameno a hebkým hlasem se omlouvá, že jsem na něj musel minule zbytečně čekat; usmívám se jako madonka, že to nic, že to úplně chápu a že k setkání přece dříve či později dojde.

Jsem upřímný. Je to velmi dojemná chvíle; sklání se ke mně a jen ke mně; vypadáme jako dva milenci, které život svedl dohromady po dlouhém odloučení.

Objeví se potom ještě dvakrát, pokaždé však zůstane na prahu místnosti a promluví výhradně s mladíkem v brýlích. Vždy se s okouzlujícím pohledem nejdříve omluví, že vyrušuje; drží se za rám dveří a balancuje na jedná noze, jako by mu vnitřní napětí, které jím lomcuje, nedovolovalo stát na místě delší dobu.

Z porady samotné si toho pamatuji velmi málo;

k žádnému konkrétnímu rozhodnutí stejně nedošlo, snad jen narychlo v poslední čtvrthodině, těsně před odchodem na oběd, kdy byl vytyčen harmonogram školících kurzů. Jelikož školením jsem pověřen já, přímo se mě to týká; spěšně si tedy poznamenávám dohodnutá data na papír, který beztak ještě večer ztratím.

Vše mi bude znovu vysvětleno druhý den teoretikem při společném briefingu. Dozvídám se při té příležitosti, že ministerstvo (tedy, nemýlím-li se, on sám)

vypracovalo sofistikovaný třístupňový školící systém, založený na navzájem se doplňujících, avšak organicky nezávislých kurzech, který by měl pružněji reagovat na potřeby zákazníka. To vše pochopitelně nese stopy vytříbeného ducha.

Konkrétně budu mít za úkol podstoupit anabázi, která mě zavede nejprve na čtrnáct dní do Rouenu, odtud na týden do Dijonu a konečně na čtyři dny do

La Roche-sur-Yon. Vyrazit mám prvního prosince a vrátit bych se měl na Vánoce, abych mohl “strávit svátky s rodinou”. Lidská stránka tedy nebyla zanedbána. Prima.

Dozvídám se rovněž - a to je pro mě překvapení -, že na tyto kurzy nebudu sám. Firma se rozhodla vyslat dvě osoby. Budeme tedy tvořit tandem. Do tísnivého ticha hodnotí teoretik všechna pro a proti, které taková spolupráce přináší. Výhody nakonec těsně převažují.

Totožnost osoby, která mě má doprovázet, pro mne zůstává záhadou. Pravděpodobně je to někdo, koho znám. V každém případě nikdo neuznal za vhodné mě předem informovat.

Teoretik šikovně využívá jedné ze svých okrajových poznámek a podotýká, že je politováníhodné, že zde ona druhá osoba (jejíž totožnost zůstane až do poslední chvíle zahalena tajemstvím) není a že nikdo neuznal za vhodné ji pozvat. Jde ve své argumentaci ještě dál a nepřímo naznačuje, že za těchto okolností je i moje přítomnost zbytečná, nebo alespoň omezené užitečnosti. Taky si myslím.

10

Stupně svobody podle J.-Y. Fréhauta

Vracím se do sídla naší společnosti. Dostává se mi vlídného přijetí; podařilo se mi, zdá se, upevnit své postavení uvnitř firmy.

Šéf si mě bere stranou; seznamuje mě s důležitostí této zakázky. Ví, že je na mě spolehnutí. Pronáší několik hořce realistických slov stran krádeže mého auta. Je to jakýsi chlapský rozhovor u automatu na teplé nápoje. Poznávám v něm velkého profesionála ve spravování lidských zdrojů; uvnitř celý vrkám.

Připadá mi stále krásnější.

Později odpoledne se účastním přípitku na rozloučenou na počest Jeana-Yvese Fréhauta. Šéf zdůrazňuje, že s jeho osobou odchází z firmy vzácný prvek;

technik velkých zásluh. Snad dosáhne ve své budoucí kariéře alespoň stejných úspěchů jako v té dosavadní; nic horšího mu nemůže přát. A jen ať se kdykoli staví na přátelské posezení nad skleničkou. První zaměstnání, uzavírá nevázaně, je něco, na co lze těžko zapomenout; trochu jako první láska. V tu chvíli se v duchu ptám, zda toho i on nevypil příliš.

Následuje krátký potlesk. Okolo J.-Y. Fréhauta dochází k několika pohybům; s výrazem sebeuspokojení se zvolna otáčí kolem své osy. Trochu toho člověka znám; přišli jsme do firmy ve stejnou dobu, před třemi roky; dělili jsme se dokonce o kancelář.

Jednou jsme řešili civilizaci. Říkal - a v jistém smyslu tomu i sám věřil -, že nárůst proudu informací uvnitř společnosti je ve své podstatě dobrá věc. Že svoboda není ničím jiným než možností navazovat pestrou síť kontaktů mezi lidmi, projekty, organizacemi a službami. Maximální svoboda podle něho souvisí s maximální škálou možných voleb. A pomocí metafory vypůjčené z mechaniky pevných těles nazýval tyto volby stupně svobody.

Seděli jsme, vzpomínám si, poblíž centrální jednotky. Klimatizace lehce hučela. Přirovnával vlastně společnost k mozku a jednotlivce v ní k mozkovým buňkám, v jejichž zájmu je vytvořit co nejvíce vzájemných vazeb. Tím však paralela končila. Byl to liberál, a tedy nikterak nakloněn tomu, co je v mozku nezbytné: snaze o sjednocení.

Jeho život, jak jsem se později dozvěděl, musel být extrémně funkční. Bydlel v garsonce v patnáctém obvodě. Topení bylo zahrnuto do poplatků. Hodně pracoval, a tak se tam zdržoval pouze přes noc - mimo pracovní dobu často četl časopisy o mikroprocesorech. Ony slavné stupně svobody se u něho omezovaly na volbu večeře přes Minitel (měl tuto tehdy novou službu předplacenou, což mu zajišťovalo rychlou a velmi přesnou donášku teplých jídel).

Rád jsem ho večer pozoroval, jak na Minitelu umístěném v levém rohu pracovního stolu vybírá z jídelního lístku. Vtipkoval jsem o erotických stránkách, ale ve skutečnosti myslím, že byl panic.

V jistém smyslu byl šťastný. Právem se považoval za činného účastníka telematické revoluce. Skutečně pociťoval každé zdokonalení moci informatiky, každý krok vpřed směrem ke globalizaci sítě jako osobní vítězství. Volil socialisty. A co je s podivem, miloval Gauguina.

11

S Jeanem-Yvesem Fréhautem jsem se od té doby neviděl; proč bych taky měl? Vlastně jsme spolu nikdy opravdu nesympatizovali. V dnešní době se vůbec lidi moc nevídají, ani tehdy, proběhne-li seznámení v nadšené atmosféře. Občas dojde k překotným rozhovorům o obecných životních úkazech; někdy i k fyzickému objetí. Samozřejmě se vyměňují telefonní čísla, většinou si však lidi už nezavolají. A i když si zavolají a znovu se sejdou, počáteční nadšení je brzy vytlačeno deziluzí a rozčarováním. Věřte mi, znám život;

to vše je naprosto ověřené.

Tento postupný zánik mezilidských vztahů staví před řadu problémů i román. Jak bychom se dnes mohli pouštět do líčení všech těch vášnivých vzplanutí, trvajících řadu let a ovlivňujících někdy celé generace? Už nejsme na Větrné hůrce, to je jisté. Románová forma není uzpůsobena k popisu lhostejnosti ani nicoty; chtělo by to nalézt bezvýraznější, zhuštěnější a jednotvárnější literární postup.

Stávají-li se lidské vztahy postupně nemožnými, pak je to pochopitelně kvůli onomu množení stupňů svobody, jichž byl Jean-Yves Fréhaut nadšeným hlasatelem. Jsem přesvědčen o tom, že on sám nikdy nepoznal žádný vztah; míra jeho svobody byla maximální. To říkám bez jakékoliv jízlivosti. Byl to, jak jsem řekl, šťastný člověk; přesto mu takové štěstí nezávidím.

Druh informatických myslitelů, k němuž náležel

Jean-Yves Fréhaut, je méně vzácný, než by se mohlo zdát. V každé středně velké firmě můžeme narazit alespoň na jednoho, někdy i na dva. Většina lidí navíc víceméně připouští, že každý vztah, a zejména mezi lidmi, se omezuje na výměnu informací (pokud ovšem považujeme za informace i vzkazy, které nejsou čistě neutrální, tedy pochvaly nebo výtky). Za těchto okolností je informatický myslitel na dobré cestě stát se myslitelem společenského vývoje. Jeho úvahy budou často oslnivé, a proto i přesvědčivé; bude dokonce možné dodat jim citový rozměr.

Druhý den - stále při příležitosti přípitku na rozloučenou, tentokrát však na ministerstvu zemědělství - jsem měl možnost promluvit si s teoretikem, jako obvykle doprovázeným Catherine Lechardoy. On sám se s Jeanem-Yvesem Fréhautem nikdy nesetkal, a zřejmě k tomu nebude mít v budoucnu ani příležitost. Za předpokladu, že by se oba setkali, by jejich výměna myšlenek asi proběhla ve vší slušnosti, avšak na vysoké úrovni. Možná by se shodli na určitých hodnotách, jako je svoboda a průhlednost, a také na nutnosti vybudovat systém, který by umožnil dosažení kompromisu ve všech společenských oblastech.

Předmětem této přátelské chvíle byla oslava odchodu do důchodu malého, asi šedesátiletého šedovlasého muže s tlustými brýlemi. Zaměstnanci se mu složili na rybářský prut - velmi výkonný japonský model s třemi rychlostmi navijáku a rozkmitem měnitelným pouhým stisknutím tlačítka -, to však ještě netušil. Postával na viditelném místě poblíž lahví šampaňského. Každý mu přicházel přátelsky poplácat po ramenou, případně oživit společnou vzpomínku.

Potom se ujal slova vedoucí Oddělení informatických studií. Je velmi těžké, prohlásil, shrnout do několika vět třicet let kariéry věnované výhradně zemědělské informatice. Louis Lindon, zdůraznil, je pamětníkem hrdinských dob informatizace: děrné štítky! výpadky proudu! magnetická paměť! Každé zvolání doprovodil rozpažením, jako by chtěl vybídnout představivost obecenstva, aby se přenesla do oněch dávných dob.

Oslavenec se chytrácky usmíval, nepříliš vábným způsobem si hryzal knír, ale jinak se choval celkem způsobně.

Louis Lindon, uzavřel zapáleně vedoucí, zanechal v zemědělské informatice nesmazatelnou stopu. Bez něho by informační systém ministerstva zemědělství nebyl tak úplně to, co je. A to je něco, co jeho přítomní i budoucí kolegové (jeho hlas se lehce rozechvěl) nemohou jen tak zapomenout.

Následovalo zhruba třicet vteřin hlasitého potlesku. Mladá dívka vybraná z těch nejčistších panen předala budoucímu důchodci rybářský prut. Nesměle jím před sebou zatřásl. Tím vydal signál k odchodu k občerstvení. Šéf přikročil k Louisi Lindonovi a položil mu ruku kolem ramen, aby s ním za pozvolné chůze prohodil několik přátelských a osobnějších slov.

Vtom mi teoretik potichu sdělil, že Lindon přece jen patřil v informatice k jiné generaci. Programoval bez skutečné metody, spíše intuitivně; nikdy se pořádně nepřizpůsobil principům funkcionální analýzy;

metoda Mense pro něj zůstala do značné míry španělskou vesnicí. Všechny programy, které napsal, musely být ve skutečnosti přepsány; poslední dva roky už se mu toho nedávalo příliš na práci, byl víceméně mimo hru. Jeho lidské kvality, dodal vřele, to ovšem nezpochybňuje. Věci se prostě mění, tak už to je.

Jakmile odeslal Louise Lindona do hlubin minulosti, navázal teoretik na své oblíbené téma: výroba a výměna informací podle něho procházely stejnými proměnami jako výroba a výměna zboží: od domácího stadia k průmyslovému. V oblasti výroby informací, konstatoval zasmušile, jsme ještě daleko od nulové závadovosti; existuje stále mnoho nepřesností. Poskytovatelské sítě informací jsou nedostatečně vyvinuté a zůstávají v zajetí přibližností a anachronismů (tak třeba Telecom, podtrhl zlostně, stále rozesílá papírové seznamy). Mladí však díkybohu vyžadují stále početnější a stále spolehlivější informace;

díkybohu jsou stále náročnější na rychlost odpovědí;

směrem k perfektně informované, průhledné a komunikující společnosti zbývá však ještě dlouhá cesta.

Rozvíjel ještě další myšlenky; Catherine Lechardoy stála po jeho boku. Čas od času přikývla se slovy:

“Ano, to je důležité”. Ústa měla namalovaná rudě a oči modře. Sukně jí dosahovala do poloviny stehen a měla černé punčochy. Napadlo mě najednou, že si byla koupit kalhotky, možná i tanga; halas v místnosti trochu zesílil. Představil jsem si ji, jak v Galeries

Lafayette vybírá brazilské prádélko s šarlatovými krajkami; přepadl mě nával bolestného soucitu.

V tu chvíli se k teoretikovi připojil jeden kolega.

Odvrátili se a vzájemně se podarovali kubánskými doutníky. Zůstali jsme s Catherine Lechardoy tváří v tvář. Nastalo krátké ticho. Nalezla skulinku a rozhovořila se o harmonizaci pracovních postupů mezi dodavatelem a ministerstvem - tedy námi dvěma. Ještě se ke mně přiblížila - naše těla oddělovala nanejvýš třiceticentimetrová mezera. V jednu chvíli bezpochyby nechtěně uchopila do prstů límec mého saka.

Nijak jsem po Catherine Lechardoy netoužil; rozhodně jsem s ní nechtěl šoustat. Usmívala se na mne se šampaňským v ruce, snažila se být odvážná; přesto jsem věděl, že tolik potřebuje, aby ji někdo ošoustal. Díra, kterou měla pod břichem, jí musela připadat strašně zbytečná. Penis se dá vždycky uříznout, ale jak zapomenout na prázdnotu vaginy? Její situace mi připadala zoufalá a začala mě trochu škrtit kravata. Po třetí skleničce jsem jí málem navrhnul jít píchat do kanceláře; na stole nebo na zemi, to je jedno;

cítil jsem se schopen vykonat nezbytné pohyby. Mlčel jsem však; a nakonec myslím, že by to nepřijala;

nebo bych jí napřed musel obejmout kolem pasu, říct, že je krásná, dotknout se jejích rtů v něžném polibku. Skutečně nebylo cesty ven. Rychle jsem se omluvil a odešel zvracet na záchod.

Když jsem se vrátil, stála vedle teoretika a oddaně mu naslouchala. Dalo by se říct, že nad sebou znovu převzala kontrolu; bylo to tak pro ni možná lepší.

12

Onen přípitek na rozloučenou měl znamenat směšné vyvrcholení mých vztahů s ministerstvem zemědělství. Shromáždil jsem všechny podklady nutné k přípravě mých přednášek; další schůzka nebyla nutná; do odjezdu do Rouenu zbýval týden.

Byl to žalostný týden. Byl konec listopadu, období, na jehož nevlídnosti se shoduje většina lidí. Připadalo mi normální, že když se neděje nic jiného, zabírají změny počasí v mém životě určité místo; a kromě toho se říká, že důchodci se nedokážou bavit o ničem jiném.

Žil jsem tak málo, že mám tendenci si myslet, že nikdy nezemřu; zdá se být neuvěřitelné, že lidský život obsahuje tak málo; a přesto doufáme, že se dříve či později něco stane. Hluboký omyl. Život může být klidně zároveň prázdný a krátký. Dny líně plynou, aniž za sebou zanechají stopu či vzpomínku; až jednou naráz přestanou.

Někdy mám taky pocit, že bych dokázal trvale zakotvit v nepřítomném životě. Že mi relativně bezbolestná nuda umožní nadále vykonávat každodenní životní pohyby. Další omyl. Prodloužená nuda není udržitelnou polohou; dříve či později se mění v podstatně bolestivější vjemy, v pozitivní bolest; přesně to se mi právě děje.

Možná, říkám si, mi tato služební cesta umožní přijít na jiné myšlenky; zřejmě v negativním slova smyslu, avšak na jiné myšlenky; dojde aspoň k nějaké výchylce nebo záškubu.

ČÁST DRUHÁ

1

V blízkosti průlivu Báb-al-Mandab se pod neproniknutelnou a nehybnou hladinou moře skrývají velké, nerovnoměrně rozmístěné korálové útesy, vystavující mořeplavce opravdovému nebezpečí. Jsou rozeznatelné jedině díky načervenalým odkryvům, jemně odlišným od odstínu okolních vod. A vybaví-li si náhodný poutník, jakou neuvěřitelnou hustotou žraloci populace se tato část Rudého moře vyznačuje (dosahuje, nemýlím-li se, dvou tisíců jedinců na čtvereční kilometr), zcela pochopíme lehké mrazení, které ho i přes panující úmorné a téměř neskutečné vedro, rozkmitávající vzduch do lepkavého varu, v blízkosti průlivu Báb-al-Mandab stihne.

Díky jakési výjimečné nebeské kompenzaci je zde naštěstí stále krásně, nadmíru krásně, a obzor nikdy neztrácí doběla rozžhavený lesk, jaký lze pozorovat i v železárnách ve třetí fázi zpracovávání rudy (mám na mysli onu chvíli, kdy se nově odlitý proud tekuté oceli jako by zastavuje v ovzduší a ve své vnitřní podstatě se podivně spojuje). Proto většina lodivodů překonává tento úsek bez obtíží a brzy již tiše vplouvá do klidných, duhových a vlahých vod adenského zálivu.

Přesto se občas takové věci přihodí a skutečně se projeví. Je pondělí ráno, 1. prosince; je zima a čekám na Tisseranda na nádraží Saint-Lazare poblíž návěstní tabule vlaku do Rouenu; je mi čím dál větší kosa a mám toho až po krk. Tisserand doráží na poslední chvíli; těžko ještě najdeme volná místa. Pokud si ovšem nekoupil lístek do první třídy, to by mu bylo dost podobné.

Mohl jsem se octnout v tandemu se čtyřmi nebo pěti lidmi z firmy a padlo to na Tisseranda. Příliš se z toho neraduji. On naopak neskrývá nadšení. “Ty a já tvoříme špičkovej tým…” prohlašuje rovnou, “cítím, že to bude bezvadně klapat…” (rukama naznačuje jakýsi rotační pohyb, symbolizující naši příští spolupráci).

Trochu toho kluka už znám; několikrát jsme se bavili u automatu na nápoje. Většinou vyprávěl sprosté vtipy; cítím, že tato cesta na venkov bude děsná.

Potom se vlak dává do pohybu. Usazujeme se mezi skupinku upovídaných studentů, pravděpodobně z obchodní akademie. Sedám si k oknu, abych alespoň trochu unikl okolnímu hluku. Tisserand vytahuje z aktovky různé barevné brožury týkající se účetnických programů, které nemají s naším školením nic společného. Opatrně ho na to upozorňuji. “No jo,

Sykomora je taky dobrá…” prohodí ledabyle a pokračuje ve svém monologu. Mám pocit, že co se týče technických aspektů, stoprocentně na mě spoléhá.

Má na sobě zářivý oblek s červeno-žluto-zelenými motivy, připomínající středověkou tapiserii. Do klopy má zasunutý ozdobný kapesník, trochu ve stylu

“výlet na planetu Mars”, a barevně sladěnou kravatu.

Celkově jeho oblečení vyvolává dojem hyperdynamického obchodního kádra, nepostrádajícího smysl pro humor. Osobně jsem navlečen do pérovky a tlustého svetru spíše ve stylu “víkend na Hebridách”.

Předpokládám, že v dělbě rolí, ke které zvolna dochází, mám představovat “muže systému”, schopného, ač poněkud mrzutého technika, nemajícího čas na péči o svůj zevnějšek a zásadně neschopného dialogu s uživatelem. Naprosto mi to vyhovuje. Má pravdu, tvoříme výborný tým.

Uvažuji, zda se všemi těmi brožurami nesnaží upoutat pozornost mladé dívky sedící po jeho levici - pravda, velice hezké studentky obchodní akademie. Jeho řeči mi tedy jsou adresovány pouze nepřímo. Dovoluji si proto několik pohledů z okna. Den se pomalu probouzí. Objevuje se krvavě rudé slunce, děsivě rudé na pozadí temně zelené trávy a mlhou zahalených rybníků. V dálce v údolí je vidět kouřící pařížské předměstí. Pohled je to velkolepý, trochu strašidelný. Tisserand mu nevěnuje pozornost. Snaží se naopak zachytit pohled studentky. Problém Rafaela Tisseranda - ve skutečnosti přímo základ jeho osobnosti -je jeho nesmírná ošklivost. Tak velká, že odpuzuje ženy a znemožňuje mu s nimi spát. Přesto se snaží, snaží se ze všech sil, ale nejde to. Prostě o něj nemají zájem.

Tělesně se přitom blíží normálu: zhruba středomořský typ, tedy trochu obtloustlý, neboli, jak se říká, podsaditý; krom toho se mu rychle rozrůstá pleš. To vše by se ještě dalo spravit, nejhorší je však jeho obličej. Tváří se úplně jako ropucha obrovská -jeho hrubé, široké, rozplizlé, deformované rysy jsou naprostým opakem krásy. Jeho lesklá uhrovitá pleť jako by neustále vylučovala mastnotu. Nosí bifokální brýle, protože je navíc velmi krátkozraký, bojím se však, že kontaktní čočky by nic nezměnily. Jeho slovní projev kromě toho postrádá jakoukoliv známku vkusu, fantazie nebo humoru; naprosto postrádá jakýkoliv šarm nebo osobní kouzlo (vlastnost, která někdy může nahradit krásu - alespoň u mužů; vždyť se často říká: “Je okouzlující” nebo: “Není nad kouzlo osobnosti”; to se říká). Za těchto okolností je samozřejmě příšerně frustrovaný; ale co můžu dělat?

A tak pozoruji krajinu.

O něco později navazuje se studentkou rozhovor.

Jedeme podél Seiny, zcela pohlcené šarlatovými paprsky stoupajícího slunce - skutečně se zdá, jako by řeka byla pokryta krví.

Okolo deváté přijíždíme do Rouenu. Studentka se loučí s Tisserandem, pochopitelně mu odmítá dát své telefonní číslo. Nějakou chvíli z toho bude viditelně skleslý; bude na mně, abych zjistil, odkud nám jede autobus.

Budova krajského ředitelství ministerstva zemědělství je ohyzdná a my máme zpoždění. Práce tu začíná v osm - později se dozvídám, že tak je to mimo

Paříž zvykem. Školení se zahajuje okamžitě. Tisserand si bere slovo; představuje sebe, mě, naši firmu.

Předpokládám, že poté představí výpočetní techniku, programy, jejich výhody. Mohl by také představit kurz, metody, které budeme při práci používat, a mnoho dalších věcí. To vše by nás mělo bez problémů dovést až k poledni, hlavně bude-li stará dobrá přestávka na kávu. Svlékám si bundu a rozmisťuji kolem sebe několik papírů.

Obecenstvo čítá asi patnáct lidí; jsou tu sekretářky a střední kádři, pravděpodobně technici - vypadají jako technici. Nevypadají nepřátelsky, ani že by měli zájem o informatiku - a přesto, říkám si pro sebe, jim změní informatika život.

Okamžitě zjišťuji, odkud bude hrozit nebezpečí:

je to velmi mladý, vysoký, štíhlý, pružný týpek s brýlemi. Sedí v poslední řadě, jako by chtěl mít nade všemi dohled; sám pro sebe jej pojmenovávám Had, ve skutečnosti se nám však během přestávky na kávu představí pod jménem Schnábele. Je to budoucí šéf chystaného oddělení informatiky a zdá se, že jej to velmi uspokojuje. Vedle něho sedí asi padesátiletý urostlý chlápek nepřátelského vzezření se zrzavým bíbrem. Zřejmě bývalý voják nebo něco podobného.

Jedno oko má nehybné - asi Indočína - a tím na mne dlouho upřeně hledí, jako by chtěl, abych vysvětlil důvody své přítomnosti. Zdá se tělem i duší oddaný

Hadovi, svému nadřízenému. Sám připomíná spíš dogu - každopádně nějakou psí rasu, která nikdy nepustí kořist.

Had začne brzy Tisserandovi klást otázky, aby ho znejistil a postavil do situace, v níž by vyšla najevo jeho neschopnost. Tisserand neschopný je, to je fakt, není však žádný zelenáč. Je to profesionál. Bez problémů odráží jednotlivé útoky, jednou elegantním úhybným manévrem, jindy slibem vrátit se k problému v pozdější fázi přednášky. Občas dokonce úspěšně naznačí, že otázka by sice mohla mít smysl v minulých obdobích vývoje informatiky, nyní že však již postrádá své opodstatnění.

V poledne jsme přerušeni ostrým, nepříjemným zvoněním. Schnábele se zavlní směrem k nám: “Poobědváte s námi?…” Na to se ani nedá odpovědět.

Prohlašuje, že si musí před obědem ještě něco zařídit, za což se omlouvá. Můžeme jít však s ním, aspoň nám tak “ukáže dům”. Provádí nás chodbami;

jeho přisluhovač nás těsně následuje. Tisserand mi nenápadně prozradí, že by “radši obědval s těma dvěma kočkama ze třetí řady”. Stačil tedy už zpozorovat v obecenstvu ženskou kořist; bylo to téměř nevyhnutelné, přesto mě to trochu znepokojuje.

Vstupujeme do Schnábeleho kanceláře. Poskok zůstává na prahu ve vyčkávací poloze; vlastně se staví na stráž. Místnost je velká, dokonce až moc pro tak mladého kádra, a zpočátku mám dojem, že nás sem zavedl jen proto, aby nám ji předvedl, protože nic nedělá

- spokojuje se s poklepáváním na svůj telefon. Svaluji se do křesla před psacím stolem, okamžitě následován Tisserandem. Pitomec u stolu to doplňuje slovy:

“Ale ovšem, posaďte se…” V té chvíli se v postranních dveřích objevuje sekretářka. S respektem přistupuje k psacímu stolu. Je to starší žena s brýlemi. Oběma rukama drží šanon s dokumenty k podpisu. Tak tohle je tedy, pomyslím si, důvod celého toho divadýlka.

Schnábele hraje svou roli obdivuhodným způsobem. Než podepíše první dokument, dlouze a s vážným výrazem jej prohlédne. V jednom místě zaznamenává “syntakticky trochu nešťastný obrat”.

Sekretářka v rozpacích hlesne: “Mohu to přepsat, pane…”; načež on velkoryse odpoví: “Kdepak, to bude v pořádku.”

Tento únavný obřad se poté ještě dvakrát zopakuje s dvěma dalšími dokumenty. Začínám mít hlad.

Zvedám se, abych si prohlédl fotografie rozvěšené na zdech. Jsou amatérské, pečlivě vyvolané a zarámované. Na první pohled znázorňují gejzíry, ledovcové splazy a jiné podobné věci. Předpokládám, že si je vyvolal sám po návratu z dovolené na Islandu - určitě zájezd s cestovkou Nové obzory. Všechno je však zpotvořené solarizací, hvězdicovými filtry a nevím čím ještě, takže prakticky není nic k rozeznání a celek je dost škaredý.

Pozoruje můj zájem a přistupuje se slovy:

“To je Island… Docela dobré, ne?”

“Ach…” odvětím.

Konečně jdeme jíst. Schnábele nás provází chodbami a popisuje zařízení kanceláří a “členění prostor”, jako by vše právě získal do osobního vlastnictví. Čas od času mi v pravoúhlých zatáčkách téměř pokládá ruku kolem ramen, naštěstí se mě přitom nedotýká.

Jde rychle, a Tisserandovi s jeho krátkýma nohama činí obtíže nezůstat pozadu, slyším ho vedle sebe, jak ztěžka oddychuje. Dva kroky za námi uzavírá voj poskok, jako by měl odvrátit případný nečekaný útok.

Oběd je nekonečný. Zpočátku to celkem jde, Schnábele mluví o sobě. Opětovně nás informuje, že v pětadvaceti letech je již šéfem oddělení informatiky, nebo se jím alespoň stane ve velmi blízké budoucnosti.

Třikrát mezi předkrmem a hlavním jídlem připomene svůj věk: dvacet pět.

Poté chce znát naši “průpravu”, zřejmě aby se ujistil, že je nižší než ta jeho (on sám je IGREF a zdá se, že je na to velice hrdý; nevím, co to je, ale později se dozvím, že IGREF je označení pro zvláštní druh vysokých státních úředníků, který se vyskytuje výhradně v institucích spadajících pod ministerstvo zemědělství - trochu jako absolventi ústavu pro vzdělávání státních úředníků ENA, ale přece jen s menší prestiží). Tisserand mu v tomto směru poskytuje naprosté uspokojení: tvrdí, že vystudoval Vyšší obchodní školu v Bastii nebo něco podobného na hranici věrohodnosti. Žvýkám svou béarnskou roštěnou a tvářím se, že jsem otázku neslyšel. Rotmistr si mě změří svým nehybným okem a chvíli mám dojem, že začne řvát: “Odpovězte, když jste tázán!”; radši se prostě otočím jinam. Tisserand nakonec odpoví za mě: představuje mě jako “muže systému”. Abych dodal této myšlence váhu, pronáším pár vět o skandinávských normách a komutaci sítí; Schnábele se stahuje do obrany; jdu si pro karamelový krém.

Odpoledne je věnováno praktickým cvičením na počítači. Zde zasahuji: zatímco Tisserand pokračuje ve výkladu, procházím mezi skupinkami a dohlížím, zda všichni stačí sledovat a provádět navrhovaná cvičení. Zvládám to docela dobře; ostatně je to přece moje práce.

Celkem často mě o pomoc žádají ty dvě dívky; jsou to sekretářky a zřejmě poprvé v životě sedí před počítačem. Jsou proto trochu zmatené, ani se jim nedivím. Ovšem pokaždé, když se k nim přiblížím, mě předběhne Tisserand, neváhaje přerušit svůj výklad.

Mám pocit, že má zájem hlavně o jednu; je pravda, že je přitažlivá, vnadná a velmi sexy; má na sobě černé krajkované bolerko a pod látkou se jí zvolna vlní ňadra. Bohužel pokaždé, když se k nebohé sekretářce přiblíží Tisserand, tvář se jí stáhne v grimasu nechtěného odporu, dalo by se téměř říct znechucení. Je to skutečně osud.

V sedmnáct hodin se ozve další zazvonění. Posluchači si skládají věci a chystají se k odchodu, avšak

Schnábele míří k nám: zdá se, že ta jedovatá osoba má v kapse ještě nějaký trumf. Nejdřív se mě snaží vyhmátnout předběžnou poznámkou: “Mám jednu otázku, která se myslím týká spíše muže systému, jako jste vy…”, načež vyloží svůj problém: má si k tomu, aby stabilizoval cílové napětí proudu napájejícího rozvodný server, pořídit vibrační regulátor? Byly mu na toto téma sděleny rozporuplné informace. Nemám nejmenší tušení a chystám se mu to říct. Avšak

Tisserand, který je skutečně ve formě, odpovídá první: směle prohlašuje, že na to téma nedávno vyšla studie, jejíž závěr je jasný: počínaje jistým stupněm pracovního výkonu se investice vložené do regulátoru rychle vracejí, a to v každém případě do tří let. Nemá studii ani její reference bohužel s sebou, slibuje však, že mu zašle fotokopii, jakmile bude v Paříži.

Dobrá rána. Schnábele se stahuje, naprosto poražen; dokonce nám popřeje dobrý večer.

Večer spočívá v první řadě v hledání hotelu. Z Tisserandova popudu se ubytováváme Uerbu kraje Caux.

Pěkný hotel, moc pěkný; ale koneckonců máme diety a výdaje jsou hrazeny, že?

Pak chce zajít na aperitiv. No prosím!

V hospodě vybírá stůl nedaleko dvou slečen. Sedá si, holky odcházejí. Všechno to je fakt výborně sladěné. Bravo, holky, bravo!

Ze zoufalství objednává suché martini; spokojuji se s pivem. Jsem poněkud nervózní; nepřestávám kouřit, zapaluji si doslova jednu od druhé.

Oznamuje mi, že se přihlásil na hodiny gymnastiky, aby trochu shodil a taky “samozřejmě proto, aby mohl balit holky”. Prima, nemám námitek.

Uvědomuji si, že kouřím stále víc; musím být někde kolem čtyř krabiček denně. Kouření cigaret se stalo jedinou skutečně svobodnou součástí mé existence.

Jedinou činností, ke které se bezvýhradně hlásím, za kterou si z celé své duše stojím. Mým jediným projektem.

Tisserand poté navozuje téma, které mu je blízké, totiž že “my, informatici, jsme grandi”. Předpokládám, že má na mysli vysoké platy, určitou profesionální vážnost, výhodné podmínky při změně zaměstnání. V tomto smyslu má jistě pravdu. Jsme grandi.

Rozvádí svou myšlenku; načínám pátou krabičku velbloudů. Chvíli nato dopíjí své martini; chce se jít do hotelu převléct, než půjdeme na večeři. Dobrá, inu pojďme.

Čekám na něj v hale u televize. Řeč je o studentských demonstracích. Jedna z nich, v Paříži, dosáhla velkých rozměrů: podle komentátorů bylo v ulicích aspoň tři sta tisíc lidí. Měl to být mírumilovný pochod, spíš velký svátek. A jako všechny mírumilovné pochody se zvrhl trochu jinam, jednomu studentovi vypíchli oko, policistovi ze zásahové jednotky utrhli ruku atp.

Druhý den po této obří demonstraci se konal v Paříži protestní průvod proti “brutalitě policie”; došlo k němu v atmosféře “ohromující důstojnosti”, zdůrazňuje moderátor, stojící zjevně na straně studentů.

Všechna ta důstojnost mě začíná trochu unavovat;

přepínám jinam a narážím na sexyklip. Nakonec vypínám.

Tisserand je zpátky; má na sobě jakousi černozlatou večerní teplákovou soupravu, trochu v tom připomíná chrobáka. Můžeme vyrazit.

Na mé doporučení se rozhodujeme pro restauraci Flunch. Je možné si zde nabrat hranolky s neomezeným množstvím tatarky (stačí si do sytosti posloužit ve velké nádobě); ostatně spokojím se s talířem hranolků utopených v tatarce a s pivem. Tisserand si naproti tomu bez váhání objednává královský kuskus a láhev Sidi Brahim. Po druhé sklenici vína začíná vrhat pohledy po servírkách, zákaznicích, po komkoli. Chudák kluk. Fakt chudák. Vlastně vím, proč si tolik váží mé společnosti: nikdy totiž nemluvím o svých kamarádkách, nikdy se nerozplývám nad svými úspěchy u žen. To ho vede k předpokladu (ostatně oprávněnému), že z nějakého důvodu nevedu sexuální život; a to pro něj znamená o starost míň, mírnou útěchu v jeho utrpení. Vzpomínám si na jednu trapnou scénu, jíž jsem byl svědkem: Tisserand byl tehdy představen Tomassonovi, který právě přišel do naší firmy. Tomasson pochází ze Švédska, je velmi vysoký (něco přes dva metry, myslím), nádherně rostlý, má neuvěřitelně krásnou tvář, jakoby prozářenou sluncem; člověk má skutečně pocit, že stojí před nadčlověkem nebo polobohem.

Tomasson mi nejdřív stiskl ruku a poté zamířil k Tisserandovi. Tisserand vstal a uvědomil si, že ho ten člověk vestoje převyšuje o dobrých čtyřicet centimetrů. Prudce se posadil, tvář mu zrudla, čekal jsem, že mu skočí po krku; hrůzný pohled.

Později jsem s Tomassonem několikrát jel na venkov na školení, vždy ve stejném stylu. Skvěle jsme si rozuměli. Už několikrát jsem si všiml, že lidé výjimečné krásy jsou často skromní, hodní, přívětiví a ohleduplní. Dělá jim velké problémy najít si přátele, alespoň mezi muži. Musí neustále usilovat o to, aby se aspoň trochu zapomnělo na jejich nadřazenost.

Tisserand díkybohu nikdy s Tomassenem nikam jet nemusel. Jsem si však jistý, že když se chystá nový cyklus školení, vždy na to myslí a tráví neklidné noci.

Po večeři chce jít na skleničku do nějakého “fajnového podniku”. Super.

Nechám se vést a musím uznat, že tentokrát se jeho volba ukazuje jako velmi šťastná: sestupujeme do jakéhosi prostorného klenutého sklepení se starými, zjevně původními trámy. Porůznu jsou rozmístěné malé dřevěné stolky osvětlené svíčkami. Vzadu hoří v obrovském krbu oheň. Celek navozuje atmosféru šťastné improvizace, sympatického nepořádku.

Sedáme si. Objednává bourbon se sodou, já se držím piva. Rozhlížím se kolem a říkám si: konečně je to tady, konečně se snad můj nešťastný společník dočká. Jsme ve studentské hospůdce, všichni se baví, všichni mají chuť slavit. U několika stolů jsou dvojice nebo trojice holek, několik jich dokonce sedí samotných u baru.

Dívám se na Tisseranda svým nejpovzbudivějším pohledem. V místnosti se kluci a holky jemně dotýkají. Ženy si laskavými pohyby stahují vlasy do týla.

Kříží nohy, čekají na příležitost, aby vyprskly smíchy. Prostě se baví. Právě teď je třeba do toho jít, tady je třeba balit, na místě, které se pro to tak skvěle hodí.

Zvedá oči od skleničky a pohlédne na mě zpoza brýlí. A já vidím, že už nemá sílu. Už nemůže dál, nemá odvahu něco zkusit, má toho plné zuby. Je to asi alkoholem, blbec to přehnal při večeři s vínem.

V duchu se ptám, zda mu nevyhrknou slzy a nezačne se mi svěřovat s jednotlivými etapami svého trápení; cítím, že k tomu moc neschází; skla jeho brýlí jsou zamžená.

To nevadí, jsem připraven to na sebe vzít, vše vyslechnout, a bude-li to nutné, odvést ho až do hotelu; přesto vím, že mi to bude mít ráno za zlé.

Mlčím; čekám beze slov; nevidím jedinou vhodnou větu. Nejistota trvá dobrou minutu, krize pozvolna mizí. Slabým, téměř třaslavým hlasem pronáší: “Asi bysme měli jít. Zítra začínáme brzo.”

Dobře, vrátíme se. Dopijeme a půjdeme. Zapaluju poslední cigaretu, znovu se dívám na Tisseranda.

Je opravdu úplně hotový. Beze slova mě nechá zaplatit, beze slova mě následuje k východu. Je skleslý, má všeho po krk; stydí se za sebe, nenávidí se, chtěl by být mrtvý.

Kráčíme k hotelu. V ulicích začíná pršet. Tak, náš první den v Rouenu je u konce. A já s jistotou samozřejmosti vím, že ty nadcházející budou naprosto stejné.

2

Každý den je nový den

Dnes jsem byl v obchodním domě Nouvelles Galeries svědkem smrti člověka. Smrt to byla velmi prostá, ve stylu Patricie Highsmithové (myslím tím, že k ní došlo s jednoduchostí a brutalitou, které jsou typické pro skutečný život a vyskytují se i v románech

Patricie Highsmithové).

Vše se seběhlo následovně. Vcházeje do samoobsluhy obchodního domu, spatřil jsem na zemi muže, jemuž jsem neviděl do obličeje (později jsem se však z rozhovoru pokladních dozvěděl, že mu bylo okolo čtyřiceti). Kolem něho se již vytvořil shluk několika osob. Prošel jsem kolem a snažil se nezastavovat, protože jsem nechtěl projevovat morbidní zvědavost. Bylo asi šest hodin večer.

Moc jsem toho nekoupil: sýr a krájený chleba do hotelu (ten večer jsem se rozhodl vyhnout se Tisserandově společnosti a trochu si odpočinout). Chvíli jsem však váhal před pestrou nabídkou vín, vystavených chtivosti zákazníků. Mrzuté bylo, že jsem neměl vývrtku. Kromě toho nemám víno rád; tento argument nakonec zvítězil, a tak jsem se rozhodl pro balík Tuborgu.

U kasy jsem se z rozhovoru pokladních a jednoho páru, který se zúčastnil záchranných pokusů, nebo alespoň jejich poslední fáze, dozvěděl, že muž je mrtvý. Žena z dvojice byla ošetřovatelka. Domnívala se, že se mu měla provést srdeční masáž, ta by ho možná zachránila. Nevím, nevyznám se v tom, ale je-li to tak, proč tu masáž neprovedla? Takovéhle chování nechápu.

Závěr, který jsem si z toho v každém případě odnesl, je, že za určitých podmínek můžeme velmi snadno přejít - nebo nepřejít - od života k smrti.

Nedá se říct, že by to byla zrovna důstojná smrt, uprostřed všech těch lidí procházejících se svými vozíky (bylo to v době největšího náporu), v cirkusové atmosféře charakterizující zpravidla nákupní centra.

Vzpomínám si, že zrovna hrála reklamní znělka Nouvelles Galeries (možná že ji od té doby změnili); její refrén tvořila tato slova: Každý dééénje nový dééén…

Když jsem odcházel, muž tam stále ležel. Tělo zabalili do koberců, či spíše tlustých pokrývek, a pevně svázali. Nebyl to již muž, nýbrž balík, těžký a nehybný, a byly slyšet dohady o jeho odvozu.

A je to. Bylo osmnáct hodin dvacet minut.

3

Co jsem viděl na Starém trhu

Trochu absurdně jsem se rozhodl zůstat přes víkend v Rouenu. Tisseranda to překvapilo; vysvětlil jsem mu, že si chci prohlédnout město a že do Paříže mě nic netáhne. Ve skutečnosti se mi do prohlídky města moc nechtělo.

Přitom tu jsou krásné středověké památky a řada skutečně zajímavých starých domů. Před pěti sty lety musel být Rouen jedním z nejkrásnějších francouzských měst; to vše je však dnes pryč. Všechno je špinavé, začouzené, špatně udržované, zničené neustálou přítomností aut, hluku, škodlivých zplodin.

Nevím, kdo tu dělá starostu, stačí však deset minut chůze v ulicích starého města, aby člověk pochopil, že je buď naprosto neschopný, nebo zkorumpovaný.

K tomu všemu ulicemi projíždějí desítky frajerů na motorkách nebo mopedech bez tlumiče. Přijíždějí z rouenského předměstí, které je ve stavu naprostého průmyslového zhroucení. Jejich cílem je vydávat ostrý, co možná nejnepříjemnější hluk, pro místní skutečně těžko snesitelný. Daří se jim to výtečně.

Kolem čtrnácté hodiny opouštím hotel. Bez váhání mířím na Starý trh. Je to velké náměstí lemované kavárnami, restauracemi a luxusními obchody. Právě zde před více než pěti sty lety upálili Johanku z Arku.

K připomenutí této události zde byla vztyčena jakási hromada podivně prohnutých betonových dlaždic, zpoloviny zapuštěných do země, jejichž podrobnějším ohledáním vyjde najevo, že jde o kostel. Jsou tu také zárodky trávníků, záhony a šikmé plochy, zřejmě určené milovníkům skateboardu - pokud ovšem ne vozíčkářům, těžko říct. Spletitost místa tím však nekončí: uprostřed náměstí sídlí v jakémsi betonovém pavilonu různé obchody a kousek dál stojí budova připomínající autobusovou zastávku.

Usedám na jednu z betonových dlaždic, pevně rozhodnut udělat si v tom jasno. Není pochyb o tom, že toto náměstí je srdcem, středobodem města. O jakou hru tu přesně jde?

Nejdříve zjišťuji, že lidé se zde pohybují většinou v houfech nebo menších skupinkách od dvou do šesti jedinců. Ani jedna z nich se přitom nepodobá druhé. Samozřejmě že si podobné jsou, jsou si podobné až neuvěřitelně, tuto podobnost však nelze označit za totožnost. Jako by se ti lidé nepatrnými odlišnostmi v oblečení, způsobech přemisťování a shromažďovacích postupech rozhodli uvést do praxe protiklady, nutně doprovázející každou individualizaci.

Dále pozoruji, že všichni tito lidé vypadají spokojeně sami se sebou i s okolním světem; je to zarážející a trochu to nahání strach. Procházejí se klidně, někdo s vychytralým úsměvem, jiný s tupým výrazem ve tváři. Někteří z mladších nosí kožené bundy pokryté nejzběsilejšími hardrockovými hesly; dočteme se na nich věty jako Kill them alll nebo Fuck and destroy!;

všichni se však shodují v jistotě, ze prožívají příjemné odpoledne, převážně zasvěcené konzumaci, čímž přispívají k utužení svých osobností.

A konečně shledávám, že se od nich cítím odlišný, aniž jsem schopen podstatu této odlišnosti popsat.

Toto bezvýchodné pozorování mě nakonec unavuje, i hledám přístřeší v jedné z kaváren. Další chyba.

Mezi stoly prochází obrovská německá doga, ještě obludnější než většina příslušníků její rasy. Před každým zákazníkem se zastavuje, jako by uvažovala, zda si může dovolit jej kousnout.

Dva metry ode mě sedí mladá dívka nad velkým šálkem zpěněné čokolády. Zvíře se před ní dlouze zastavuje a očichává šálek čumákem, jako by se chystalo slupnout jeho obsah jediným líznutím. Cítím, že dívka dostává strach. Zvedám se, mám chuť zasáhnout, tahle zvířata nesnáším. Pes však nakonec odchází sám.

Pak bloumám úzkými uličkami. Úplně náhodou se ocitám v prostorách bývalé kostnice Saint-Maclou: na nádherném velkém čtvercovém nádvoří, kolem dokola lemovaném gotickými sochami z tmavého dřeva.

Trochu dál jsem zahlédl vycházet z kostela svatební průvod. Svatba byla ve velmi starém duchu: šedomodrý oblek, bílé šaty a věneček z pomerančových květů, malé družičky… Seděl jsem na lavičce nedaleko kostelního schodiště.

Snoubenci byli pokročilejšího věku. Tlustý, poněkud zarudlý chlápek podobný bohatému sedlákovi;

o něco vyšší žena s hranatým obličejem a brýlemi.

Musím bohužel poznamenat, že to vše působilo trochu směšně. Procházející mládež si z novomanželů dělala šoufky. Jak jinak.

Pár minut jsem měl možnost vše naprosto objektivně pozorovat. Dokud se mě nezačal zmocňovat nepříjemný pocit. Zvedl jsem se a rychle odešel.

Za dvě hodiny, tentokrát již za tmy, jsem opustil hotel znovu. V prázdném bufetu jsem si koupil a vestoje sám snědl pizzu. Místo by si zasloužilo zůstat opuštěné i nadále. Těsto pizzy bylo nechutné a zdi pokrývala mozaika z bílých kachlíků, osvětlená šedými ocelovými lampami, takže si člověk připadal jako na operačním sále.

Pak jsem šel na porno do kina, které se tady v Rouenu na takové věci specializuje. Sál byl zaplněný tak z poloviny, což už je docela dost. Samozřejmě hlavně důchodci a přistěhovalci; našlo se nicméně i několik párů.

Po určité době jsem s překvapením zjistil, že lidé často a bez zjevného důvodu mění svá místa. Abych přišel tomu stěhování na kloub, přemístil jsem se současně s jedním chlápkem také. Vysvětlení bylo vlastně docela prosté: jakmile se do sálu dostavila dvojice, pokaždé si k ní rychle o pár sedadel dál přisedli dva tři muži a začali bez meškání onanovat.

Doufali zřejmě, že se jim žena z dvojice podívá na úd.

Zůstal jsem v tom kině asi hodinu, načež jsem prošel zpátky Rouenem k nádraží. V hale se pohybovalo několik žebráků s vágně výhružným výrazem; nevšímal jsem si jich a vypsal si odjezdy vlaků do Paříže.

Druhý den jsem vstal brzy, abych stihl první vlak;

koupil jsem si lístek, čekal jsem, ale neodjel; vůbec nechápu proč. Mám z toho všeho silně nepříjemný pocit.

4

Onemocněl jsem druhý den večer. Po večeři chtěl jít

Tisserand pařit; odmítl jsem. Bolelo mě levé rameno a třásl jsem se. Po návratu do hotelu jsem zkusil spát, ale nešlo to; jakmile jsem se natáhl, nemohl jsem dýchat. Posadil jsem se; tapety byly skličující.

O hodinu později jsem začal mít potíže s dýcháním i vsedě. Zamířil jsem do koupelny. V obličeji jsem měl mrtvolnou barvu; bolest se začala zvolna přemisťovat od ramena k srdci. Tehdy jsem si řekl, že můj stav je možná vážný; poslední dobou jsem to dost přeháněl s kouřením.

Asi dvacet minut jsem zůstal opřený o umyvadlo a cítil, jak bolest postupně roste. Vůbec se mi nechtělo znovu ven, hledat nemocnici a tak dále.

V jednu ráno jsem zabouchl dveře a vyšel ven. Bolest se teď zřetelně ustálila v srdeční oblasti. Každé nadechnutí vyžadovalo obrovské úsilí a bylo doprovázeno chroptěním. Nemohl jsem skoro chodit, jenom malými, nanejvýš třiceticentimetrovými krůčky.

Neustále jsem se musel přidržovat aut.

Několik minut jsem odpočíval opřený o Peugeot

104 a pak jsem se vydal ulicí, která snad vedla k nějaké důležité křižovatce. K překonání pěti set metrů jsem potřeboval asi půl hodiny. Bolest už nerostla, ale setrvávala na vysoké úrovni. Nejvíc mě však znepokojovaly potíže s dýcháním, které se zhoršovaly.

Měl jsem pocit, že jestli to tak půjde dál, chcípnu co nevidět, v nejbližších hodinách, každopádně před východem slunce. Taková náhlá smrt mě zarážela svou nespravedlností; nedalo se přece říct, že bych si života nějak přehnaně užil. Pravda, už pár let jsem měl špatné období; právě to však nebyl důvod k přerušení pokusu; naopak, dalo by se předpokládat, že se na mě život zase oprávněně usměje. Všechno to bylo fakt špatně zorganizované.

Toto město a jeho obyvatelé mi byli navíc od počátku nesympatičtí. Nejenže jsem nechtěl umřít, ale hlavně jsem nechtěl umřít v Rouenu. Umřít v Rouenu mezi Roueňáky mi bylo dokonce velmi odporné. Takovou čest, říkal jsem si zřejmě omámený bolestí, by si ti pitomí Roueňáci rozhodně nezasloužili. Tu mladou dvojici si pamatuju, povedlo se mi zachytit jejich auto, když čekali u semaforu; vypadali, že se vracejí z diskotéky, nebo tak aspoň působili. Ptám se jich na cestu do nemocnice; dívka mi ji stručně, trochu otráveně popíše. Chvíle ticha. Sotva mluvím a držím se na nohou, je jasné, že se tam sám nikdy nedostanu. Dívám se na ně, tiše prosím pohledem o slitování a zároveň se v duchu ptám, zda si vůbec uvědomují, co dělají. Naskočí zelená, frajer šlápne na plyn. Vyměnili si pak pár slov, aby obhájili své chování? Jisté to není.

Nakonec zahlédnu taxík, v nějž jsem už téměř nedoufal. Pokouším se o uvolněný výraz, abych oznámil, že chci do nemocnice, příliš to však nefunguje a řidič téměř odmítne. Než se ten vůl rozjede, neodpustí si poznámku, že “doufá, že mu nezašpiním potahy”. Slyšel jsem, že těhotné ženy mají těsně před porodem stejný problém: kromě několika Kambodžanů je všichni taxikáři odmítají vzít ze strachu, že by museli uklízet ze zadního sedadla organický výtok.

A jedem!

Musím uznat, že v nemocnici jde všechno celkem hladce. Ujímá se mě asistent, který se mnou provádí různá měření. Myslím, že se chce ujistit, že mu v následující hodině nezhebnu pod rukama.

Po vyšetření ke mně přichází a sděluje mi, že mám perikarditidu, a ne infarkt, jak jsem si zpočátku myslel. Oznamuje mi, že první symptomy jsou zcela totožné; ovšem na rozdíl od infarktu, který je často smrtelný, je perikarditida neškodná nemoc, na kterou se každopádně nikdy neumírá. Říká, “že jsem musel mít nahnáno”. Abych nedělal problémy, odpovídám, že ano, ve skutečnosti jsem však neměl strach ani trochu, pouze jsem měl pocit, že brzy chcípnu; to jsou dvě různé věci.

Pak mě převezou na pohotovost. Sedím na posteli a sténám. Trochu to pomáhá. Jsem na sále sám, nikoho tedy neruším. Čas od času nahlédne do místnosti sestřička, ujistí se, že mé sténání je zhruba pravidelné, a opět odejde.

Je ráno. Přivádějí opilce a ukládají ho do vedlejší postele. Pokračuji v tichém, pravidelném sténání.

V osm hodin přichází doktor. Oznamuje mi, že mě přeloží na kardiologii a dá mi injekci na uklidnění.

Říkám si, že na to se mohlo myslet dřív. Injekce mě vskutku okamžitě uspí.

Probouzím se a vidím u hlavy postele Tisseranda.

Vypadá vyděšeně a zároveň radostně, že mě zase vidí; jeho účast mě trochu dojímá. Když mě neviděl v pokoji, zpanikařil a začal volat nalevo napravo: na krajské ředitelství ministerstva zemědělství, na policii, do firmy v Paříži… Vypadá stále trochu znepokojeně; je fakt, že se svou bledou tváří a kapačkou asi nevypadám moc udatně. Vysvětluji mu, že mám perikarditidu, že to nic není, že budu do čtrnácti dnů na nohou. Chce si diagnózu nechat potvrdit od sestřičky, která o tom nic neví; dožaduje se doktora, vedoucího oddělení, kohokoliv… Utiší ho až službu konající lékař.

Vrací se ke mně. Slibuje, že obstará školení sám, že zavolá do firmy, všechno zařídí; ptá se, zda něco nepotřebuji. Ne, zatím ne. Odchází se širokým přátelským, povzbudivým úsměvem. Téměř okamžitě usínám.

5

“Ty děti jsou moje, to bohatství je mé.” Tak mluví blázen, který se trápí. Ve skutečnosti nepatříme ani sami sobě. Proč tedy děti? Proč bohatství?

Dhammapadam, V

Na nemocnici se zvyká rychle. Celý týden jsem byl dost těžce postižený, neměl jsem nejmenší chuť hýbat se ani mluvit; viděl jsem však, jak kolem mě ostatní klábosí a popisují si své nemoci s horečným zaujetím a rozkoší, jaké zdravým lidem vždy připadají poněkud nemístné; viděl jsem také jejich rodiny, které je přicházely navštívit. Musím říct, že celkově si nikdo na nic nestěžoval; všichni se tvářili, že jsou se svým údělem velmi spokojeni, a to i přes nepříliš přirozený způsob života, který jim byl vnucen, a přes nebezpečí, které nad nimi viselo; protože na kardiologickém oddělení většina pacientů koneckonců v nebezpečí je.

Vzpomínám si na jednoho pětapadesátiletého dělníka, byl tam už pošesté: všechny kolem sebe zdravil, doktory, sestřičky… Zjevně byl rád, že tam je.

Přesto šlo o muže, který jinak vedl velmi aktivní život: kutil, staral se o zahrádku atd. Viděl jsem jeho ženu, vypadala velmi mile; bylo až dojemné, jak se ti dva měli rádi i po padesátce. Jakmile však přišel do nemocnice, vzdal se jakékoliv vlastní vůle; spokojeně odevzdal své tělo do rukou vědy s pocitem, že je vše zařízeno. Jednoho dne v té nemocnici zůstane, to bylo jasné; i to však bylo zařízeno. Vidím ho, jak se s jakousi nenasytnou nedočkavostí familiárně obrací k doktorovi: “Tak co, uděláte mi to plicní a žilní?” Na jeho žilním mu záleželo obzvlášť; mluvil o něm každý den.

V porovnání s ním jsem si připadal jako pacient spíš nepříjemný. Bylo to možná tím, že jsem nad sebou dost těžce získával ztracenou vládu. Je to zvláštní zkušenost vidět své nohy jako oddělené předměty, nezávislé na mysli, s níž jako by komunikovaly víceméně náhodou a spíše špatně. Vidět sám sebe jako pytel zmítajících se údů. Údů, které přitom člověk strašně potřebuje. Někdy však vypadají fakt podivně.

Hlavně nohy.

Tisserand za mnou přišel ještě dvakrát, byl skutečně roztomilý, přinesl mi něco na čtení a krekry. Cítil jsem, že mi chce za každou cenu udělat radost, tak jsem mu nadiktoval nějaké knihy. Do čtení se mi však nechtělo. Má mysl se poněkud zmateně vznášela někde mimo.

Pronesl několik erotických vtipů na adresu sestřiček, ale to bylo nevyhnutelné a nezazlíval jsem mu to. Kromě toho je pravda, že v horku, které nás obklopovalo, sestřičky většinou pod plášti skoro nic neměly; jenom zřetelně prosvítající podprsenku a kalhotky. To udržuje lehké, ale trvalé erotické napětí, hlavně když se vás navíc dotýkají, jste sám téměř nahý atd. A bohužel i nemocné tělo má ještě chuť na rozkoš. Po pravdě řečeno to uvádím jen pro informaci; sam jsem byl ve stavu temer totální erotické nečitelnosti, přinejmenším první týden.

Vycítil jsem, že sestřičky i ostatní pacienty překvapuje, že nemám víc návštěv; pro poučení všech přítomných jsem proto vysvětlil, že jsem v Rouenu na služební cestě a že zde nikoho neznám. Že jsem tu vlastně náhodou.

Přesto, není nikdo, koho bych chtěl upozornit, seznámit se svým stavem? Inu ne, není.

Druhý týden byl o něco horší; začal jsem se zotavovat, dávat najevo přání odejít. Prostě, jak by se řeklo, se do mě zase vracel život. Tisserand nepřicházel, aby mě obdaroval krekry; asi právě dělal šaška před dijonským obyvatelstvem.

V pondělí ráno jsem náhodou zaslechl v rádiu, že studenti ukončili demonstrace, přirozeně dostali, co chtěli. Zato však vypukla stávka na železnici, od samého počátku ve velmi vypjaté atmosféře; oficiální odbory byly zřejmě zaskočeny neústupností a prudkostí stávkujících. Svět jde tedy dál. Bitva pokračuje.

Nazítří volal někdo z firmy, že se mnou chce mluvit; tímto nesnadným úkolem byla pověřena sekretářka ředitele. Byla skvělá, nezapomněla na obvyklý postup a ujistila mě, že mé naprosté uzdravení je nyní pro firmu to nejdůležitější. Přesto by prý ráda věděla, zda budu schopen dostavit se do La Roche-sur-Yon, jak bylo v plánu. Odpověděl jsem, že nemám tušení, ale že je to jedno z mých nejvroucnějších přání. Zasmála se, trochu pitomě; ale že je dost pitomá, jsem věděl už dřív.

6

Rouen - Paříž

O dva dny později jsem nemocnici opustil, myslím, že trochu dřív, než by lékaři opravdu chtěli. Většinou se vás snaží udržet co nejdéle, aby zvýšili koeficient obsazení lůžek; blížící se období svátků je však asi přinutilo k laskavosti. Sám primář mi slíbil, že

“na Vánoce budete doma”, taková byla jeho slova.

Doma nevím, ale někde určitě.

Rozloučil jsem se s dělníkem, kterého v předvečer operovali. Podle lékařů vše proběhlo hladce; přesto vypadal dost vyřízené.

Jeho žena trvala na tom, abych ochutnal jablkový koláč, který její muž neměl sílu polknout. Přijal jsem;

byl výborný.

“Odvahu, kamaráde!” řekl mi, než jsme se rozešli.

Popřál jsem mu totéž. Měl pravdu; odvaha je něco, co se může vždycky hodit.

Rouen - Paříž. Přesně před třemi týdny jsem stejnou trasu absolvoval opačným směrem. Co se od té doby změnilo? V dálce v údolí stále kouří malé obce jako příslib klidného štěstí. Tráva je zelená. Na pozadí drobných mráčků svítí slunce; svým světlem připomíná spíš jaro. O něco dál však leží zatopené pastviny; mezi vrbami je slyšet táhlý šum vod, navozující představu mazlavého černého bahna, kam se náhle propadne noha.

Kousek ode mne poslouchá ve vagónu černoch walkmana a zapíjí to z lahve jí & B. Motá se chodbičkou s lahví v ruce. Asi dost nebezpečné zvíře. Snažím se vyhnout jeho pohledu, přesto relativně přátelskému.

Naproti mně si sedá kádr, zřejmě ho ten negr štve.

Co tady sakra chce! Měl být v první třídě. Člověk nemá nikdy klid.

Má rolexky a sako z lehké bavlny. Na prsteníku levé ruky má snubní prsten ze středně ryzího zlata.

Hranatý, upřímný, spíše sympatický obličej. Je mu tak kolem čtyřicítky. Jeho krémově bílou košili zdobí tenké proužky, rovněž krémové, ovšem o odstín tmavší. Kravatu má středně širokou a pochopitelně čte Ozvěny trhu. Nejenže je čte, on je hltá, jako by na této četbě najednou závisel smysl jeho života.

Abych ho neviděl, musím se odvrátit směrem ke krajině. Zvláštní, teď se zdá, jako by slunce opět zrudlo, stejně jako během mé první cesty. Ale je mi to těžce jedno; na nebi by mohlo být pět nebo šest rudých sluncí a směr mých úvah by to v ničem neovlivnilo.

Nemám tenhle svět rád. Nic naplat, nemám ho rád.

Společnost, v níž žiji, se mi hnusí; z reklamy se mi zvedá žaludek; z informatiky je mi na blití. Veškerá moje práce informatika spočívá v rozmnožování údajů, jejich následném porovnávání, ve vytváření kritérií rozhodování. Nemá to žádný smysl. Po pravdě řečeno je to spíš škodlivé; zbytečné zaplácávání buněk. Tento svět potřebuje všechno kromě nových informací.

Příjezd do Paříže je jako vždy silně ponurý. Olezlé činžáky kolem Cardinetova mostu, za jejichž zdmi si člověk nevyhnutelně představuje důchodce umírající po boku svých koček Micek, co prožerou polovinu jejich důchodu v podobě kroket Friskies. Kovové konstrukce překrývající se až na hranice slušnosti vytvářejí sítě trolejí. A do toho všudypřítomná, odporná, zmalovaná reklama. “Veselá a proměnlivá podívaná na vašich zdech.” Kecy. Zasraný kecy.

7

Do svého bytu jsem se vracel bez velkého nadšení;

v poště byla jen upomínka, že mám uhradit erotický telefonát (Nataša, ryk v přímém přenosu), a dlouhý dopis od zásilkového prodeje Trois Suisses, kde se oznamovalo, že byla uvedena do provozu zjednodušená telematická objednávací služba, nazvaná Mazlíček.

Jako přednostní zákazník mohu této služby využít již dnes; celý informační tým (fotografie ve výřezu)

pracoval ve dne v noci, aby byla služba do Vánoc použitelná; ředitelka společnosti je proto potěšena, že mi může už dnes zaslat osobní kód Mazel.

Počítač vzkazů na mém záznamníku ukazoval číslo 1, což mě poněkud překvapilo; zřejmě omyl. Zavolal jsem na záznamovou službu a ozval se otrávený, pohrdavý ženský hlas: “Ubožáku…” a zavěsil. Zkrátka v Paříži mě nic nedrželo.

Ostatně jsem měl docela chuť jet do Vendée. S vendejským krajem jsem měl spojené množství vzpomínek z prázdnin (mimochodem spíš špatných, ale aspoň něco). Některé z nich jsem zachytil ve formě zvířecí fikce nazvané Dialog jezevčíka s pudlem, kterou by šlo označit za jinošský autoportrét. V poslední kapitole předčítá jeden ze psů svému společníku z rukopisu nalezeného v americkém pracovním stole mladého pána:

“Vloni, někdy kolem 23. srpna, jsem se procházel se svým pudlem po pláži v Sables-ďOlonne. Zatímco můj čtyřnohý společník si bez zábran užíval mořského vzduchu a slunečního svitu (toho dopoledne zvláště bohatého a příjemného), nedokázal jsem zabránit, aby mé jasnozřivé čelo nezkřivil svěrák úvah, až mi hlava pod tíhou takového břemene smutně klesla na prsa.

V takovém rozpoložení jsem se zastavil před asi čtrnáctiletou dívkou. Hrála se svým otcem badminton nebo podobnou hru vyžadující rakety a míček s pery. Její oděv vykazoval známky nejprostší jednoduchosti, poněvadž měla na sobě plavky, navíc pouze spodní díl. Přitom, a zde nezbývá než před takovou vytrvalostí smeknout, vším svým chováním projevovala neustálou snahu svádět. Vzestupné pohyby jejích paží ve chvíli, kdy minula míček, nejen bezděčně stavěly na odiv lehce okrové obliny, tvořící více než zárodečné poprsí, ale především je doprovázel pobavený a zároveň omluvný smích, nebál bych se říct nabitý radostí ze života, zjevně určený všem dospívajícím chlapcům v okruhu padesáti metrů. A to, což je hodno pozornosti, uprostřed výsostně sportovní a rodinné činnosti.

Jak jsem se brzy přesvědčil, nemíjelo se její počínání účinkem; jakmile se kluci ocitli v její blízkosti, prolamovali vodorovně hruď a rytmus jejich chůze se znatelně zpomaloval. K nejzajímavějším kořistem vždy otočila hlavu živým pohybem, který jí čuchal vlasy, což nepostrádalo jistý bojovný půvab, a obdařila je krátkým úsměvem, vzápětí popřeným neméně kouzelným pohybem, jímž tentokrát udeřila míček přímo do středu.

Znovu jsem tak byl nucen vrátit se ve svých úvahách k tématu, které mé myšlenky zaměstnávalo již dlouhá léta, totiž k otázce, proč počínaje určitým věkem tráví chlapci a dívky čas vzájemným lákáním a sváděním.

Někteří pobaveným hlasem odpovědí: probouzejí se v nich sexuální touhy, nic víc, nic míň, tečka.’

Chápu tento názor; sám jsem jej dlouho zastával.

Má tu výhodu, že na jeho stranu se mobilizují mnohé myšlenkové výboje, setkávající se v jakémsi průsvitném rosolu na našem ideologickém obzoru, jakož i mohutná dostředivá síla zdravého rozumu.

Může se proto jevit odvážné, ne-li sebevražedné, rozhodně se vzepřít jeho nezvratným základům. O to se ani snažit nebudu. Jsem vskutku dalek toho, abych chtěl popírat existenci a sílu sexuální touhy u lidských mláďat. Vždyť to cítí i želvy a snaží se jít v těchto velmi nejistých dnech svým páníčkům z očí.

Nic to však nemění na tom, že mě jisté závažné a shodné indicie jako růženec zvláštních faktů postupně přivedly k předpokladu, že existuje síla ještě hlubší a skrytější, skutečný existenciální uzel, z něhož tato touha vychází. Doposud jsem se s tímto objevem nikomu nesvěřil, abych si lehkovážnými bláboly nepokazil pověst duševně zdravého člověka, které jsem se většinou těšil u ostatních lidí. Nyní však mé přesvědčení uzrálo a je čas vyložit karty na stůl.

Příklad číslo 1. Mějme dánu skupinu mladých lidí, svedenou dohromady večírkem nebo prázdninami v Bulharsku. Mezi těmito mladými lidmi se nachází předběžně vytvořený pár; nazvěme chlapce Petrem a dívku Pavlou. Obdržíme konkrétní, banální, snadno pozorovatelný příklad.

Ponechme mladé lidi jejich zábavní činnosti, ještě předtím však sestavme z toho, co prožijí, vzorkovnici náhodných časových úseků, které natočíme vysokorychlostní kamerou skrytou v zákulisí. Z těchto opakovaných měření vyplývá, že Pavla s Petrem strávili zhruba 37 % času líbáním a mazlivými dotyky, zkrátka vykazováním znaků té největší vzájemné něhy.

Opakujme nyní pokus bez uvedeného společenského okolí, jinými slovy v případě, kdy Petr a Pavla budou o samotě. Procento okamžitě klesá na 17 96.

Příklad číslo 2. Chtěl bych vám nyní vyprávět o jedné nešťastnici jménem Brigitte Bardotová. Už je to tak. V závěrečném ročníku gymnázia jsem skutečně chodil do třídy s holkou jménem Bardotová, protože se tak jmenoval její otec. Sehnal jsem si o něm nějaké informace: byl obchodník se starým železem blízko Trilportu. Jeho žena nepracovala, zůstávala doma.

Do kina nechodili, jsem přesvědčen, že v tom nebyl žádný záměr; možná že je ta shoda zpočátku dokonce pobavila… Těžko říct.

Když jsem ji v rozkvětu jejích sedmnácti let poznal, byla Brigitte Bardotová skutečně hrůzná. Především byla příšerně tlustá, špek, a dokonce nadšpek s řadou tukových polštářků odpudivě rozložených na povrchu obézního těla. I kdyby však pětadvacet let držela tu nejpřísnější dietu, nebyl by její osud o nic lehčí.

Její pleť byla zarudlá, hrudkovitá a uhrovitá. Ze širokého, placatého a kulatého obličeje mžoural pár malých očiček, vlasy měla řídké a bez lesku. Skutečně všem se muselo nevyhnutelně a přirozeně vnucovat srovnání s prasnicí.

Neměla kamarádky, o kamarádech nemluvě; byla tedy naprosto sama. Nikdo se jí na nic neptal, ani při cvičení z fyziky; všichni se raději obraceli na někoho jiného. Chodila do školy a odcházela domů; nikdy jsem neslyšel, že by ji někdo viděl jinde než při vyučování.

Při hodinách si někteří sedali vedle ní; zvykli si již na její obrovitou přítomnost. Nevnímali ji a ani se jí nesmáli. Nezúčastňovala se debat v hodinách filozofie; nezúčastňovala se vůbec ničeho. Na Marsu by nebyla klidnější.

Mám za to, že ji rodiče měli rádi. Co tak mohla po večerech dělat, když přišla domů? Musela mít přece svůj pokoj, postel a plyšáky z dětství. Musela se dívat s rodiči na televizi. Temný pokoj a v něm tři bytosti spojené proudem fotonů; nic jiného mě nenapadá.

Co se týče nedělí, velice dobře si dokážu představit příbuzenstvo, jak ji vítá s falešnou srdečností. A její pravděpodobně hezké sestřenice. Hrůza.

Měla erotické představy? A pokud ano, jaké? Romantické, jako z červené knihovny? Nechce se mi věřit, že by mohla nějakým způsobem, byť jen ve snu, pomýšlet na to, že se ji mladý student medicíny z dobré rodiny chystá pozvat na projíždku sporťákem po opatstvích normandského pobřeží. Leda možná kdyby si předtím nasadila kápi a dodala tak dobrodružství tajemný nádech.

Její hormonální pochody fungovaly normálně, nebyl důvod domnívat se opak. Tedy? Stačí to snad k tomu, aby měl člověk erotické sny? Představovala si, jak se mužské ruce probírají záhyby jejího obézního břicha? Jak se sunou níž až k přirození? Obracím se na lékařství a lékařství mlčí. Je toho hodně, co se mi v souvislosti s Bardotkou nepodařilo objasnit; snažil jsem se.

Nešel jsem až tak daleko, že bych se s ní vyspal;

pouze jsem vykonal první kroky, které k tomu obvykle vedou. Přesněji řečeno jsem s ní začal začátkem listopadu mluvit, jen pár slov o přestávce, nic víc během čtrnácti dnů. Dvakrát nebo třikrát jsem ji taky požádal o vysvětlení nějakého matematického příkladu; to vše velmi opatrně, abych na sebe neupoutal pozornost. V polovině prosince jsem se začal dotýkat její ruky, vždy zdánlivě nedopatřením. Pokaždé zareagovala jako na elektrický šok, bylo to spíše pozoruhodné.

Náš vztah vyvrcholil těsně před Vánoci, kdy jsem ji doprovodil na nádraží. Jelikož bylo vzdálené asi osm set metrů, nešlo o bezvýznamný počin; byl jsem při něm dokonce přistižen. Ve třídě jsem byl většinou považován za víceméně duševně chorého, mému společenskému postavení to tedy nikterak neuškodilo.

Ten večer jsem ji uprostřed nástupiště políbil na tvář. Nikoli na ústa. Mám kromě toho dojem, že by k tomu paradoxně nesvolila, jakkoli totiž nikdy, tisíckrát nikdy její rty a jazyk nemohly poznat dotyk mužského jazyka, měla velmi přesnou představu o tom, jakou chvíli a jaké místo by měla tato operace zaujímat v průběhu archetypálního pubescentního flirtu, dokonce bych řekl představu o to přesnější, že neměla nikdy příležitost být opravena a ztlumena mlžným oparem prožitého okamžiku.

Ihned po zimních prázdninách jsem s ní přestal mluvit. Týpek, který mě přistihl u nádraží, na to už zřejmě zapomněl, přesto jsem dostal pořádný strach.

Chodit s Bardotkou by v každém případě vyžadovalo o hodně větší morální sílu, než jakou jsem se mohl i tehdy chlubit. Nebyla totiž jenom odporná, ale i zřetelně zlá. Jakožto přímá oběť sexuálního uvolnění (bylo to na samém počátku 80. let, kdy AIDS ještě neexistoval) si pochopitelně nemohla zakládat na nějaké etice panenskosti. Kromě toho byla příliš chytrá a jasnozřivá na to, aby se svůj stav snažila obhajovat

,židokřesťanským’ vlivem - její rodiče byli rozhodně agnostici. Jakýkoliv únik jí byl tedy znemožněn. Nezbývalo jí než s tichou nenávistí sledovat uvolňování ostatních; sledovat chlapce, jak se jako krabi tlačí kolem jiných těl; cítit, jak se navazují vztahy, rozhodují příští zkušenosti, rozvíjejí orgasmy; prožívat úplnou a mlčenlivou sebedestrukci v blízkosti na odiv stavěné rozkoše druhých. Tak mělo proběhnout její dospívání, tak také proběhlo: závist a frustrace pozvolna vykvasily v palčivý vřed plný nenávisti.

Abych řekl pravdu, moc pyšný na tuto historku nejsem; celé to bylo příliš jasně fraškovité a neobešlo se to bez krutosti. Vzpomínám si například na to, jak jsem jí jednoho rána přivítal se slovy: ,Ó, ty máš nové šaty, Brigitte…’ Bylo to ode mě dost hnusné, přestože pravdivé; ta věc byla sice neuvěřitelná, ale přesto skutečná: střídala šaty, pamatuji se, že jednou dokonce přišla s mašlí ve vlasech: Ó můj Bože, řeklo by se telecí hlava s petrželí. Prosím ji o odpuštění ve jménu celého lidstva.

Touha po lásce je v lidech zakořeněná až překvapivě hluboko a množství kořínků vniká přímo do srdeční tkáně. I přes lavinu ponížení, která tvořila většinu jejího života, Brigitte Bardotová doufala a čekala.

V tuto chvíli pravděpodobně stále doufá a čeká. Zmije by se na jejím místě už dávno zabila. Lidé nepochybují o ničem.

Když jsem dlouhým, chladným pohledem přelétl vzorek různých doplňků sexuální funkce, je nyní načase, abych vyslovil ústřední teorém své apokritiky. Pokud ovšem dříve nezarazíte neúprosný postup mých úvah následující námitkou, kterou vás velkoryse nechám vyslovit: ,Těžíte všechny své příklady z období dospívání, které je nepochybně důležitým životním obdobím, přesto však zaujímá pouze krátký životní úsek. Neobáváte se, že se tím vaše závěry, jejichž vytříbenost a přesvědčivost zcela uznáváme, stanou neúplnými a omezenými?’ Takovému milému oponentovi bych odpověděl, že dospívání není pouze důležitým životním obdobím, nýbrž jediným obdobím, kdy můžeme skutečně hovořit o životě v pravém slova smyslu. Pudy pohlavní přitažlivosti se rozpoutávají okolo třinácti let, pak hladina postupně klesá, či spíše se rozpouští v modelech chování, které jsou koneckonců pouze strnulými silami. Prudkost prvotního výbuchu působí, že výsledek střetu může zůstat řadu let nejistý; v elektrodynamice se tomu říká přechodný režim. Pozvolna se však kmity zpomalují, až se rozplynou v dlouhých melancholických vlnách; od té chvíle je již vše řečeno a ze života se stává pouze příprava na smrt. Ostřejším a méně přesným způsobem by se dalo říct, že dospělý člověk je jen ochuzený adolescent.

Jakjsem již tedy uvedl, když jsem dlouhým, chladným pohledem přelétl vzorek různých doplňků sexuální funkce, je nyní načase vyslovit ústřední větu mé apokritiky. Dala by se vyjádřit následujícím zhuštěným, avšak postačujícím způsobem:

Sexualita je systém společenské hierarchie.

V této chvíli je více než kdy jindy nutné, abych svá tvrzení zaobalil do strohého hávu přesnosti. Ideologický nepřítel se často skrývá u samého cíle, aby se s nenávistným výkřikem v poslední zatáčce vrhl na nepozorného myslitele, který si omámen prvními paprsky pravdy dopadajícími na jeho bledé čelo hloupě zapomněl zajistit zadní vrátka. Nechci se dopustit stejné chyby a nechám pomyslné svícny úžasu, aby se samy zažehly ve vašich hlavách, zatímco budu i nadále rozvíjet prstence svých rozumových pochodů s tichou mírností chřestýše. Nedovolil bych si proto ignorovat námitku, kterou mi každý pozorný čtenář jistě předloží: ve druhém příkladu jsem nenápadně podsunul koncept lásky, přestože celá má předchozí argumentace byla založena na čisté sexualitě.

Rozpor? Nelogičnost? Ha ha ha!

Marta a Martin za sebou mají čtyřicet tři let manželství. Protože se brali v jednadvaceti, je jim nyní šedesát čtyři. Jsou už v důchodu nebo do něho brzy půjdou, podle toho, do jakého penzijního režimu spadají. Jak se říká, dožijí společně. V takovém případě se skutečně tvoří entita ,pár’, pertinentní mimo veškeré společenské styky, jež se na jistých méně závažných úrovních rovná, nebo jej možná i převyšuje, starému individualistickému gorilímu samci. V takovém rámci můžeme podle mého názoru znovu zvážit možnost navrátit smysl slovu ,láska’.

Když jsem zježil své myšlenky ostny výhrad, mohu nyní dodat, že i přes svou ontologickou nestálost koncept lásky vykazuje nebo donedávna vykazoval všechny známky obdivuhodné operativní síly. Tento narychlo vytvořený koncept si okamžitě získal velký ohlas a ještě dnes je jen málo těch, kteří se jasně a záměrně lásky vzdávají. Takový ryzí úspěch na první pohled svědčí o tajemné spojitosti s jakousi neznámou potřebou vyplývající z lidské přirozenosti. Přesto - a právě v tomto bodě se bdělý analytik rozchází s vykladači pohádek - bych si nedovolil o podstatě této potřeby vyslovit jednoduchou hypotézu. V každém případě láska existuje, můzeme-li pozorovat její účinky. Věta hodná Clauda Bernarda, jemuž bych ji také rád věnoval. Ó neomylný vědce! Není náhoda, že i pozorování zdánlivě na hony vzdálená cíli, který jsi původně sledoval, se slétají jako vypasené křepelky pod zářivý majestát tvé ochranné aureoly. Jak mocnou sílu musí mít protokol o pokusu, který jsi sepsal v roce

1865 s tak neobvyklou jasnozřivostí, že ani ta nejvýstřednější fakta nemohla překročit temnou hranici vědeckosti, aniž se podřídila tvým neúprosným zákonům! Zdravím tě, nezapomenutelný fyziologu, a nahlas prohlašuji, že neučiním nic, co by mohlo sebenepatrněji zkrátit dobu tvé vlády.

Zapouštěje s rozmyslem pilíře nezvratné axiomatiky, dovolím si za třetí upozornit na to, že vagína rozhodně není, jak by její vzhled mohl napovídat, pouhým otvorem v kusu masa (dobře vím, že řezničtí učni masturbují s roštěnkami… jen ať pokračují! rozkvět mých úvah to rozhodně nezbrzdí!). Vagina ve skutečnosti slouží, nebo ještě nedávno sloužila, k rozplozování druhů. Ano, rozplozování.

Někteří spisovatelé v minulosti považovali za vhodné nasadit při zmínkách o vagině a přilehlých partiích pitomě vyjevený výraz a roztáhnout tvář do podoby silničního ukazatele. Jiní si naopak jako hniložijné rostliny libovali v podlosti a cynismu.

Jakožto zkušený pilot poletím ve stejné vzdálenosti od obou těchto symetrických úskalí, ba dokonce na základě dráhy osy jejich spojnice vybuduji vlastní širokou a nezvratnou cestu, vedoucí k idylickým krajům jasného úsudku. Trojici ušlechtilých pravd, jež vám právě otevřela oči, je proto třeba považovat za strany trojhranu nesoucího pyramidu moudrosti, nevídaný zázrak, který se bude lehce vznášet nad hroutícím se oceánem pochyb. Jejich význam je tedy zřejmý. To ovšem nemění nic na tom, že svými rozměry a strohostí připomínají v současné době spíše tři žulové sloupy vztyčené uprostřed pouště

(jaké můžeme pozorovat například v rovině u Théb).

Bylo by proto nevstřícné a také protichůdné duchu tohoto pojednání, kdybych čtenáře nechal samotného čelit jejich odpuzující vertikálnosti. Kolem těchto základních axiomů proto nechám vesele dovádět smyčky různých vedlejších pouček, které nyní vyložím…

Spis byl pochopitelně nedokončený. Jezevčík kromě toho usnul ještě předtím, než pudl dokončil svůj výklad; jisté indicie však dovolovaly předpokládat, že na jeho úvahách byl kus pravdy, již bylo možné vyjádřit několika krátkými větami. No co, byl jsem mladý, bavil jsem se. To bylo ještě předtím, než jsem potkal Veroniku; staré dobré časy. Vpomínám si, jak mi jedna asi padesátiletá žena, kterou jsem potkal v baru na pláži ve věku sedmnácti let, kdy jsem pronášel protichůdné a zmatené soudy o světě, řekla: “Uvidíte, jak člověk stárne, všechno je mnohem jednodušší.” Jak jen měla pravdu!

8

Návrat ke kravám

V pět padesát dva vyjel vlak za pronikavého chladu do stanice La Roche-sur-Yon. Město bylo ztichlé a klidné; naprosto klidné. “Nu,” říkám si, “skvělá příležitost k procházce po venkově…”

Procházel jsem pustými nebo téměř pustými ulicemi mezi rodinnými domky. Ze začátku jsem zkoušel srovnávat jejich charakteristiky, to však bylo dost obtížné, nebylo ještě pořádně vidět; rychle jsem od toho upustil.

I přes časnou hodinu bylo několik obyvatel již vzhůru; pozorovali mě nad svými garážemi. Vypadali, jako by uvažovali, co zde pohledávám. Kdyby se mě zeptali, asi bych těžko hledal odpověď. Mou přítomnost zde skutečně nic neospravedlňovalo. Po pravdě řečeno tady ani jinde.

Až jsem dorazil na venkov v pravém slova smyslu.

Byly tam ohrady a za ohradami krávy. Namodralé nebe ohlašovalo příchod nového dne.

Díval jsem se na krávy. Většina z nich nespala, některé se už pásly. Říkal jsem si, že mají úplnou pravdu; musela jim být zima a na to není nic lepšího než trocha pohybu. Mírumilovně jsem je pozoroval bez sebemenšího úmyslu narušit jejich ranní klid. Některé se ke mně bez bučení přiblížily a pozorovaly mě zpoza ohrady. I ony mě nechávaly na pokoji. Bylo to tak v pořádku.

O něco později jsem zamířil ke krajskému ředitelství ministerstva zemědělství. Tisserand byl již na místě; potřásl mi rukou s překvapující vřelostí.

Ředitel nás čekal ve své kanceláři. Hned se ukázalo, že to je spíše sympatický člověk; na první pohled správný chlap. Byl ovšem naprosto nepřístupný technologickému poselství, které jsme mu měli předat.

Informatika, řekl nám rovnou, je mu ukradená. Nemá vůbec chuť měnit své pracovní návyky jen proto, aby vypadal moderně. Vše probíhá, jak má, a bude tak probíhat i nadále, alespoň dokud bude on na svém místě. Přijal-li nás, pak jedině proto, aby se vyvaroval problémů s ministerstvem, jakmile však odejdeme, uklidí prý programy do skříně a už na ně nesáhne.

V těchto podmínkách se školení jevilo jako milá legrace, konverzace k vyplnění času. Nijak mi to nevadilo.

Během následujících dnů pozoruji, že Tisserand začíná ujíždět. Po Vánocích se chystá na lyže s nějakým klubem pro mladé, něco na způsob “starým krabům vstup zakázán”, s tanečními večery a pozdní snídaní, zkrátka místo, kde se šuká. Mluví však o tom bez zápalu; cítím, že tomu už vůbec nevěří. Čas od času mě přejede pohledem zpoza brýlí. Vypadá jako prokletý. Znám to; totéž jsem cítil před dvěma roky těsně po rozchodu s Veronikou. Máte pocit, že i kdybyste se začali svíjet na zemi, řezat si žíly břitvou nebo masturbovat v metru, nikdo si vás nevšimne; nikdo se ani nepohne. Jako byste byli od světa odděleni průsvitnou, neprorazitelnou, neporušenou blánou.

Vždyť sám Tisserand mi před pár dny říkal (něco předtím vypil): “Připadám si jako kuřecí stehno v celofánu ve výloze supermarketu.” Říkal taky: “Připadám si jako žába v akváriu; taky se žábě podobám, ne?” Něžně jsem odpověděl: “Rafaeli…” s výčitkou v hlase. Nadskočil; poprvé jsem jej oslovil křestním jménem. Zachmuřil se a dál už nic neříkal.

Druhý den u snídaně se dlouze zahleděl na hrnek kakaa a téměř zasněným hlasem si povzdychl: “Kurva, je mi osmadvacet a jsem furt panic…!” Přece jen mě to překvapilo; pročež mi vysvětlil, že mu zbývající pýcha nikdy nedovolila jít za děvkama. Pokáral jsem ho za to; možná až příliš, protože se k tématu vrátil ještě večer téhož dne těsně před odjezdem do Paříže na víkend. Stáli jsme na parkovišti krajského ředitelství ministerstva zemědělství; pouliční osvětlení vyzařovalo nažloutlou a dost nepříjemnou záři; vzduch byl vlhký a chladný. Pravil: “Chápeš, spočítal jsem si to; mám za co si zaplatit jednu holku týdně; v sobotu večer by to bylo fajn. Možná že to nakonec udělám. Jenomže vím, že jiní muži můžou mít to samé zadarmo, a navíc s láskou. Raději to budu zkoušet dál;

zatím to chci ještě zkoušet.”

Nemohl jsem mu na to samozřejmě nic říct; vrátil jsem se však do hotelu dosti zamyšlen. Nedá se nic dělat, říkal jsem si, sex v naší společnosti skutečně představuje druhý systém dělení, zcela nezávislý na penězích; a jako systém dělení působí přinejmenším stejně neúprosně. Účinky obou těchto systémů jsou přitom naprosto rovnocenné. Stejně jako neomezený ekonomický liberalismus má z analogických důvodů i liberalismus sexuální za důsledek projevy absolutní pauperizace. Někteří mají sexuální styk každý den; jiní pětkrát nebo šestkrát za život nebo nikdy.

Někteří poznají desítky žen; jiní žádnou. Závisí to na tom, co nazýváme “zákonem trhu”. V ekonomickém systému, kde je zakázáno propouštění, může víceméně každý najít své místo. V sexuálním systému, kde je zakázáno cizoložství, může víceméně každý najít partnera do postele. V naprosto liberálním ekonomickém systému někteří hromadí obrovská jmění a na jiné čeká nezaměstnanost a bída. V naprosto liberálním sexuálním systému vedou někteří pestrý a vzrušující sexuální život, kdežto jiným nezbývá nic než masturbace a samota. Ekonomický liberalismus znamená rozšíření bitevního pole na všechny věkové kategorie a společenské vrstvy. Stejně tak sexuální liberalismus znamená rozšíření bitevního pole na všechny věkové kategorie a společenské vrstvy. Po ekonomické stránce patří Rafael Tisserand k vítězům; po stránce sexuální k poraženým. Někteří vítězí na obou polích; jiní na obou prohrávají. Podniky se perou o určité mladé absolventy; ženy se perou o určité mladé muže; muži se perou o určité mladé ženy; zmatek a shon jsou značné.

O něco později jsem vyšel z hotelu s jasně vytyčeným cílem se ožrat. Naproti nádraží jsem narazil na otevřenou hospodu; nějaká mládež hrála flipper, a to bylo tak asi všechno. Po třetí sklenici koňaku jsem začal znovu myslet na Gérarda Leverriera.

Gérard Leverrier pracoval ve správě parlamentu ve stejném oddělení jako Veronika (ta tam pracovala jako sekretářka). Gérardovi Leverrierovi bylo dvacet šest let a bral třicet tisíc franků měsíčně. Přesto byl

Gérard Leverrier nesmělý a podléhal depresím. Jednoho prosincového pátečního večera (v pondělí nepracoval; trochu proti své vůli si vybral čtrnáct dní dovolené “na svátky”) přišel Gérard Leverrier domů a vpálil si kulku do hlavy.

Zpráva o jeho smrti nikoho v parlamentu příliš nepřekvapila; znali ho tam hlavně kvůli potížím, jaké měl s nákupem postele. Rozhodl se k tomu již před několika měsíci; uskutečnění se však zdálo neproveditelné. O této příhodě se většinou mluvilo s lehce ironickým úsměvem; avšak není na tom nic k smíchu

- koupě postele obnáší v dnešních dnech značné potíže, které vás mohou přivést klidně až k sebevraždě. V první řadě je třeba počítat s dodávkou, a tedy většinou vzít si půldne volna se všemi problémy kolem toho. Doručovatelé někdy vůbec nedorazí, jindy nemohou pronést postel schodištěm, z čehož plyne další půlden volna. Tyto těžkosti se opakují u veškerého nábytku nebo domácích spotřebičů a suma peripetií, které z toho plynou, dokáže citlivou duši pořádně nahlodat. Postel však představuje ze všeho nábytku zvláště a výjimečně bolestný problém. Chceme-li si zachovat úctu prodavače, jsme nuceni koupit postel dvoumístnou, ať už ji potřebujeme či ne, ať už na ni máme či nemáme místo. Koupit si jednomístnou postel znamená veřejně přiznat, že nemáme a ani v nejbližší, nebo dokonce vzdálené budoucnosti neplánujeme sexuální život (postele dnes totiž vydrží dlouho, daleko nad záruční lhůtu; je to záležitost pěti, deseti, někdy i dvaceti let; jde o závažnou investici, která vás zavazuje prakticky na zbytek života; postele průměrně vydrží o mnoho déle než manželství, to je velmi známá věc). I koupě 140-ti centimetrové postele z vás udělá ubohého úzkoprsého maloměšťáka; v očích prodejců je 160-ti centimetrová postel jediná, která stojí za to; jen tak se vám dostane jejich respektu a uznání, někdy dokonce i lehkého spikleneckého úsměvu; pro ně má skutečně cenu jen 160-ti centimetrová postel.

V předvečer Leverrierovy smrti mu volal do práce otec; jelikož zrovna nebyl ve své kanceláři, vzala telefon Veronika. Otec mu pouze vzkazoval, aby mu co nejdřív zavolal zpět; Veronika zapomněla vzkaz předat. Gérard Leverrier se tedy vrátil v šest hodin domů, aniž měl o vzkazu tušení, a vpálil si kulku do hlavy. Veronika mi to vyprávěla večer toho dne, kdy se v parlamentu dozvěděli o jeho smrti; dodala, že jí to trochu “nahání strach”; taková byla její vlastní slova. Představoval jsem si, že třeba pocítí něco jako vinu nebo výčitky svědomí; vůbec ne: druhý den na to už zapomněla.

Veronika byla, jak se říká, “v analýze”; dnes lituji, že jsem ji kdy potkal. Obecně řečeno, z žen “v analýze”

nic nedostanete. Již několikrát jsem měl možnost konstatovat, že žena, kterou si vzali do parády psychoanalytici, není k žádnému použití. Tento jev nesmí být pokládán za druhotný projev psychoanalýzy, nýbrž pouze a jedině za její hlavní cíl. Pod záminkou rekonstrukce jejího já dopouštějí se psychoanalytici ve skutečnosti skandálního ničení lidské bytosti. Nevinnost, šlechetnost, vnitřní čistota… to vše je v jejich sprostých rukách rychle rozdrceno. Štědře placení, namyšlení a hloupí psychoanalytici u svých takzvaných pacientek definitivně hubí jakoukoliv schopnost lásky, ať už duševní, či tělesné; vlastně se chovají jako úplní nepřátelé lidstva. Psychoanalýza, neúprosná škola egoismu, se s největším cynismem zmocňuje správných, třebaže poněkud ztracených dívek, aby z nich nadělala hnusné, šíleně egocentrické krávy, schopné vyvolat jedině oprávněný odpor. Ženě, jež prošla rukama psychoanalytiků, rozhodně není možné věřit.

Malichernost, egoismus, arogantní hloupost, naprostá absence smyslu pro morálku, chronická neschopnost milovat: takový je úplný portrét ženy “v analýze”.

Musím říct, že Veronika tomuto popisu naprosto odpovídala. Miloval jsem ji, jak jen bylo v mých silách

- což představuje hodně lásky. Dnes vím, že byla vynaložena zcela zbytečně; lépe bych udělal, kdybych jí zlomil obě ruce. Jako všechny depresivní osoby měla zřejmě odjakživa sklon k egoismu a chladu v srdci; psychoanalýza, kterou prošla, ji však nezvratným způsobem změnila v úplnou nestvůru bez citu a svědomí - šmejd zabalený v křídovém papíře. Vzpomínám si, že měla bílou tabulku, kam si většinou psala věci jako “hrášek” nebo “mandl”. Jednou večer, když se vrátila ze své hodiny, poznamenala si tuto větu od

Lacana: “Čím budete sprostší, tím lépe.” Usmál jsem se; to jsem neměl. Ta věta byla tehdy pouze programem, který měla teprve dopodrobna uskutečnit.

Jednou večer, když nebyla Veronika doma, jsem vypil lahvičku Largactylu. Zpanikařil jsem a zavolal hasiče. Museli mě okamžitě odvézt do nemocnice, vypumpovat žaludek atd. Zkrátka jsem tam málem zůstal. Ta děvka (jak jinak ji nazvat?) za mnou ani nepřišla do nemocnice. Když jsem se vrátil “domů”, dá-li se to tak říct, jediné, co mi řekla na uvítanou, bylo, že jsem egoista a chudák; její výklad události byl, že jí schválně přidělávám nové starosti, jí, která “má už beztak dost problémů v práci”. Ta hnusná flundra dokonce dodala, že jsem se ji snažil “citově vydírat”; když na to myslím, lituji, že jsem ji nebodl do vaječníků. Ale to už je pryč.

Vybavuji si také ten večer, kdy zavolala policajty, aby mě od ní vyhodili. Proč “od ní”? Protože byt byl na její jméno a platila nájem častěji než já. Takový je první výsledek psychoanalýzy: probudit u svých obětí trapnou, až neuvěřitelnou lakotu a malichernost.

Je zbytečné chodit na kávu s někým, kdo prochází analýzou: nevyhnutelně se začne dohadovat o detailech na účtence, a vyvolá tak problémy s obsluhou.

Zkrátka ty tři policajtský hovada tam postávaly se svými vysílačkami a výrazem, že znají život jako nikdo jiný. Byl jsem v pyžamu a třásl se zimou; pod ubrusem jsem rukama svíral nohy stolu; byl jsem pevně rozhodnutý přinutit je k použití síly. Mezitím jim ta coura mávala před očima doklady o zaplacení nájmu, aby ukázala své právo na byt; nejspíš čekala, že vytáhnou pendreky. Tentýž večer měla předtím “hodinu”, kde si doplnila všechny zásoby podlosti a egoismu;

neustoupil jsem však a vyžádal si doplňkové šetření, takže tupí policajti museli zase odejít. Druhý den jsem beztak odešel nadobro.

9

V Osadě bukanýrů

“Najednou mi začalo být jedno, že nejsem moderní.”

Roland BARTHES

V sobotu brzy ráno jsem našel u nádraží taxík, který byl ochotný vzít mě do Sables-ďOlonne.

Cestou z města projíždíme vrstvami mlhy, po překonání poslední křižovatky pak pronikáme do úplného mlžného jezera, hustého a neproniknutelného, v němž se úplně utápí silnice i krajina. Občas se na chvíli váhavě vynořují strom nebo kráva, jinak není vidět nic. Je to krásné.

S příjezdem k moři se počasí náhle a naráz vyjasňuje. Fouká silný vítr, nebe je však skoro modré; k východu spěchají mraky. Nechávám řidiči spropitné, za což se mi dostane “dobrého dne”, prohozeného, mám pocit, trochu neochotně, a soukám se z peugeotu ven. Taxikář si zřejmě myslí, že jdu chytat kraby nebo něco podobného.

Nejdřív se skutečně procházím po pláži. Moře je šedé a poměrně bouřící. Necítím nic zvláštního. Dlouho chodím.

Okolo jedenácté začínají vycházet lidé se psy a dětmi. Zahýbám opačným směrem.

Na konci pláže v Sables ďOlonne, tam, kde hrází končí přístav, je několik starých domů a románský kostelík. Nic zvláštního: hrubé stavby z masivních kamenů, postavené tak, aby vydržely nápor bouří, což se jim také už po staletí daří. Snadno bychom si mohli představit život, který zde kdysi vedli místní rybáři, v neděli mše v malém kostelíku a přijímání věřících, když venku zuří vichr a vlny oceánu se rozbíjejí o skály na pobřeží. Život bez rozptýlení a zbytečných problémů, vyplněný převážně těžkou a nebezpečnou dřinou. Prostý venkovský život plný noblesy. Ovšem také dost hloupý život.

Kousek od těchto domů je nová obytná čtvrť sloužící rekreantům. Skládá se z deseti až dvacetipatrových bílých budov. Budovy jsou rozmístěny na několika úrovních, na té nejnižší je vystavěno parkoviště. Dlouho jsem chodil od budovy k budově, takže jsem zjistil, že z většiny z nich musí být díky různým architektonickým fíglům výhled na moře. V tomto ročním období bylo vše opuštěné, jen vítr pronikal do spár v betonu a jeho svištění v sobě neslo cosi zřetelně zlověstného.

Pak jsem zamířil k novějšímu a luxusnějšímu sídlišti, umístěnému tentokrát těsně u moře, skutečně pouhých několik metrů. Neslo název Osada bukanýrů. V přízemí sídlil supermarket, pizzerie a diskotéka; všechny tři byly zavřené. Cedule nabádala k návštěvě vzorového bytu.

Začal se mne zmocňovat nepříjemný pocit. Představa rodinky rekreantů, jak se vrací do své Osady bukanýrů na večerní řízek s pirátskou omáčkou a jejich nejmladší dcera se pak jde dát přefiknout do podniku ve stylu U starého mořského vlka, byla poněkud neradostná; nemohl jsem s tím však nic dělat.

O něco později jsem dostal hlad. U stánku s vaflemi jsem zapředl rozhovor s jedním zubařem. I když zapříst je snad silné slovo; řekněme, že jsme prohodili několik slov, než dorazil prodavač. Nevím, proč považoval za nutné mě informovat o tom, že je zubař. Zubaře většinou nesnáším; považuji je za bytostně prodejné tvory, jejichž jediným životním cílem je vytrhat co nejvíce zubů, aby si mohli kupovat mercedesy s otvírací střechou. A tenhle zubař nevypadal, že by byl výjimkou potvrzující pravidlo.

Trochu absurdně jsem už poněkolikáté propadl dojmu, že je nezbytné, abych vysvětlil svou přítomnost, a začal jsem mu vykládat celý příběh, něco v tom smyslu, že se chystám koupit v Osadě bukanýrů byt.

Jeho pozornost se ihned zbystřila a s vaflí v ruce dlouze zvažoval všechna pro a proti, než z něho konečně vylezlo, “že se mu taková investice zdá dobrá”. To jsem si mohl myslet.

10

Zastávka

“No jasně, vyznávat hodnoty…!”

Po návratu do La Roche-sur-Yon jsem v samoobsluze zakoupil řeznický nůž; v hlavě se mi začal rýsovat určitý plán.

Neděle jako by vůbec nebyla; pondělí výjimečně ponuré. Aniž jsem se ho na to musel ptát, cítil jsem, že Tisserand strávil naprosto příšerný víkend; nijak mě to nepřekvapovalo. Bylo už 22. prosince.

Nazítří jsme šli navečeří do pizzerie. Číšník vypadal skutečně jako Ital; tušil jsem, zeje chlupatý a svůdný; hluboce mě znechucoval. Kromě toho nám předhodil naše špagety v běhu, bez valného zájmu. Jo kdybychom měli sukně s rozparkem, to by byla jiná…!

Tisserand do sebe lil jedno víno za druhým; hovořil jsem o různých trendech současné taneční hudby. Neodpovídal; myslím, že vůbec neposlouchal.

Jakmile jsem se však ve zkratce zmínil o někdejším střídání rockových a slowfoxových rytmů, které podle mne dodaly namlouvacímu umění strnulý ráz, zbystřil pozornost. (Měl snad osobně již příležitost tančit slowfox? To nebylo vůbec jisté.) Přešel jsem do útoku:

“Předpokládám, že na Štědrý den už něco máš.

S rodinou, asi…”

“U nás Štědrý den neslavíme. Jsem žid…” oznámil mi s pýchou v hlase. “Tedy rodiče jsou židi,” dodal střídměji.

To odhalení mě na chvíli rozhodilo. Nakonec žid nebo nežid, mění se tím něco? Pokud ano, nemohl jsem přijít na to co. Pokračoval jsem.

“Co kdybychom v noci čtyřiadvacátého něco podnikli? Znám v Sables dobrou diskotéku, Zastávku.

Moc fajn…”

Zdálo se mi, že má slova znějí falešně; styděl jsem se. Tisserand však již nebyl s to se nad takovými jemnostmi pozastavovat. “Myslíš, že tam budou lidi?

Mám pocit, že 24. je každý spíš s rodinou…” namítl uboze a pateticky. Připustil jsem, že Silvestr by byl samozřejmě o hodně lepší: “Holky se rády milují na

Silvestra,” prohlásil jsem rozhodně. Ani Štědrý den však není v tomto smyslu k zahození: “Holky si dají s rodiči a babičkou ústřice, dostanou dárky, ale po půlnoci vyrazí do podniků.” Rozohnil jsem se, až jsem si sám věřil; jak jsem předpokládal, Tisseranda jsem přesvědčil celkem snadno.

Druhý den večer se chystal asi tři hodiny. Čekal jsem na něj v hale hotelu při dominu; hrál jsem současně za oba hráče, bylo to velmi nudné, přesto jsem byl trochu nervózní.

Objevil se v černém obleku a zlaté kravatě; vlasy mu musely dát hodně zabrat, ale dnes se vyrábějí tužidla, jejichž účinky jsou překvapivé. Černý oblek mu ze všeho slušel ještě asi tak nejvíc; chudák kluk.

Zbývala nám asi hodina; trval jsem na tom, že nemá smysl chodit na diskotéku před půl dvanáctou.

Po krátkých dohadech jsme se vypravili na půlnoční mši: kněz mluvil o veliké naději probouzející se v lidských srdcích; proti tomu jsem nic neměl. Tisserand se nudil a byl v myšlenkách jinde; začínal jsem být trochu znechucený, ale držel jsem se. Řeznický nůž v igelitovém sáčku jsem dal do přihrádky v autě.

Zastávku jsem našel bez problémů; musím říct, že jsem tam prožil pár dost špatných večerů. Bylo to už před víc než deseti lety; jenže špatné vzpomínky mizí pomaleji, než by se mohlo zdát.

Podnik byl zaplněný tak z poloviny, hlavně mladými od patnácti do dvaceti, což rázem rušilo chabé

Tisserandovy naděje. Hodně minisukní, natělníků s výstřihy, zkrátka čerstvé maso. Viděl jsem, jak mu oči při pohledu na parket zuřivě lezou z důlků; odešel jsem si k baru pro bourbon. Když jsem se vrátil, stál už nesměle na kraji tanečního reje. Pronesl jsem mlhavě: “Uvidíme se za chvíli…” a zamířil jsem ke stolu, který mi díky své lehce vyvýšené poloze mohl poskytnout nerušený výhled na bojiště.

Tisserand se nejdřív zřejmě zajímal o asi dvacetiletou brunetu, pravděpodobně sekretářku. Chtělo se mi jeho volbu schválit. Jednak nebyla nijak výjimečně hezká, a nebude tedy zřejmě tolik obletovaná; její prsa, byť přiměřené velikosti, byla již trochu povadlá a její zadek vypadal sklesle; dalo se předpokládat, že se to všechno za několik let zhroutí úplně. Za druhé její velmi odvážné oblečení jednoznačně zdůrazňovalo úmysl najít sexuálního partnera: pod sukní z jemného taftu, která se kolem ní při každém pohybu točila, byly vidět černé krajkové podvazky a kalhotky stejné barvy, nechávající zcela odkryté pozadí. Její vážný až umíněný obličej přitom naznačoval opatrnou povahu; holka, která má určitě v kabelce prezervativy.

Tisserand tancoval chvíli kousek od ní a šermoval rukama, aby projevil nadšení, jaké v něm vyvolává hudba. Dvakrát nebo třikrát dokonce tleskl do dlaní;

dívka si ho však zjevně nevšímala. Využil proto přestávky v hudbě, aby s ní navázal rozhovor. Otočila se k němu, obdařila ho pohrdavým pohledem a přešla přes parket úplně na druhou stranu, aby mu unikla.

Bylo to bez odvolání.

Vše probíhalo podle očekávání. Odešel jsem k baru objednat druhý bourbon.

Po návratu jsem pocítil, že se něco změnilo. U vedlejšího stolu seděla osamocená dívka. Byla o hodně mladší než Veronika, tak sedmnáct; nic to však neměnilo na tom, že jí byla strašně podobná. Její jednoduché, béžové a spíš široké šaty příliš nezvýrazňovaly tvary jejího těla; ty to však vůbec nepotřebovaly. Široké boky, pevné, hladké pozadí; pružný pas, po kterém ruce kloužou k oblým, plným a měkkým prsům;

ruce, které důvěrně objímají pas a opisují vznešenou křivku boků. To všechno jsem znal; stačilo zavřít oči, abych si zase vzpomněl. Také na ryzí, plný, nevinný obličej, vyjadřující klidnou svůdnost přirozené ženy, jisté si svou krásou. Jasný klid mladé, ještě veselé klisny, připravené protáhnout si údy v rychlém cvalu. Bezstarostný poklid Evy, zamilované do vlastní cudnosti, vědomé si jakoby samozřejmě věčné touhy, kterou vzbuzuje. Uvědomil jsem si, že dva roky odloučení nic nesmazaly; vypil jsem svou sklenici naráz. Právě tu chvíli si Tisserand zvolil k návratu; lehce z něho teklo. Promluvil na mne; myslím, že chtěl vědět, jestli si s tou holkou něco začnu. Neodpověděl jsem; začalo se mi chtít zvracet a v kalhotách mě tlačilo; nebylo mi vůbec dobře. Řekl jsem: “Omluv mě na chvilku…” a prošel jsem sálem směrem k toaletám. Zamknul jsem za sebou a strčil si dva prsty do krku, množství zvratků se však ukázalo neuspokojivým. Pak jsem onanoval, tentokrát s větším úspěchem: ze začátku jsem myslel pochopitelně na Veroniku, soustředil jsem se však na pochvy obecně a uklidnil jsem se. K ejakulaci došlo asi po dvou minutách; dodala mi odvahu a jistotu.

Když jsem se vracel, všiml jsem si, že se Tisserand dal s pseudo Veronikou do řeči; dívala se na něj klidně a bez odporu. V duchu jsem tušil, že ta dívka je klenot; ale to nevadilo, už jsem byl uspokojený. Z milostného hlediska patřila Veronika k obětované generaci. Jistě byla kdysi schopná milovat; uznávám, že by si přála být toho schopná i nadále, nebylo to však možné. Láska jakožto vzácný, umělý a pozdní jev může vzkvétat pouze za zvláštních a zřídkakdy současných podmínek, které jsou přímým protikladem uvolněnosti mravů, charakterizující moderní dobu.

Veronika poznala příliš diskoték a milenců; takový způsob života člověka ochuzuje a přináší s sebou někdy vážné a zpravidla nezvratné následky. Láska jako nevinnost a schopnost iluze, jako způsobilost shrnout opačné pohlaví jako celek do jediné milované bytosti, zřídka odolá roku sexuálního toulání, nikdy dvěma. Opakované sexuální zkušenosti nahromaděné během dospívání ve skutečnosti rychle nahlodávají a znemožňují jakoukoliv možnost citové, romantické projekce; postupně, vlastně dost rychle, se naše schopnosti milovat dostávají na úroveň starého hadru. Samozřejmě pak vedeme i tomu odpovídající život; časem se stáváme méně přitažlivými, a proto zatrpklými. Závidíme mladým, a proto je nenávidíme.

Tato nenávist, odsouzená k mlčení, roste a je stále palčivější; nakonec se utlumuje a pohasíná, tak jako i vše ostatní. Zůstává jen hořkost a zhnusení, nemoc a čekání na smrt.

U baru se mi podařilo usmlouvat s číšníkem láhev bourbonu za sedm set franků. Když jsem se otáčel, vrazil jsem do nějakého dvoumetrového elektrikáře.

Spíš přátelským tónem řekl: “No no… něco neklape?”

“Sladké jsou hrozny lidské dobroty,” odpověděl jsem a zdola na něj pohlédl. V zrcadle jsem zahlédl svůj obličej; byl zkřivený značně nepříjemným šklebem.

Elektrikář potřásl rezignovaně hlavou; s láhví v ruce jsem vyrazil zpět přes taneční parket, těsně před cílem jsem však zakopl a natáhl se. Nikdo mě nezvedl.

Viděl jsem nohy tanečníků, jak se nade mnou zmítají; měl jsem chuť je přesekat sekerou. Osvětlení bylo nesnesitelně ostré; ležel jsem v pekle.

K našemu stolu si přisedla skupina kluků a holek;

bezpochyby spolužáci pseudo Veroniky. Tisserand se nevzdával, ale začínal trochu ztrácet půdu pod nohama; bylo více než zřejmé, že se pozvolna nechává vytlačit z okruhu konverzace; a když jeden z kluků pozval ostatní na rundu u baru, byl již nepřímo vyřazen. Přesto naznačil, že se zvedá také, pokusil se zachytit pohled pseudo Veroniky; marně. Zarazil se a těžce se svalil na sedadlo; úplně se pohroužil do sebe, takže ani nezpozoroval mou přítomnost. Nalil jsem si další sklenku.

Tisserand zůstal něco přes minutu nehnu tě sedět;

náhle jím projel záškub, jaký by se dal přičíst energii člověka, který “nemá co ztratit”. Prudce se zvedl, přičemž do mne téměř strčil, a zamířil na taneční plochu; ve tváři měl úsměv a odhodlanost; byl však stále stejně ošklivý.

Bez váhání se postavil před blonďatou a velmi sexy patnáctku. Měla krátké, tenké bělostné šaty; potem se jí přilepily k tělu, takže bylo možné vidět, že pod nimi nic nemá; její kulatý zadeček byl krásně tvarovaný, hnědavé prsní dvorce, vypjaté vzrušením, byly jasně zřetelné; DJ ohlásil čtvrthodinku retro.

Začal hrát rock a Tisserand ji vyzval k tanci; poněkud zaskočená přijala. Od prvních taktů Come on everybody jsem cítil, že začíná ujíždět. Se sevřenými zuby a zlým výrazem s dívkou prudce cloumal; pokaždé, když ji přitáhl k sobě, toho využil a přitiskl jí dlaň na zadek. Jakmile dozněly poslední tóny, kočička se rozběhla ke skupině holek jejího věku. Tisserand postával uprostřed plochy s tupým výrazem; od úst mu tekly sliny. Dívka na něj ukazovala a mluvila ke kamarádkám; dívaly se na něj a vyprskávaly smíchy.

V té chvíli se od baru vrátila pseudo Veronika se svojí partou; zaníceně debatovala s mladým černochem, či spíš míšencem. Byl o něco starší než ona;

hádal bych mu tak dvacet. Přišli si sednout k našemu stolu; jen tak mimochodem jsem jí přátelsky pokynul rukou. Překvapeně se na mě podívala, ale nereagovala.

Po další rockové písničce spustil DJ slowfox, jmenovitě Jih od Nina Ferrera; krásná píseň, to se musí nechat. Míšenec se jemně dotkl ramene pseudo Veroniky; ve společné shodě se zvedli. V tu chvíli se

Tisserand otočil a stanul proti němu. Rozložil ruce, otevřel pusu, avšak myslím, že neměl čas cokoliv říct.

Míšenec jej klidně a jemně odstrčil a za několik vteřin už byli na parketu.

Tvořili nádherný pár. Pseudo Veronika byla dost vysoká, tak metr sedmdesát, on jí však o hlavu převyšoval. S důvěrou se k němu přitiskla. Tisserand si ke mně přisedl; třásl se po celém těle. Zhypnotizované je pozoroval. Počkal jsem asi minutu; tenhle slowfox je, jak jsem si vzpomínal, nekonečný. Pak jsem jím jemně zatřásl a několikrát opakoval:

“Rafaeli…”

“Co můžu dělat?” zeptal se.

“Běž si ho vyhonit.”

“Myslíš, že je to v prdeli?”

“To víš že jo. Už dlouho, od samého prvopočátku je to v prdeli. Nikdy, Rafaeli, nikdy nebudeš představovat erotický sen mladých dívek. Musíš se s tím smířit; to není nic pro tebe. Kromě toho už je příliš pozdě. Sexuální neúspěchy, které jsi, Rafaeli, od dětství poznal, frustrace, která tě provází od tvých třinácti let, to vše v tobě zanechá nesmazatelnou stopu. I za předpokladu, že bys napříště mohl poznat nějakou ženu - což si, upřímně řečeno, nemyslím -, nebude to stačit; nic uz nebude nikdy stačit. Navždy zůstaneš ochuzený o mladistvé lásky, které jsi nepoznal. Ta rána v tobě je už hluboká; a bude stále horší. Strašná a nemilosrdná hořkost ti zatopí srdce. Nečeká tě ani vykoupení, ani vysvobození. Už je to tak. To ale neznamená, že je ti odepřená jakákoliv možnost odplaty. Ty ženy, po kterých tak toužíš, můžeš mít i ty.

Můžeš dokonce mít to, co je v nich nejcennějšího.

A co je, Rafaeli, v nich nejcennějšího?”

“Jejich krása…?” nadhodil.

“Krása to není, dovol, abych tě vyvedl z omylu; není to ani jejich pochva, dokonce ani jejich láska; protože to všechno mizí s jejich životem. A ty můžeš od nynějška vlastnit jejich život. Dej se ode dneška na dráhu zabijáka; věř mi, kamaráde, že jinou možnost nemáš. Až se ty ženy budou třást strachy před tvým nožem a budou prosit, abys jim nebral mládí, teprve pak budeš jejich pánem; tehdy je budeš mít, tělem i duší. A co ty víš, třeba od nich dokonce dostaneš před jejich obětováním několik příjemných laskominek; nůž, Rafaeli, je mocný společník.”

Nadále zíral na pár, který se v objetí zvolna otáčel na parketu; pseudo Veronika svírala jednou rukou míšence kolem pasu, druhá spočívala na jeho rameni. Tiše, až stydlivě řekl: “Radši bych zabil toho kluka…” Cítil jsem, že mám vyhráno; naráz jsem se uvolnil a naplnil sklenice.

“No vždyť!” zvolal jsem, “co ti v tom brání…? Jen se zacvič na mladým negrovi…! Koneckonců odejdou spolu, to je tutovka. Jasně že budeš muset nejdřív zabít jeho, než se jí zmocníš. Kromě toho mám pod předním sklem schovaný nůž.”

O deset minut později skutečně odešli společně.

Zvedl jsem se a cestou sebral flašku; Tisserand mě pokorně následoval.

Venku byla příjemná, téměř teplá noc. Na parkovišti došlo mezi holkou a negrem ke krátké výměně názorů; nakonec zamířili k jeho skútru. Posadil jsem se na přední sedadlo, vytáhl z obalu nůž; jeho zoubky se v měsíčním světle pěkně leskly. Než nasedli na skútr, dlouze se políbili. Tisserand se vedle mě nepřetržitě třásl; zdálo se mi, že cítím, jak jeho údem stoupá shnilé semeno. Jak si tak nervózně pohrával s páčkami, spustil záblesk světel; dívka zamhouřila oči. Poté se rozhodli k odjezdu; naše auto vyjelo tiše za nimi.

“Kde se spolu vyspí?” zeptal se Tisserand.

“Pravděpodobně u jejích rodičů; to je nejběžnější.

Musíme je ale zastavit dřív. Jakmile budeme na vedlejší silnici, najedeme do skútru. Asi je to trochu rozhodí; toho chlápka pak bez problémů doděláš.”

Auto lehce uhánělo po pobřežní silnici; v jeho světlech bylo vidět, jak dívka objímá svého druha kolem pasu. Po chvíli ticha jsem pokračoval:

“Mohli bychom je taky rovnou zajet, to by bylo jis—

V ? V / ti tejsi.

“Vůbec nedávají pozor…” pronesl zasněně.

Náhle skútr zatočil doprava a vydal se po cestě k moři. S tím jsme nepočítali; řekl jsem Tisserandovi, ať zpomalí. O kousek dál zastavili; zaznamenal jsem, že týpek nejdřív ze všeho nezapomněl zabezpečit vozidlo před krádeží, než odtáhl dívku na pláž.

Za první řadou písečných dun jsem pochopil. U nohou se nám rozprostírala obrovská křivka téměř klidného moře; na jeho hladině se naplno odrážel měsíční svit. Dvojice se podél vody vzdalovala k jihu.

Vzduch byl čím dál teplejší, až neobvykle vlahý; mohlo by se zdát, že je červen. Za takových okolností jsem tomu ovšem rozuměl: milovat se na břehu oceánu pod hvězdami; až příliš dobře jsem tomu rozuměl;

úplně totéž bych na jejich místě udělal i já. Podal jsem

Tisserandovi nůž; beze slova odešel.

Vrátil jsem se k autu, usedl do písku a opřel se o kapotu. Několikrát jsem si pořádně přihnul bourbonu, pak jsem sedl za volant a sjel kousek k moři. Bylo to trochu neopatrné, avšak hluk motoru mi připadal matný, neslyšitelný; noc byla zahalující a měkká. Měl jsem sto chutí rozjet se přímo k oceánu. Tisserandova nepřítomnost se prodlužovala.

Když se vrátil, mlčel. Dlouhý nůž držel v ruce; čepel se jemně leskla; na jejím povrchu nebylo stopy po krvi. Začalo mi být náhle trochu smutno. Konečně promluvil.

“Když jsem tam přišel, leželi mezi dvěma dunami.

Sundal jí už šaty i podprsenku. Její prsa byla v tom světle tak krásná, tak oblá. Pak se otočila a sedla si na něj. Rozepla mu kalhoty. Když mu ho začala kouřit, nemohl jsem to vydržet.”

Zmlkl. Čekal jsem. Vody byly nehybné jako jezero.

“Otočil jsem se, šel jsem mezi dunami. Mohl jsem je zabít; neposlouchali, vůbec mi nevěnovali pozornost. Onanoval jsem. Nechtělo se mi je zabít; krev k ničemu nevede.”

“Krev je všude.”

“Já vím. I sperma je všude. Mám toho dost. Jedu do Paříže.”

Nenabídl mi, abych jel s ním. Zvedl jsem se a šel k moři. Láhev bourbonu byla skoro prázdná; spolkl jsem poslední doušek. Když jsem se otočil, byla pláž prázdná; ani jsem neslyšel auto startovat.

Tisseranda jsem už víckrát neviděl; zabil se té noci v autě cestou do Paříže. V okolí Angers byla hustá mlha; jel nadoraz jako obvykle. Jeho dvěstěpětka

GTI v plné rychlosti napálila do kamionu, který vybočil z pruhu. Zemřel na místě, chvíli před východem slunce. Druhý den bylo volno, slavilo se Kristovo narození; jeho rodina informovala firmu až za tři dny. Podle náboženských zvyklostí už pohřeb proběhl; to zkraje zmrazilo jakékoliv úvahy o věnci nebo vyslání kolegů z práce. Padlo pár slov o tom, jak je smutné takhle umřít a jak je těžké řídit v mlze, lidi se vrátili k práci a to bylo vše.

Alespoň, říkal jsem si, když jsem se o jeho smrti dozvěděl, se bil až do konce. Klub mladých, zimní sporty… Alespoň se nevzdal, nenechal se zlomit. Až do konce ani přes opakované neúspěchy nepřestal hledat lásku. Jsem si jist, že ještě když ležel v černém obleku a zlaté kravatě rozdrcený mezi plechy svého auta, v jeho srdci stále plála bitva, touha a chuť se bít.

ČÁST TŘETÍ

1

” Jo takže to nebylo vážně! To jsme si oddechli…”

Po Tisserandově odjezdu jsem špatně spal; pravděpodobně jsem onanoval. Když jsem se vzbudil, bylo všechno nějak lepkavé, písek byl vlhký a studený; měl jsem toho fakt po krk. Litoval jsem, že Tisserand negra nezabil; vycházelo slunce.

Nacházel jsem se kilometry daleko od nejbližšího obydlí. Zvedl jsem se a vydal se na cestu. Co dělat jiného? Cigarety jsem měl rozmáčené, ale stále použitelné.

Po návratu do Paříže jsem našel dopis od sdružení absolventů mé bývalé školy, v němž mi na svátky nabízeli ke koupi dobré víno a husí játra za výjimečně výhodné ceny. Pomyslel jsem si, že mailing připravili s nehorázným zpožděním.

Ráno jsem nešel do práce. Bez konkrétního důvodu; prostě se mi nechtělo. Vsedě na koberci jsem listoval katalogy zásilkového prodeje. V jedné brožuře vydané Galeries Lafayette jsem pod názvem Současníci narazil na zajímavý popis lidských bytostí:

“Po nabitém dni se usadí do hluboké pohovky střídmých tvarů (Steiner, Roset, Cinna). Za zvuku jazzu obdivují vzory svých koberců Dhurries, veselost čalounů na zdech

(Patrick Frey). V koupelně na ně čekají ručníky (Yves

Saint-Laurent, Ted Lapidus), připravené k ďábelskému tanci. A v kuchyních značky Daniel Hechter nebo Primrose Bordier budou u večeře s kamarády měnit svět.”

V pátek a v sobotu jsem nic moc nedělal; řekněme, že jsem meditoval, dá-li se to nějak nazvat. Vzpomínám si, že jsem přemýšlel o sebevraždě, o její paradoxní užitečnosti. Zavřeme-li šimpanze do příliš malé klece, ohraničené betonovými příčkami, zblázní se, začne sebou mlátit o stěny, rvát si chlupy, sám sebe nemilosrdně kousat a v 73 % případů se nakonec i zabije. Vytvořme nyní v jedné ze stěn otvor, vedoucí do bezedné propasti. Náš sympatický čtyřruký subjekt přistoupí na kraj, podívá se dolů, dlouho u kraje setrvá, několikrát se k němu vrátí, většinou však nespadne a jeho vztek se každopádně značně zklidní.

Má meditace o šimpanzích pokračovala dlouho do sobotní noci, až jsem nakonec načrtl základy zvířecí fikce nazvané Dialogy šimpanze s čápem, která byla ve skutečnosti nebývalé ostrým politickým pamfletem. Šimpanz byl zajat kmenem čápů a ve vězení se zpočátku choval zamyšleně až nepřítomně. Jednoho rána však sebral odvahu a vyžádal si setkání s nejstarším čápem. Jakmile byl k němu předveden, zvedl ruce k nebesům a pronesl tento zoufalý proslov:

“Ze všech ekonomických a sociálních systémů je kapitalismus bezpochyby nejpřirozenější. Už to samo o sobě naznačuje, že zřejmě je i nejhorší možný.

Přijmeme-li tento závěr, nezbývá nám než vyvinout účinný a nezviklatelný argumentační aparát, jehož mechanickým spuštěním dojde na základě náhodně zvolených faktů ke vzniku řady důkazů, které podpoří počáteční výrok, asi tak jako grafitové sloupky vyztuží strukturu jaderného reaktoru. Toť snadný úkol, hodný opičího mláděte; přesto bych jej nerad zanedbal.

Během velkolepého, úctyhodného a pro rozmnožování druhů naprosto zásadního fenoménu, jakým je migrace spermatickeho toku směrem k deložnímu čípku, můžeme někdy pozorovat u jistých spermií naprosto úchylné chování. Otáčejí se hned dopředu, hned dozadu, někdy dokonce plují pár vteřin proti proudu, a zvyšující se vrcení jejich ocásků jako by vypovídalo o jistých ontologických pochybnostech. Pokud tuto překvapující nerozhodnost nevyváží zvláštní hbitostí, dosahují obvykle cíle se zpožděním, a v důsledku toho se zřídkakdy účastní velké slavnosti genetického přeskupování. Podobně na tom byl v srpnu roku 1793 i Maximilien Robespierre, unášený dějinami jako krystal chalcedonu lavinou v poušti, či ještě spíše jako mladý čáp s dosud nevyvinutými křídly, nedopatřením narozený těsně před příchodem zimy, který z pochopitelných důvodů dokáže jen s velkými obtížemi udržet správný směr při průletu tryskovým prouděním. A jak je známo, tryskové proudění je u afrických břehů obzvláště prudké; ještě se k této myšlence vrátím.

V den své popravy měl Maximilien Robespierre rozbitou čelist. Byla zpevněna obvazem. Těsně předtím, než položil hlavu pod gilotinu, mu kat obvaz strhl;

Robespierre zařval bolestí, z rány vytryskla krev a rozbité zuby se rozsypaly po zemi. Kat pozdvihl obvaz nad hlavu jako trofej, aby ho ukázal davu natěsnanému kolem popraviště. Lidé se chechtali a posmívali.

V tomto místě kronikáři většinou dodávají: Revoluce skončila.’ Mají naprostou pravdu.

Mám za to, že přesně ve chvíli, kdy kat pozdvihl za volání davu obvaz nasáklý krví, zračilo se v Robespierrově mysli něco jiného než utrpení. Něco jiného než pocit zkázy. Naděje? Nebo možná pocit, že vykonal, co musel. Maximiliene Robespierre, miluji tě.”

Nejstarší z čápů pomalým a strašlivým hlasem pronesl pouze: “Tat twam asi”. O chvíli později byl šimpanz kmenem čápů popraven; ostrými zobáky ho vykleštili a probodali skrz naskrz, takže umíral v ukrutných bolestech. Jelikož zpochybnil světový řád, musel zemřít; tomu se prostě nemohl nikdo divit; bylo to prostě tak.

V neděli ráno jsem se byl krátce projít po své čtvrti; koupil jsem si biskupský chlebíček. Den byl mírný, i když trochu smutný, tak jak neděle v Paříži často bývají, hlavně nevěří-li člověk v Boha.

2

Příští pondělí jsem se vrátil do práce, jen tak, aby se neřeklo. Věděl jsem, že si můj šéf vzal od Vánoc do Nového roku dovolenou; pravděpodobně kvůli lyžování. Myslel jsem si, že v práci nikdo nebude, nikdo po mně nebude nic chtít a že den proběhne neúčastným poklepáváním do nějaké klávesnice.

Okolo půl dvanácté mě bohužel přesně nevhod identifikuje jeden chlápek. Představuje se mi jako můj nový přímý nadřízený; vůbec netoužím jeho slova zpochybňovat. Vypadá, že víceméně ví, čím se zabývám, i když dost mlhavě. Snaží se proto navázat kontakt, sympatizovat; nijak jeho snahu nesdílím.

V poledne jsem trochu ze zoufalství zašel na oběd s jedním obchodním kádrem a sekretářkou ředitele.

Chystal jsem se s nimi konverzovat, neposkytli mi však příležitost; zdálo se, že pokračují v dávno započatém rozhovoru:

“Na to autorádio,” nadhodil obchodní kádr, “jsem nakonec koupil dvacetiwattové obvody. Deset mi přišlo málo a třicetiwattové byly zase o hodně dražší. Do auta by to bylo snad zbytečné.”

“Já osobně,” navázala sekretářka, “jsem si nechala zavést čtyři obvody, dva vepředu a dva vzadu.”

Obchodní kádr nasadil rozpustilý úsměv. Prostě vše bylo, jak má být, všechno šlo dál.

Odpoledne jsem strávil v kanceláři děláním různých věcí, vlastně víceméně ničeho. Čas od času jsem nahlédl do svého diáře: bylo 29. prosince. Jednatřicátého jsem musel něco podniknout. Jednatřicátého lidé obvykle něco podnikají.

Večer volám na linku důvěry, ale je obsazeno jako o svátcích vždycky. Asi v jednu ráno beru konzervu s hráškem a vrhám ji do zrcadla v koupelně. Roztříští se na pěkné střepy. Při jejich sbírání se pořežu na ruce a začínám krvácet. Dělá mi to velmi dobře. Přesně to jsem chtěl.

Ráno jdu do práce na osmou. Můj nový přímý nadřízený už je na místě; spal snad ten vůl v kanceláři? Mezi věžáky se nad esplanádou vznáší špinavá, odpudivě vyhlížející mlha. Zářivky kanceláří, kudy procházejí zaměstnanci úklidové firmy, se střídavě rozsvěcují a zhasínají, což vyvolává dojem jakoby zpomaleného života. Přímý nadřízený mě zve na kávu; zdá se, že se ještě nevzdal úmyslu získat si mou přízeň. Pitomě přijímám, čímž si v příštích minutách vysloužím dost choulostivý úkol - vyhledat chyby v jedné zásilce určené pro ministerstvo průmyslu a obchodu. Prý tam nějaké chyby jsou. Strávím nad tím dvě hodiny a osobně žádné nevidím; je pravda, že na to zrovna nemám moc hlavu.

V deset hodin se dozvídáme o Tisserandově smrti.

Telefonát rodiny, který sekretářka tlumočí svolanému personálu. Měli bychom, říká, později dostat oznámení. Nechce se mi tomu věřit; všechno se to až příliš podobá dalšímu prvku zlého snu. Ale je to tak:

všechno je to pravda.

O něco později dopoledne mi volá Catherine Lechardoy. Nechce nic určitého. “Snad se zase někdy uvidíme…” povídá; osobně bych se dost divil.

Okolo poledne jsem šel ven. V knihkupectví v hale jsem zakoupil mapu Michelin číslo 80, Rodez-AIbi-Ntmes. Zpátky v kanceláři jsem ji podrobně prostudoval. Asi v pět mi vytanulo řešení: musím jet do Saint-

-Cirgues-en-Montagne. To jméno se v nádherném osamění roztahovalo mezi lesy a malými trojúhelníky představujícími vrcholy; v okruhu třiceti kilometrů nebyla jediná obydlená oblast. Cítil jsem, že tam na mne čeká zásadní objev; že právě tam mezi

31. prosincem a 1. lednem, v období, kdy se rok střídá s rokem, dojde k prvořadému zjevení. Na stole jsem nechal papír se vzkazem: “Odjel jsem dříve kvůli stávkám na dráze.” Po úvaze jsem k němu přidal další, kde stálo tiskacími písmeny: “JSEM NEMOCNÝ.” Pak jsem se vrátil domů, ne bez obtíží: stávka

Pařížských dopravních podniků se od rána značně rozrostla: nejezdila metra, pouze několik tak trochu náhodně vybraných autobusů.

Lyonské nádraží bylo prakticky v obležení; zásahové jednotky měly rozdělenou vstupní halu na úseky a postupovaly podél kolejí; říkalo se, že komanda

“tvrdých” stávkařů se rozhodla zabránit jakýmkoliv odjezdům. Vlak byl nicméně téměř prázdný a cesta docela příjemná.

Na nádraží Lyon-Perrache se směrem do Morzine,

La Clusaz, Courchevelu a Val-ďlsěre připravoval početný zástup autobusů. Směrem do Arděche nic takového. Vzal jsem si taxík na nádraží Part-Dieu, kde jsem strávil únavnou čtvrthodinu listováním v porouchaném elektronickém jízdním řádu, než jsem konečně zjistil, že autobus do Aubenasu jede zítra v šest čtyřicet pět; bylo půl jedné po půlnoci. Rozhodl jsem se, že těch několik hodin přečkám na autobusovém nádraží Lyon Part-Dieu; to byla pravděpodobně chyba. Nad autobusovým nádražím se tyčí hypermoderní stavba ze skla a oceli o čtyřech nebo pěti podlažích, spojených poniklovanými eskalátory, které uvádí do pohybu nepatrné přiblížení; samé luxusní obchody (parfumerie, značkové oblečení, technické hračičky…) s absurdně agresivními výlohami;

nikde nic aspoň trochu užitečného. Všude kolem monitory vysílající videoklipy a reklamy; to vše ovšem na pozadí nepřetržitého proudu hudby složeného z nejnovějších hitů žebříčku Top 50. V noci je budova zaplavena bandou zkrachovalých existencí a položebráků, odpornými, zlými, brutálními a naprosto tupými stvořeními, žijícími v krvi, nenávisti a vlastních výkalech. Srocují se tam za tmy u opuštěných luxusních výloh jako mouchy kolem hovna. Přicházejí v bandách, protože samota je v jejich prostředí téměř smrtelná. Postávají před monitory, bez odezvy vstřebávají reklamní šoty. Občas se pohádají, vytáhnou nože. Čas od času jednoho z nich najdou ráno mrtvého, podříznutého soukmenovci.

Chodil jsem mezi těmi stvořeními celou noc. Vůbec jsem se jich nebál. Trochu provokativně jsem si dokonce vyzývavě vybral z bankomatu vše, co mi ještě zůstávalo na kartě. Tisíc čtyři sta franků v hotovosti. Docela slušná sumička. Dívali se na mě, dlouze se na mě dívali, nikdo se však nepokusil na mě promluvit ani se přiblížit blíž než na tři metry.

Okolo šesté ranní jsem se svého plánu vzdal; odpoledne jsem se rychlíkem vrátil.

Noc z 31. prosince bude těžká. Cítím, že se ve mně cosi bortí, jako kusy rozbíjeného skla. Bloumám z místa na místo zachvácen zuřivostí, potřebou konat, ničeho však nejsem schopen, protože všechny pokusy mi připadají předem marné. Zmar, všude zmar. A nad tím vším se jen nedosažitelně vznáší sebevražda.

Kolem půlnoci cítím jakési tiché rozpojení; dochází k čemusi bolestivému a vnitřnímu. Vůbec tomu už nerozumím.

Výrazné zlepšení 1. ledna. Můj stav se blíží otupělosti; to není tak špatné.

Odpoledne si dávám schůzku s psychiatrem. Na

Minitelu existuje systém urgentních žádostí o schůzku s psychiatrem: napíšete časový úsek, oni přidělí lékaře. Moc praktická věc.

Ten můj se jmenuje doktor Népote. Bydlí v šestém obvodě; podobně jako hodně psychiatrů, mám pocit.

Přicházím k němu v 19.30. Až neuvěřitelně se podobá psychiatrovi. Jeho knihovna je bezvadně uklizená, není v ní ani africká maska, ani originální vydání knihy Sexus; není to tedy psychoanalytik. Naproti tomu se zdá, že odebírá časopis Synapse. To vše mi připadá jako velmi dobré znamení.

Epizoda s neúspěšnou cestou do Arděche ho zjevně zaujala. Obratným pronikáním do hloubky mě nutí k přiznání, že z tohoto kraje pocházeli mí rodiče.

Tím si vytváří půdu pod nohama: podle jeho názoru hledám “záchytné body identity”. Každá má cesta, zobecňuje odvážně, je jedním takovým hledáním. Je to možné; přesto o tom trochu pochybuji.

Například mé služební cesty mi jsou zjevně uložené.

Ale nechci se hádat. Aspoň má nějakou teorii. Je nakonec vždycky lepší mít nějakou teorii.

Potom se mě překvapivě ptá na moji práci. Nerozumím; nejsem s to jeho otázku brát jako skutečně důležitou. Zde jádro věci určitě vězet nebude.

Upřesňuje svou myšlenku “možností společenských vztahů”, které pracoviště nabízí. K jeho lehkému údivu vybuchuji smíchy. Dává mi na pondělí další schůzku.

Druhý den telefonuji do firmy, abych oznámil

“drobnou recidivu”. Zdá se, že je jim to dost ukradené.

Víkend proběhl klidně; hodně spím. Divím se, že je mi jenom třicet; připadám si daleko starší.

3

K prvnímu incidentu došlo v pondělí asi ve dvě odpoledne. Viděl jsem toho člověka už zdáli a cítil jsem se trochu smutně. Byl to někdo, koho jsem měl celkem rád, hodný, dost nešťastný člověk. Věděl jsem, že je už dlouho rozvedený a žije sám s dcerou. Věděl jsem také, že dost pije. Vůbec se mi nechtělo ho do toho všeho zatahovat.

Přiblížil se ke mně, pozdravil a zeptal se na něco ohledně programu, který jsem údajně měl znát. Rozbrečel jsem se. Okamžitě překvapeně a trochu vyděšeně uskočil; dokonce se snad i omluvil. Skutečně se chudák nemusel omlouvat.

Měl jsem samozřejmě ihned odejít; v kanceláři jsme byli sami, žádní svědci tam nebyli, všechno se to mohlo ještě urovnat celkem decentním způsobem.

Ke druhému incidentu došlo zhruba za hodinu.

Tentokrát byla kancelář plná lidí. Vešla jedna holka, nesouhlasně si změřila sešlost pohledem a nakonec se rozhodla obrátit se na mě a řekla, že prý moc kouřím, že je to nesnesitelné, že skutečně neberu vůbec žádné ohledy na ostatní. Místo odpovědi jsem jí dal pár facek. Zažírala na mě rovněž poněkud vyvaleně.

Pochopitelně na to nebyla zvyklá; počítám, že v mládí moc facek nedostávala. Chvíli jsem si říkal, jestli mi je neoplatí; věděl jsem, že v tom případě bych ihned propukl v pláč.

Po chvíli s pitomě pokleslou dolní čelistí povídá:

“No teda…” Všichni se k nám mezitím otočili. V kanceláři zavládlo hluboké ticho. Otočil jsem se, bokem hlasitě prohodil: “Mám schůzku s psychiatrem!” a vypadl. Smrt kádra.

Je to navíc pravda, mám schůzku s psychiatrem, ale zbývá mi do ní něco přes tři hodiny. Strávím je v restauraci rychlého občerstvení trháním papírového obalu od hamburgeru. Bez skutečné metody, takže výsledek je dost neuspokojivý. Prosté a jednoduché roztrhání.

Jakmile jsem lékaři vylíčil své drobné patálie, vystavil mi týdenní neschopenku. Ptá se mě dokonce, zda bych si nechtěl krátce odpočinout ve speciální zotavovně. Odpovídám, že nikoliv, protože se bojím bláznů.

O týden později se vidíme znovu. Nemám moc, co bych mu řekl; přesto pronáším několik vět. Jak tak pozoruji jeho obrácený kroužkový zápisník, vidím, že píše: “Myšlenkové zpomalení.” Cha. Podle něho se tedy ze mě stává imbecil. Taky možnost.

Čas od času pokukuje po svých náramkových hodinkách (plavý řemínek, pravoúhlý pozlacený ciferník); nezdá se mi, že bych ho příliš zajímal. Uvažuji, zda má kvůli pacientům se záchvaty zuřivosti schovaný v šuplíku revolver. Asi po půl hodině pronáší několik obecných vět o přechodných obdobích prázdnoty, prodlužuje mi neschopenku a zvyšuje dávku léků. Oznamuje mi rovněž, že můj stav má jméno:

jde o depresi. Oficiálně jsem tedy v depresi. Ten výraz mi přijde trefný. Ne že bych se cítil nějak zvlášť na dně; to spíš okolní svět mi připadá vysoko.

Druhý den ráno se vracím do práce; šéf si mě pozval, abychom si “vyjasnili situaci”. Přesně jak jsem čekal, vrátil se z pobytu ve Val-ďlsěre nesmírně opálený; přesto pozoruji u jeho očí drobné vrásky; je o něco méně krásný než v mých vzpomínkách. Tak nevím, jsem trochu zklamán.

Zkraje mu oznamuji, že jsem v depresi; chvíli to tráví, ale rychle se vzpamatuje. Rozhovor pak příjemně vrčí asi půl hodiny, přesto vím, že se mezi námi od nynějška vytvořila neviditelná zeď. Už nikdy mě nebude považovat za sobě rovného ani za možného nástupce; v jeho očích vlastně už téměř neexistuji;

vypadávám. V každém případě vím, že mě propustí, jakmile mi uběhnou dva měsíce nemocenské; vždycky to tak v případě deprese dělají; mohl bych uvést příklady.

Za daných okolností se chová celkem dobře, snaží se mě obhajovat. V jednu chvíli pronese:

“V našem povolání jsme někdy pod obrovským tlakem…”

“Ani ne,” odpovídám.

Škubne sebou, jako by se právě probudil, a konverzaci ukončí. Přemůže se ještě k tomu, že mě doprovodí ke dveřím, ovšem s dvoumetrovým odstupem, jako by se bál, že ho náhle pozvracím. “Nuže odpočiňte si, vemte si času, kolik bude třeba,” uzavírá.

Jdu ven. A jsem svobodný člověk.

4

Vyznání Jeana-Pierra Buveta

Následující týdny se mi vryly do paměti jako pomalé hroucení, přerušované fázemi krutosti. Kromě psychiatra jsem nikoho nevídal; když padla noc, vycházel jsem si koupit cigarety a toastový chleba. Až jednoho sobotního večera zazvonil telefon, v něm Jean-

-Pierre Buvet; působil napjatě.

“Tak co? Pořád knězem?” řekl jsem, abych odmrazil atmosféru.

“Potřeboval bych se s tebou vidět.”

“Ano, mohli bychom se sejít…”

“Teď, jestli můžeš.”

Nikdy jsem u něho nebyl; věděl jsem pouze, že bydlí ve Vitry v paneláku, mimochodem celkem dobře udržovaném. Cestou tam mě pozorovali dva Arabové, a jak jsem procházel, plivl mi jeden pod nohy.

Aspoň že mi neplivl do úsměvu.

Byt byl hrazen z prostředků diecéze nebo něco podobného. Buvet seděl zhrouceně před televizí, kde dávali zábavný pořad Sakroečer, a vyhaslým pohledem sledoval obrazovku. Zdálo se, že před mým příchodem vypil pěknou řádku piv.

“Copak copak?” pronesl jsem rozverně.

“Říkal jsem ti, že Vitry není snadná farnost; je to ještě horší, než si umíš představit. Od svého příchodu jsem se snažil zorganizovat kroužky mladých; žádný nikdy nepřišel. Už tři měsíce jsem nikoho nekřtil.

Na mši nikdy nepřišlo víc než pět lidí, čtyři Afričanky a jedna stará Bretonka; myslím, že jí bylo osmdesát dva let, bývalá zaměstnankyně železnic. Byla už dlouho vdova; její děti za ní nechodily, neměla ani jejich adresu. Jednou v neděli na mši nepřišla. Zašel jsem za ní, bydlela ve staré kolonii, tam… (neurčitě mávl rukou, v níž držel láhev piva, několik kapek skropilo koberec). Sousedi mi řekli, že jí někdo přepadl; odvezli jí do nemocnice, měla však jen lehké zlomeniny. Šel jsem ji navštívit: zlomeniny se jí měly nějaký čas hojit, to je jasné, nebyla však v ohrožení života. Když jsem se za týden vrátil, byla mrtvá. Žádal jsem vysvětlení, doktoři mi však odmítli nějaké dát. Už ji zpopelnili, nikdo z rodiny nepřijel. Jsem si jistý, že by si přála náboženský pohřeb; neřekla mi to, nikdy o smrti nemluvila; jsem si však jistý, že by si to tak přála.”

Trochu upil a pokračoval:

“Tři dny na to mě navštívila Patricie.”

Významně se odmlčel. Kradmo jsem pohlédl na obrazovku, zvuk byl vypnutý; byla tam zpěvačka v černém lesklém stringu a kolem jako by se kroutili hroznýši či anakondy. Pak jsem pohledem spočinul zpět na

Buvetovi a pokusil se o sympatický výraz. Pokračoval:

“Chtěla se vyzpovídat, ale nevěděla, jak na to, neznala správný postup. Patricie byla ošetřovatelkou na oddělení, kam starou paní přivezli; slyšela doktory, co si mezi sebou povídali. Nechtělo se jim nechat ji zabírat lůžko celé měsíce nutné k uzdravení; tvrdili, zeje to zbytečné břemeno. Tak se rozhodli podat jí lytický koktejl, směs silných dávek uklidňujících prostředků, která působí rychlou a bezbolestnou smrt.

Mluvili o tom dvě minuty, ne víc; pak přišel za Patricií hlavní lékař a požádal ji, aby jí píchla injekci. Bylo to poprvé, co měla dělat eutanazii; jejím kolegům se to však stávalo často. Paní zemřela velmi rychle, ve spánku. Od té doby nemohla Patricie spát, zdálo se jí o té stařeně.”

“Co jsi udělal?”

“Šel jsem na arcibiskupství; věděli o tom. V té nemocnici provádějí eutanazii zřejmě často. Nikdo si nikdy nestěžoval; všechny předchozí soudy stejně skončily zproštěním.”

Odmlčel se, dopil pivo na ex, otevřel další láhev;

pak se do toho dost odvážně vrhnul:

“Asi měsíc jsem Patricii vídal prakticky každou noc.

Nevím, co to do mě vjelo. Od té doby, co jsem odešel ze semináře, jsem pokušení nepocítil. Byla tak milá, tak naivní. O náboženství nic nevěděla a byla velmi zvídavá. Nechápala, proč se kněží nesmějí milovat;

zajímalo ji, jestli vedou sexuální život, jestli onanují. Odpovídal jsem jí na všechny otázky, nijak mi to nevadilo. Hodně jsem se tou dobou modlil, neustále jsem si četl v evangeliích; neměl jsem pocit, že dělám něco špatného; cítil jsem, že mi Kristus rozumí, zeje se mnou.”

Opět zmlkl. Na televizní obrazovce teď probíhala reklama na Renault Clio; vozidlo vypadalo velmi útulně.

“Minulé pondělí mi Patricie oznámila, že potkala jiného kluka. Prý v diskotéce Metropolis. Řekla, že se už neuvidíme, ale že mě ráda poznala; prý ji baví měnit kluky; bylo jí teprve dvacet. Měla mě v jádru docela ráda, nic víc; vzrušovala ji hlavně představa, že spí s knězem, přišlo jí to zábavné; ale slíbila, že o tom nikomu nic neřekne.”

Nyní trvalo ticho dobré dvě minuty. Zajímalo mě, co by na mém místě řekl psycholog; nejspíš nic. Nakonec jsem dostal pošetilý nápad:

“Měl by ses vyzpovídat.”

“Zítra mám sloužit mši. Nedokážu to. Nemyslím, že bych to mohl zvládnout. Už necítím tu přítomnost.”

“Jakou přítomnost?”

Potom jsme toho už moc nenamluvili. Čas od času jsem pronesl větu stylu: “No tak, no tak…” Nadále vyprazdňoval jednu láhev za druhou. Bylo jasné, že mu nemohu pomoct. Zavolal jsem si taxíka.

Když jsem přecházel práh, řekl mi:

“Na shledanou…” Nevěřil jsem tomu; měl jsem jasný pocit, že se už nikdy neuvidíme.

U mě doma je zima. Vybavuji si, že těsně předtím, než jsem odešel, jsem večer rozbil pěstí okno. Přesto zůstala má ruka záhadně nezraněná; ani škrábnutí.

Přese všechno ulehám a spím. Noční můry se dostaví až později v noci. Zpočátku se ani tak nejeví;

jsou dokonce spíš příjemné.

Vznáším se nad katedrálou v Chartres. Tu katedrálu jsem vždycky vnímal v jakémsi mystickém světle, které jako by obsahovalo a představovalo tajemství nejvyššího významu. V zahradách u bočních vchodů se tvoří skupinky jeptišek. Vítají nějaké starce a dokonce i umírající a vysvětlují jim, že se chystám odhalit velké tajemství.

Přitom se nacházím v chodbách nemocnice. Nějaký člověk si tu se mnou dal schůzku, ale nikde není.

Jsem nucen chvíli čekat v jakémsi rozlehlém mrazícím boxu, pak vstupuji do další chodby. Ten, kdo by mne mohl vyvést z nemocnice, zde stále není. Načež se ocitám na výstavě. Všechno zorganizoval Patrick

Leroy z ministerstva zemědělství. V ilustrovaných časopisech vystříhal obličeje různých osob, nalepil je na nějaké obrázky (znázorňující například flóru triasu) a teď ty své postavičky velmi draho prodává. Mám pocit, že chce, abych si od něho jednu koupil; tváří se spokojeně a skoro výhružně.

Potom se opět vznáším nad katedrálou v Chartres.

Je obrovská zima. Jsem naprosto sám. Křídla mě lehce unášejí.

Blížím se k věžím, ale nic už nepoznávám. Věže jsou nekonečné, temné, zlověstné, vystavěné z černého mramoru odrážejícího ostré záblesky, do mramoru jsou zasazené křiklavě zbarvené postavičky, v nichž vybuchují hrůzy organického života.

Padám, padám mezi věže. Můj obličej, který se za chvíli roztříští, je zbrázděn krvavými stopami přesně odpovídajícími místům, kde k nárazu dojde. Můj nos je zející dírou, kterou vyhřezává organická hmota.

Nyní jsem na opuštěné champagneské pláni. Všude kolem poletují sněhové vločky společně se stránkami ilustrovaného časopisu, vytištěného velkými agresivními písmeny. Časopis musí být z roku 1900.

Jsem reportér nebo novinář? Vypadá to tak, vždyť styl těch článků je mi povědomý. Jsou napsány tónem nelítostného hořekování, vlastním anarchistům nebo surrealistům.

Octavie Leoncetová, devadesát dva let, byla nalezena zavražděná ve své stodole na malé farmě ve Vogézách. Její sestra, Leontina Leoncetová, osmdesát sedm let, s radostí ukazuje novinářům mrtvolu. Smrtící zbraně jsou zřetelně vidět: pila a nebozez. Vše je pochopitelně zamazáno krví.

A vraždy se množí. Vždy jde o staré ženy, žijící o samotě na farmách. Mladý nepolapitelný vrah nechá pokaždé své nástroje na viditelném místě: někdy dláto, jindy zahradnické nůžky, někdy prostou pilu.

A všechno je to čarovné, dobrodružné, nespoutané.

Probouzím se. Je zima. Znovu se propadám.

Při pohledu na ty zakrvácené nástroje pokaždé pociťuji do nejmenších detailů utrpení oběti. Brzy dostávám erekci. Na stolku u postele leží nůžky. Nápad se přímo vnucuje: uříznout si úd. Vidím se s nůžkami v ruce, představuji si krátký odpor masa, náhle krvácející pahýl a pravděpodobné omdlení.

Pahýl na koberci. Přilepený krví.

Okolo jedenácté se znovu probouzím. Mám dvoje nůžky, jedny v každé místnosti. Beru je a schovávám pod knihami. Daří se mi to silou vůle, ta však zřejmě nestačí. Touha přetrvává, roste a proměňuje se. Dalším nápadem je vzít nůžky, zabodnout si je do očí a vydloubnout. Přesněji řečeno do levého oka, do místa, které dobře znám, tam, kde vypadá tak hluboko zasazené v důlku.

Pak si beru prášky na uklidnění a vše se srovnává.

Vše se srovnává.

5

Venuše a Mars

Po této noci jsem považoval za vhodné znovu zvážit návrh doktora Népota, týkající se pobytu v zotavovně. Vřele mé rozhodnutí schválil. Podle něho jsem tak nastoupil cestu k úplnému uzdravení. To, že iniciativa vychází z mé strany, je velmi příznivé; sám jsem tak vzal proces své léčby do vlastních rukou. To je dobře; dokonce velmi dobře.

Ohlásil jsem se tedy v Rueil-Malmaison, vybaven jeho dopisem. Byl tam park a jedlo se společně. Po pravdě řečeno jsem zpočátku nebyl vůbec schopen pevnou stravu přijímat; ihned jsem vše s bolestivým skytáním vyzvrátil; myslel jsem, že vyplivnu i zuby.

Museli mi dát kapačku.

Primář, který byl kolumbijského původu, mi příliš nepomohl. S neochvějnou vážností neurotiků jsem mu postupně vykládal argumenty proti svému dalšímu setrvávání naživu; i ty nejméně významné podle mě mohly vést k bezodkladné sebevraždě. Zdálo se, že poslouchá; alespoň nic neříkal; nanejvýš občas potlačil lehké zívnutí. Teprve po několika týdnech jsem pochopil: hovořil jsem potichu a on uměl francouzsky jen velmi přibližně; ve skutečnosti nechápal z toho, co jsem povídal, ani slovo.

Cennou oporou mi naopak byla psycholožka, která mu asistovala, o něco starší a ze skromnějších sociálních poměrů. Je tedy pravda, že psala disertační práci o úzkosti a pochopitelně potřebovala informace. Používala magnetofon Radiola; požádala mě o svolení, aby ho mohla zapnout. Přirozeně jsem souhlasil. Líbily se mi její rozpraskané ruce a okousané nehty, jak tisknou tlačítko Record. Přitom jsem vždycky nesnášel studentky psychologie: pěkný cuchty, to jsem si o nich myslel. Tahle starší žena, kterou jste si mohli představit, jak se sklání nad pračkou s hlavou ovinutou turbanem, však ve mně vyvolávala až důvěru.

Naše vztahy přesto nebyly od začátku snadné. Vyčítala mi, že mluvím v příliš obecných, příliš sociologických pojmech. To podle ní není zajímavé: mám se naopak zapojit, pokusit se “vrátit se k sobě samému”.

“Když já mám sebe samého tak trochu dost…” namítal jsem.

“Jako psycholožka nemohu takové jednání přijmout, ani je jakkoliv podporovat. Tím, že filozofujete o společnosti, kolem sebe vytváříte bariéru, za kterou se schováváte; právě od této bariéry mám za úkol vám pomoct, abychom se mohli zaměřit na vaše osobní problémy.”

Tento rozhovor hluchých pokračoval ještě něco přes dva měsíce. Myslím, že mě měla v jádru ráda.

Vzpomínám si na jedno ráno, byl již začátek jara;

oknem bylo vidět, jak po trávníku poskakují ptáčci.

Vypadala čerstvě, odpočatě. Chvíli jsme se nejdřív bavili o mých dávkách léků; načež se mě přímo, spontánně a velmi nečekaně zeptala: “Proč jste vlastně tak nešťastný?” Bylo to dost neobvyklé, taková přímost.

A i já jsem udělal něco neobvyklého: podal jsem jí krátký text, který jsem napsal předchozí noci, abych se zabavil v nespavosti.

“Raději bych to od vás slyšela…” řekla.

“Jen si to přečtěte.”

Měla skutečně dobrou náladu; vzala papír, který jsem jí podával, a přečetla následující věty:

“Někteří lidé velmi brzy pociťují děsivou nemožnost žít vlastní život; nejsou v podstatě schopní unést přímý pohled na svůj život jako celek, bez stínů a kulis. Uznávám, že jejich existence se vymyká přírodním zákonům, a to nejen proto, že k tomuto zásadnímu zlomu nepřizpůsobivosti dochází bez jakékoliv genetické účelnosti, nýbrž i proto, že předpokládá nesmírnou jasnozřivost, která pochopitelně přesahuje percepční schémata obyčejné existence. Někdy před ně stačí postavit někoho jiného, pokud je stejně tak čistý a průzračný jako oni sami, a nesnesitelný zlom se rozplyne ve světelné tužbě, trvale napřažené k absolutně nedosažitelnému. Zatímco tedy jedno zrcadlo neustále odráží pouze jediný bezútěšný obraz, dvě paralelní zrcadla dávají vzniknout jasné a husté síti, unášející lidské oko po neomezené a ve své geometrické čistotě nekonečné dráze mimo dosah utrpení a světa.”

Zvedl jsem oči a pohlédl na ni. Vypadala trochu udiveně. Nakonec zkusila: “To je zajímavé, to zrcadlo…” Zřejmě si něco přečetla ve Freudovi nebo Myšáku Mickeym. Ale dělala, co mohla, byla milá. Osmělila se a dodala:

“Byla bych ovšem raději, kdybyste mluvil přímo o svých problémech. Stále je to příliš abstraktní.”

“Možná. Prostě ale konkrétně nechápu, jak mohou lidi žít. Mám pocit, že by všichni měli být nešťastní;

chápete, žijeme v tak jednoduchém světě. Na jedné straně stojí systém založený na nadvládě, penězích a strachu - systém spíš mužský, nazvěme ho Mars; na straně druhé systém ženský, založený na svůdnosti a sexu, nazvěme ho Venuší. A to je všechno. Je skutečně možné žít a přitom věřit, že nic jiného není?

Třeba Maupassant společně s realisty konce 19. století věřil, že nic jiného není; to ho dovedlo až k nepříčetnosti.”

“Pletete všechno dohromady. Maupassantovo šílenství je jen klasické stadium onemocnění syfilidou.

Každý normální člověk přijímá oba systémy, o nichž mluvíte.”

“Ne. Jestli se Maupassant zbláznil, pak proto, že si palčivě uvědomoval hmotu, nicotu a smrt - a že si nebyl vědom ničeho jiného. V tom se podobal našim současníkům: absolutně odděloval vlastní individuální existenci od zbytku světa. To je jediný způsob, jak můžeme dnes svět chápat. Například kulka z revolveru Magnum ráže 45 může škrtnout o můj obličej a zarýt se do zdi za mnou; nic se mi nestane.

V opačném případě mi kulka roztrhá tvář a přivodí značné fyzické utrpení, budu mít zmrzačený obličej, možná přijdu o oko; v tom případě budu zmrzačený a jednooký a od té chvíle budu v ostatních vyvolávat pouze odpor. Obecněji řečeno jsme všichni vydáni napospas stárnutí a smrti. Tyto pojmy stárnutí a smrti jsou pro lidského jedince nesnesitelné; v naší civilizaci svrchovaně a nepodmíněně vládnou, rozvíjejí se a postupně vyplňují obzor vědomí, až vymýtí všechno ostatní. Krok za krokem se tak vnucuje jistota ohraničenosti světa. I sama touha mizí; zůstává jen hořkost, závist a strach. Hlavně hořkost; nesmírná, nepředstavitelná hořkost. Žádná civilizace v žádné době nedokázala vyvolat ve svých příslušnících takové množství hořkosti. Z tohoto pohledu prožíváme chvíle, které nemají obdoby. Kdybychom měli shrnout duševní stav současnosti do jediného slova, zcela jistě bych volil právě toto: hořkost.”

Nejdřív nic neříkala, chvíli přemýšlela, než se zeptala:

“Kdy jste měl poslední sexuální styk?”

“Asi před dvěma roky.”

“Cha!” zvolala téměř vítězoslavně, “vidíte! Jak byste za těchto podmínek mohl mít rád život?”

“Nechtěla byste se se mnou pomilovat?”

Zarazila se a snad i trochu zčervenala. Bylo jí čtyřicet, byla hubená a dost opotřebovaná; toho rána mi však připadala naprosto okouzlující. Vzpomínám na tu chvíli s velkou něhou. Trochu proti své vůli se usmívala; už jsem si myslel, že řekne ano. Nakonec se však sebrala:

“To není moje role. Jako psycholog mám za úkol vrátit vás do stavu, kdy budete opět schopen namlouvacích postupů, abyste znovu mohl mít normální vztahy s mladými ženami.”

Pro příští schůzky se nechala vystřídat mužským kolegou.

Zhruba ve stejné době jsem se začal zajímat o své druhy v neštěstí. Blouznivců mezi nimi bylo málo, šlo spíše o lidi stížené depresí nebo úzkostí; předpokládám, že to bylo schválně. Ti, kdo tyhle stavy znají, si rychle přestávají hrát na chytráky. Většinou zůstávají celý den ležet se svými léky na uklidnění; čas od času vyjdou na chodbu, vykouří čtyři pět cigaret za sebou a vrátí se do postele. Jedině jídlo je kolektivní chvíle, sestřička nás pobízí: “Berte si.” Nikdo nemluví, každý žvýká svou porci. Občas na někoho přijde třesavka nebo někdo začne sténat; v takovém případě ho odvedou zpět do pokoje a tím to skončí.

Postupně jsem dospěl k závěru, že tito lidé - muži i ženy - vůbec nejsou pomatení; chybí jim jen láska. Jejich gesta, chování, mimika, to vše vypovídalo o srdcervoucí žízni po tělesném kontaktu a laskání;

přirozeně to však nebylo možné. A tak sténali, křičeli, drásali se nehty; během mého pobytu došlo k jednomu úspěšnému pokusu o kastraci.

Týden po týdnu ve mne rostlo přesvědčení, že jsem tam, abych vykonal jakýsi předem určený plán - asi tak jako Kristus v evangeliích naplňuje to, co předpověděli proroci. Zároveň mi intuice stále silněji říkala, že tento pobyt je jen první etapou v řadě dalších, stále delších internací ve stále tvrdších a uzavřenějších psychiatrických léčebnách. Tato představa mě hluboce rmoutila.

Psycholožku jsem pak viděl ještě několikrát na chodbě, k žádnému skutečnému hovoru však nedošlo a naše vztahy upadly na spíš formální úroveň. Její práce o úzkosti pokračuje, říkala; v červnu má skládat zkoušky.

Možná že dnes neurčitě přežívám v jakési disertaci uprostřed jiných konkrétních případů. Pocit, že jsem se stal článkem spisu, ve mě vyvolává mír. Vidím svazek, jeho lepený hřbet, trochu smutnou obálku; zvolna se rozplývám mezi stránkami; mizím.

Kliniku jsem opustil 26. května; vzpomínám si na slunce, horko a atmosféru svobody v ulicích. Bylo to nesnesitelné.

Rovněž 26. května pozdě odpoledne jsem byl počat. K souloži došlo v obýváku na napodobenině pákistánského koberce. Ve chvíli, kdy vnikal můj otec do matky zezadu, dostala nešťastný nápad, natáhla ruku a pohladila ho po koulích, takže došlo k ejakulaci. Projela jí rozkoš, ne však skutečný orgasmus.

Chvíli poté povečeřeli studené kuře. Bylo to už před dvaatřiceti lety; tehdy byla ještě k dostání skutečná kuřata.

Co se týkalo mého života po propuštění z kliniky, nedostal jsem přesné pokyny; pouze jsem měl chodit jednou týdně na prohlídku. To ostatní záleželo od nynějška na mně.

6

Saint-Cirgues-en-Montagne

“Je utrpení, ale nikdo netrpí;

jsou činy, ale není nikdo, kdo by je konal;

je cesta, ale není žádný poutník;

je osvobození, ale žádný osvobozený.

Sattipatthána sutta, XLII, 16

20. června téhož roku jsem vstal v šest hodin a zapnul rádio, jmenovitě Rádio Nostalgie. Běžela písnička od Marcela Amonta o snědém Mexičanovi:

lehká, bezstarostná, trochu hloupá; přesně co jsem potřeboval. Za poslechu rádia jsem se umyl a potom si zabalil pár věcí. Rozhodl jsem se vrátit do

Saint-Cirgues-en-Montagne; lépe řečeno udělat nový pokus.

Před odjezdem dojídám vše, co mi zbývá k jídlu.

Jde to dost těžce, protože nemám hlad. Naštěstí toho moc není: čtyři suchary a jedny sardinky. Nechápu, proč to dělám, je zřejmé, že tyto výrobky mají dlouhou trvanlivost. Už je to však dlouho, co mi smysl mých činů není zcela jasný; řekněme, že mi už není moc často znám. Po zbytek času se nacházím víceméně v postavení pozorovatele.

Přesto si při vstupu do kupé uvědomuji nesmyslnost svého počínání; ale nevšímám si toho a sedám si. V Langogne si na nádraží pronajímám kolo; rezervoval jsem si ho telefonicky předem, to jsem měl velmi dobře připravené. Sedám si tedy na kolo a okamžitě zaznamenávám absurditu svého záměru: deset let jsem na kole nejel, Saint-Cirgues je čtyřicet kilometrů daleko, cesta tam je velmi hornatá a já se cítím schopen urazit tak možná dva kilometry po rovině. Naprosto jsem ztratil schopnost a mimochodem i veškerou chuť k fyzickému úsilí.

Cesta je nepřetržité utrpení, avšak spíše abstraktní, dá-li se to tak říct. Oblast je naprosto opuštěná;

stále hlouběji pronikám do hor. Trpím, dramaticky jsem přecenil své tělesné síly. Konečný cíl této cesty mi již navíc není příliš jasný, zvolna se rozplývá s tím, jak stoupám do zbytečných svahů. Přesto se do nich pouštím znovu a znovu a na okolní krajinu ani nepohlédnu.

Uprostřed nekonečného stoupání, zatímco supím jako přidušený kanárek, objevuji u cesty ceduli s nápisem: Pozor odstřel. Navzdory okolnostem se mi ani nechce věřit. Kdo mě to může tak pronásledovat?

Vysvětlení se mi dostane o něco později. Ve skutečnosti se jedná o důl, k odstřelu jsou tedy určeny pouze skály. To mi spadl kámen ze srdce.

Terén se srovnává, zvedám hlavu. Na pravé straně silnice je hromada suti, něco mezi prachem a štěrkem. Její povrch je šedý, geometricky, absolutně rovný. Velmi přitahuje. Jsem přesvědčený, že kdybych do ní šlápl, okamžitě bych se probořil o několik metrů.

Čas od času zastavím na kraji silnice, zakouřím si, trochu si zabrečím a jedu dál. Chtěl bych být mrtvý.

Jenže “je cesta”, kterou je třeba urazit.

Přijíždím do Saint-Cirgues ve stavu patetického vyčerpání a spouštím kotvu v hotelu Vůně lesa. Po chvíli odpočinku si jdu dát do baru pivo. Místní obyvatelé vypadají přívětivě a přátelsky; říkají mi “dobrý den”.

Doufám, že se mnou nikdo nenaváže rozhovor podrobněji, nezeptá se mě, zda jsem tu jako turista, odkud jedu na kole, jestli se mi kraj líbí apod. Naštěstí k tomu však nedojde.

Mé možnosti pohybu v životě se značně zúžily. Vidím jich ještě několik, liší se však jen pouhými detaily.

Večeře nic nezmění. A to jsem mezitím spolkl tři prášky. Jenže sedím tu u stolu sám, objednal jsem si labužnické menu. Je naprosto vynikající; i víno je skvělé. Při jídle brečím a tiše sténám.

Později se na pokoji snažím usnout; opět marně.

Smutná mozková rutina; plynutí noci se zdá být nehybné; představy se vynořují stále neochotněji. Dlouhé minuty civění na přehoz od postele.

Okolo čtvrté ranní se přesto noc mění. Něco se ve mně vrtí a žádá si cestu ven. Sama povaha mé cesty se začíná měnit: nabývá v mé mysli podoby čehosi rozhodujícího, téměř hrdinského.

21. června vstávám v sedm, snídám a vyrážím na kole do mazaského lesa. Dobré jídlo ze včerejška mi asi dodalo sil: lehce a bez většího úsilí projíždím mezi smrky.

Je překrásné počasí, mírné a jarní. Mazaský les je moc pěkný a také uklidňující. Skutečný venkovský les. Jsou zde úzké příkré stezky, paseky a všudypřítomné sluneční světlo. Louky jsou pokryté narcisy.

Člověku je tu dobře, je šťastný; nejsou tu lidé. Něco se tu zdá být možné. Člověk si tu připadá jako ve výchozím bodě.

A náhle vše mizí. Velká duševní facka mě sráží zpět až na samo dno mého nitra. Pozoruji se, posmívám se, ale zároveň se respektuji. Jakou mám jen schopnost až do posledních chvil vytvářet si velkolepé myšlenkové představy! Jak je jen stále jasný ten obraz, který si vytvářím o světě! Bohatství toho, co ve mně zemře, je naprosto úžasné; nemusím se za sebe stydět; přinejmenším jsem to zkusil.

Ulehám na louku zalitou sluncem. A na této tak měkké louce uprostřed této tak přátelské, tak uklidňující krajiny, cítím bolest. Vše, co mohlo být zdrojem účasti, potěšení, nevinné harmonie smyslů, se stalo zdrojem utrpení a neštěstí. Zároveň s nebývalou prudkostí cítím možnost radosti. Celá léta kráčím po boku ducha, který se mi podobá a žije v teoretickém ráji, v úzkém sepětí se světem. Dlouho jsem věřil, že je mi souzeno se s ním sejít. Tomu je konec.

Pokračuji ještě kousek dál lesem. Za tímto kopcem mají být podle mapy prameny Arděche. Už mě to nezajímá; přesto pokračuji. A nevím už ani, kde vlastně prameny jsou; vše si je najednou podobné.

Krajina je stále příjemnější, přívětivější, veselejší; cítím se z toho nesvůj. Jsem uprostřed propasti. Vnímám svou kůži jako hranici a okolní svět jako drtič.

Pocit oddělení je úplný; stávám se od nynějška vězněm sebe sama. K vrcholnému splynutí nedojde; cíl života je minut. Jsou dvě hodiny odpoledne.

Michel Houellebecq, zajíc a žáby

“Zvlášť kritizuji Zlo - jenže lidi myslí, že žertuji.”

(Z rozhovoru)

Ošuntělý čtyřicátník s igelitkou a cigaretou, toho dne už čtyřicátou, mezi prsteníkem a prostředníkem: Michel Houellebecq (narozen roku 1958 na ostrově

Réunion) je v současné francouzské literatuře ojedinělým zjevem. Jeho fotografie najdeme na stránkách řady internetových fanklubů, diskutuje se o něm v denících, zajímají se o něj soudy, pasáže z jeho knih byly cenzurovány. Román Les particules élémentaires

(Elementární částice), k dnešnímu dni přeložený do

25 jazyků, z něho udělal mezinárodní hvězdu.

Odhlédneme-li od anekdotických, tedy neliterárních aspektů, je to zejména proto, že dílo málokterého autora je tak silně spjato s dobou a místem, v nichž vzniká, zatímco soudobá literatura jako by stále více považovala za ctnost, že se distancuje od okolního světa. To nepřímo potvrdila i debata, která se na toto téma nedávno odehrála za účasti čtyř mladých autorů v Praze. Pro razanci, s níž literatuře vrací jednu z jejích základních rolí, tedy angažovaně reflektovat společenské problémy a zjišťovat, kdo

“chytá v žitě”, bývá označován za “ultrasoučasného”

autora, jehož dílo nepostrádá salingerovské rysy new joumalism. Houellebecq je jedním z mála současných autorů beletrie, kteří píší o přítomnosti.

Když v roce 1994 vyšla jeho románová prvotina s krkolomným názvem Extension du domaine de la lutte (Rozšíření bitevního pole), měl za sebou esej o Howardu P. Lovecraftovi, sbírku falešně naivních rýmovaček vzdáleně připomínajících milostnou lyriku

Františka Gellnera, které později dokonce zhudebnil v podobě jakéhosi “měkkého rapu”, a především pochmurnou a meditativní “metodu” (nejen) pro začínající spisovatele Rester vivant (Zůstat naživu), jíž je Rozšíření bitevního pole do jisté míry aplikací v praxi

- nepočítáme-li různé články v tisku na kulturní a společenská témata, z nichž už zaznívá provokativní a sociologizující tón, typický pro jeho románovou tvorbu.

Je příznačné, že ohlas této knihy je z velké části dílem nedorozumění. Když si Maurice Nadeau, patriarcha francouzských nakladatelů, u něhož si Houellebecq výslovně přál být “objeven” podobně jako řada jiných začínajících autorů, přečetl rukopis, zaujal ho především autorův “osobitý humor”. Ten knížka skutečně nepostrádá. Bez něho by byl příběh třicetiletého programátora, který se ocitne na scestí, pouze dalším depresivním výlevem, “kterých je v dnešní době tolik”, v nejlepším případě groteskním bildungsromanem naruby. Houellebecqův humor není laskavý, pročež je tím, čím pravý humor je, totiž ctností z nouze. Na rozdíl od humoru instantního

(či instančního) vychází z hlubokého prožitku, takže odhaluje tragikomičnost světa, zatímco humor druhý pouze tragikomičnost humoristy. Jeho zdrojem je v tomto případě i candidovský “modus vivendi” autorova hrdiny.

Humor však není vše. Jak si jinak vysvětlit poznámku, jíž jeden francouzský kritik končí svou recenzi filmového zpracování Rozšíření bitevního pole (mimochodem zdařilého a velmi věrného originálu), že po zhlédnutí, respektive přečtení tohoto díla se “člověk cítí pomstěn, což už není tak špatné”. Pomstěn? Za co? Jsme u jádra věci.

Ono je totiž zajímavější a možná i morálnější číst

“dál”: popřemýšlet, proč je oněch depresivních výlevů tolik. Představit si lidi, jimž nestačí k životu projekt (jediným projektem hlavního hrdiny je kouření cigaret) ani, jak se hrdě říká, tvrdá práce či penzijní připojištění. Lidi lačné po nezištné lásce, přirozené pospolitosti či aspoň “obyčejné” lidské slušnosti:

“Postupně jsem došel k závěru, že tito lidé - muži i ženy - vůbec nejsou pomatení; chybí jim jen láska. Jejich gesta, chování, mimika, to vše vypovídalo o srdcervoucí žízni po tělesném kontaktu a laskání;

přirozeně to však nebylo možné.” Dokážeme akceptovat, že na těchto větách, jimiž vypravěč s patetickou (ano) naléhavostí komentuje svůj pobyt v psychiatrické léčebně, není vůbec nic vtipného? Existují lidé toužící po vysvětlení, proč tráví většinu času činnostmi, jež je nezajímají, netěší a neobohacují, a především proč mají za to, že jejich život by měl být právě zajímavý, příjemný a obohacující. Jde o to si uvědomit, že mezi námi jsou lidé, kteří “velmi brzy pociťují děsivou nemožnost žít vlastní život”, třeba protože prozřeli matoucí a strašlivou jednoduchost života, který se skládá, aspoň podle Houellebecqova hrdiny, jedině z rozkoše (ať už z úspěchu, ze sexu, ze sportu či z umění) a z “toho ostatního”, co je k této rozkoši prostředkem - on sám, zdrcený tímto poznáním, takovou hru hrát odmítá a uchyluje se do role pozorovatele, rozuměj spisovatele. Takoví lidé existují (poznáte je podle toho, že si většinou nestěžují)

a právě je “mstí” Michel Houellebecq, jenž sám sebe označuje za “básníka všedního soužení”.

Přestože Houellebecq nevěří v individualitu a výlučnost lidského jedince, což ho vede k tomu, že považuje společnost s jejím pachtěním za tragikomické safari a svět vnímá v Schopenhauerově duchu jako

“supermarket a posměch” (dle názvu jedné z jeho statí), ptá se: “A co člověk?” Tato otázka v dokonale plánované a organizované společnosti, v níž se lidská bytost ztrácí a působí jako trpěná nutnost, získává na překvapivé aktuálnosti. Rozšíření bitevního pole je popisem “života pod čarou”: ve světě determinovaném ziskem, reklamou a výkonností, kde se pravda nikdy neukazuje celá, ale často právě jen - obrazně řečeno - za hvězdičkou pod čarou (stačí, chceme-li se přesvědčit, zajít do banky nebo zapnout televizi), může člověk snadno získat pocit, že “ztroskotal”, nebo podlehnout depresi: tou vypravěč nerozumí stav, kdy je na dně, nýbrž kdy mu okolní svět připadá nedosažitelně vysoko. Tato neschopnost udržet se na bitevním poli mu ovšem vadí mnohem méně než to, že na ně musel kdy vstoupit (také proto se u Houellebecqa poměrně často objevuje motiv dětství jako ztraceného ráje).

Nutno uznat, že Houellebecq je v mnoha ohledech typicky západoevropský autor. To je však asi tak všechno, co se mu dá “vytknout”. Nesejde totiž na tom, zda je otroctví fyzické, nebo psychické. A nakonec i my jsme nedávno vstoupili na bitevní pole, takže při budování evropského, pravda dnes již spíše sociálního snu může i český čtenář slyšet na problémy, jichž se autor dotýká. Otroctví evropských liberálních demokracií (záměrně vynecháváme USA, kde se Houellebecqovi nedostalo velkého ohlasu z mnoha důvodů, které by vydaly na samostatnou práci)

lze definovat kánony novodobé eugeniky, jimiž jsou zdraví, krása, úspěch a tolerance. Houellebecq těchto zaklínadel obratně využívá, aby poukázal na dvojsečnost a odvrácenou stranu demokracie a politické korektnosti, jíž nás mediální Mirkové Dušínové alibisticky masírují bez snahy o hlubší pochopení věcí, tváříce se, že “takový už je život” a že “každý z nás jen dělá svou práci”. Z těchto důvodů bývá Houellebecq spojován s původně americkým fenoménem

“white trash” a s ním souvisejícím “syndromem Eminem” (podle pseudonymu amerického rapera Marshalla Matherse, který na posluchače “pomrkává”

rasistickými a homofobními poznámkami), které se projevují ostentativním a často nadsazeným nerespektováním menšin a “odlišností” a které prosazují paradox jako jedinou zbraň schopnou “ochránit silného před slabým”, jak to vyjádřil jeden z představitelů tohoto “hnutí” ve Francii, spisovatel Maurice G. Dantec. Zároveň však platí, že v protikladu k superintelektuálům zbožňujícím debaty a poznání, kteří zejména ve Francii rok co rok optimisticky shlížejí z obálek knih s ukazovákem u ucha, shlíží

Houellebecq na svět s nepřítomným smutkem, protože ho tak vidí. V době, kdy bílí heterosexuálové mužského pohlaví a v produktivním věku nejsou zrovna “in”, vlastně promlouvá monotónním hlasem dávno vyhynulého druhu o zdánlivě paradoxním, avšak v dané době legitimním právu na to nebýt rád na světě a moci o tom mluvit.

Houellebecqovští hrdinové nejsou, aspoň v literatuře, sami; za všechny představitele jejich krevní skupiny jmenujme Oblomova, o němž Dušan Karpatský v Malém labyrintu literatury píše: “Práce je mu prokletím a zbytečností. Nakonec ani z domu nevychází, protože je líný se oblékat. Nejlíp je mu v posteli anebo v županu na pohovce. Jí, pije, tloustne a nehybní. Hmotné starosti nemá… a tak se může oddávat neplodnému snění.” Jejich specifičnost ovšem vyplývá z konfrontace s problémy a traumaty dneška:

volný pád “našeho hrdiny”, jak autor protagonistu označuje, probíhá na pozadí všudypřítomné bitvy

(připomínané zmínkami o různých stávkách a demonstracích) ve stupňující se apokalyptické atmosféře. Ostatní postavy Houellebecqova panoptika nemají na omezeném prostoru čas se rozvinout, a působí proto poněkud schematicky. Zatímco muži jsou buď posedlí sexem, nebo se opájejí “ničím nepodloženým uspokojením”, ženy preferují před vztahy kariéru jako Catherine Lechardoy, protože “v životě je třeba se bít” -, nebo (jako postava pseudohrdinovy nešťastné lásky) samy sebe. Sám autor později zalitoval, že si nedal víc práce aspoň s postavou Tisseranda. Tento směšný “Sancho Panza” informatického věku je také jedním z nás, obyčejným člověkem, tedy chlápkem, kterého byste si při čekání v ranní zácpě na to, až budete moci učinit svět zas o něco lepším, ani nevšimli.

Houellebecq není autor velkých gest. Jeho styl je plochý a jeho knihy podle kritiky “psané nohama”.

Potvrzuje, že román je žánr konzervativní. V knize najdeme věty jako “Tráva je zelená.” nebo “Díval jsem se na krávy. … Bylo to tak v pořádku.” I tak je třeba rozumět názvu zatím posledního autorova románu

Plateforme (Platforma): postupně s tím, jak se podle jeho teorie zjednodušují, respektive mizí mezilidské vztahy, zjednodušuje se v zájmu věrohodnosti a účinnosti výpovědi i jejich (literární) obraz a mizí stylistické finesy. Zato hojným užíváním středníků a integrací vsuvek z jiných společenskovědních oborů vytváří Houellebecq překvapivé asociace a staví popisované jevy do nového světla. Jsou-li podobné postupy v postmoderní literatuře běžné, způsob jejich využití, které dovedl zejména v Elementárních částicích k chladné dokonalosti, je zcela osobitý. A tak přestože v úvodu Rozšíření bitevního pole výslovně upozorňuje, že jde o román, můžeme již zde sledovat směřování k jisté nové sociologii, takové, od níž si

Claude Lévi-Strauss sliboval, že překoná staré mýty psychologie, filozofie a umění.

Stejně jako o generaci starší J. M. G. Le Clézio, s nímž má Houellebecq po literární stránce překvapivě mnoho společného (i jeho prvotina je “Zápisem o katastrofě” na velmi podobném modelu), odmítá se rozplývat nad obraty typu “Země je modrá jako pomeranč”, protože jsou nejen hloupé, ale prostě lživé. Krédem Michela Houellebecqa, nabádajícího začínající spisovatele k tomu, aby věřili v klasicistickou “jednotu Pravdivého, Krásného a Dobrého”, je spíše jistý literární atomismus, tedy rozebrání reality až na nejmenší částečky bez ohledu na následky, a to v duchu základního postulátu formulovaného v Zůstat naživu, podle něhož je třeba udeřit tam, kde to má význam. Každá společnost má totiž “méně odolná místa, rány. Přiložte na ránu prst a stiskněte.”

Vznik fenoménu Houellebecq připomíná bajku od

Jeana de La Fontaine, slavného autora “zvířecích fikcí”, nazvanou Zajíc a žáby, kde bázlivý zajíc smutně pozoruje hemžení mimo noru, dokud v sobě neobjeví netušenou chrabrost a nestane se sám postrachem poté, co vyplaší hejno žab - těmi je pak komentován, zatracován, vynášen do nebes a překládán. Útlou knížku, kterou konečně předkládáme českému Čtenáři, přesto (nebo právě proto) netřeba přeceňovat.

O Michela Houellebecqa, na rozdíl od Reinalda Arenase, Malcolma Lowryho, Sylvie Plathové a zástupu dalších bezejmenných, kteří nic nenapsali, nemusíme mít strach. Sám konečně ústy vypravěče Platformy končí tento román slovy: “Zapomene se na mě.

Zapomene se na mě rychle.” Ovšem, vždyť (jak se při společném vystoupení shodli i Eminem s homosexuálem Eltonem Johnem) show must go on. To však nic nemění na tom, že se v Rozšíření bitevního pole pod povrchem ironické hříčky skrývá moralita se silným politickým akcentem.

Alan Beguivin

EDICE ROMÁN sv. 25

Edici řídí Anežka Charvátová

MICHEL HOUELLEBECQ

Rozšíření bitevního pole

Z francouzského originálu Extension du domaine de la lutte, vydaného nakladatelstvím Flammarion v Paříži roku 1997, přeložil a doslov napsal Alan Beguivin.

Obálka a grafická úprava Jiří Troskov (elements ds)

Sazba Eva Filgasová

Odpovědná redaktorka Anežka Charvátová

Technická redaktorka Gabriela Tyčová

Vydala Mladá fronta, a. s. jako svou 6 159. publikaci

Edice Román, sv. 25

Vytiskl Europrint Modřany, a. s., Praha 4

160 stran. První vydání. Praha 2004