ALDOUS HUXLEY

RANĚNÝ SLEPOTOU

ROMÁN MELANTRICHp>

KAPITOLA 1

30. SRPNA 1933

Snímky už byly skoro stejně matné jako vzpomínky. Mladá žena z konce století stála v zahradě jako přízrak při kuropění. Anthony Beavis v ní poznal svou matku. Rok či dva roky, snad jen měsíc nebo dva před smrtí. Jenže móda je — pátravě se zadíval na zhnědlý snímek — jako okrasné zahradnictví, které mrzačí. Ta labutí bedra! A protáhlé zešikmené poprsí jako kaskáda — skoro jako by ani nepatřilo k nahému tělu vespod. A ta spousta vlasů tak deformuje lebku — jenže dekorativně. V roce 1933 to působí kupodivu šeredně, až odpudivě. Á přece, kdyby zavřel oči (bezděčně to udělal), viděl by matku malátně krásnou na chaise-longue, nebo hbitou, jak hraje tenis nebo krouží jako pták na ledě dávné zimy.

Stejně to dopadalo s fotografiemi Mary Amberleyové z doby o deset let později. Sukně byla stejně dlouhá jako na tamtom snímku, jenže užší, zvonově zřasená, a žena se pořád ještě šinula beznohá, jakoby na kolečkách. Pravda, ňadra měla pošinutá trochu výš a obšírnou zadnici už tolik nevystrčenou. Ale celkový tvar oblečeného těla byl stále podivně nepravděpodobný. Krab v krunýři z kostic. A ten širokánský opeřený klobouk prostě patří k francouzskému pohřbu první třídy. Jak vůbec mohl nějakého muže při smyslech okouzlit zjev tak úplně antiafrodisijský? A přece, i nad těmi snímky si je připomínal jako dokonalé ztělesnění svůdnosti. Když se na toho opeřeného kraba zadíval, srdce se mu prudčeji rozbušilo, div se mu nezatajil dech.

Po dvaceti, třiceti letech mu snímky odhalovaly věci už vzdálené a neznámé. A neznámé (úděsný mechanismus!) je vždycky téměř nemožné. Pamatoval se naopak, jak ho to neznámé vzrušovalo, dokud ještě bylo známé, tehdy, kdy to nemožné považoval za samozřejmé a vůbec mu nepřipadalo nemožné. Dramata ve vzpomínkách jsou vždycky jako Hamlet v moderních kostýmech.

A matka bývala tak krásná — tak krásná, i s vlasy

7$

natočenými na tlustých podložkách, i s tou vysazenou zadnicí a protáhlým zešikmeným poprsím. A Mary byla šíleně žádoucí i v tom krunýři, i pod funebráckým peřím! A co on v krátkém béžovém převlečníku a v širokém temně rudém baretu, nebo Bubble v brčálově zeleném sametu a rysích; jako školák v tvídovém obleku s pumpkami, které pod koleny končily těsnými soukennými rourkami; v neděli v naškrobeném límci a v buřince a ve všední den v černočervené školní čapce — i on se ve vzpomínkách vždycky viděl v moderním kostýmu, nikdy jako směšně nemožnou figurku, kterou ukazovaly ty snímky. Ve své vnitřní sféře se tehdy necítil o nic hůř než malí hoši o třicet let později ve svetrech a šortkách. To je důkaz, uvažoval náhle Anthony neosobně, když si prohlížel svou etonskou fotografii v cylindříku a v žaketu — tohle je důkaz, že pokrok lze sledovat jen v paměti, ale ne prožívat. Sáhl po svém zápisníku, otevřel jej a napsal: „Pokrok snad mohou pozorovat historikové; ale nikdy jej nemohou pociťovat lidé, jimž má prospívat, jak se všeobecně předpokládá. Mladí se rodí do zlepšených podmínek, staří je po několika měsících nebo letech berou na vědomí jako samozřejmost. Pokrok není pociťován jako pokrok. Nebudí vděčnost — jen podráždění, jestliže nově vynalezené konvence z nějakého důvodu selžou. Lidé se nevyžívají v modlitbách k Bohu za automobily; jenom nadávají, když se ucpe karburátor.”

Zavřel zápisník a vrátil se k cylindru z roku 1907.

Zaslechl kroky, a když pozdvihl oči, uviděl Helenu Ledwidgeovou, jak plavnou pružnou chůzí přichází po terase. Pod širokým kloboukem měla obličej ozářený odrazem ohnivě zbarveného plážového pyžama, jako by byla v pekle. Ale vždyť, pomyslel si, ona tam vlastně je. Duše je doma v sobě, a Helena své peklo nosí s sebou. Peklo groteskního manželství, a snad i jiná pekla. Ale vždycky odolal, nevyptával se příliš důkladně na jejich povahu, vždycky předstíral, že to nepozoruje, když se mu sama nabízela za průvodkyni v jejich bludišti. Vyptáváním

8$

a pátráním by mohl zabřednout do bůhvíjakého citového močálu, bůhvíjakých pocitů odpovědnosti. Ale na city a odpovědnost nemá čas ani energii. Jeho práce je přednější. Potlačoval zvědavost a umíněně hrál dál úlohu, kterou si už dávno přidělil — úlohu neúčastného filosofa, zahloubaného vědce, který nevidí věci každému jinému zřejmé. Jednal tak, jako by v jejím obličeji nemohl objevit nic jiného než vnější krásy tvarů a pleti. Jenže tělesná schránka nikdy není úplně neprůhledná, jejími stěnami prosvítá duše. Její jasné šedé oči a ústa s trochu ohrnutým horním rtem jsou zatvrzelé a téměř zohyzděné vzdorným smutkem.

Když ze sluneční záře vstoupila do zastíněného domu, pekelný ruměnec uhasí; ale v jejím náhle pobledlém obličeji se tím jen zdůraznil zatrpklý melancholický výraz. Anthony na ni pohlédl, ale nevstal a nepřivítal ji pozdravem. Smluvili si, že nikdy mezi nimi nebudou cavyky, ani cavyky ranního pozdravení. Vůbec žádné cavyky. Když Helena otevřenými skleněnými dveřmi vešla do pokoje, obrátil se k fotografiím a znovu se nad nimi zahloubal.

„No, tady jsem,“ řekla bez úsměvu. Strhla si klobouk a krásným netrpělivým pohybem hlavy střásla dozadu rudě hnědé zkadeřené vlasy. „Hnusné horko!“ Hodila klobouk na pohovku a šla přes pokoj k psacímu stolu, u něhož Anthony seděl. „Nepracuješ?” zeptala se překvapeně. Jen moc málokdy ho přistihla jinak než pohrouženého do knih a papírů.

Zavrtěl hlavou. „Dnes žádná sociologie.”

„Na co se díváš?“ Stála u jeho židle a sklonila se nad rozházenými snímky.

„Na své staré mrtvoly.“ Podal jí přízrak strašidelného studenta z Etonu.

Chvíli si jej mlčky prohlížela a pak podotkla: „Vypadal jsi tehdy roztomile.”

„Merci, mon vieux!” Ironicky něžně jí připlácl ruku vzadu na stehno. „V naší soukromé škole mi obyčejně říkali Benger.” Mezi konečky prstů a její oblé pružné maso se mu vtíralo suché klouzavé hedvábí, podivně ne

9$

příjemné na dotyk. „Jako bych ještě potřeboval Bengerovu výživnou moučku. Protože jsem vypadal tak dětinsky.“

„Roztomile,“ řekla a nedbala, že ji přerušil. „Vypadal jsi tehdy opravdu roztomile. Až dojemně.“

„Ale tak přece vypadám pořád,“ protestoval Anthony a pohlédl na ni s úsměvem.

Chvíli se na něho zadívala mlčky. Pod hustými tmavými vlasy měl krásně hladké čelo — jako čelo přemýšlivého dítěte. A dětský, jenže jaksi komičtěji, měl i krátký, poněkud ohrnutý nos. Oči mezi přimhouřenými víčky mu hrály vnitřním smíchem a úsměv mu pohrával i v retních koutcích — jemný ironický úsměv, který byl nějak v rozporu s tím, co se rty zdály vyjadřovat svým utvářením. Byly to plné rty, jemně řezané, rozkošnické a zároveň smutné, téměř chvějivě citlivé. Rty jakoby nahé v líhnoucí se smyslnosti; bez vlastní ochrany a malou neútočnou bradou ponechané své bezmocnosti.

„Nejhorší na tom je,“ řekla Helena konečně, „že máš pravdu. Jsi opravdu roztomilý, jsi opravdu dojemný. Bůhví proč. Protože bys neměl být. Je to všechno vlastně podvod, nástraha, vždyť chceš pod falešnou záminkou lidi zlákat, aby tě měli rádi.“

„Ale jdi!“ protestoval.

„Chtěl bys na nich vymámit něco za nic.“

„Ale jsem aspoň dokonale upřímný v tom, že to opravdu je nic. Nikdy nepředstírám, že to je vášeň s velkým V.“ Vyslovil ta slova s groteskním patosem. „Dokonce ani Wahlverwandschaft,“ dodal, jako by náhlým přechodem do němčiny zamýšlel, aby celý ten romantický žvást o příbuznostech a mocných citech zněl obzvlášť směšně. „Jen tak trochu zábava.“

„Jen tak trochu zábava,“ opakovala Helena ironicky a myslela při tom na dobu, kdy jejich milostný poměr začínal, kdy stála tak říkajíc na prahu své lásky k němu

— na prahu a čekala, že ji pozve dovnitř. Ale on tak pevně (i při své zamlklosti a záměrné laskavosti), tak definitivně a odhodlaně před ní zavřel dveře! Nechtěl se nechat milovat. Na chvíli se octla na pokraji re—

10$

volty, a pak v duchu zatrpklé a sarkastické rezignace, s níž se naučila čelit světu, vzala jeho podmínky na vědomí. Byly tím přijatelnější, že nebyla v dohledu žádná jiná možnost; vždyť on byl konec konců docela přijatelný a konec konců ho měla velice ráda; a také protože ji uměl alespoň tělesně uspokojit. „Jen tak trochu zábava,” opakovala znovu a mírně posměšně se usmála.

Anthony na ni bystře pohlédl a napadlo ho nepříjemné pomyšlení, jestli snad Helena nechce porušit jejich mlčky uznávanou úmluvu a začít o nějakém zakázaném námětu. Ale jeho obavy byly neoprávněné.

„Ano, připouštím, že jsi skutečně poctivý,” pokračovala po krátkém odmlčení. „Ale to nic nemění na skutečnosti, že vždycky dostáváš něco za nic. Řekněme, že to třeba je neúmyslný podvod. Tvůj obličej asi je tvé štěstí. Je hezký, i když v něm není nic obzvlášť hezkého, v tvém případě.” Znovu se sklonila nad fotografiemi. „Kdo je tohle?”

Chvíli zaváhal, než odpověděl; pak řekl s úsměvem, ale přitom dost rozpačitě: „Jedna z těch nikoli Velkých Vášní. Jmenovala se Gladys.”

„To bych řekla!” Helena pohrdlivě pokrčila nosem. „Proč jsi ji nechal?”

„Já jsem ji nenechal. Byl jí milejší někdo jiný. Ne že by mě to bylo příliš rmoutilo,” chtěl dodat, ale skočila mu do řeči.

„Možná, že ten druhý s ní někdy mluvil, když byli spolu v posteli.”

Anthony se zarděl. „Co tím chceš říct?”

„Některé ženy kupodivu mají rády, když se s nimi v posteli mluví. A když viděla, že ty to neděláš … Ty to přece vůbec neděláš.” Odhodila stranou Gladys a vzala do ruky ženu v šatech z roku 1900. „Tohle je tvá matka?”

Anthony přikývl. „A tady je tvoje,” řekl a přistrčil k ní obrázek Mary Amberleyové s funebráckým peřím. Potom dodal znechuceným tónem: „To břemeno minulých zážitků, které člověk s sebou vláčí! Škoda, že se nedovede nějak zbavovat zbytečných vzpomínek. Já toho protivu Prousta nesnesu! Opravdu se mi hnusí.”

11$

A s bohatě komickou výmluvností začal vyvolávat vidinu astmatického hledače ztraceného času, jak strašidelně bledý, s málem ženskými prsy obrostlými dlouhými černými chlupy věčně sedí na bobku ve vlažné lázni své vzpomínané minulosti. A jak kolem něho plují všechny zatuchlé mydliny po nesčíslných dřívějších koupelích, všechna za dlouhá léta nahromaděná špína je přischlá jako kůra na stěnách vany nebo se temně rozplývá ve vodě. A tak tam sedí, bledý odporný invalida, namáčí houbu ve svém vlastním hustém výluhu a ždímá si jej na obličej, nabírá jej do dlaní a zálibně si tou šedivou drsnou tekutinou vyplachuje ústa, kloktá ji a srká nozdrami jako zbožný Ind v Gangu …

„Mluvíš o něm, jako by byl tvůj osobní nepřítel,” řekla Helena.

Anthony se jen smál.

Pak se odmlčeli a Helena vzala do ruky vybledlou fotografii své matky a začala si ji pozorně prohlížet, jako by to byl tajuplný hieroglyf, který, kdyby se rozluštil, mohl by poskytnout klíč, rozřešit nějakou záhadu.

Anthony ji chvíli pozoroval, pak se vyburcoval k činnosti, sáhl do hromady fotografií a vytáhl strýce Jamese v tenisovém obleku z roku 1906. Už zemřel — na rakovinu, chudák starý, zaopatřen všemi útěchami katolického náboženství. Pak ten snímek zas pustil a vzal jiný. Byla na něm skupina před zamlženými švýcarskými horami — jeho otec, nevlastní matka a dvě nevlastní sestry.

,Grindelwald, 1912 — bylo na rubu napsáno úhledným rukopisem pana Beavise. Všichni čtyři, všiml si, měli v ruce alpskou hůl.

„Ale přál bych si,“ řekl, jak ten snímek odkládal, „přál bych si, aby všechny mé dny byly od sebe odděleny zrůdnou nepietností.“

Helena pozdvihla oči od nerozluštitelného hieroglyfu. „Proč tedy plýtváš časem a díváš se na staré fotografie?”

„Uklízel jsem si ve skříni,” vysvětloval, „a tak jsem je objevil. Jako Tutanchámona. Nemohl jsem odolat po

12$

kušení, abych se na ně podíval. A pak, dnes mám narozeniny,” dodal.

„Ty máš dnes narozeniny?”

„Dnes mi je dvaačtyřicet let,” Anthony pokýval hlavou. „Hrozně smutná věc! A protože se člověk vždycky s oblibou zahloubává do ponuré nálady…” Sebral plnou hrst snímků a zas je pustil na stůl. „Ty mrtvoly se objevily v příhodné chvíli. Jakoby zásahem Prozřetelnosti. Nebo podkovy pro štěstí, jestli ti to je milejší.”

„Měl jsi ji moc rád, viď?” zeptala se Helena po dlouhém odmlčení a ukázala mu přízračný obraz své matky.

Přikývl, a aby obrátil rozhovor jiným směrem, vysvětloval: „Zcivilizovala mě. Když se mne ujala, byl jsem polodivoch.” Nechtěl mluvit o svých citech k Mary Amberleyové — obzvlášť (ačkoli tohle byl bezpochyby hloupý pozůstatek barbarství) s Helenou. „Břímě bílé ženy,” dodal s úsměvem. Potom znovu vzal do ruky skupinku s alpskými holemi a řekl: I tohle patří k věcem, od kterých mě osvobodila. Temné Švýcarsko. Nikdy jí nemohu být dost vděčný.”

„Škoda, že nemohla osvobodit sebe,” řekla Helena a vrhla pohled na alpské hole.

„Mimochodem, jak se jí daří?”

Helena pokrčila rameny. „Když se letos na jaře vrátila ze sanatoria, bylo jí líp. Pak ovšem začala znova. Zas je všechno při starém. Morfium — a v přestávkách pití. Na cestě sem jsem se s ní viděla v Paříži. Bylo to strašné!” Otřásla se.

Měl ruku pořád ironicky něžně přitisknutou na jejím stehně, a najednou mu tam připadala nesmírně nepatřičná. Nechal ji sklesnout.

„Já nevím, co je horší,” po tom odmlčení řekla Helena. „Ta špína — nemáš ponětí, v jakém stavu žije — nebo ta zloba, to strašné lhaní.” Zhluboka si povzdechla.

Gestem docela nic ironickým jí Anthony stiskl ruku. „Chudinko Heleno!”

Chvilku stála bez hnutí a beze slova, odvrácená; potom se náhle otřásla, jakoby ze spánku. Cítil, jak mu sevřela ruku ve své prve bezvládné, a obrátila k němu

13$

obličej oživený bezohledným záměrným veselím. „Naopak, ty jsi chudáček Anthony!“ řekla a z hloubi hrdla se jí vydral divný, nečekaný, jakoby polknutý smích. „Zas taková falešná záminka!”

Protestoval, že v jejím případě je pravdivá — Helena se honem sklonila a skoro zlostně mu prudce přitiskla rty na ústa.

KAPITOLA II

4. DUBNA 1934

Z deníku A. B.

Každý životopis se dá shrnout v pěti slovech: video meliora proboque, deteriora sequor. Jako všechny ostatní lidské bytosti vím, co bych měl dělat, ale pořád dělám něco, o čem vím, že bych to neměl dělat. Dnes odpoledne jsem například šel navštívit chudáka Beppa, který se zotavuje po zlé chřipce. Věděl jsem, že bych měl u něho posedět a poslouchat ho, jak si ulevuje stížnostmi na krutost mládí, na hrůzu z blízké staroby a osamělosti, jak se mi svěřuje se svým strašným podezřením, že v něm lidé začínají vidět nudného člověka, který už není á la page. Bolinských měli společnost a nepozvali ho, Hagworm ho nevyzval na víkend už od listopadu… Věděl jsem, že bych mu měl naslouchat s účastí a udílet dobré rady, úpěnlivě ho prosit, aby se tolik netrápil pro nevyhnutelné a malicherné věci. Mou radu by bezpochyby nebyl přijal — jako obvykle; jenže člověk nikdy neví, a proto by neměl nikdy selhat a neposkytnout ji. Místo toho jsem předem uspokojil svědomí tím, že jsem mu koupil libru drahých hroznů a zalhal jsem si, že musím honem běžet na jakousi výborovou schůzi. Ale pravda je, že jsem se nemohl odhodlat, abych znovu poslouchal, jak Beppo nad sebou útrpně naříká. Kromě ovoce za pět šilinků jsem si své jednání také ospravedlnil oprávněnými úvahami: padesátník by měl umět něco lepšího než ustavičně přičítat důležitost milostným po

14$

měrům, pozváním na večeři a setkáním s těmi „pravými“ lidmi. Neměl by být takový hlupák; a proto (bezvadná logika) nebylo mou povinností, abych dělal to, co jsem věděl, že bych dělat měl. A tak jsem utekl, sotva jsem s ním pobyl čtvrt hodiny — a ponechal jsem ho, chudáka, o samotě s jeho jitřivou sebelítostí. Půjdu k němu zítra nejméně na dvě hodiny.

„Posedlost hříchem“ — dá se toho výrazu ještě užít? Nedá. Zahrnuje příliš mnoho neuspokojivých nápovědí a závěrů — krev obětního beránka, hroznou věc padnout do rukou živoucího Boha, oheň pekelný, posedlost sexem, pohoršlivé přečiny, cudnost místo milosrdnosti. (Poznámka: chudák starý Beppo obrácený naruby = Comstock nebo svatý Pavel.) „Posedlost hříchem” také obvykle doposud zahrnuje neustálé, ponuré rozjímání o sobě, které je tolik na újmu zbožnosti. Viz v této souvislosti deník horlivého evangelikána Prince, který pak založil Příbytek Lásky — z Vnuknutí, jak by řekli buchmanité; jeho dlouho potlačovaná tužba po náhodném páření mu nakonec stoupla do hlavy jako přikázání Svatého Ducha „že má tělo smířit s Bohem”. A honem se jal usmiřovat je — veřejně, zjevně, na pohovkách v salónech.

Ne, nedá se toho rčení užít, ani myslet ve smyslu, jejž v sobě zahrnuje. Ale to ovšem neznamená, že neexistují trvalé sklony ke špatnému jednání, nebo že se člověk nepotřebuje nad nimi pozastavovat, nestranně, a snažit se něco proti nim dělat. Ta Millerova poznámka, tehdy, když jsme jeli na koních navštívit jednoho z jeho nemocných Indiánů v horách: „Ve skutečnosti a od přírody je každý člověk jednotka; ale vy jste uměle proměnili jednotku v trojici. Jeden chytrouš a dva pitomci — tohle jste ze sebe udělali. Jste podivuhodní manipulátoři s myšlenkami, spojení s osobou, která, pokud se jedná o sebepoznání a cit, je prostě úplný idiot; a tahle vaše dvojice se sdružila se slabomyslným tělem. S tělem, které si beznadějně není vědomo ničeho, co dělá a pociťuje, které se vůbec nezdokonaluje, které si neví rady ani se sebou, ani s ničím jiným. Dva blbci a jeden

15$

intelektuál. Jenže člověk Je demokracie, kde vládne většina. A proti té většině musíte něco udělat. “ Tenhle můj deník je k tomu první krok. Sebepoznání je důležitý úvod k tomu, aby se člověk změnil. (Čistá věda a pak užitá.) Já jsem posedlý lhostejností. Nemohu si dělat starosti s lidmi. Nebo spíš nechci. Vždyť se pečlivě vyhýbám každé příležitosti, abych se o ně staral. Nutnou součástí léčby je využít všech příležitostí, kdy bych si měl dělat starosti, zapřít se natolik, abych si je sám vytvářel. Lhostejnost je jiná forma lenosti. Člověk může těžce pracovat, jako to dělám já, a přece si libovat v lenosti; pilně se věnovat svému zaměstnání, ale hanebně lenošit ve všem, co k němu nepatří. Protože mě mé zaměstnání samozřejmě baví. A všechno, co k němu nepatří — v mém případě osobní vztahy — je mi nepříjemné a hrozně na obtíž. Čím dál nepříjemnější, jak se časem ve mně zakořeňuje zvyk vyhýbat se osobním vztahům. Lhostejnost je jiná forma lenosti, a lenost zase patří k příznakům nelásky. Člověk není líný vůči tomu, co miluje. Otázka je: jak milovat? (Zase to podezřelé slovo — umaštěné, tolik ohmatané generacemi Stigginsů. Měl by existovat nějaký způsob, jak chemicky čistit a dezinfikovat slova: láska, cudnost, dobrota, duch

— hromada špinavého prádla, které čeká na pradlenu.) Jak tedy — nikoli „milovat“, když to slovo je nevypraný kapesník — ale řekněme, mít trvalý citlivý zájem o lidi? Získat k nim antropologický přístup, jak by řekl kamarád Miller? Není snadné na to odpovědět.

5. dubna.

Pracoval jsem celé dopoledne. Bylo by přece hloupé

nějak své materiály neztvárnit. Nově neztvárnit, ovšem.

Mé původní pojetí bylo cosi jako rozsáhlý Bouvard a Pécuchet, zkonstruovaný z historických faktů. Obraz mar

nosti, zdánlivě nestranný, vědecký, ale představuji si jej komponovaný tak, aby ospravedlňoval můj vlastní způ

sob života. Kdyby se lidé odjakživa chovali jako slabo

myslní nebo paviáni, pak bych měl právo pohodlně vysedávat s divadelním kukátkem v křesle. Kdežto kdyby

16$

se tady dalo něco dělat, kdyby se to chování mohlo změnit… Prozatím bude cenné vylíčit to chování a uvést způsoby, jak je změnit. Ačkoli ne natolik cenné, aby to ospravedlňovalo úplné zanedbávání všech ostatních způsobů činnosti.

Odpoledne jsem se u Millera setkal s farářem, který bere křesťanství vážně a založil organizaci pacifistů. Jmenuje se Purchas. Starší pán. Trochu násilně bodré křesťanské způsoby. (Je tak těžké připustit, že člověk může užívat otřepaných frází a přece být inteligentní!) Ale je to velice slušný člověk, působí dost silným dojmem.

Jde o to, jak použít Purchasovy organizace a rozšířit ji. Jednotkou je skupinka jako agape prvotních křesťanů. (Stojí za uváženou, že všechna úspěšná hnutí byla vybudována na veslařských osmách nebo fotbalových jedenáctkách.) Schůzky Purchasových skupin se zahajují křesťanskými pobožnostmi. Je empiricky zjištěno, že zbožné ovzduší zvyšuje energii, posiluje ducha spolupráce a obětavosti. Jenže pobožnost v křesťanském smyslu bude z velké části nepřijatelná. Miller věří, že je možná náboženská praxe rozjímání. A rád by ji ovšem spojil s výcvikem, podle metody F. M. Alexandra, jak se naučit sebevládě, počínajíc zvládnutím těla a tím dosáhnout (neboť duše a tělo jedno jsou) vlády nad pohnutkami a cítěním. Jenže tohle je neproveditelné. Neexistují potřební učitelé.

„Musíme se spokojit tím, že vykonáme, seč jsme, po duševní stránce. V oblasti té tělesné ovšem ztroskotáme. Tělo je slabé mnohonásobnějším způsobem, než se předpokládá.”

Rád jsem se zavázal, že přispěji finančně, že připravím nějakou literaturu a budu mluvit na schůzkách skupin. Tohle poslední je nejnesnadnější, protože jsem se nikdy nechtěl veřejně projevovat. Když Purchas odešel, zeptal jsem se Millera, jestli bych si měl vzít řečnické lekce.

Odpověď: „Vezmete-li si tyto lekce dřív, než budete v pořádku a tělesně uzpůsobený, budete se učit jenom

17$

novému způsobu jak se ovládat špatně. Dejte se do pořádku, uzpůsobte se, naučte se sám sebe správně ovládat; pak budete umět mluvit, jak by se vám líbilo. A pak přestanou existovat nesnáze, tréma a selhávání hlasu.“

Potom mi dal Miller lekci, jak se mám ovládat. Učil mě, jak mám sedět v lenošce, jak z ní mám vstát, jak se v ní opírat dozadu a dopředu. Upozornil mě, že se mi to možná bude zprvu zdát dost bezvýznamné. Ale že zájem a pochopení poroste se zdokonalováním. A že bych měl v tom nalézt vyřešení problému video meliora proboque, deteriora sequor: techniku převádění dobrých úmyslů ve skutky, jistotu, že dělám to, o čem vím, že bych měl dělat.

Celý večer jsem byl u Beppa. Vyslechl jsem dlouhé seznamy běd a pak jsem se zmínil, že tady není žádný lék, že pomůže jen prevence. Vyhýbat se příčinám. Reagoval na to vášnivým hněvem: olupuji prý život o jeho hlavní význam, odsuzuji ho k sebevraždě. Odpověděl jsem podotknutím, že život nemá jen jediný význam. Řekl, že raději zemře, než by se vzdal toho, co pro něho má význam; pak si to rozmyslel a proboha si přál, aby mu na tom přestalo tolik záležet. Ale čeho se tedy chytit? Navrhl jsem pacifismus. Jenže on prý už je dávno pacifista a vždycky byl. Ano, to jsem věděl, ale je pasívní pacifista, negativní. Je také činný a pozitivní pacifismus. Vyslechl to, řekl, že o tom bude uvažovat

— snad si myslel, že by tohle mohlo být určité východisko.

KAPITOLA III

30. SRPNA 1933

S ploché střechy domu byl pohled přitahován nejdřív k západu, kde se borovice svažovaly k moři — k modrému zálivu Středozemního moře, lemovanému skálami bledými jako obnažené kosti a obklíčenému vysokými kopci, které se v nižších polohách zelenaly vinnou révou, pak šedly olivami, potom temněly borovicemi a ještě

18$

výš rudou holou zemí, až se nahoře bělaly skálami nebo narůžovělé hnědly vyprahlým vřesem. Průrvu mezi bližšími kopci kovově leskle protínal dlouhý úzký hřbet Sainte-Baume promodralý dálkou. Na severu a na jihu lemovaly zahradu borovice; ale na východě se až ke hřebenu táhly vinice a olivové sady na terasách rudé země; na obloze se rýsovaly poslední stromy, místy temné a zadumané, místy oživené chvějivým stříbřením.

Na střeše byly žíněnky ke slunění, a na jedné z nich leželi, hlavu v úzkém stínu jižního parapetu. Bylo skorn poledne; sluneční zář padala kolmo z oblohy bez poskvrnky, ale chvílemi zavanul slabý větřík, ustal a znovu se vzdul. Pokožka obklopená tím vrtošivé mírněným horkem jako by nabývala živější citlivosti, téměř nezávislého vědomí. Jako by ze slunce vpíjela nový život. A ten zvláštní, prudký, plápolavý život jako by z vnějšího prostoru prorážel pokožkou, jako by vnikal do masa pod ní a proměňoval je, až se celé tělo stávalo něčím z cizí, sluneční hmoty, i duše měla pocit, že se z vlastní totožnosti přetavuje v něco jiného, co náleží k čemusi podstatně odlišnému, a ne lidskému.

Je tak málo grimas, tak pramálo v porovnání se všemi myšlenkami, pocity a dojmy; chudoba reflexů, dokonce i vědomě výrazných gest je tak pokořující! Anthony, neustále jasnozřivý i ve své odcizenosti, pozoroval symptomy toho úmrtního lože, na němž i on měl svou úlohu jako vrah a spoluoběť. Helena ustavičně obracela hlavu na poduškách, sem a tam, jako by hledala, ale pořád marně, trochu úlevy, třeba nepatrné, trochu oddechu, třeba jenom na okamžik, ve svém nesnesitelném utrpení. Chvílemi s pohybem, jako by zoufale prosila, aby byl od ní odejmut kalich hořkosti, spínala ruce, zdvihala je k ústům a zahryzla se do kloubů zaťatých prstů, nebo si vtiskla pěst mezi polorozevřené zuby, jako by chtěla udusit pláč. Její zkřivený obličej byl maskou nesmírné trýzně. Je to obličej, náhle ho napadlo, jak se skláněl k těm zmučeným rtům, jedné z Van der Weydenových světic u paty Kříže.

A pak v okamžiku nastalo utišení. Oběť přestala zmí

19$

tat ztýranou hlavou na podušce. Prosící ruce bezvládně sklesly. Zmučený, bolestný výraz v obličeji náhle vystřídala nadlidská, úchvatná blaženost. Ústa zvážněla jako ústa světice. Jaká vidina blaženství se zjevila za těmi zavřenými víčky?

Dlouho leželi v nazlátlé otupělosti slunečním světlem a po uspokojené žádostivosti. Anthony se pohnul první. Podnícen němou vděčností a něhou ukojeného těla mazlivě k ní vztáhl ruku. Měla pokožku na dotyk horkou jako ovoce na slunci. Opřel se o loket a otevřel oči.

„Vypadáš jako na Gauguinově obraze,“ řekl za chvíli. Hnědá jako u Gauguina, a kupodivu, napadlo ho, i plochá jako u Gauguina; protože osmahlost sluncem potlačila perleťové odlesky červeně, modře a zeleně, které u nesnědého bílého těla zdůrazňují nádherné oblé obrysy.

Jeho hlas rušivě pronikl do Helenina rozkošně hřejivého polovědomí. Škubla sebou téměř bolestně. Proč ji nemůže nechat na pokoji? Byla tak šťastná v tamtom světě proměněného těla; a teď ji volá zpátky — zpátky do tohoto světa, zpátky do jejího obvyklého pekla prázdnoty, vyprahlosti a omrzelosti. Neodpověděla na jeho slova, ještě pevněji zavřela oči před hrozbou skutečnosti, snažila se vynutit si cestu zpátky do ráje, z něhož byla vyvlečena.

Hnědá jako u Gauguina, a plochá… Ale prvního Gauguina viděl (tehdy předstíral, že se mu líbí ještě víc, než jak tomu bylo skutečně) s Mary Amberleyovou v Paříži — v té vzrušující a pro něho tehdy, když mu bylo dvacet let, neobyčejné a apokalyptické době.

Zamračil se; ta jeho minulost začíná být dotěrná! Sklonil se a chtěl Helenu políbit na rameno, aby té minulosti unikl, a náhle ucítil, že její sluncem prohřátá pokožka je prosycena slabým, ale pronikavým pachem, zároveň slaným a kouřovým, který ho okamžitě přenesl do velké křídové jeskyně na úbočí Chilterns, kde s Brianem Foxem strávil nevysvětlitelně příjemnou hodinu tím, že křesal o sebe dvěma křemeny a rozkošnicky čichal k místu, na němž jiskra zůstavovala příznačný ostrý pach spalované mořské chaluhy.

20$

„J-jako k-kouř pod m-mořem,“ koktavě poznamenal Brian, jemuž dal přičichnout ke křemenům.

I ve zdánlivě nejhmatatelnějších zlomcích přítomné skutečnosti jsou utajeny záhadné pasti. Co může být nesporněji zde přítomné, než je ženské tělo ozářené sluncem? A přece ho zradilo. Pevná půda jeho smyslné bezprostřednosti a vlastní tělesné něhy se mu rozevřela pod nohama a svrhla ho do jiného času a místa. Nic není spolehlivé. I tahle pokožka má pach kouře pod mořem. Tahle živoucí pokožka, zde přítomná pokožka; a od Brianovy smrti uplynulo téměř dvacet let.

Křídová jeskyně, obrazárna, snědé tělo na slunci, pokožka tady provoněná solí a kouřem a jinde (jako Maryina, vzpomněl si) divoce pižmem. Nějaký blázen v duchu promíchá balíček fotografií a namátkou je rozdá kolem, znovu je promíchá a rozdá v jiném pořadí, znovu a znovu, donekonečna. Časová posloupnost neexistuje. Ten idiot si nepamatuje rozdíl mezi předtím a potom. Jeskyně je stejně skutečná a živá jako obrazárna. Že křemínky odděluje od Gauguínů deset let, je fakt nikoli daný, ale dodatečně objevený intelektuálním výpočtem. Pětatřicet let jeho uvědomělého života se mu bezprostředně zjevilo jako chaos — balíček fotografií v rukou bláznových. A kdo rozhoduje, které fotografie si má člověk nechat a které má zahodit? Podle freudovců nějaký vystrašený nebo chlípný živočich. Jenže freudovci jsou obětí dojemného sebeklamu, jsou to nenapravitelní racionalisté, kteří ustavičně pátrají po dostačujících příčinách, pochopitelných pohnutkách. Strach a vilnost jsou ze všech pohnutek nejpochopitelnější… A proto… Ale psychologie nemá o nic větší právo být antropomorfická, nebo dokonce výlučně zoomorfická, než kterákoli jiná věda. Člověk není jen sloučeninou rozumu a živočicha, ale i sbírkou částic, které podléhají zákonům náhody. Některé věci se zapamatují pro jejich užitečnost nebo proto, že budí pozornost našich vyšších duševních schopností; a některé jiné, převládne-li živočich, se zapamatují (nebo třeba schválně zapomínají) pro jejich emoční obsah. Ale co ty nesčetné zapamato

21$

vané věci, které vůbec nemají zvláštní emoční obsah, které nejsou užitečné, ani krásné, ani racionálně významné? V takových případech je paměť asi jen dílem šťastné náhody. V okamžiku, kdy se něco událo, octly se ty částice náhodou v příznivém rozestavení. Tak — a ta událost se zachytila v paměti a nesmazatelně zaznamenala. Úplně bez důvodu. Leda, napadlo Anthonyho trochu znepokojivě, ledaže by důvod ovšem existoval nikoli před událostí, ale po ní, v tom, co tehdy bylo budoucností. Což jestli ta obrazárna byla zaznamenána a uložena v jeho duševním sklepení k jedinému účelu, aby se vynořila do vědomí v téhle přítomné chvíli? Vynořila se dnes, kdy je dvaačtyřicetiletý, zabezpečený a ustálený, kdy už je nezměnitelně svůj, vynořila se zároveň s kritickými lety jeho jinošství, zároveň s ženou, která tehdy byla jeho učitelkou, jeho první milenkou, a která už skoro není lidský tvor, která opuštěná ve špinavém brlohu uhnisává k smrti. A což jestli ta hloupá dětská hra s křemeny měla určitý význam, hluboký smysl, totiž ten, že si ji měl připomenout zde na rozpálené střeše ve chvíli, kdy se jeho rty dotkly Helenina sluncem zahřátého těla? Třeba, aby byl při tomhle aktu odtažité a neodpovědné smyslnosti přinucen myslet na Briana a na věci, pro něž Brian žil; ano, a pro které zemřel — zemřel, jak mu náhle připomněl jiný výjev, na úpatí právě takové skály, jako byla ta, pod níž si jako děti hráli v křídové jeskyni. Ano, dokonce i Brianova sebevražda, jak v téhle chvíli s hrůzou pochopil,i jeho nebohé schoulené tělo dole na balvanech tajuplně prolínají tou horkou pokožkou.

Jeden, dva, tři — začal počítat pohyby své ruky při každém pohlazení. Magický pohyb, a bude-li jej dost často opakovat, přenese ho mimo oblast minulosti a budoucnosti, mimo oblast práva a křivdy do osamocené, soběstačné, atomizované přítomnosti. Částice myšlenek, tužeb a citů namátkou víří mezi částicemi času, náhodně se střetnou a stejně tak náhodně odlučují. Casino, blázinec, zoologická zahrada; ale také někde v koutku knihovna a tvor myslící. Tvor velkou měrou vydaný na

22$

pospas croupiérům, na pospas idiotům a živočichům, a přece nepřemožitelný a neúnavně nezdolný. Ještě dva tři roky a Základy sociologie budou ukončeny. Navzdory všemu; ano, navzdory všemu, pomyslel si a v jaksi vzdorně povznesené náladě počítal dál: dvaatřicet, třiatřicet, čtyřiatřicet, pětatřicet…

KAPITOLA IV

6. LISTOPADU 1902

Rohy a mezi nimi kudrnaté nazrzlé chlupy; růžová tlama pátravě sehnutá nad malým šálečkem na talířku; oči prozrazující více než lidský údiv. Vůl, šesticoulovýrni písmeny prohlašoval plakát, vůl v šálku. Patrně to měl být důvod, aby lidé kupovali hovězí výtažek — a byl to důvod.

Vůl v šálku. Ta slova, to vulgárně směšné zobrazení, tehdy v létě a na podzim všude hyzdila krajinu jako nějaká kožní choroba. Jedna z desítek ošklivých a ostudných infekcí. Vlak, jenž unášel Anthonyho Beavise do Surrey, projížděl mílemi takových plebejských vyrážek. Pilulky, kapky proti kašli, mýdla — a ještě okatější a zanícenější prašivina než ty ostatní — hovězí výtažek, vůl v šálku.

Jedenatřicet, dvaatřicet — říkal si Anthony v duchu a litoval, že nezačal počítat hned, jak vyjel vlak z nádraží. Mezi Waterloo a Clapham Junction jistě už minuli stovky těch volů. Milióny.

Naproti chlapci seděl opřený v koutku jeho otec pan Beavis. Levou rukou si stínil oči. Pod splihlým hnědým knírem se mu rty pohybovaly.

„Počkej tam na mě,“ říkal John Beavis osobě, která za jeho zavřenými víčky byla chvílemi stále živá, chvílemi chladný, nehybný předmět jeho nedávných vzpomínek.

„Počkej tam na mě — srdce mě nebolí, však já tě potkám v tom pustém údolí.“

23$

Nesmrtelnost ovšem neexistuje. Jak by mohla existovat po Darwinovi, po sestrách Foxových, po jeho otci chirurgovi Beavisovi? Za tím pustým údolím není už nic. Jenže přece, ach, přece jenom tam na mě počkej, počkej, počkej!

Třiatřicet.

Anthony se odvrátil od rychle ubíhající krajiny a uviděl proti sobě tu ruku na očích, pohybující se rty. Že mu vůbec mohlo napadnout počítat ty voly, připadalo mu to náhle jako hanebná zrada. A strýc James na druhém konci protějšího sedadla se svými Times — jeho obličej, který mu vždycky za několik vteřin zacuká v nervových křečích. Mohl by být alespoň tak slušný a nečíst noviny teď — teď, když jsou na cestě k… Anthony nechtěl ta slova vyřknout; slova všechno tolik objasní, a on to nechtěl vědět příliš jasně. Číst Times je možná hanebné, ale ta druhá věc je strašná, tak strašná, že na ni nemůže ani myslet, jenže zase tak strašná, že na ni nechtě musí myslet. Anthony se uslzenýma očima znovu podíval z okna. Zelený a nazlátlý jas obestírala duhově zbarvená řídká mlha. A náhle začala kola vlaku zřetelně odříkávat: Mrt-va — mrt-va — mrt-va — mrt-va

— mrt-va — mrt-va… Navždy. Slzy mu vyhrkly, na tvářích ho okamžik trochu hřály, pak ledově studily. Vytáhl kapesník a setřel si je, setřel si mlhu z očí. Svět před ním, ozářený sluncem, byl jako rozsáhlý bohatě vybroušený klenot. Jilmy bledě zlatově uvadaly. Stály nehybné vysoko nad lukami, jako by v křišťálovém ranním světle rozjímaly, jako by vzpomínaly, jako by se na samém pokraji odumření ohlížely zpátky a znovu všechno prožívaly v nadšeném uchvácení vzpomínkami, jako by do té zářivé podzimní chvíle chtěly soustředit celé své dlouhé triumfální jaro a léto.

Mrt-va — mrt-va, náhle zuřivě zařvala kola, jak vlak přejížděl po mostě, mrt-va — mrt-va!

Anthony se snažil neposlouchat je — marně; potom se pokusil kola přimět, aby říkala něco jiného. Proč by nemohla říkat něco jiného, třeba: Nenahýbejte se ven? Proč ne? Tohle přece obyčejně říkají. S velkým úsilím

24$

se soustředil na to, aby je přiměl změnit jejich refrén.

Nenahýbejte se ven, nenahýbejte se… mrt-va — mrt-va … Nebylo to nic platné.

Pan Beavis si na chvíli odkryl oči a podíval se z okna. Ty podzimní stromy tolik září! Zdálo by se, že září až krutě, urážlivě, nebýt čehosi zoufalého v jejich klidu, jakési skelné křehkosti, která, běda, hrozí pohromou, která prorocky předpovídá blížící se temnoty a černé větve v mukách zmítané mezi hvězdami, proudy deště jako šípy srážené svištivým vichrem.

Strýc James obrátil stránku Times. Všiml si, že ritualisté a kensitité jsou zase v sobě; a měl radost. Ať se sežerou, psi! Pan Chamberlain navštívil universitu. Co tam zas ten dědek dělal? Odhaloval desku bývalým studentům, kteří padli ve válce. Víc než sto mladíků šlo na frontu a dvanáct jich v jižní Africe obětovalo život za vlast (sláva! sláva!). Ošizení hlupáci, pomyslel si strýc James, který byl vždycky vášnivým zastáncem Burů.

Mezi skutečnými krávami na pastvě zas namalované ohromné nohy, trojhran kudrnatých nazrzlých chlupů, zvědavá chřípí, šálek. Anthony zavřel oči, aby to neviděl.

Ne, nechci! řekl si právě tak rozhodně jako prve kolům vlaku. Nechtěl vědět o té hrůze — nechtěl vědět o tom volu. Ale co mu pomohlo, že nechtěl? Kola pořád křičela dál. A jak může zrušit skutečnost, že tenhle vůl je čtyřiatřicátý od Clampham Junction po pravé straně? Číslo je vždycky číslo, i na cestě k … Ale to počítání je hanebné, to počítání je jako Times strýce Jamese. Tím počítáním se jen vytáčí, zrazuje! Jenže ta druhá věc, to, nač by měli myslet, je opravdu příliš strašná. A nějak nepřirozená.

„Ať jsme si třeba mysleli, nebo ať si stále ještě myslíme cokoli o příčinách, nutnosti a spravedlnosti té války, která teď naštěstí skončila, jistě musíme snad všichni pociťovat hluboké uspokojení, že když vlast zavolala své děti do zbraně, všichni muži národa se jí ochotně chopili…“ Strýci Jamesovi zaškubal obličej rozhořčením

— odložil Times a pohlédl na hodinky.

„Dvě a půl minuty zpoždění,” řekl zlostně.

25$

Kdybychom se zpozdili raději o sto let, pomyslel si jeho bratr. Nebo kdybychom se vrátili deset — ne, dvanáct, třináct let zpátky. Do prvního roku našeho manželství.

James Beavis vyhlédl z okna. „A do Lollingdonu máme ještě nejmíň míli,“ dodal.

Prsty mu znovu zabloudily ke kapsičce vesty, jako by se dotýkaly nezhojené rány, bolavého zubu. Čas pro čas. Pořád rozkazuje čas, ten kategorický čas — čas podívat se na hodinky …

Kola mluvila čím dál pomaleji, až jim nakonec už nebylo rozumět. Zaskřípaly brzdy.

„Lollingdon, Lollingdon!” vyvolával průvodčí.

Ale strýc James už byl na nástupišti. „Rychle!” křikl a dlouhýma nohama si vykračoval podél vlaku, který ještě nezastavil. Znovu si sáhl na ten tajemný vřed, který mu neustále hlodal ve vědomí. „Rychle!”

V duši jeho bratra se náhle zdvihl odpor. Proč vlastně chce, abych si pospíšil? Jako by hrozilo nebezpečí, že něco zmeškají — nějaké potěšení, nějakou povážlivou krátkou zábavu.

Anthony vystoupil za otcem. Šli k východu podél zdi polepené slovy a barevnou reklamou. Krabice jen za libru a požehnám lidstvu Pickwick Owl Usmrcuje moly, štěnice, hmyz, Keating, Věci pravým jménem Bransonova lisovaná káva Vůl v… A najednou zase ty rohy, výrazné oči, šálek — pětatřicátý šálek, pětatřicátý od Clampham Junction po pravé straně.

Drožka páchla slámou a kůží. Slámou a kůží a rokem osmaosmdesátým — že? Ano, osmaosmdesátým, jak tehdy o vánocích jeli na ples k Champernownovům — on a ona a její matka — v zimě, s pokrývkou z ovčí kůže na kolenou. A jakoby náhodou (protože si dosud netroufal ten pohyb udělat vědomě) se hřbetem ruky dotkl její ruky; dotkl se jí, jakoby náhodou, a ruka mu náhodou na ní spočinula. Její matka mluvila o tom, jak je těžké sehnat služebnictvo — a když je člověk sežene, nic neumějí, jsou líní. A ona rukou ani nepohnula! Znamená to, že jí to nevadí? Troufl si víc — sevřel jí ruku

26$

v prstech. Jsou neuctiví, pokračovala její matka, jsou … Ucítil stisk její ruky, pozdvihl k ní oči a potmě uhodl, že se na něho usmívá.

„Opravdu nevím, kam to dnes všecko spěje,“ říkala její matka. A uviděl šibalský záblesk Maisiných zubů, jako mlčenlivou poznámku; a ten nepatrný stisk ruky byl rozkošně spiklenecký, tajný, nedovolený.

Pomalu, kopyto za kopytem, táhl je starý kůň; pomalu, úvozy v lukách, do nitra velikánského podzimního klenotu ze zlata a křišťálu, až nakonec stanul v samém jeho jádře. Kostelní věž v sluneční záři vypadala jako šedý jantar. Hodiny jdou pozadu, mrzutě si všiml James Beavis. Prošli brankou. Čtyři osoby, znepokojivě a šeredně černé, šly po cestě před nimi. Dvě velikánské ženy (Anthonymu připadaly jako obryně) vyvstaly na dlážděné pěšině jako vysokánské inkoustové kužele. Za nimi, zveličená cylindry, šla dvojice ohromných mužů.

„Champernownovi,“ řekl James Beavis; a slabiky toho známého jména zasáhly jeho bratra do živého jako dýka, zas nová dýka. „Champernownovi a — počkej — jak se jmenuje ten mladík, kterého si vzala jejich dcera? Anstey? Annerley?“ Tázavě pohlédl na bratra Johna; ale John se upřeně díval před sebe a neodpovídal.

„Amersham? Atherton?” James Beavis se podrážděně zamračil. Byl puntičkář a přičítal ohromnou důležitost jménům a datům a číslům; byl hrdý na svou schopnost správně si je zapamatovat. A pokaždé ho rozzuřilo, když mu paměť vypověděla službu. „Atherton? Anderson?” a ještě víc je k zlosti, že ten mladík je tak hezký, že má tak dobré držení — ne to hloupé, škrobené, vojenské držení jako jeho tchán generál, ale graciézní, nenucené … Nebudu vědět, jak mu mám říkat, pomyslel si a pravá tvář mu zaškubala, jako by tam byl pod kůží uvězněn živý tvor a usiloval, aby se dostal ven.

Šli dál. Anthony měl pocit, jako by byl spolkl své srdce — jako by je byl spolkl celé, nerozžvýkané. Téměř se mu chtělo zvracet, jako by ho čekal výprask.

Černí obři se zastavili, obrátili se a šli jim vstříc. Smekli cylindry, všichni si podávali ruce.

27$

„A náš drahý malý Anthony!“ řekla lady Champernownová, když konečně přišla řada na něho. Bezděčně se sklonila a políbila ho.

Byla tlustá. Její rty mu na tváři zanechaly protivnou vlhkost. Dostal na ni zlost.

Snad bych ho také měla políbit, pomyslela si Mary Amberleyová, jak pozorovala svou matku. Od vdaných žen se čeká, že budou dělat takové divné věci. Před půl rokem, kdy ještě byla Mary Champernownová a právě ukončila školu, bylo by tohle bývalo nemyslitelné. Jenže teď… člověk nikdy neví. Ale nakonec se rozhodla, že hocha nepolíbí, bylo by to opravdu příliš směšné. Beze slova mu stiskla ruku a jen se na něho usmála ze vzdáleného bezpečí svého tajného štěstí. Byla už skoro pět měsíců těhotná a poslední dva tři týdny žila v malém extatickém ospalém blaženství, nevýslovně rozkošném.

V blaženství ve světě, který k nepoznání zkrásněl a zlahodněl. Když ráno jeli v mírně pohupujícím se kočáre, byla krajina jako ráj; i tohle zelené místečko mezi zlatými stromy a věží je skutečně rajsky krásné. Pravda, chudinka paní Beavisová umřela, ještě tak hezká, tak mladá. To je hrozně smutné. Jenže ten smutek jaksi nemá vůbec nic společného s jejím tajným blaženstvím, nikterak s ním nesouvisí, jako by to byl smutek někoho na jiné planetě.

Anthony na chvíli vzhlédl do její usměvavé tváře, tak jasné v černém orámování, tak rozzářené vnitřním štěstím a mírem, a pak ho přemohla plachost a sklopil oči.

Roger Amberley až fascinovaně pozoroval svého tchána a divil se, jak je to možné, že někdo může žít tak bezvadně přiměřeně svému povolání; jak to někdo dokáže, aby byl opravdový generál a přitom vypadal a mluvil přesně tak jako generál v operetě. Dokonce i na pohřbu, i když říká několik dobře volených slov ovdovělému manželovi — úplný Grossmith! Rty pod pěkným hnědým knírkem mu nepotlačitelně zaškubaly.

Zdá se, že ho to pořádně sebralo, pomyslel si generál, když mluvil s Johnem Beavisem, a bylo mu ho, chudáka,

28$

líto, přestože ho pořád neměl rád. Vždyť ten člověk je takový afektovaný otrava a nadutec, moc chytrý, ale přitom hlupák. A co je nejhorší, vůbec není mužský. Pořád musí mít kolem sebe sukně. Máminy sukně, tetiny sukně, ženiny sukně. Pár let na vojně by mu bylo ohromně prospělo. Ale přece jen ho to zřejmě sebralo. A Maisie byla tak roztomilá. Pro něho ovšem až moc dobrá…

Chvíli postáli a pak všichni pomalu zamířili ke kostelu. Anthonyho vzali doprostřed, připadal si mezi nimi jako trpaslík. Jejich černé postavy ho obkličovaly, zatemňovaly oblohu, zastiňovaly jantarovou věž a stromy. Šel mezi nimi jakoby na dně pohyblivé studny. Kolem něho šustily její černé stěny. Dal se do pláče.

Nechtěl o tom vědět — vynasnažil se co nejvíc, aby o tom nevěděl, leda jen povrchně, jako člověk například ví, že po čtyřiatřiceti přijde pětatřicet. Ale v té černé studni se temněla soustředěná hrůza před smrtí. Nedalo se z ní uniknout. Neovladatelně se rozvzlykal.

Mary Amberleyová uchvácená nadšeným pozorováním zlatého listí, jak vytvářelo vzorce na bledé obloze, shlédla na chvíli na toho malého rozplakaného tvora z jiné planety, potom se zas odvrátila.

Ubohé dítě! řekl si v duchu jeho otec, a pak, jako by chtěl být ještě soucitnější, úmyslně dodal: chudáček siroteček! a byl rád (vždyť chtěl trpět), že ho stálo tolik bolesti říct si ta slova. Podíval se na syna, viděl jeho žalem zkřivený obličej, jeho plné a citlivé rty tak bolestně zraněné, a nad tím slzami zmáčeným pokrouceným obličejem na jeho široké vysoké čelo, hladké a jasné, zdánlivě nedotčené; viděl to a cítil, jak se mu srdce svírá ještě větším bolem.

„Drahý hochu!“ řekl nahlas a pomyslel si, že ten žal je jistě sblíží. Vůči tomu chlapci je nějak nesnadné — tak těžké být přirozený, navázat s ním styk. Ale tenhle smutek a jejich společné vzpomínky jistě, jistě… Stiskl jeho malou ruku ve svojí.

Byli u kostelních dveří. Studna se rozestoupila.

Jako by se člověk octl v Tibetu, pomyslel si strýc James a smekl klobouk. Proč si nemusíme taky zout boty?

29$

V kostele bylo starobylé přítmí páchnoucí stoletími venkovské zbožnosti. Anthony vdechl dva doušky sladce zatuchlého vzduchu a cítil, jak se mu bránice zdvihá mdlou nevolností. Ze strachu a zoufalství už spolkl své srdce; a teď ten zápach, ten protivný zápach — vždyť to znamená, že je tam plno baktérií… „Čpí to tu baktériemi!“ slyšel její hlas — její hlas, který se vždycky změnil, když mluvila o baktériích, najednou byl docela jiný, jako by to říkal někdo jiný. Obyčejně, když se nezlobila, zněl tak jemně a jaksi lenivě — usměvavě lenivě nebo zase unaveně lenivě. Baktérie způsobily, že najednou zněl skoro příkře a zároveň ustrašeně. „Když to někde takhle páchne, vždycky si odplivni,” řekla mu. „Ve vzduchu by mohly být zárodky tyfu.“ V ústech se mu začaly dělat sliny, jak si ta její slova připomínal. Ale copak si může odplivnout tady, v kostele? Nezbývá mu než sliny polknout. Udělal to a otřásl se, strachem a protivnou nevolností. A co kdyby tady v páchnoucím kostele opravdu začal zvracet? Při té děsné předtuše se mu udělalo ještě hůř. A co se vůbec má dělat při bohoslužbě? Nikdy ještě nebyl na pohřbu.

James Beavis se podíval na hodinky. Za tři minuty mají ty ceremonie začít. Proč si John nevymohl jednoduchý pohřeb? Vždyť nebožka Maisie o takovéhle věci nikdy moc nestála. Pošetilá ženuška, ale nikdy nebyla nábožensky pošetilá. Byla to prostě jen odvěká pošetilost čistě ženské marnivosti. Pošetilá četba románů na pohovce, a ta se střídala s pošetilými společenskými čaji a pikniky a plesy. Neuvěřitelné, že se John uměl s takovými pošetilostmi smířit — dokonce se zdálo, jako by se mu líbily! Ženské slepičí kdákání kolem čajového stolku. James Beavis se zamračil, hněvivě a opovržlivě. Ženy nesnášel — dělalo se mu z nich nanic. Ta jejich měkká, obtloustlá těla! Hrozné. A jejich hloupost, jako by neměly mozek. Jenže nebožka Maisie nikdy nepatřila k pobožnůstkářkám. Ale má strašné příbuzné! V její rodině jsou děkani — děkani a ženy děkanů. John je asi

30$

nechtěl urazit. To je slabomyslné. Když jde o zásadní věc, člověk má být urážlivý.

Začaly hrát varhany. Otevřenými dveřmi vešel malý průvod komží. Několik mužů přineslo cosi, co vypadalo jako veliká kupa květin. Zpívalo se. Pak to utichlo. A potom zvláštním hlasem spustil kněz: „Kristus vstal z mrtvých!” a mluvil dále a dál, pořád o Bohu a smrti a o šelmách v Efezu, o smrtelném těle. Jenže Anthony ho skoro ani neslyšel, protože nemohl myslet na nic jiného než na baktérie, které tam byly pořád, ačkoli voněly květiny, a na sliny, které se mu v ústech neustále sbíhaly a které musel polykat, přestože neustále měl na mysli tyfus a chřipku a v žaludku měl hrozný pocit nevolnosti. Jak dlouho to ještě potrvá?

Jako kozel, řekl si James Beavis, když poslouchal zpěvavý hlas na kazatelně. Znovu pohlédl na mladého zetě Champernownových. Anderton, Abdy… Má tak jemný klasický profil!

Jeho bratr seděl se skloněnou hlavou a s rukou na očích a myslel na popel v urně pod těmi květinami — popel, který býval jejím tělem.

Konečně bohoslužby skončily. Bohudík! pomyslel si Anthony, pokradmu plivl do kapesníku a baktérie strčil do kapsy. Bohudík! Přece nezvracel! Šel za otcem ke dveřím, a jakmile se vynořil z přítmí kostela, dychtivě vdechl čistý vzduch. Slunce pořád svítilo. Rozhlédl se a pozdvihl oči k bledé obloze. Nahoře v kostelní věži náhle zazněl kavčí křik, jako kámen lehce mrštěný na zamrzlý rybník, který po ledu klouže dál a při tom skelně cinká.

„Ale, Anthony, nesmíš na led házet kamení!“ volala na něho matka. „Zamrzne v něm a pak bruslaři…“

Vzpomněl si, jak se k němu obloukem blížila, na jedné noze — pomyslel si tehdy, že se vznáší jako racek, celá bílá, krásná. A teď … Znovu mu vstoupily slzy do očí. Ale proč jen tolik chtěla, aby se učil bruslit?

„Já nechci,“ říkal jí, a když se ptala proč, nedovedl jí to vysvětlit. Bál se, ovšem, že by se mu smála. Lidé se tak zesměšňují. Ale jak jí to mohl říct? Nakonec se

31$

rozplakal — před všemi. To bylo to nejhorší. Tehdy ráno měl na ni skoro zlost. A teď je mrtvá, a tam nahoře ve věži kavky házejí kamení na led minulé zimy.

Už byli u hrobu. Pan Beavis znovu synovi stiskl ruku. Snažil se nějak předejít účinkům těch posledních nejbolestnějších okamžiků na duši dítěte.

„Bud statečný,” zašeptal. Tu radu mínil pro hocha právě tak jako pro sebe.

Anthony se nahnul kupředu a podíval se do jámy. Vypadala nesmírně hluboká. Zachvěl se a zavřel oči; a hned tu byla zas, vznášela se k němu na bruslích bílá jako racek, a pak zase bílá v atlasových večerních šatech, jak mu přišla dát dobrou noc, než odjela někam na večeři, a voněla, jak se nad ním skláněla nad postelí, a její nahé paže chladily. „Jsi jako kočička,” říkala, když se jí o ně třel tváří. „Proč při tom také nepředeš?”

Alespoň prosadil, že ji dal spálit, pomyslel si s uspokojením strýc James. Křesťani jsou v tomhle zpátečníci. Zmrtvýchvstání — to se podívejme! V roce 1902 našeho letopočtu!

Až přijde můj čas, pomyslel si John Beavis, taká mě tu pochovají. V tomhle hrobě. Můj popel k jejímu.

Kněz znovu spustil tím zvláštním hlasem. „Ty znáš, Pane, tajemství našich srdcí…“ Anthony otevřel oči. Dva muži spouštěli do jámy malou schránku z pálené hlíny, skoro ne větší než plechovka od sušenek. Schránka padla na dno, provazy byly vytaženy.

„Prach jsi a v prach se obrátíš,” mečel kozlí hlas.

Můj popel k jejímu popelu, pomyslel si John Beavis. Pohromadě.

A náhle si vzpomněl, jak rok po svatbě byli spolu v Římě; na ty červnové noci v zahradách Doris, pod stromy světlušky jako poblázněné hvězdy.

„Jenž naše bídné tělo promění k podobenství svého slavného těla…”

Bídné, bídné! Jeho duše protestovala.

Padaly hroudy, jedna lopatka, pak druhá. Už málem pokryly schránku. Je tak malá, tak hrozně a nečekaně malinká … V Anthonyově obraznosti vyvstalo zobrazení

32$

ohromného vola, toho maličkého šálečku. Vyvstalo tak nestoudně a nedalo se zahnat. Kavky na věži znovu zakřičely. Vznášela se k němu jako mořský racek, krásná. Ale pořád viděl vola, pořád nad tím šálečkem, pořád tak sprostého a ohavného; ale vždyť on je ještě sprostší, ještě ohavnější!

john Beavis pustil synovu ruku a objal ho kolem ramenou, přitiskl jeho hubené tělíčko k sobě — tak těsně, až cítil ve vlastním těle vzlyky, jimiž se otřásalo.

„Ubohé dítě! Chudáčku sirotečku!”

KAPITOLA V

8. PROSINCE 1926

„To by sis netroufla!“ řekla Joyce.

„ Troufla. “

„Kdepak, netroufla.”

„Povídám ti, že troufla!” prohlásila Helena ještě důrazněji.

Starší sestra to k zlosti rozumně rozváděla dál: „Kdyby tě přistihli, zavřeli by tě do kriminálu. Ne, do kriminálu ne,“ opravila se. „Na to jsi moc mladá. Do polepšovny.”

Heleně se vhrnula krev do obličeje. „Dej pokoj s tou svou polepšovnou!” odbyla ji tónem, který měl být opovržlivý, ale chvěl se nepotlačitelným vztekem. Polepšovna znamenala osobní urážku. Kriminál je strašný, tak strašný, že dokonce má i něco do sebe. (Byla už v Chillonu, přešla po Mostě Vzdechů.) Ale polepšovna

— ne! — ta je asi tak na stejné úrovni jako veřejné záchodky nebo nádraží nějaké lokálky. „Do polepšovny!“ opakovala. To je celá Joyce, že si hned vyvzpomene polepšovnu. Vždycky všechno zábavné a dobrodružné strhne do bahna. A nejhorší na tom je, že obyčejně právem: bahno, to je skutečnost, bahno znamená zdravý rozum. „Ty myslíš, že bych si to netroufla, protože sama by sis to netroufla,” prohlásila dál Helena. „Ale já to udělám. Abys věděla! Ukradnu něco v každém

33$

obchodě, kam přijdeme. V každém. Pamatuj si to.“

Joyce začínala vážně mít strach. Tázavě pohlédla na sestru. Jenže Helena jí jenom nastavila profil, bledý a příkrý, a vzdorně zdviženou bradu. „Ale poslyš,” začala přísně.

„Neposlouchám,” řekla Helena přímo před sebe do neosobního prostoru.

„Neblázni!”

Helena neodpovílala. Její profil mohl málem patřit mladé královně na nějaké minci. Zahnuly na Gloucester Road a zamířily k obchodům.

Ale což kdyby ta zlá holka myslela tohle doopravdy? Joyce změnila strategii. „Samozřejmě, já vím, že by sis to troufla,” řekla smířlivě. Žádná odpověď. „Ani chvíli o tom nepochybuju.” Znovu se obrátila k Heleně; ale profil dál nehybně civěl kupředu, s očima neochvějně odvrácenýma. Potravinářství bylo hned na příštím rohu, nějakýoh dvacet, třicet kroků od nich. Nejvyšší čas! Joyce polkla poslední zbytek své hrdosti. „Poslyš Heleno,” řekla úpěnlivým tónem a náhle se spolehla na sestřinu šlechetnost, „nedělej to, prosím tě!” V obraznosti viděla celý ten žalostný výjev. Helenu přistiženou při činu; pohoršeného obchodníka, jak mluví čím dál hlasitěji; a jak se ona pokouší nějak to vysvětlit a nalézt omluvu, vzhledem k Helenině chování ovšem zcela neúčinnou. Vždyť Helena tam bude stát samozřejmě mlčky, nepromluví ani slovo na své ospravedlnění, ani slovo lítosti, zůstane klidná a jen se bude pohrdlivě usmívat, jako by byla nějaká vyšší bytost a všichni ostatní jí nesahali ani ke kotníkům. A obchodník se rozvzteklí ještě víc, až nakonec zavolá strážníka. A pak … Ale co si pomyslí Colin, až se o tom dozví? Jeho budoucí švagrová zavřená pro krádež! Vždyť by mohl zrušit zasnoubení! „Ach, prosím tě, nedělej to!” Jenže zrovna tak mohla prosit krále Jiřího na půlkoruně, aby obrátil hlavu a usmál se na ni. Helena zůstala umíněná, bledá, jako profil mladé královny na stříbrné minci. „Prosím tě!” opakovala Joyce téměř plačky. Trýznilo ji pomyšlení, že by mohla ztratit Colina. „Prosím tě!” Jenže v nozdrách ucítila vůni lahůdkářského

34$

zboží; už stály na prahu. Popadla sestru za rukáv, ale Helena ji setřásla a rovnou vkročila dovnitř. Joyce šla za ní a srdce se jí svíralo — jakoby šla na popravu. Mladík u pultu se sýry a slaninou je přivítal s úsměvem. Joyce ve snaze odvrátit podezření a předem uprosit jeho nevyhnutelné rozhořčení uštědřila mu přehnaně vlídný úsměv. Ne, přehánět se nesmí. Honem v obličeji důstojně zvážněla. Klidně, nenuceně, jako dokonalá dáma, a přitom přívětivá; přívětivá a (jak to přiléhavě vyjádřit?)

— aha, graciézní — jako královna Alexandra. Graciézně šla za Helenou na druhý konec obchodu. Jenže proč vůbec začala o kriminálu? napadlo ji. Zná přece Helenu, tak proč se nechala takhle naštvat, jako by skálopevně věřila, že ten, kdo je dobře vychovaný, prostě není schopný spáchat zločin? Potom Helena samozřejmě nemůže odpovědět jinak než takhle. Vždyť ona si o to sama řekla.

Seznam věcí, které měly koupit, dala, jejich matka mladší sestře. „Protože je skoro stejně zapomnětlivá jako já,“ vysvětlila to paní Amberleyová skoro zálibně, čímž Joyce vždycky tolik dopálila. Lidé nemají právo honosit se svými chybami. „Takhle se naučí být dobrou hospodyní — dá-li Bůh!“ dodala matka a trochu posměšně se zasmála.

Helena stála u pultu, rozložila si seznam, začala číst a pak hodně zvysoka a bez úsměvu, jako by udílela rozkazy otrokyni, řekla prodavačce: „Nejdřív kávu, dvě libry

— tu směs za dva šilinky čtyři pence.”

Helenin tón a její panské způsoby zřejmě prodavačku urazily. Joyce pokládala za svou povinnost odškodnit ji tím, že se na ni usmála dvojnásob přívětitě a laskavě.

„Aspoň zkus být trošku zdvořilejší,” pošeptala sestře, jakmile děvče odešlo pro kávu.

Helena zachovala mlčení, ale s úsilím. Zdvořilejší, to tak! K té hrozné holce — vždyť šilhá a kdoví, jestli se denně myje v podpaždí! Každá ošklivost, znetvořenost, nečistota se jí hnusí! Hnusí a protiví…

„A proboha tě prosím,” dodala Joyce, „nedělej žádné pitomosti! To si absolutně zakazuju …“

35$

Ale právě když říkala ta slova, Helena vztáhla ruku a nepokoušejíc se to sebeméně utajit vzala tabulku čokolády svrchu důmyslně urovnaných na pultě, které se tam tyčily jako useknutý spirálově točitý sloupek — vzala ji a pak stejně pomalým rozvážným pohybem ji opatrně položila do košíčku.

Jenže Joyce se obrátila a vzdálila dřív, než byl zločin úplně dokonán.

Mohla bych říct, že jsem ji jakživa předtím neviděla, pomyslela si. Ale to by ovšem nešlo. Všichni přece vědí, že jsme sestry. Ach Coline, zvolala v duchu s pláčem, Coline!

Před ní čněla pyramida humrových konzerv. Zůstala u ní stát. Klid, řekla si, musím být klidná. Srdce jí bušilo strachem a temně šarlatoví humři na vinětách plechovek se jí závratně rozkolísali před očima. Bála se ohlédnout; měla pocit, že jí srdce buší hlasitě, a s úzkostí naslouchala, až se ozve nevyhnutelný pokřik.

„Nevím, slečno, jestli máte zájem o humry,“ zaslechla levým uchem jakoby důvěrné zašeptání.

Prudce sebou škubla a pak se s úsilím vzchopila, usmála se a zavrtěla hlavou.

„Můžeme vám tohle zboží upřímně doporučit, slečno. Kdybyste si chtěla vzít jednu plechovku na zkoušku, jistě …“

„A teď,“ říkala Helena velmi klidně a týmž povýšeným tónem, „potřebuji deset liber cukru. Ale tohle musíte poslat.”

Vyšly z obchodu. Mladík u pultu se sýry a slaninou se na rozloučenou usmál; byly hezké dívky a pravidelné zákaznice. Joyce se s velkým úsilím přiměla, aby mu graciézně pokynula hlavou. Ale sotva byly ze dveří, ihned jí v obličeji takříkajíc převládl chaos prudkého i’ozčilení.

„Heleno!” okřikla ji zuřivě. „Heleno!”

Ale Helena pořád byla mladou královnou na stříbrné minci, němým profilem.

„Heleno!” Joyce nahmatala sestře mezi rukávem a rukavicí proužek nahé kůže a řádně ji štípla.

36$

Helena jí paži vyškubla, ani se neohiédia, a pořád z profilu tiše řekla: „Jestli mě nepřestaneš obtěžovat, shodím tě s chodníku!”

Joyce otevřela ústa a chěla něco říct, pak si to rozmyslela a hloupě neřekla nic. Věděla, že kdyby něco řekla, Helena by určitě do ní šťouchla a srazila by ji s chodníku. Nezbývalo jí tedy než pokrčit rameny a tvářit se důstojně.

U hokynáře bylo plno lidí. Zatímco Helena čekala, až na ni přijde řada, bez nesnází si strčila do košíčku dva pomeranče.

„Chceš jeden?” urážlivě sestře nabídla, jak vycházely z obchodu.

Teď zase Joyce mohla hrát profil na minci.

V papírnictví bohužel nebyli jiní zákazníci, takže neměl kdo rozptýlit pozornost prodavačů za pultem. Ale Helena si i v téhle situaci věděla rady. Najednou se po podlaze rozkutálela hrst drobných; a když prodavači sbírali rozházené peníze, vzala si gumu a tři velmi pěkné tužky.

Teprve u řezníka začaly nesnáze. Jindy Helena vůbec nechtěla vejít do jeho obchodu; ošklivily se jí ty bledé zvířecí trupy a jejich ohavný zápach. Ale tentokrát se odhodlala dovnitř. Navzdory prudkému odporu. Vždyť jde o čest! Řekla přece v každém obchodě, a neposkytne Joyce záminku, aby mohla o ní prohlásit, že šidila. První půl minuty ještě měla plíce plné čistého vzduchu, jehož se nadýchala na ulici, a tak to ještě jakž takž ušlo. Jenže pak se musela znovu nadechnout, a proboha — proboha! Přitiskla si kapesník na nos. Ale ostrý, štiplavý zápach zabitých zvířat pronikal hradbou voňavky a vítězil nad její líbeznou vůní, takže vdechování, které začalo s Quelques Fleurs, ohavně končilo mrtvou ovcí, nebo počínajíc zvětralou krví neznatelně se prolínalo s přídechem jasmínu a vonné ambry.

Jeden zákazník odešel; řezník se obrátil k ní. Byl to starší muž, velmi statný, s tlustým hranatým obličejem, a usmíval se na ni otcovsky blahovolně.

Jako pan Baldwin, řekla si v duchu, a potom nahlas,

37$

ale nezřetelně skrze kapesník: „prosím vás, půldruhé libry svíčkové.“

Řezník se za chvíli obrátil k pultu s velikým flákem krvavého masa. „Tady je krásný kousek, slečno!” Poplácal ten vlhký rudý kus se zamilovaným nadšením umělce. „Opravdu krásný.” To pan Baldwin hladil svého Vergilia, listoval ve svém Webbovi s oslíma ušima.

Víckrát už nebudu jíst maso, řekla si, sotva se pan Baldwin odvrátil, aby usekl maso. Ale co si tady vezmu? Rozhlédla se. Co jen, co…? Aha! Jednu stěnu obchodu lemovala mramorová police vysoká jako stůl. Na ní byly na plochých mísách různé ohavné vnitřnosti, růžové nebo fialově hnědé. A mezi vnitřnostmi ležel hák — velké ocelové S, na jednom zakrouceném konci ještě potřísněné krví nějaké vykuchané a sťaté mrtvoly, která na něm předtím visela. Znovu se rozhlédla. Příhodný okamžik, zdálo se jí — řezník váží maso, prodavač mluví s babou, která má obličej jako buldog, děvče v pokladně je zabrané do počítání. Joyce zůstala povzneseně a nedružně stát ve dveřích a hodně nápadně si hrála na někoho, kdo si pátravě prohlíží oblohu a uvažuje, bude-li z tohohle mrholení opravdový déšť. Helena udělala tři rychlé kroky, popadla hák a chtěla jej upustit do košíčku, ale v té chvíli se ozval starostlivý hlas řezníkův: „Dejte pozor, slečno, radši na ty háky nesahejte, mohla byste se umazat.”

Překvapeně sebou škubla, jako by se znenadání octla na nestrmějším svahu horské dráhy — málem se jí udělalo špatně. Tváře, oči, čelo jí provinile zalila horká krev. Nuceně se usmála.

„Chtěla jsem se jen podívat…” slyšela svůj nepřirozený přiškrcený hlas … Hák řinkl o mramor,

„Nerad, bych, abyste si zničila šaty, slečno.” Usmíval se otcovsky. Úplný pan Baldwin.

Nervózně, protože nevěděla, co lepšího by udělala nebo řekla, zasmála se znovu a při tom se znovu zhluboka nadechla mrtvolného zápachu. Fuj! A zase si opevnila nos voňavými Quelques Fleurs.

„Libra a jedenáct uncí, slečno.”

38$

Souhlasně přikývla. Ale co má vzít? A jak vyčíhat příležitost?

„Budete si přát ještě něco?“

Ano, to je to jediné, co může udělat objednat si

ještě něco. Aspoň bude mít zatím kdy si to uvážit, příležitost jednat. „Máte …“ zaváhala, „máte… brzlík“?

Ano, pan Baldwin měl brzlík, tam na polici mezi ostatními vnitřnostmi. Blízko toho háku. „jenže já nevím,” řekla, když se jí zeptal, kolik ho potřebuje. „Víte, kolik se ho tak obyčejně bere.”

Zoufale se rozhlížela, zatímco se zaměstnával brzlíkem. V tom protivném krámě nic není, kromě toho háku, co by mohla vzít. jenže teď už hák nepřichází v úvahu

— když ji viděl, jak ho drží v ruce. Nic, vůbec nic. Leda… Ano, tohle! Zachvěla se ošklivostí. Ale svraštila obočí, zatnula zuby. Umínila si, že to provede.

„A teď,” řekla, když zabalil brzlík, „teď mi dejte pár těchhle.” Ukázala na balíčky bledých klobás, narovnané na polici na druhém konci krámu.

Udělám to, jakmile se ke mně obrátí zády, pomyslela si. Ale děvče v pokladně zdvihlo hlavu od počítání a rozhlédlo se po obchodě. Čert ji vem, čert ji vem, v duchu zaklela Helena, ale děvče se zas odvrátilo, a ulevila si: bohudík! Honem vztáhla ruku, avšak odvrácené oči se zas pozdvihly. Zatraceně! Spustila ruku. Jenže už bylo pozdě. Pan Baldwin se k ní vracel s klobásami.

„A to bude všechno, slečno?”

„Já nevím…“ Helena se rozpačitě zamračila, aby získala čas. „Myslím, že jsem určitě ještě něco chtěla… ještě něco…” Míjely vteřiny; tohle je hrozné — jistě vypadá směšně, úplně idiotsky. Ale nevzdá se. Nedopustí, aby utrpěla prohru.

„Dnes máme pěkné waleské skopové,” řekl řezník zase tím hlasem umělce, jako by mluvil o Georgikách.

Helena zavrtěla hlavou: teď přece nemůže najednou kupovat skopové!

Děvče v pokladně náhle začalo zase psát. Nadešel vhodný okamžik. „Ne,” řekla rozhodně, „vezmu si ještě libru těch klobás.”

39$

„Ještě libru?“ Pan Baldwin vypadal překvapeně.

Není divu! pomyslela si. Doma budou také překvapeni.

„Ano, Ještě libru,” řekla a roztomile se usmála, Jako by žádala o nějakou laskavost. Obrátil se zas k polici. Děvče v pokladně pořád psalo, ta baba s buldočím obličejem si bez přestání povídala s prodavačem. Helena se rychle — nesměla ztratit ani vteřinu — obrátila k mramorové polici vedle sebe. Rozhodla se pro ledvinu. Ohavně jí vyklouzla z prstů v rukavicích — jako slimák, jako plotice. Nakonec ji musela popadnout celou rukou. Bohudík, pomyslela si, že mám rukavice! Když ji pustila do košíčku, napadlo ji, že by třeba mohla být z nějakého důvodu přinucena, aby tu hroznou věc vzala do úst, takhle syrovou, nasáklou nějakým hnusným slizem, že by ji musela vzít do úst a kousat, žvýkat a polknout. Znovu se otřásla ošklivostí, tentokrát tak prudce, až jí bylo, jako by se jí v těle něco utrhlo.

Joyce už omrzelo hrát si na meteorologa — stála pod deštníkem před květinářstvím vedle a dívala se na chryzantémy ve výkladě. Chystala se Heleně říct něco obzvlášť urážlivého, až vyjde z řeznictví. Ale když spatřila sestřin bledý nešťastný obličej, zapomněla i na své spravedlivé rozhořčení.

„Heleno, co se stalo?”

Místo odpovědi se Helena znenadání dala do pláče.

„Co je?“

Helena zavrtěla hlavou, odvrátila se a zdvihla ruku k obličeji, aby si setřela slzy.

„Řekni mi

„Fuj!” Helena sebou škubla a vykřikla, jako by ji píchla vosa. „Fuj, ta špína, ta špína!” opakovala zahleděná na své prsty. Postavila košíček, rozepnula rukavici, strhla si ji z ruky a prudkým pohybem ji odmrštila do stružky u chodníku.

40$

KAPITOLA VI

2. LISTOPADU 1902

Průvodčí zapískal a vlak se poslušně začal rozjíždět

— minul Keating, pomaloučku, potom Branson, Pickwick, Owl a Waverley; pak čím dál zrychleněji Beecham, Owbridge, Carter; minul Humpreyovy železné konstrukce, pak Lollingdon cestou k Choate; potom rychlostí téměř dvacet mil za hodinu Eno a pak Pears, Pears, Pears, Pears, Pears — nástupiště a nádražní ploty se najednou ponořily a ztratily, pohltila je zelená krajina. Anthony se opřel v koutku a vděčně si povzdechl. Konečně únik

— z té černé studny, do níž ho shodili, dostal se zas na svobodu. Kola mu vesele zpívala v uších. „Nenahýbejte se ven, nenahýbejte se ven..Ale oběd u dědečka byl úplně strašný!

„V takovéhle době je práce to jediné,“ říkal strýc James Beavis, „co člověk má.“

Jeho bratr přikývl. „To jediné,“ přisvědčil. „Byl to pořádný knokaut,” po chvilce váhání dodal trochu rozpačitě divnou hantýrkou, kterou považoval za hovorovou angličtinu. Svou hovorovou angličtinu totiž John Beavis většinou načerpal z knih. Tenhle „pořádný knokaut” byla metafora přejatá z boxerských zápasů, na nichž jakživ nebyl. „Naštěstí člověka zrovna čeká ohromná spousta práce.“ Měl na mysli své přednášky. Své příspěvky do Oxfordského slovníku. Hory knih, excerpce, velikánský lístkový katalog, dopisy od kolegů filologů. A tu vyčerpávající studii o jakubovském slangu. „Ne že by člověk chtěl něco ‚ošidit‘“ dodal ještě tenhle hovorový výraz jakoby ve slyšitelných uvozovkách. Aby si James nemyslel, že chce svůj žal utopit v práci. Hledal nějakou výstižnou frázi. „Člověk se… potřebuje pohroužit do duchovní hudby,“ prohlásil konečně.

James neustále přikyvoval rychlým potrháváním hlavy, jako by předem věděl všechno, co by jeho bratr asi chtěl nebo mohl říci. V obličeji mu každou chvíli mimovolně škublo. Jako souchotiny ho stravovala nervózní netrpě

41$

livost, hlodala v něm až na kost. „Správně,“ říkal, „správně.“ A přikývl naposledy. Nastalo dlouhé mlčení.

Zítra máme algebru s protivou Jimbugem, pomyslel si Anthony. Nepříjemná vyhlídka; matika Anthonymu nešla a pan Jameson i v nejlepší náladě, i když dělal vtipy, byl obávaný učitel. Jestli si zas na mě zasedne jako minulý týden… Anthony si ten výjev připomněl a zamračil se; krev se mu nahrnula do tváří. Jimbug se mu posmíval a zatahal ho za vlasy. A on se rozbrečel. (A kdo by se nebyl rozbrečel?) Slza mu skápla na rovnici, kterou se pokoušel rozřešit, a udělala velikou kaňku. A ten pacholek Staithes si z něho ještě utahoval! Naštěstí mu Fox přispěl na pomoc. Foxovi se smějí, protože koktá, ale je opravdu nesmírně slušný.

U nádraží Waterloo si Anthony s otcem vzali drožku. Strýc James raději šel pěšky. „Mohu být v klubu za jedenáct minut,“ řekl jim. Sáhl si do kapsičky vesty. Podíval se na hodinky, pak se obrátil a beze slova zamířil dlouhými kroky dolů ulicí.

„Euston!“ zavolal John Beavis na drožkáře.

Kůň opatrně našlapoval kupředu po mírném svahu; drožka se kolébala jako loď. Anthony si neslyšně notoval „Washingtonskou poštu“. Při jízdě drožkou vždycky byl neobyčejně šťastný. Pod kopcem drožkář popohnal bičem koně do klusu. Projeli pachem piva, pak smažených ryb, potom troubením „Sbohem, Dolly Grayová“, a zahnuli na Waterloo Brigde Road. Všude kolem nich burácel a drnčel pouliční ruch. Nebýt otce byl by si Anthony zpíval nahlas.

Nad střechami domů dosud zakouřeně zářilo pozdní odpoledne. A najednou tu byla řeka, lesklá, s černými nákladními pramicemi s vlečným člunem, kopule Sv. Pavla jako balón a tajemná Shot Tower.

Na mostě muž házel chléb rackům. Snášeli se obloukem, obraceli se na skloněném šedém křídle, v rychlém letu se na něm vzpírali proti vzduchu, a náhle se zatřpytili jako sníh na pozadí tmavých roztřepených mračen, pak se krouživě vznesli ze světla do neviditelných výšek. Anthony je pozoroval a přestal si mručivě prozpěvovat.

42$

Zrovna takhle nakloněná se na ledě krouživě přibližovala na bruslích.

A jako by i pan Beavis náhle a znepokojeně pochopil skrytý smysl toho ptačího kroužení, přerušil mlčení a stiskl Anthonymu paži. „Drahý hochu! Drahý hochu!“

Anthony s rozechvělým srdcem čekal, co řekne dál.

„Teď se musíme hodně sblížit,” řekl pan Beavis.

Chlapec na souhlas něco nezřetelně zamumlal.

„Hodně sblížit, protože oba…“ zaváhal, „oba jsme ji milovali.”

Zas nastalo ticho. Kéž by s tím přestal! prosebně si pomyslel Anthony. Marně. Otec pokračoval.

„Budeme jí vždycky věrni,” řekl. „Nikdy… nikdy ji nezradíme … viď?”

Anthony přikývl.

„Nikdy!” s nadšeným důrazem opakoval pan Beavis. „Nikdy!” A znovu si v duchu přednesl verše, které mu v posledních dnech pořád strašily v hlavě:

Až věk, či žal, či stonání mé tělo sloučí s popelem té nejdražší a vyplní prázdnotu v hrobě mým srdcem — počkej tam na mě!

Potom řekl nahlas téměř vyzývavě: „Ale ona pro nás nikdy nebude mrtvá. V srdci ji stále budeme mít živou

— viď?“

„Bude pro nás žít,” pokračoval za chvilku, „abychom mohli my žít pro ni — žít krásně, ušlechtile, jak by si přála, abychom žili.” Odmlčel se, než poklesl do hovorového jazyka — tak hovorového, jaký by školák podle jeho názoru dovedl pochopit a ocenit. „Budeme žít — no, jako dva kabrňáci,“ prohlásil — znělo to nepřirozeně. „Jako dva kabrňáci,” opakoval vymýšleje namátkou, jak by ještě vylepšil ten původní výraz, „a opravdoví chlapi. Dobří kumpáni. Viď, Anthony, že teď budeme skvělí kumpáni?”

Anthony znovu přikývl. Úžasně trpěl studem a roz—

43$

paky To slovo z tajné školní četby! Pátá třída od sv. Dominika. Když to člověk četl, musel řvát smíchem. Kumpáni! A s otcem! Cítil, že se červená. Vyhlédl z okna, aby utajil své trapné rozpaky, a viděl, jak se jeden ten šedý pták s oblohy krouživě snáší k mostu, blíž a blíž; potom se naklonil, obloukem se vznesl vlevo, na okamžik se zaleskl jako proměněný a zmizel.

Ve škole byli všichni hrozně slušní. Až příliš slušní. Hoši dávali taktně, až úzkostně pozor, aby se nevtírali do jeho citového soukromí, aby ho neuráželi projevy vlastní dobré nálady, ale po několika nucených a nepřirozených pokusech o přátelskou účast ho nakonec nechali být. Skoro jako by se za něho styděli, pomyslel si Anthony. Nemohli by se snad chovat k němu hůř, i kdyby ho přistihli, že krade nebo špehuje. Nikdy od prvních dnů ve škole neměl tak beznadějný pocit, že mezi ně nepatří, jako tehdy večer.

„Škoda, že jsi dnes odpoledne přišel o ten zápas,” řekl mu Thompson, když zasedli k večeři; mluvil takovým tónem, jako by hovořil se strýcem, který ho přijel navštívit.

„Hráli jste dobře?“ zeptal se Anthony právě tak nepřirozeně zdvořile.

„Náramně dobře, jenže oni vyhráli. Tři ku dvěma.“ Rozhovor ochabl. Thompson rozpačitě přemýšlel, o čem by měl mluvit dál. O té rýmovačce, co složil Butterworth na tu slečnu z Ealingu? Ne, to by přece nešlo, dnes ne, vždyť Beavisovi zemřela matka… Tak o čem? Hlasitá zábava na opačném konci stolu ho prozřetelně vyvedla z rozpaků. Měl aspoň proč obrátit se na druhou stranu. „Co je?“ vykřikl zbytečně zvědavě. „Co je?“ Za chvíli se už bavil a smál společně s ostatními. Anthony naslouchal z druhého břehu neviditelné propasti a pozoroval je.

„Agnes!“ zavolal někdo na služebnou. „Agnes!“

„Agnézo polonézo!“ řekl Mark Staithes, jenže potichu, aby ho neslyšela; být hrubý na služebnictvo znamenalo v Bulstrode zločinné provinění, a tím to bylo oblíbenější,

44$

byl; i sotto voce. Polonéza vyvolala výbuch smíchu. Ale Staithes zachoval vážnost. Když seděl bez úsměvu uprostřed smíchu, jejž sám vyvolal, měl zvláštní pocit moci a svrchovanosti. A pak, vždyť to patřilo k rodinné tradici. Žádný Staithes se nikdy nesmál vlastnímu vtipu, ani svému epigramu, ani své duchaplně řízné odpovědi.

Mark Staithes se rozhlédl kolem stolu a viděl, že se bídák Benger s tím dětským obličejem nesměje s ostatními, a na chvíli k němu pocítil vášnivou zlost, že si troufá nepobavit se jeho žertem. Benger sice je úplně bezvýznamný, ale tím je to urážlivější a nesnesitelnější. Špatný fotbalista, při kriketu není k ničemu. Dovede opravdu jen dřít. A takový dříč se opováží ani se neusmát, když on … Pak si náhle vzpomněl, že tomu nešťastnému klukovi zemřela matka; přestal se tvářit přísně a tvrdě a přes prostor, který je dělil, usmál se na něho důvěrně a soustrastně. Anthony se také usmál, pak odvrátil oči a bezděky se rozpačitě zarděl, jako by byl přistižen při nějakém uličnictví. Vědomí vlastní velkodušnosti a podívaná na zahanbeného Bengera vrátily Staithesovi dobrou náladu.

„Agnes!“ vykřikl. „Agnes!“

Mohutná Agnes, chronicky rozzlobená, konečně přišla.

„Prosím vás, Agnes, ještě trochu zavařeniny.”

„Jenom nám to u ní nezavař!“ vykřikl Thompson. Všichni se znovu rozesmáli, ne tomu žertu, vždyť byl zatuchlý — prostě proto, že jim bylo všem do smíchu.

„A taky chlebovinu!”

„Ano, chlebovinu!“

„Prosím vás, Agnes, ještě chlebovinu!“

„Heleďme, chlebovinu!“ pohoršené opakovala Agnes odnášejíc prázdnou mísu na chléb a máslo. „Nedovedete to říct jaksepatří?“

Rozesmáli se dvojnásob. Nedovedli to říct jaksepatří, absolutně nemohli, protože říkat „chlebovina” místo ,,chléb” byla v Bulstrode zavedená tradice, byl to symbol jejich soudržnosti, byla to záruka jejich nadřazenosti nad nezasvěceným davem. A pak se rozesmáli téměř hystericky, protože si všichni vzpomněli, jak loni při hodině

45$

dějepisu nachytali Jimbuga do pasti legračními vtipy o Pipinovi Kraťasovi. V té chvíli jim to připadalo ještě zábavnější.

„Jako banda hloupých děcek,” řekla Agnes; a když se za chvíli vrátila s chlebem a viděla, že se pořád smějí, opakovala v pevném odhodlání řádně je urazit: „Banda rozjívených děcek!” Ale jich se to vůbec netklo. Byli jako v extázi, úplně se nechávali unést bezdůvodným smíchem.

Anthony by se byl rád zasmál s nimi, ale nedovolil si nic víc než úsměv, odtažitě zdvořilý, jako by se octl někde v cizině a nerozuměl jejich vtipům, ale chtěl by ukázat, že nemá docela nic proti tomu, aby se druzí trochu pobavili. Za chvilku dostal hlad, jenže seděl nad svým prázdným talířem s pocitem, jako by najednou oněměl. Protože se z něho stal nedotknutelný paria, a kdyby si teď řekl o chlebovinu, ještě o krajíc chleboviny, byla by to neslušnost a dotěrnost — neslušnost, protože někdo posvěcený smrtí matčinou přece nesmí mluvit hantýrkou, a dotěrnost, protože vyhoštěnec nemá právo vyjadřovat se zvláštní řečí vyhrazenou vyvoleným. Nejistě zaváhal, a pak tiše zabručel: „Prosím tě, podej mi chleba,” a zarděl se až ke kořínkům vlasů, protože ta slova zněla tak hrozně hloupě a nepřirozeně.

Ale Thompson se naklonil k sousedovi z druhé strany a dál šeptem recitoval svou rýmovačku „… a všude po stropě,” skončil; a zase rvali smíchem.

Thompson bohudík neslyšel. Anthony pocítil hlubokou úlevu. Přestože měl hlad, neřekl si znovu o chléb.

U stolu na pódiu se vstávalo, vstal i Jimbug. V celém sále jako by se ohyzdně rozlehlo, jak nohy židlí zaskřípěly na prkenné podlaze, a pak jako by se to vypařilo do naprostého ticha. „Za všechno, čeho se nám dostalo …“ Hovor znovu propukl, hoši se s dupotem hrnuli ke dveřím.

Na chodbě Anthony ucítil něčí ruku na své paži. „Haló, B-bengere!“

„Haló, Foxe,” Neřekl „Haló, Koňská Hlavo,” vzhledem k tomu, co bylo ráno.

46$

„M-musím ti n-něco uk-kázat,“ řekl Brian Foxe, a když se usmíval na Anthonyho, jako by se mu zasmušilý, skoro ošklivý obličej náhle rozzářil. Hoši se Foxovi smáli, protože koktal a v tváři vypadal jako kůň. Ale téměř všichni ho měli rádi. Přestože byl trochu dříč a nijak nevynikal ve sportu. A mimo to se také červenal, když se mluvilo oplzle, a zřejmě neměl nikdy mrzutosti s učiteli. Ale přesto přese všechno ho museli mít rádi, protože byl tak hrozně slušný. Dokonce až moc slušný: opravdu není správné jednat s nováčky tak, jak s nimi jedná on — jako by mu byli rovni. Copak by se ti protivní devítiletí mrňousi mohli rovnat jedenáctiletým a dvanáctiletým chlapcům — ani nápad! Ne, Foxe to s nováčky nedovedl, o tom se nedá pochybovat. A přece měli Koňskou Hlavu rádi.

„Co to je?“ zeptal se Anthony; a pocítil velkou vděčnost ke Koňské Hlavě, že se k němu chová normálním, přirozeným způsobem — takže na něho promluvil až nevrle, ze strachu, aby Foxe nezpozoroval, jak mu je.

„Pojď se kouknout,“ chtěl Brian říct, ale nedostal se dál než ke „k-k-k-k …“ To kdákání trvalo mučivě dlouho. Anthony by se jindy byl dal do smíchu, byl by vykřikl „Kluci, snad se nám Koňská Hlava nepoblije!“ Ale tentokrát neřekl nic, jen si pomyslel, jakou má ten chudák hroznou smůlu. Brian se nakonec vzdal úsilí říci „Pojď se kouknout,” a místo toho vykoktal: „M-mám to d-d-dole v tr-truhle.“

Seběhli po schodech do tmavé haly, kde měli truhly se sportovním náčiním.

„T-tady!“ vykřikl Brian a zdvihl víko truhly.

Anthony se podíval, a když spatřil elegantní lodičku se třemi stožáry a s papírovými plachtami, udiveně se zeptal: „Poslyš, to je krása! To sis udělal sám?“

Brian přikývl. Celé odpoledne pracoval samotný v truh-lářské dílně — byly tam všechny nástroje, které potřeboval. Proto se v té chvíli tvářil tak odborně. Byl by to všechno rád vysvětlil, byl by se Anthonymu rád svěřil se svou radostí z podařeného díla; ale moc dobře věděl, že koktá. Radost by se vypařila, zatímco by se ji s námahou

47$

pokoušel vyjádřit. A mimo to „truhlář” je hrozné slovo. Musel se spokojit tím, že řekl: „V n-n-noci ji v-v-vyzkoušíme.“ Ale s úsměvem, jímž ta slova provázel, jako by se omlouval za jejich nepřiměřenost a chtěl ji vynahradit. Anthony se usmál také. Rozuměli si.

Brian opatrně a něžně vytáhl tři sirky, které představovaly stěžně, a s plachtami a vším ostatním si je strčil do vnitřní kapsy kabátu; trup lodi schoval do kalhot. Zazvonilo — byl čas jít spát. Brian poslušně přiklopil víko truhly. Šli zase zpátky po schodech nahoru.

„D-d-dneska jsem p-p-pětkrát vyhrál při vrhu k-k-k-“

— nechal toho, „koulí” bylo moc těžké slovo.

„Pětkrát!” vykřikl Anthony. „Sláva, Koňská Hlavo!”

Zapomněl, že je vyhoštěnec, nedotknutelný paria, a najednou měl pocit tepla a domova. Rozpomněl se, teprve když se ve svém spacím oddělení svlékal — zavinil to zubní prášek.

„Dvakrát denně,” slyšel ji, jak říká, když mokrý kartáček namáčel do růžového prášku páchnoucího karbolem. „A jestli jen trochu můžeš, tak i po obědě. Nezapomínej na baktérie.”

„Ale maminko, přece nemůžeš chtít, abych si po obědě šel nahoru vyčistit zuby!”

Zraněná ješitnost (copak si myslí, že má tak špinavé zuby?) způsobila, že byl na ni hrubý. Dodatečně nalezl výmluvu v upozornění, že je proti školním pravidlům chodit ve dne nahoru do ložnic.

Za dřevěnou překážkou mezi svým a Anthonyho oddělením si Brian Foxe navlékal pyžamo. Napřed na levou nohu, pak na pravou. Ale právě když si chtěl vytáhnout nohavice k pasu, napadla ho tak strašná myšlenka, že div hlasitě nevykřikl. Což kdyby umřela moje maminka! Vždyť by mohla umřít. Když umřela maminka Beavisovi, mohla by přece umřít i jemu. A najednou ji viděl, jak leží doma v posteli. Strašně bledá. A to smrtelné chroptění, jak o něm člověk pořád čte v knihách! Slyšel je docela jasně; a znělo jako chřestění velké dřevěné řehtačky, kterými se plaší ptáci. Hlučné a ustavičné, jako by vycházelo z nějakého stroje. Lidská

48$

bytost přece nemůže takový zvuk vydávat. A přece se ozývá z jejích úst. Je to smrtelné chroptění. Umírá.

Brian tam stál, nohavice vytažené jen do polou stehen, úplně bez hnutí, s uslzenýma očima upřenýma na hnědě natřenou přepážku. Hrůza hrůzoucí! Rakev; a pak prázdný dům; a až půjde spát, nikdo mu nepřijde dát dobrou noc.

Náhle setřásl ztrnulost, vytáhl si nohavice do pasu a skoro zlostně zavázal tlaničku.

„Ale vždyť není mrtvá!“ řekl si v duchu. „Není!“

O dvě oddělení dál Thompson hlasitě a nesmírně protáhle prděl jako vždycky — byl tím v Bulstrode už proslulý. Rozlehl se křik, sborový smích. Smál se i Brian

— Brian, který jindy nechtěl pochopit, že by tohle mohlo být něco směšného. Ale v té chvíli se ho zmocnil tak prudký pocit radostné úlevy, že mu byla dobrá každá záminka k smíchu. Vždyť ona je živá! Jistě by se jí nelíbilo, že on se směje něčemu tak sprostému, ale musel si dovolit takovýhle výbuch vděčnosti. Rozřehonil se na celé kolo; a pak se najednou zarazil. Vzpomněl si na Beavise. Jeho maminka je skutečně mrtvá. Jak mu asi je? Brian se zastyděl, že se smál, a ještě ke všemu z takového důvodu.

Později, když zhasla světla, vylezl si na železnou pelest v hlavách postele, podíval se přes přepážku k Anthonymu a zašeptal „P-p-poslyš, chceš se p-p-podívat, jak p-p-popluje ta n-nová loďka?“

Anthony vyskočil z postele, a protože noc byla studená, natáhl si župan a trepky; pak neslyšně vylezl na židli a s židle (odhrnul dlouhou vlněnou záclonu) na okenní předprseň. Záclona za ním zastřela a zakryla ho v okně.

Bylo vysoké a úzké, dřevěným rámem rozdelené na dvě části. Ta dolní a větší se skládala ze dvou vysouvacích dílů; horní menší část byla nahoře zasazena ve stěžejích a vyklápěla se ven. Jestliže byly vysouvací díly zavřené zakončoval dolní část úzký rám skoro v polovině výšky okna. Když si na něj hoch stoupl, mohl pohodlně hlavu a ramena protáhnout horní otevřenou

49$

částí. Každé okno bylo ve štítě — totiž každá dvojice oken ložnice — takže když se hoch vyklonil ven, měl z obou stran šikmý příkrý svah střechy a přímo před sebou dlouhý okap, který z ní sváděl vodu.

Okap! Brian pochopil, jaké ten okap skýtá možnosti. Ve vyboulené kapse si tajně přinesl nahoru drn rašeliny a pár kamenů — a postavil z nich hráz. Potom vzal všechny džbány s vodou v ložnici a jejich obsah vylil do okapu; zítra se nebude nikdo mýt, ale co na tom? Do temné noci se táhl dlouhý úzký průplav a na něm loďka popluje — v obraznosti ji už viděl na té vodní prostoře zvíci padesát stop. jedině nebezpečný by byl déšť. Kdyby hodně pršelo, musel by někdo honem pokradmu vylézt nahoru, za každou cenu, a strhnout hráz. Jinak by okap přetekl, a to by znamenalo nepříjemné vyšetřování a nemilé tresty.

Brian s Anthonym, usazení vysoko mezi studeným sklem a hrubou chlupatou vlněnou záclonou, nakláněli se ze svých sousedních oken ven do tmy. Dělil je jenom cihlový sloupek mezi okny; mohli spolu šeptem rozmlouvat.

„A teď, Koňská Hlavo, foukej!“ nařídil Anthony.

A Koňská Hlava foukal, jako alegorický Zefír na obrazech. Loď pod tlakem papírových plachet začala klouzat po úzkém průplavu.

„To je hezké!“ nadšeně řekl Anthony; vyklonil se ještě níž, až se tváří téměř dotýkal vody, díval se jedním přivřeným a nezaostřeným okem, až se blížící se loďka jako zázrakem proměnila v ohromnou třístěžňovou plachetnici, která se k němu tiše hnala temnotou. Velikánská loď — válečná — se sto deseti děly — pod oblakem plachtoví — a bez ustání duje severovýchodní vítr — rychlost deset uzlů — právě se osmkrát ozval zvonec.

— Prudce sebou škubl, jak mu přední stěžen vrazil do nosu. Skutečnost sebou okamžitě mrskla zpátky tam, kam patřila.

„Vypadá úplně jako opravdová loď,“ řekl Anthony Brianovi a loďku v okapu otočil. „Hodně sehni hlavu a přimhuř oko. Teď zas budu foukat já.“

50$

Trojstěžník se znovu majestátně rozjel.

„Vypadá j-jako b-bojovný T-t-t… znáš t-ten obrázek, n-ne?“

Anthony přikývl — nerad se přiznával, že něco nezná.

„T-temeraire,“ konečně ze sebe dostal Brian.

„Ano, ano,“ honem řekl Anthony dost netrpělivě, jako by tohle byl věděl hned. Znovu se vyklonil a snažil se opět zachytit vidinu té velikánské lodi se sto deseti děly, hnané severovýchodním větrem; ale bez úspěchu: lodička se nechtěla proměnit. Jenže stejně byla hezká. „Krásná,“ řekl nahlas.

„J-jenomže se n-naklání t-trochu n-na stranu,” skromně kriticky poznamenal Brian o svém díle.

„Ale to se mi právě líbí,“ ujistil ho Anthony. „Vypadá, jako by se nakláněla po větru.” Jako by tančila

— tahle metafora mu udělala zvláštní radost, znal ji doposud jen z knih. Krásná slova! A jen aby je mohl opakovat, řekl: „Koukni se, jak tančí, když do ní pořádně fouknu!”

Foukal, a loďka se div nepřekotila. Hurikán, řekl si v duchu… prudce se do ní opřel z pravého boku — odnesl přední plachtu i ráhna… připravte náš jediný záchranný člun… naklonila se, až se dělová hlaveň dotkla vody… Ale unavovalo ho pořád tak prudce foukat. Zdvihl hlavu od okapu, rozhlédl se po obloze, pozorně naslouchal tichu. Vzduch jako by se vůbec nepohnul; noc byla bez mráčku. A ty hvězdy! Tamhle Orion s nohama zapletenýma ve větvích dubu. A Sirius. A všechny ty ostatní, jejichž jména ani neznal. Tisíce a milióny hvězd.

„Jejda!” zašeptal v údivu.

„K č-čemu m-myslíš, že jsou?“ zeptal se Brian po dlouhém mlčení,,.

„Co — hvězdy?”

Brian přikývl.

Anthony si vzpomněl na to, co říkal strýc James, a odpověděl: „Nejsou k ničemu.”

„Ale j-jistě jsou!” namítl Brian.

„Proč?”

51$

„P-protože všechno j-je k n-něčemu.“

„Nevěřím tomu.“

„N-no, a co vč-včely?“ trochu svízelně vykoktal Brian.

Tohle Anthonyho zviklalo; měli několik hodin botaniky se starým Prdeláčem — kreslili pestíky a takové věci. Včely — ano, ty zřejmě k něčemu jsou. Litoval, že si nemůže přesně vzpomenout, co říkal strýc James. O něčem železném v přírodě. Ale co to bylo?

„A h-hory,“ pokračoval Brian. „Vž-vždyť b-by ani p-pořádně ne-nepršelo, kd-kdyby n-nebyly h-hory.“

„No,.a k čemu by podle tebe byly?“ zeptal se Anthony a podzviženou bradou ukázal na hvězdy.

„M-možná, ž-že jsou n-na nich lidi.“

„Jenom na Marsu,“ Anthony to prohlásil s dogmatickou jistotou.

Oba umlkli. Potom řekl Brian odhodlaně, jako by si konečně umínil, že to poví, za každou cenu. „A — někdy si m-myslím, j-jestli opravdu n-nejsou ž-živé.“ S úzkostí pohlédl na svého druha: dá se mu Benger do smíchu? Jenže Anthony se dál díval na hvězdy a vůbec neprojevil posměch, slyšitelně ani úšklebkem — a Brian věděl, že jeho plaché, bezbranné tajemství je v bezpečí, nezraněné. Byl za to hluboce vděčný; a náhle měl pocit, jako by se mu tělem vzdouvala veliká vlna, výš a výš. Téměř se dusil tím prudkým návalem lásky (ach, kdyby se to stalo s mojí maminkou!) a trýznivým soucitem s Bengerem. Hrdlo se mu stáhlo, slzy mu vstoupily do očí. Rád by byl vztáhl ruku a dotkl se Bengerovy ruky; jenže takové věci se samozřejmě nedělají.

Anthony se zatím stále díval na Siria. „živý,“ opakoval si v duchu, „živý.“ Jako srdce na nebi pulsující světlem. A najednou si vzpomněl na ptačí mládě, které nalezl o minulých velikonočních prázdninách. Bylo na zemi a neumělo lítat. Matka se mu smála, že je nechce zdvihnout. Velká zvířata měl rád, ale z jakéhosi důvodu mu naháněla hrůzu představa, že by si měl sáhnout na něco malého a živého. Nakonec se s velkým úsilím přemohl a ptáčka chytil. A ten tvoreček mu v ruce připadal jen jako opeřené srdce, které mu tepalo v dlani

52$

a v prstech jako hrstička horké rozechvělé krve. Tam nahoře nad roztřepenými korunami stromů vypadá i Sirius jako takové srdce. Živé. Ale strýc James by se mu samozřejmě vysmál.

Jeho tušený posměch ťal Anthonyho do živého. Zastyděl se, že se prozradil takovým dětinstvím, a vzdorovitě se zeptal: „Jak by mohly být živé, prosím tě?“ a odvrátil se od hvězd.

Brian se skoro polekal. Proč se zlobí? podivil se. Potom řekl nahlas: „N-no, kd-když i Bůh je ž-živý..

„Můj pater nechodí do kostela,“ namítl Anthony.

„N-ne, j-jenže…“ V té chvíli se opravdu nechtěl hádat.

Anthony nedočkavě dodal: „V tyhle věci nevěřím.”

„Ale vž-vždyť hl-hlavní je Bůh a n-ne k-kostel.“ Ach, jen kdyby tak hrozně nekoktal! Uměl by všechno tak dobře vysvětlit, uměl by povědět všechno, co říká maminka. Ale najednou i to, co říkala jeho matka, zdálo se mu jaksi vedlejší. I mluvení je vedlejší. Hlavní je milovat lidi, milovat je tak, až to bolí.

„Můj strýc nevěří v Boha,“ řekl Anthony. „A já taky ne,“ dodal vyzývavě.

Ale Brian se nenechal vydráždit. „P-poslyš,“ řekl váš-nivě, „p-poslyš, B-b-b…“ Dychtivost ho tak prudce ovládla, že koktal ještě hůř. „B-bengere,“ konečně dostal ze sebe. Bylo to utrpení cítit, jak se proud jeho lásky takhle ucpává a rozptyluje. Ten prudce se hrnoucí proud, zadržehý na svém postupu tak groteskně nemístnou překážkou, v něm stoupal, jako by čím dál sílil a mohutněl, až Brian úplně zapomněl, že tohle se přece nedělá, a náhle položil Anthonymu ruku na paži. Sunul mu prsty dolů po rukávě, potom v nich sevřel holé zápěstí a pak, pokaždé, když mu koktání rušivě zabránilo nahlas vyjádřit city, stiskl to zápěstí ještě víc, křečovitě a div ne zoufale.

„Je m-mi to t-tak hrozně líto, ž-že ti um-mrela m-maminka,“ pokračoval. „N-nechtěl jsem t-ti t-to dřív ř-říkat. P-před kl-kluky. Víš, m-m-m …“ Stiskl Anthonymu zá-pěstí ještě pevněji, jako by chtěl svá zaškrcená slova

53$

doplnit výmluvností dotyku, jako by se tím pokoušel Anthonyho přesvědčit o neustálém citovém proudu v sobě, o jeho síle nezeslabené občasným ucpáním jeho toku. Načal tu větu znovu a získal dostatečný rozběh, aby se dostal přes překážku. „M-myslel jsem t-teď na to,“ řekl, „ž-že b-by to m-mohla b-být m-moje m-maminka. Ach, B-b-beavesi, to je j-jistě strašné!“

Anthony na něho pohlédl, zprvu překvapeně, s podezíravým, téměř ustrašeným výrazem v obličeji. Ale když Brian koktal dál, jeho počáteční zatvrzelý odpor roztával, a za chvíli se dal do pláče — ani se za to nestyděl.

A ti dva chlapci, povážlivě rozkolísaní na trámu vysoko v okně, stáli tam ještě dlouho, mlčky. Oběma na tvářích studily slzy; ale útěšná ruka svírala Anthonymu zápěstí tak umíněně a pevně jako tonoucímu.

V temnotách náhle zadul vítr a suché listí slabě zachrastilo. Trojstěžníček se dal do pohybu, jakoby probuzený ze spánku, a neslyšně, jako by spěchal k vytčenému cíli, vyplul v okapu zádí vpřed.

Služebnictvo šlo spát; v celém domě bylo ticho. John Beavis potmě vyšel ze své pracovny a pomalu, opřený o zábradlí v mezaninu, šoural se kolem dveří salónu a pak schod za schodem do prvního patra. Venku v prázdné ulici se přibližoval dusot kopyt a zase vzdálil. Znovu ho obklíčilo ticho — ticho jeho osamělosti, ticho (zachvěl se) jejího hrobu.

Zůstal bez hnutí stát a dlouhé vteřiny naslouchal bušení svého srdce; prošel temnou chodbou, otevřel dveře a rozsvítil. Střetl se s vlastní podobou, jak na něho civěla ze zrcadla nad toaletním stolkem. Stříbrné kartáče byly na svém obvyklém místě, tácky a polštářky se zapíchanými špendlíky, řada broušených flakónů. Odvrátil oči. jeden roh široké růžové přikrývky byl odhrnut; viděl dvě podušky těsně vedle sebe a nad nimi na stěně reprodukcí sixtinské madony, kterou si spolu kdysi koupili v obchodě blízko Britského muzea. Obrátil se a znovu se spatřil v celé velikosti, pohřebně černý, v zrcadle na skříni. Ta skříň… Přistoupil k ní a otočil

54$

klíčem v zámku. Těžké zrcadlové dveře se samy rozlétly a náhle vdechl její příznačné ovzduší — slabou vůni kosatců, jakoby ještě nějak zdůrazněnou ostřejší, teplejší vůní. Šedé, bílé, zelené, růžové, černé — jedny šaty za druhými. Jako by zemřela desetkrát a desetkrát tam byla pověšena, bezvládná, příšerně bezhlavá, ale ironicky stále obklopená líbezným oddechujícím symbolem svého života. Vztáhl ruku a dotkl se hladkého hedvábí, všech těch různých tkanin. Z rozhrnutých splihlých záhybů zavanula vůně ještě silněji; zavřel oči a vdechoval její skutečnou přítomnost. Ale to, co z ní zbylo, je už spáleno a popel je na dně té jámy na lollingdonském hřbitově.

„Počkej tam na mě,“ John Beavis zřetelně zašeptal v tichu.

Hrdlo se mu bolestně stáhlo, mezi zavřená oční víčka se mu vhrnuly slzy. Zavřel dveře skříně, odvrátil se a začal se svlékat.

Náhle si uvědomil, že ho zmáhá únava. Umyl se s nesmírným úsilím, vlezl do postele a usnul téměř okamžitě.

K ránu, když světlo nového dne a zvuky z ulice začaly pronikat ochrannými vrstvami vnitřní tmy, v níž byl John Beavis pohroužen, zdálo se mu, že jde po chodbě, která vede k posluchárně v King’s College. Ne, nejde

— běží. Protože chodba se náhle nesmírně prodloužila a jakýsi hrozně naléhavý důvod ho nutká, aby honem doběhl až na konec, aby se k posluchárně dostal včas. Včas — proč vlastně? Nevěděl; ale v běhu vytušil vzrůstající mdlou předtuchu, která jako by každou chvíli víc a více sílila. A když konečně otevřel dveře posluchárny, vůbec to nebyla posluchárna, ale jejich ložnice doma, kde na posteli ležela Maisie a lapala po dechu, s obličejem zardělým horečkou, zrudlým, jak se pozvolna dusila, a hrůzně proťatým naběhlou rozchlíplou jizvou, namodralými sinalými ústy. Ta podívaná byla tak děsná, že se leknutím probudil. Denní světlo bledě prolínalo mezi záclonami na růžovou přikrývku, lesklo se v zrcadle na skříni; venku mlékař obcházel zákazníky a volal:

55$

„Mlíko, mlíko!“ Všechno bylo tak spolehlivě známé, všechno na svém správném místě. Byl to jen zlý sen. Potom John Beavis otočil hlavu a viděl, že druhá polovina širokého lože je prázdná.

Zvonění se blížilo čím dál víc, prodíralo se hlubokým! teplými závějemi spánku, až konečně zabušilo na jeho obnažené, rozechvělé vědomí. Anthony otevřel oči. Takový hnusný rámus! Ale nemusí myslet na vstávání ještě aspoň pět minut. V posteli je tak božsky teplo! Potom — a hned měl všechno zkažené — si vzpomněl, že první hodinu je algebra s protivou Jimbugem. Div se mu neudělalo zle. Jimbug na něho zase začne řvát. To není spravedlivé. A on se rozbrečí. A pak ho napadlo, že Jimbug dnes na něho asi nebude řvát — vzhledem k tomu, vzpomněl si náhle, co bylo včera. A pak si také vzpomněl, jak na něho byl Koňská Hlava v noci strašně hodný.

Ale je čas vstávat. Jedna, dvě, tři, a fuj, ta hnusná zima! Právě si chtěl přes hlavu natáhnout košili, když někdo velmi tiše zaklepal na dveře jeho oddělení. Posledním škubnutím dostal hlavu ven na světlo. Otevřel dveře. V chodbičce stál Staithes — pravda, usmíval se, zdánlivě přátelsky… jenže Anthonyho to přece znepokojilo. Začal nedůvěřivě, ale s pokrytecky vlídným úsměvem: „Co je?“ — ale Staithes si přitiskl prst na ústa.

„Pojď se podívat,” zašeptal. „Je to báječné!”

Anthonymu lichotilo to pozvání od někoho, kdo jako kapitán jedenáctky měl právo být a obvykle byl vůči němu naprosto urážlivý. Bál se Staithese a neměl ho rád — a právě proto ho obzvlášť potěšilo, že se Staithes obtěžoval a přišel k němu z vlastního popudu…

Ve Staithesově oddělení už bylo plno chlapců. Spiklenecké ticho vřelo a bublalo potlačovaným vzrušením. Thompson si musel do úst nacpat kapesník, aby nevyprskl smíchy, a Pembroke-Jones se svíjel v křečích bezzvučného veselí. Partrige, vklíněný v úzké mezeře mezi dolní pelestí postele a umyvadlem, měl obličej přitisk

56$

nutý k přepážce. Staithes ho šťouchl do ramene. Partrige se otočil; pihovatý obličej se mu škodolibě křivil a hoch se škubal a vrtěl, jako by mu měl prasknout měchýř. Staithes ukázal na uvolněné místo a Anthony se tam vmáčkl. V dřevěné přepážce byl vyražený suk a otvorem se mohlo vidět všechno, co se dělo v sousedním oddělení. Na posteli ležel Brejlovec Ledwidge jen ve vlněném nátělníku a kýlním pásu. Oči za silnými skly brýlí měl zavřené, rty pootevřené. Vypadal klidně šťastný a blažený, jako by byl v kostele.

„Dělá to pořád?“ zašeptal Staithes.

Anthony k němu obrátil rozšklebený obličej a přikývl; pak si ještě víc přitiskl oči k otvoru. Největší legrace byla, že to dělal zrovna Brejlovec, kterého všichni ve škole měli za šaška, kterého vlastní slabost a bojácnost nevyhnutelně předurčovala za oběť všeobecného pronásledování. Zas mají něco nového, čím ho mohou trýznit.

„Kluci, postrašíme ho!“ navrhl Staithes a vylezl na pelest v hlavách postele.

Partrige, který byl v středním útoku první fotbalové jedenáctky, chtěl vylézt za ním. Ale Staithes neočekávaně vyzval Anthonyho. „Pojd, Beavisi,“ zašeptal, „vylez ke mně.“ Chtěl být na ubohého chlapce obzvlášť slušný — vždyť mu zemřela mater. A mimo to byl rád, že může pokořit hulváta Partrige.

Anthony tu lichotivou výzvu přijal téměř poníženě a čile k němu vylezl. Ostatní se přikrčili na dolní pelesti, kde se sotva udrželi. Na Staithovo znamení se všichni vzpřímili, vystrčili hlavu nad přepážku a posměšně se rozřehonili.

Brejlovec, takhle surově zburcovaný ze svého necudně sladkého malého ráje irigátorů a prezervativů (dosud neosídleného živými ženami), vyrazil polekaný výkřik; ustrašeně otevřel oči; na chvíli velice zbledl a pak se začervenal. Oběma rukama si stáhl nátělník, ale byl mu moc krátký a nemohl zakrýt jeho nahotu, dokonce ani jeho kýlní pás — byl nemožně krátký jako košilka nemluvněte. („Musíme zkusit, jestli ti vydrží ještě na tohle pololetí,“ řekla jeho matka. „Vlněné prádlo je tak

57$

strašně drahé.” Jen s velkými obětmi ho mohla nechat studovat v Bulstrode.)

„Jen si ho stáhni!“ uštěpačně křikl Staithes, aby ho v tom úsilí povzbudil.

„Proč nechtěl Jindřich Osmý pustit Annu Boleynovou do svého kurníku?” zeptal se Thomson. Všichni ovšem znali odpověď. Znovu se rozřehtali.

Staithes zdvihl nohu s pelesti, stáhl s ní trepku s koženou podešví, namířil a hodil ji. Udeřila Brejlovce do tváře. Vykřikl bolestí, vyskočil z postele a stál tam nahrbený v ramenou, vztaženou hubenou paží si chránil hlavu a na rozšklebené obličeje upíral oči, do nichž mu začínaly tryskat slzy.

„Všichni ho práskněte trepkou!” křikl Staithes na ostatní. Ale v otevřených dveřích jeho oddělení se ukázal Brian a Staithes na něho zavolal: „Haló, Koňská Hlavo!” a zul si druhou trepku. „Haló, Koňská Hlavo, pojď si také střelit!” Zdvihl paži, ale než mohl hodit, Koňská Hlava vyskočil na postel a popadl ho v zápěstí.

„N-ne, p-přestaň!” řekl. „P-přestaň!” A chytil za ruku také Thompsona. Anthony se naklonil Staithesovl přes rameno a hodil — co nejprudčeji. Brejlovec se přikrčil. Trepka žuchla o dřevěnou přepážku za ním.

„B-beavisi!” vykřikl Koňská Hlava — tak vyčítavě, že Anthony se náhle zastyděl.

„Já jsem ho neuhodil,” řekl jako na omluvu; a z jakési podivné příčiny se mu připomněla ta hrozná hluboká jáma na lollingdonském hřbitově.

Staithesovi se zas navrátila výřečnost. „Co se to vlastně opovažuješ, Koňská Hlavo!” řekl zlostně a vyškubl Brianovi svou trepku. „Proč si nehledíš svého?”

„N-není t-to hezké,” odpověděl Brian.

„Je, abys věděl.”

„P-pět proti j-jednomu!”

„Jenže ty nevíš, co dělal.”

„N-na t-tom n-nezáleží.“

„Ale záleželo by ti na tom, kdybys to věděl,” řekl Staithes. A začal mu vyprávět, co Brejlovec dělal — jak nejoplzleji dovedl.

58$

Brian sklopil oči a tváře mu najednou zrudly. Když musel poslouchat takové svinstvo, byl vždycky nešťastný.

„Koukněte, jak se Koňská Hlava červená!“ vykřikl Partrige, a všichni se dali do smíchu — nejposměšněji Anthony. Protože měl zatím kdy, aby se zastyděl za své dřívější zahanbení; měl kdy, aby přestal myslet na tu jámu na lollingdonském hřbitově; měl také kdy, aby z ničeho nic dostal skoro zlost na Koňskou Hlavu. „Je takový netýkavka,“ byl by řekl, kdyby ho byl někdo požádal, aby mu svou zlost vysvětlil. Ale věděl, že opravdová příčina je hlubší, tajemnější. Jestliže měl zlost na Koňskou hlavu, tedy proto, že Koňská Hlava je tak neobyčejně slušný; že Koňská Hlava má odvahu stát za svým přesvědčením, které by mělo být i jeho přesvědčením — tohle Anthony dobře věděl — a které by jistě bylo jeho přesvědčením, jen kdyby si troufal hlásit se k němu. Měl Koňskou hlavu rád, a právě proto na něho dostal zlost. Nebo spíš protože bylo tolik důvodů, aby ho měl rád —a naopak tak málo důvodů, aby Koňská Hlava měl rád jeho. Věděl, že Koňská Hlava má spoustu všelijakých krásných vlastností, které on vůbec nemá, nebo, a to je horší, možná že je má, ale jaksi není schopen je projevit. Ten náhlý posměšný smích byl výrazem jakéhosi závistivého odporu proti něčemu vyššímu, co miloval a čemu se obdivoval. Právě ta láska a ten obdiv jaksi vyvolávaly odpor a závist — obvykle je sice podvědomě potlačovaly, jenže takováhle kritická situace je mohla náhle vyburcovat.

„Měls ho při tom vidět.“ řekl Staithes. Byl už v lepší náladě a znovu se dal do smíchu — smích si mohl dovolit.

„A ke všemu s tím kýlním pásem,“ dodal Anthony zhnuseně opovržlivým tónem. Kýlní pás Brejlovci ještě přitížil.

„Ano, s tím jeho blbým kýlním pásem!“ souhlasně opakoval Staithes. Ten pás a dokonce i brýle a bojácnost nepochybně potvrzovaly, že po Brejlovci hodili trepkou nejenom nevyhnutelně, ale i právem, že to byla jejich mravní povinnost.

59$

„Vždyť je hnusný!” prohlásil Anthony, jak se příjemně rozehříval spravedlivým rozhořčením.

Od té chvíle, kdy Staithes začal líčit, co Brejlovec dělal, Brian prvně pozdvihl sklopené oči. „Ale c-copak je hn-hnusnější n-nežli všichni o-o-ostatní?“ zeptal se tiše. A při tom, jak mluvil, se mu znovu vhrnula krev do tváří. „P-přece n-není s-sám!“

Chvíli bylo rozpačité ticho. Ovšemže není sám. Ale jen on jediný má při tom na sobě kýlní pás, pomysleli si všichni, jen on má brýle a nátělník, a ten je mu moc krátký; on jediný to dělá v plném denním světle a dal se při tom nachytat. A tohle přece už je rozdíl!

Staithes na Briana zaútočil z jiné fronty. „Hele, cti-hodná Koňská Hlava nám bude dělat kázání!“ řekl posměšně a ihned znovu utvrdil svou autoritu a svrchovanost. „Jejda, máme nejvyšší čas!“ dodal změněným tónem…Musíme sebou hodit!“

KAPITOLA VII

8. DUBNA 1934

Z deníku A. B.

Podmíněný reflex Když jsem prvně četl starého Pavlova, poskytl mi ohromné zadostiučinění. Vida, někdo konečně svrhl s piedestalu veškeré honosné lidské nároky! Jsme tedy všichni sami psi a fenky. Haf-haf, očuchej stožár svítilny, zdvihni nožku, zahrab kost! Každý věk má své psychologické revolucionáře. La Mettrieho, Humea, Condillaca, a nakonec markýze de Sade, posledního a nejradikálnějšího kacíře osmnáctého století. Možná že Sade je vůbec poslední a absolutní revolucionář. Jenže málokdo má odvahu hlásit se v praxi k jeho závěrům. Ale věda se mezitím nezastavila. Jak se ukázalo, kácení model (s výjimkou Sadova) v osmnáctém století nestačilo. V devatenáctém století se muselo obnovit — Marxem a darwinovci. A ti jsou s námi pořád — Marxem jsme až posedlí. Kdežto dva

60$

cáté století zplodilo revolucionáře jiné kategorie — Freuda, a když ten začal trochu pokulhávat, pak zase Pavlova a behavioristy. Podmíněný reflex — pamatuji se, že nám tehdy hodně srazil hřebínek. Jenomže vlastně znovu nastolil doktrínu svobodné vůle. Vždyť mohou-li být reflexy podmíněné, pak samozřejmě mohou být i nově podmíněné. Naučit se správně se ovládat, protože předtím se člověk ovládal špatně — co je to jiného, než nové podmínění reflexů?

Na obědě u otce. Byl veselejší, než když jsem ho viděl posledně, jenže starší, a kupodivu jako by ho to málem těšilo. Nápadně ztěžka vstává z lenošky a hodně pomalu chodí do schodů. Myslím, že snad aby sám sobě připadal důležitější. Nebo možná také, aby vzbudil soustrast, jestli se mu to náhodou hodí. Nemluvně se rozbrečí, aby přišla matka a uchlácholila je. Miller říká o stáří, že je z velké části zlozvykem. Funkci podmiňuje návyk. Choď po světě jako mučednická oběť revmatismu, a uvalíš na sebe tak prudké svalové křeče, že se skutečně staneš obětí revmatismu. Dělej ze sebe starce, a tvé tělo bude fungovat jako tělo starce, budeš myslet a cítit jako stařec. Staneš se plešatým dědkem v pantoflích — doslova tím, na koho si hraješ. Jestli odmítneš hrát si na dědka a tomu odmítnutí zásadně podřídíš své jednání, nebude z tebe dědek. Tuším, že Miller má v podstatě pravdu. Jenže otec hraje svou roli s gustem. Jednou z velkých výhod stáří, ovšem pokud je má člověk ekonomicky celkem slušně zabezpečené a není na štíru se zdravím, je ta, že si člověk může dopřát pokojný život. Hrob je blízko, člověk si už zvykl nepociťovat nic příliš silně; proto je snadné brát všechno jaksi z božího nadhledu. Takhle můj otec například pohlíží na mír. Ano, dává mi za pravdu, že lidé jsou šílenci; soudí, že zanedlouho zas vypukne válka — někdy v roce 1940. (Tohle je pro něho příznačné, vždyť pak už skoro jistě bude mrtvý.) A mnohem horší než ta minulá válka — pravděpodobně zničí evropskou civilizaci. Ale copak na tom vlastně tolik záleží? Civilizace se bude dál vyvíjet na jiných kontinentech, znovu se

61$

vybuduje na zpustošených územích. Naše časové měřítko je úplně nesprávné. Měli bychom o lidstvu uvažovat ne tak, jako by žilo na světě třeba ve třicátých letech dvacátého století, ale jako by existovalo v určitém úseku mezi dvěma ledovými dobami. A skončil citátem z Goetha: alles Vergüngliche ist nur ein Gleichnis. Je to všechno nepochybně pravda, ale není to celá pravda. Otázka: jak spojit přesvědčení, že svět je z velké části iluzorní, s přesvědčením, že přesto je tu iluzi třeba zdokonalovat? Jak to dokázat, aby člověk dovedl být nezaujatý a přitom nebýt lhostejný, aby dovedl být pokojně odtažitý jako starec a zároveň aktivně účastný jako mladík?

KAPITOLA VIII

30. SRPNA 1933

„Ty ohavné mouchy!“ Helena si třela zarudlé píchnutí na paži. Anthony neřekl na to nic. Chvilku se na něho mlčky zadívala. „Ty máš tolik žeber!“ řekla nakonec.

„Schizothymní typ,“ odpověděl pod rukou, jíž si zacláněl obličej proti světlu. „Proto jsem tady. Předurčený úhlem svých žeber.“

„K čemu předurčený?“

„K sociologii, a v přestávkách k tomuhle.“ Rukou udělal malý krouživý pohyb a spustil ji zas na žíněnku.

„Ale co vlastně je tohle?“ zeptala se naléhavě.

„Tohle?“ opakoval Anthony. „No…“ Zaváhal. Ale trvalo by moc dlouho, kdyby jí měl vykládat o sváru mezi vášněmi a intelektem, o tom sváru podmíněném temperamentem, o záchvatech odtažité smyslnosti a sterilizovaných myšlenkách. „No — ty,“ prohlásil nakonec.

„Já?“

„Ovšem, uznávám, že by to také mohl být někdo jiný,“ řekl a zasmál se, upřímně pobavený vlastním cynismem.

Helena se také zasmála, kupodivu trpce. „Jenže já vlastně jsem někdo jiný.“

62$

„Jak to myslíš?” zeptal se, odkryl si obličej a pohlédl na ni.

„Tak, jak to říkám. Ty myslíš, že bych tohle měla být já — skutečná já?“

„Skutečná já!“ opakoval výsměšně. „Mluvíš jako teosof.“

„A ty mluvíš jako hlupák. Schválně. Vždyť samozřejmě nejsi hlupák.” Dlouho se oba odmlčeli, já, skutečná já? Ale kde, ale jak, ale za jakou cenu? Snad Cavellová nebo Florence Nightingalová? Jenže tohle by bylo nemožné — především by to bylo směšné. Otevřela oči dokořán a rozhlédla se po něčem ve vnějším světě, co by ji odvedlo od jejích zbytečných a nemístných myšlenek. Jenže v zorném poli neměla nic než Anthonyho. Chvíli se na něho zadívala a vztáhla ruku, jakoby přitahována vlastní nechutí k nějak neodolatelně zajímavému, ale odpornému živočichovi, a dotkla se zarůžovělé svraštělé velké jizvy, která se mu asi dva couly nad kolenem šikmo táhla vzhůru po stehně. „Bolí tě to ještě někdy?” zeptala se.

„Po veliké únavě. A někdy ve vlhkém počasí.” Pozdvihl hlavu nad žíněnku, ohnul pravé koleno a prohlížel si jizvu. „Trochu připomíná renesanci,” řekl zamyšleně. „Rozpáraná břicha.”

Helena se otřásla. „Bylo to jistě strašné!” Pak najednou prudce vykřikla: „Já nenávidím utrpení!” a v hlase jí zněl vášnivý, hluboce pociťovaný odpor. „Nenávidím!” opakovala, aby to slyšely všechny Cavellové a Florence Nightingalové.

Znovu ho srazila do minulosti. Ten podzimní den v Titworthu před osmnácti lety. Výcvik ve vrhání granátů. Jeden pitomý nováček jej hodil moc blízko. Výkřiky, jeho vlastní zděšení, rána. Zdálo se to tak podivně vzdálené a bezvýznamné, jako kdy by to viděl obráceným koncem dalekohledu. I ta bolest, všechny ty měsíce utrpení, najednou mu připadaly skoro jako nic. Tělesně to bylo to nejhorší, co ho v životě stihlo — a blázen, který řídil jeho paměť, na to téměř docela zapomněl.

63$

„Člověk si nemůže pamatovat bolest,” řekl nahlas.

„Já můžu.“

„Ne, nemůžeš. Můžeš si jen pamatovat, jak vznikla a co ji provázelo.”

Vznikla tehdy u porodní báby v rue de la Tombe-Issoire a byla provázena svinstvem a pokořením. Když poslouchala jeho slova, obličej se jí zatvrdil.

„Nemůžeš si vůbec pamatovat její skutečné vlastnosti,” pokračoval. „Tak jako si nemůžeš zapamatovat vlastnosti tělesné rozkoše. Například té dnešní, před půl hodinou — ani tohle si nemůžeš zapamatovat. Událost se přece nedá znovu vytvořit. Naštěstí.” V té chvíli se usmíval. „Pomysli, kdyby si člověk mohl přesně zapamatovat vůně nebo polibky! Jejich skutečnost by nám někdy asi byla dost na obtíž. A copak by si žena s pamětí mohla přát, aby měla víc než jedno dítě?”

Helena se znepokojeně zavrtěla. „Nedovedu si představit, jak žena vůbec může mít děti,” řekla tiše.

„Bolesti a rozkoše jsou totiž pokaždé nové, když je prožíváme,” pokračoval. „Zbrusu nové. Každá gardénie, ke které přičichneš, je první gardénie, k níž sis přivoněla. A každý porod …“

„Zase mluvíš jako hlupák,” skočila mu do řeči. „Mateš všechno od začátku.”

„Domníval jsem se, že to objasňuji,” protestoval. „Ale jaký byl vlastně začátek?”

„Začalo to mnou, tebou, skutečným životem, štěstím. A ty pořád žvaníš o věcech ve vzduchu. Jako hlupák!”

„A jak to je vlastně s tebou?” zeptal se. „Copak se tak dobře vyznáš ve skutečném životě? Jsi taková odbornice ve štěstí?”

Ta otázka jim oběma v duchu vyvolala představu bojácného číhavého obličeje s brýlemi.

Její manželství! Co ji jen mohlo k němu přimět? Ovšem, Hugh se do ní sentimentálně zamiloval. Ale copak to byl postačující důvod? A pak ta její několikerá zklamání, jakého asi byla druhu? Předpokládal, že hlavně psychologická. Jejich představa v souvislosti

64$

s Hughem je ovšem směšná. Anthonymu slabě zacukalo v koutcích úst. Jenže pro Helenu měl ten žert samozřejmě jen zhoubné následky. Rád by byl znal podrobnosti — ale z druhé ruky, pod podmínkou, že by ji nemusel přímo požádat o důvěrná sdělení a že by mu je neposkytla. Důvěrná sdělení jsou nebezpečná, důvěrná sdělení mohou člověka připoutat — jako mucholapka, ano, jako mucholapka …

Helena si povzdechla; pak napřímila ramena a odhodlaně prohlásila: „Ze dvou černých nebude bílé. A ostatně, je to má věc.“

A je to tak nejlepší, pomyslel si. Oba zmlkli.

„Jak dlouho jsi s tím zraněním byl v nemocnici?“ zeptala se změněným tónem.

„Skoro deset měsíců. Rána byla hnusně infikovaná. Museli mě operovat celkem šestkrát.”

„Hrůza!“

Anthony pokrčil rameny. Alespoň ho to uchránilo před zákopy. Nebýt božího milosrdenství… „Je to zvláštní,“ řekl, „v jak nepravděpodobných podobách se někdy zjevuje boží milosrdenství. Třeba v podobě přiblblého ťulpasa s ručním granátem. Nebýt jeho, byli by mě na lodi dopravili do Francie a tam by mě byli zabili… skoro jistě. Zachránil mi život.” Odmlčel se a dodal: „A také svobodu. Jinak bych se byl nechal zpitomět tím otravným nadšením na začátku války. ,Čest se zas vrátila na zem jako král. Jenže ty jsi ještě moc mladá a patrně nic nevíš o nebožtíku Rupertovi. Tehdy v roce 1914 se zdálo, že to má smysl. ,Čest se zas vrátila…‘ Ale zapomněl se zmínit, že se vrátila i blbost. V nemocnici jsem měl spoustu času na přemýšlení o tom královském návratu na zem. Ale blbost se také vrátila jako král — ne, jako mocnář, jako božský Fuhrer všech arijců. Při takových úvahách člověk vystřízliví. Vystřízliví a opravdově se osvobodí. A za tohle jsem vděčný tomu ťulpasovi. Patřil k nejvěrnějším poddaným velkého Fuhrera.” Odmlčel se. „Někdy mě trochu znervózňuje — jako Polykrata — že jsem měl v životě tolik štěstí. Všechny náhody jako by se pokaždé spikly v můj

65$

prospěch. I tahle náhoda.“ Sáhl si na jizvu. „Snad bych měl něco udělat, abych usmířil závist bohů — hodit prsten do moře, až se příště půjdu koupat.” Trochu se zasmál. „Jenže já žádný nemám.”

KAPITOLA IX

2. DUBNA 1903

Na nádraží Paddington se pan Beavis a Anthony posadili do oddělení třetí třídy a čekali, až se vlak rozjede. Cesta železnicí dosud měla pro Anthonyho nesmírnou důležitost, skoro jako nějaká svátost. V nedospělosti je mužská duše naturaliter ferrovialis. Například ta velikánská, bohorovná, zelená obluda, která se s funěním vřítila do nádraží a zastavila u prvního nástupiště … nebýt Watta a Stevensona, nikdy by nebyla tak majestátně vjela do své začouzené skleněné velkoměstské katedrály. Ale intenzívní slast, jakou Anthony zakoušel, když viděl toho blížícího se božského tvora, když vdechoval zápach jeho štiplavého uhelného dýmu a spáleného oleje, když slyšel a bezděčně téměř napodoboval Jeho parní sykot, postačovala jako důkaz, že jeho chlapecké srdce asi je nějak tajuplně připraveno na příchod jakýchsi pohádkových bytostí, že když se ta skutečná lokomotiva objevila, asi se shodovala (a jak uspokojivě!) s nějakým obrazem lokomotivy, který už od počátku pravěku předem existoval v dětských duších. Š-š, š-špak ticho; potom ten strašný, děsivý řev unikající páry. Báječné! Krásné!

Dvě tlusté starší mladé dámy v kukaňových kloboucích jako dvě královny Viktorie pomalu prošly kolem jejich vagónu — hledaly oddělení, kde by jim nikdo neprořízl chřtán, nebo kde by nemusely poslouchat sprosté řeči. Pan Beavis vypadal zřejmě velice slušně. Zůstaly stát a začaly se radit, ale Anthony se vyklonil z okna a udělal na ně takový obličej, že honem šly zase dál. Vítězně se usmál. Zachránit si celé oddělení pro sebe také pa

66$

třilo k posvátným hrám cestování — rovná se skoro trumfovému mariáši v bezique, člověk si takřka může počítat čtyřicet bodů pokaždé, když se vyjede z nádraží a nikdo cizí nenastoupil do oddělení. Obědvat v jídelním voze platí zas tolik jako sekvence — 250 bodů. A dvojitá figura bezique — jenže tohle štěstí v kartách Anthony doposud nikdy neměl — se rovná cestě spacím vozem.

Průvodčí zapískal, vlak se hnul.

„Hurá!“ vykřikl Anthony.

Hra začala dobře — trumfový mariáš hned v prvním kole! Jenže za chvíli si kvůli dvěma starším dámám dělal výčitky. Protože se pan Beavis náhle vyburcoval z odtažitého mlčení, naklonil se kupředu, sáhl synovi na koleno a tiše, s důrazem pro Anthonyho nevysvětlitelným se zeptal: „Víš, kolikátého je dnes?“

Anthony na něho pohlédl pochybovačně; pak začal přehrávat úlohu mechanického počítače a zamračil se, jakoby nad těžkým problémem. Cosi v otcově chování způsobilo, že se mu to přehrávání zdálo nevyhnutelné.

Odpověděl jaksi nuceně důležitě: „Počkej — velikonoční prázdniny začaly jedenatřicátého — nebo už třicátého? To bylo v sobotu, a dnes je pondělí…“

„Dnes je druhého,“ řekl otec týmž důrazným tónem.

Anthonyho se zmocnila bojácná předtucha. Když otec ví, kolikátého je, tak proč se ptá?

„Dnes je to zrovna pět měsíců,“ pokračoval pan Beavis.

Pět měsíců? Anthonymu náhle vynechalo srdce, až se mu udělalo mdlo — pochopil, co má otec na mysli. Druhého listopadu, druhého dubna. Je to pět měsíců, co zemřela.

„Každého druhého v měsíci — jsme jí spolu chtěli zasvětit. “

Anthony přikývl a v provinilých rozpacích odvrátil oči.

„Poutá nás k sobě přirozená pieta,” řekl pan Beavis.

O čem to vlastně zas mluví? Proč jen, proč musí říkat tyhle věci? Vždyť je to strašné, je to tak neslušné — ano, neslušné: člověk neví, kam dát oči. Jako tehdy, když babičce vždycky po jídle tak strašně bublalo v žaludku …

67$

Pan Beavis pohlédl synovi do odvráceného obličeje, zpozoroval v něm známky odporu a to ho ranilo, rozesmutnilo — cítil, jako by se jeho smutek proměňoval v jakousi nechuť vůči Anthonymu proto, že netrpí tak bolestně jako on. Pravda, vždyť je malý, skoro dítě, dosud nedovede v plném rozsahu pochopit, koho ztratil, ale přece, přece…

K Anthonyho nevýslovné úlevě zpomalil vlak rychlost před první zastávkou. Před očima mu pomalu a čím dál pomaleji míjela předměstská čtvrť Slough. Proti všem pravidlům posvátné hry se modlil, aby někdo nastoupil do jejich oddělení. A bohudík někdo opravdu přišel — tlusťoch, v obličeji skoro fialový — jindy by byl Anthony dostal na něho zlost. Tentokrát div k němu nepocítil vděčnost.

Pan Beavis si rukou zastínil oči a znovu se stáhl do svého soukromého mlčenlivého světa.

V kočáře cestou od nádraží v Twyfordu otec přidal k pokoření ještě urážku.

„Vždycky se musíš chovat co nejlíp,“ doporučil mu.

„Ovšem,“ stručně přisvědčil Anthony.

„A vždycky buď přesný,“ pokračoval pan Beavis. „A nejez hltavě.“ Zaváhal, usmál se v očekávání toho, co se chystal říci, a zabrousil do hovorové mluvy: „I když ti to jaknejlíp ,jede‘.“ Na chvíli umlkl. „A na ,domácí duchy buď zdvořilý,” dodal.

Ze silnice zahnuli na cestu mezi vysokými keři rhododendronů. Pak se za rozsáhlým trávníkem s ostrovy stromů objevilo georgiánské štukové průčelí. Dům nebyl velký, ale solidní, pohodlný a při tom elegantní. Dalo se uhodnout, že si ho dal postavit někdo, kdo při každé příležitosti dovedl vhodně uvést citát z Horácia. Když se pan Beavis na dům zadíval, napadlo ho, že Ráchel Foxová jistě po otci zdědila hodně peněz — lodní architekt — a nevynalezl ten dědek cosi, co od něho koupila admiralita? A Foxe byl také zámožný: měl co dělat s uhlím. (Ty narcisy v trávě tamhle pod stromem jsou překrásné!) Foxe byl ovšem zamlklý zabedněnec, neměl smysl pro humor, rozpomněl se pan Beavis, a proto ne

68$

rozuměl jeho filosofickým vtípkům. Jenže kdyby on byl tehdy věděl, že ten chudák má vřed na dvanácterníku, jistě by si nebyl troufal před ním vtipkovat.

Když kočár zastavil před domem, paní Foxová a Brian je přišli přivítat. Hoši se hned spolu vzdálili. Pan Beavis šel za hostitelkou do salónu. Měla vysokou postavu, štíhlou a hodně vzpřímenou, a tak majestátní držení a ušlechtile přísný obličej, že v její přítomnosti pan Beavis vždycky pociťoval trochu ostych a rozpaky.

„Byla jste velice hodná, že jste nás pozvala,” řekl. „A nemohu vám ani říct, jak velký význam to jistě bude mít pro…“ chvíli zaváhal; potom (protože bylo druhého) trochu pokýval hlavou a dodal tišeji: „pro mého chudáčka sirotečka, že tady u vás může zůstat přes prázdniny.”

Když mluvil, jasné hnědé oči jí ztemněly účastným zármutkem. Zaťala plné rty, nádherně modelované, jenže vždycky vážné, vždycky přísné — ale tentokrát zvážněly ještě víc než jindy. „Vždyť já mám velkou radost, že bude u nás!” řekla hlasem, který byl prohřátý a melodicky rozechvělý citem. „Mám sobeckou radost — kvůli Brianovi.” Usmála se a všiml si, i když se usmála, že její ústa, tak citlivá, tak opravdově schopná vyjádřit utrpení i potěšení, přece si uchovala vážnost a odhodlaně cudný výraz, jimiž se vyznačovala ve chvílích mlčení. „Ano, sobeckou,” opakovala, „protože když je šťastný, jsem i já šťastná.”

Pan Beavis přikývl a pak řekl s povzdechem: „Člověk je vděčný, že mu zbylo aspoň to — odraz štěstí někoho druhého.” Velkodušně Anthonymu přiznával právo netrpět — jenže, ovšem, až bude hoch trochu starší, až bude schopen plně pochopit…

Paní Foxová nepokračovala v rozhovoru. Cosi v jeho slovech a chování ji nějak znechutilo, něco podráždilo její citlivost. Ale honem v duchu zahnala ten nepříjemný dojem. Vždyť důležité a hlavní přece je, že chudák tolik vytrpěl a ještě trpí. Ten falešný tón, je-li skutečně falešný, je teprve důsledkem toho, co ho stihlo — on asi nedovede jinak vyjádřit utrpení.

69$

Navrhla, aby se před čajem prošli, a vodila ho po zahradě a dál za ní v pěstované venkovské travnaté krajině mezi stromy. Na paloučku mezi křovím, které lemovalo pozemek na severu, tři zmrzačené děti trhaly petrklíče. S příšernou hbitostí se na berlích pohupovaly mezi trsy bledě zlatých květů a nadšeně na sebe pokřikovaly pronikavými, přeskakujícími hlásky.

Paní Foxová vysvětlila, že bydlí v jednom jejím domku. Říkali jim „tři moji mrzáčkové“.

Když děti zaslechly její hlas, zdvihly hlavu a ihned k ní přiskákaly přes palouk.

„Podívejte se, slečno, podívejte se, co jsem natrhal!”

„Podívejte se, slečno!”

„Jak se to jmenuje, slečno?”

Odpovídala jim na otázky, sama se jich vyptávala, slibovala, že je večer přijde navštívit.

Pan Beavis měl pocit, že by měl pro ty mrzáčky něco udělat, a začal jim vykládat, od čeho je odvozeno pojmenování petrklíč. Nechápavě na něho vyvalovaly oči.

Nastalo ticho. Paní Foxová změnila předmět hovoru.

„Ubozí drobečkové!” řekla, když ji děti konečně propustily. „Jsou tak šťastní, že by se člověk nad nimi rozplakal. Jenže za týden je zase musím poslat pryč. Zpátky do jejich brlohů. Připadá mi to hrozně kruté. Ale co mohu dělat? Vždyť je jich tolik. Nemohu si tu pořád nechat jen jedny.”

Chvíli se procházeli mlčky a paní Foxovou najednou napadlo, že jsou také duševní mrzáci. Lidé emočně tak oslabení a ochromení, že ani nejsou schopni opravdových citů; lidé, u nichž je i vyjadřovací schopnost zmrzačena hrbem nebo jinou znetvořeninou. Snad k nim patří i John Beavis. Ale vždyť tohle je nespravedlnost! A domýšlivost! Nesuď, abys nebyl souzen. A i kdyby to byla pravda, byl by to jenom nový důvod, aby ho politovala.

„Myslím, že se už můžeme vrátit domů na čaj,” řekla nahlas; a aby se ubránila dalšímu odsuzování, začala mu povídat o školách pro mrzáčky, které pomáhala organizovat v Notting Dale a St. Pancrasu. Líčila mu život mrzáčků doma — rodiče někde venku na práci; od rána

70$

do večera nespatří lidskou tvář, nedostanou jaksepatří najíst; žádné hračky ani knížky, nemají co dělat, musí jenom nehybně ležet a čekat — na co? Pak mu vyprávěla o tom, jak teď pro ty děti jezdí ambulance a sváží je do školy, jak tam sedí v lavicích zvlášť pro ně přizpůsobených, o vyučování, a jak je to zařízeno, aby děti dostávaly aspoň slušný oběd.

„A naší odměnou,“ řekla otvírajíc domovní dveře, „je jejich dojemné štěstí, jak jsem o tom prve mluvila. Ale nemohu se prostě ubránit určitým výčitkám, obviněním. Pokaždé, když ty děti vidím, jak jsou šťastné, ptám se sama sebe, jakým právem jsem v takovém postavení, že jim to mohu poskytnout tak snadno, prostě tím, že vydám trochu peněz a vezmu na sebe kapánek příjemných starostí. Ano, jakým právem?” Při té otázce se jí teplý jasný hlas trochu zachvěl. Pozdvihla ruce tázavým gestem, pak je zase spustila a rychle vešla do salónu.

Pan Beavis šel mlčky za ní. Když naslouchal jejím slovům, jaksi hřejivě se v něm rozechvěla. Měl asi takový pocit jako při četbě poslední scény z Vety za vetu, nebo když poslouchal Joachima v Beethovenově houslovém koncertu.

Mohl se zdržet jen dva dny. Měl důležitou schůzi Filologické společnosti, a pak ovšem tu práci pro Slovník. „Čeká mě obvyklá protivná dřina,” vysvětloval paní Foxové afektovaně sebelítostným tónem a s povzdechem, jímž snad ji ani nemínil přesvědčit. Vždyť ho ta práce skutečně těšila, bez ní by nevěděl co si počít. „A víte to opravdu jistě,” dodal, „že vám Anthony nebude moc na obtíž?”

„Na obtíž? Jen se podívejte!” A ukázala oknem tam, kde hoši na trávníku hráli na bicyklech polo. „Za ty poslední dva dny jsem k Anthonymu tolik přilnula! Nějak hluboce mě dojímá. Připadá mi dost zranitelný, i při jeho chytrosti, rozumnosti a cílevědomosti. Jako by určitou částí své povahy byl strašně vydaný na pospas světu.” Ano, na pospas, opakovala si pro sebe a viděla v duchu jeho široké upřímné čelo, jeho téměř chvějivě citlivé rty a jeho malou, jaksi bezbrannou bradu. Zdálo

71$

se jí, že je snadno zranitelný, mohl by se snadno dostat na scestí. Pokaždé, když na ni pohlédl, cítila se za něho téměř provinile zodpovědná.

„A přece jsou chvíle, kdy mi připadá podivně lhostejný,” řekl pan Beavis. Neustále ho jitřila vzpomínka na tu epizodu ve vlaku. Samozřejmě chtěl, aby hoch byl šťastný, a umínil si, že nadále jeho samého může obšťastnit jen vědomí, jak je šťastné jeho dítě, ale přece vůči němu dál pociťoval tu obvyklou nechuť; zarmucovalo ho, že Anthony netrpí víc, jako by se utrpení bránil, a když ho stihlo, jako by je úmyslně odmítal. „Podivně lhostejný,” opakoval.

Paní Foxová přikývla. „Ano, jako by měl nějaký krunýř,” řekla. „Chrání se jím na nejzranitelnějších místech, a zároveň si odkrývá jiná, jako by ho měly ty lehčí rány rozptylovat jako utišující prostředek, je to sebeobrana. A přece věřím,” (hlas jí zazněl ještě dojatěji) „že nakonec by byl lepší a duševně zdravější, ano, a také šťastnější, kdyby se uměl přimět k pravému opaku — kdyby se obrnil proti těm malým ranám, jimiž se chce rozptylovat, proti malým ranám radosti stejně jako malým bolestným ranám, a vystavil svou zranitelnost jen těm velkým, které proniknou až k srdci.”

„To máte pravdu!” řekl pan Beavis, jemuž se zdálo, že se její slova hodí přesně na něho.

Oba se odmlčeli. Pak se paní Foxová vrátila k jeho původní otázce a řekla rozhodně: „Ne, kdepak by mi mohl být na obtíž — jsem opravdu moc ráda, že je u nás. Nejen proto, že je takový, jaký je, ale i proto, co znamená pro Briana — a co Brian znamená pro něho. Je tak radostné vidět je pohromadě. Byla bych ráda, kdyby mohli být spolu každé prázdniny.” Na chvíli umlkla a pak pokračovala: „Vážně, nemáte-li ještě plány na léto, tak co byste tomu říkal? Najali jsme si na srpen malý domek v Tenby. Nemohli byste si tam s Anthonym také něco vyhledat?”

Pan Beavis si pomyslel, že to je výtečný nápad; a když se to dozvěděli chlapci, měli velkou radost.

„Tak v srpnu na shledanou!” řekla, když ho vyprová-

72$

zela. „Jenže my se jistě uvidíme ještě dřív,“ dodala a vyznělo to tím vřeleji, protože se k tomu schválně přiměla, s úsilím o srdečnost.

Kočár odhrčel po vjezdní cestě a Anthony běžel podle něho nejméně sto yardů, křičel „Sbohem“ a mával kapesníkem tak prudce, až to pan Beavis považoval za znamení úměrné prudké lítosti, že ho vidí odjíždět. Jenže to vlastně byl jen projev překypělé energie a dobré nálady. Tělesně i duševně ho ovládla vášnivá radost ze života a z toho štěstí, které ho potkalo, a svou radost potřeboval vyjádřit alespoň fyzicky — otcův odjezd mu poskytl záminku, aby se rozběhl a mával rukama. Pana Beavise to nesmírně dojalo. Ale kéž by, pomyslel si smutně, kéž by se ta láska dala nějak zregulovat, i jeho láska k chlapci, aby zavlažila jejich suchopárný každodenní styk! Ženy se v těch věcech vyznají mnohem líp. Je to až dojemné, jak na chlapce zaúčinkovala náklonnost paní Foxové. Snad právě proto, uvažoval dál, že Anthonymu chybí žena, aby jeho city usměrnila, snad právě proto se zdá tak netečný. Možná že chlapec nikdy nemůže patřičně truchlit pro svou matku právě proto, že matku nemá. Je to bludný kruh. Paní Foxová bude na něho mít dobrý vliv nejen v tomhle ohledu, ale i v tisícerých jiných. Pan Beavis vzdychl. Velká škoda, že se muž a žena nemohou sdružit nikoli v manželství, ale ke společnému cíli, kvůli dětem bez otce nebo bez matky’. Hodná žena — podivuhodná, dokonce neobyčejná! Ale přesto (a skoro právě proto) by se spolu mohli sdružit ke společnému cíli. Vůbec ne v manželství. Vždyť je tu Maisie — čeká tam na něho, nezradí ji… Ale sdružení kvůli dětem — to by nebyla zrada.

Anthony se vracel k domu a hvízdal si „Orlíček a včela. “ Měl otce rád — pravda, měl ho rád ze zvyku, jako má člověk rád své rodiště nebo jídlo oblíbené z domova

— ale přece ho měl upřímně rád. Jenže tohle nikterak nezmírňovalo nepříjemnou nejistotu, která se ho v přítomnosti pana Beavise vždycky zmocnila.

„Briane!“ vykřikl, jak se blížil k domu — vykřikl to trochu rozpačitě, protože mu připadalo divné říkat mu

73$

Briane, a ne Foxe nebo Koňská Hlavo. Nějak nemužné, dokonce až neslušné.

Brian odpověděl zahvízdáním z učebny.

„Nevyjedeme si na kole na ptáky — já jsem pro!“ zavolal Anthony.

Ve škole se Brianovi posmívali pro jeho ptačí mánii. „Poslyšte kluci,“ říkal Staithes a vzal Koňskou Hlavu za ruku, „hádejte, co jsem dnes viděl! Dvě uslintané sýkorky a počurané slavičí mládě!” Všichni hoši se hlučně rozřehonili — Anthony se ovšem rozřehonil s nimi. Ale tady, kde ho nikdo nezahanbí za to, že se zajímá o jarní stěhování ptáků, o ptačí hnízda a volavky v sítinách, začal život ptáků nadšeně sledovat. Když se mokrý a zablácený vracel z odpolední vycházky, často se vítězně zeptal: „Víte, paní Foxová, co jsme slyšeli?”, ještě než měl chudák Brian kdy vykoktat jediné slovo. „První pěnici!” nebo „Prvního střízlíka!”, a Ráchel Foxová říkala: „To je báječné!” s upřímným obdivem, až z toho byl pyšný a celý šťastný, jako by ta počuraná slavičí mláďata nikdy ani neexistovala.

Když se po čaji zatáhly záclony a přinesly lampy, paní Foxová jim předčítala. Scott Anthonyho vždycky k smrti nudil, ale Nigelovy osudy ho najednou vášnivě vzrušovaly.

Přibližovaly se velikonoce a Nigel byl prozatím odložen. Místo toho jim paní Foxová předčítala z Nového zákona. „A řekl jim: ,Smutná je duše má až k smrti. Zůstaňte tuto a bděte se mnou.‘ A poodešed maličko, padl na tvář svou, modle se a řka: „Otče, chceš-li, přenes tento kalich ode mne, ale však ne má vůle, ale tvá se staň.“ Světlo lampy vytvářelo v temném pokoji okrouhlý ostrov a oheň v krbu k němu vrhal snopy rudých paprsků. Anthony ležel na podlaze a z vysokého italského křesla vedle lampy k němu doléhala ta slova jakoby jejím teplým melodickým hlasem převtělená a naplněná novým významem, jaký v nich nikdy předtím při poslechu ani při četbě nevnímal. „A ukřižovali ho a byla hodina třetí.” V deseti úderech srdce v tichu, které následovalo, jako by slyšel rány kladiv do hřebů. Buch,

74$

buch, buch… Prsty si přejel po dlani druhé ruky; tělo mu ztuhlo hrůzou a ztrnulými svaly mu projelo prudké křečovité zachvění.

„A bylo okolo hodiny šesté, stala se tma po vší zemi až do hodiny deváté.Paní Foxová spustila knihu do klína. „Tohle je jeden z dodatků, o kterých jsem vám povídala,” řekla, „pro zkrášlení toho příběhu. Musíte si uvědomit, v jaké době žili pisatelé evangelií. Věřili, že takové věci jsou možné; a nejen to, domnívali se, že by se měly opakovat při významných příležitostech. Chtěli Ježíše uctít, chtěli, aby se jeho příběh zdál ještě podivuhodnější. Ale nám dnes tyhle věci už nepřipadají tak podivuhodné, a nemáme pocit, že ho tím uctívají. Pro nás je podivuhodné,” pokračovala a její hlas se horoucně rozechvěl, „že Ježíš byl člověk, o kterém víme, že zrovna tak jako my nemohl konat zázraky, ani nemohl způsobit, aby se kvůli němu děly. Byl jenom člověk — a přece mohl vykonat, co vykonal, mohl být tím, čím byl. A tohle je zázrak.”

Dlouho bylo ticho, jen hodiny tikaly a plameny v krbu hedvábně šustily. Anthony ležel na zádech a díval se do stropu. Všechno se mu najednou objasnilo. Strýc James má pravdu, ale ti druzí také mají pravdu. Ona mu ukázala, jak to je možné, aby obojí měli pravdu. Jenom člověk — a přece… Ach, chtěl by jím být i on a tolik vykonat!

Paní Foxová znovu zdvihla knihu. Tenké listy chrastily, jak je obracela.

„Prvního dne pak po sobotě časně ráno šly k hrobu, nesouce vonné věci, kteréž byly připraveny, a některé jiné s nimi. A nalezly kámen odvalený od hrobu.”

Kámen … Ale na lollingdonském hřbitově je jenom země, a v té malé schránce jen popel — v té malé schránce, o nic větší než plechovka od sušenek. Anthony zavřel oči v naději, že zažene tu šerednou vidinu, ale v šarlatové temnotě se mu ještě zřetelněji zjevily rohy a trojhran kudrnatých nazrzlých chlupů. Zdvihl ruku k ústům, a aby se potrestal, začal se kousat do ukazováčku, čím dál tím silněji, až bolest byla téměř nesnesitelná.

75$

Když paní Foxová večer přišla dát Anthonymu dobrou noc, posadila se na okraji jeho postele a vzala ho za ruku. „Víš, Anthony,“ řekla po chvíli mlčení, „nesmíš se bát na ni myslet.”

„Bát?“ zamumlal, jako by nerozuměl. Ale porozuměl jí dobře — porozuměl snad ještě líp, než mínila. Krev se mu provinile hrnula do tváří. Polekal se, jako by ho byla nějak chytila do pasti, jako by ho byla přistihla — polekal se, a proto cítil odpor.

„Nesmíš se bát utrpení,” pokračovala. „Budeš-li na ni myslet, rozesmutní tě to — nevyhnutelně. Smutek je někdy nutný — jako operace; nemůžeš bez něho být zdráv. Když na ni budeš myslet, Anthony, bude tě to bolet. Ale když na ni nemyslíš, odsuzuješ ji dvojnásob k smrti. Duch mrtvých žije dál v Bohu. Ale žije také dál v duších živých — pomáhá jim, aby byli lepší a silnější. Mrtví mohou být nesmrtelní jen tímto způsobem, jestliže jsou živí ochotni dát jim nesmrtelnost. A ty jí dáš nesmrtelnost, viď, Anthony?”

Němě a s pláčem souhlasně přikývl. Nebyla to ani tak slova, která ho přesvědčila, ale spíš skutečnost, že to byla její slova, vyřčená naléhavým hlasem. Ukonejšila jeho strach, zlomila jeho podezíravý odpor. Cítil se u ní v bezpečí. V bezpečí, takže se mohl vzdát pláči, který se mu neodbytně dral do hrdla.

„Chudáčku Anthony!” Pohladila ho po vlasech. „Chudáčku Anthony! Není proti tomu pomoc, bude to vždycky bolet — vždycky. Nikdy na ni nebudeš myslet bez bolesti. Ani čas tě nemůže zbavit všeho toho utrpení, Anthony.”

Umlkla a dlouho seděla mlčky — myslela na svého otce, myslela na svého muže. Ten stařec, tak mohutný, tak majestátní jako prorok — a potom v židli na kolečkách, ochrnutý a nějak zmenšený, jako by se smrskl, s hlavou ke straně, s poslintaným bílým plnovousem, sotva schopný řeči… A ten muž, za kterého se provdala z obdivu k jeho síle, z úcty k jeho přímočaré poctivosti; provdala se za něho a pak zjistila, že ho nemiluje, že ho nemůže milovat. Protože se přesvědčila, že jeho síla

76$

je chladná, bez velkodušnosti; že jeho přímočará poctivost je příkrá a krutá. A utrpením v dlouhé poslední nemoci zatrpkl a zatvrdil se ještě víc. Zemřel nesmiřitelný, až do konce se vzpíral její něžnosti.

„Ano, vždycky tě to rozesmutní a bude tě to bolet,“ pokračovala. „Ale copak si můžeme přát, aby tomu bylo jinak?“ A v hlase jí zazněla vášnivá hrdost, skoro vzdorná. „Přece bys nechěl zapomenout na svou matku, viď, Anthony? A nechtěl bys, aby ti na ní přestalo záležet, že ne? Jen proto, abys nemusel trochu trpět. Tohle bys přece nechtěl, viď?“

Rozplakal se skoro nahlas a zavrtěl hlavou. A bylo to úplně pravda. V té chvíli se nechtěl vyhnout utrpení. Naopak, jako by se mu tím nějak ulevilo, že trpí nesmírným zármutkem. A tuhle ženu miloval, protože ho dovedla přimět, aby trpěl.

Paní Foxová se sklonila a políbila ho. „Chudáčku Anthony!“ opakovala stále. „Chudáčku Anthony!”

Na Velký pátek pršelo, ale v sobotu se počasí změnilo a velikonoční neděle byla symbolicky zlatá, jakoby schválně, jakoby v podobenství. Kristovo vzkříšení a obrození přírody — dvě podoby téhož tajemství. Sluneční zář, oblaka jako úlomky mramorových soch na bledě modrém nebi jako by nějak tajuplně a nevyjádřitelně potvrzovaly všechno, co říkala paní Foxová.

Nešli do kostela, seděli na trávníku a ona jim nahlas předčítala nejdříve kousek bohoslužebného textu pro velikonoční neděli, potom výňatky z Renanova Života Ježíšova. Když ji Anthony poslouchal, hrnuly se mu slzy do očí a pociťoval nevýslovnou touhu, aby byl dobrým člověkem, aby vykonal něco krásného a ušlechtilého.

V pondělí k nim přijela skupina dětí z předměstských brlohů chudiny pobýt celý den v zahradě a na palouku za ní. V Bulstrode by se jim kluci posmívali a urážlivě by si jich nevšímali. Protivné, zanedbané děti, a až vyrostou, budou z nich běhny a pobudové. Ale tady to bylo jiné. Paní Foxová je proměnila v nešťastné děti, které patrně za celý život už víckrát nespatří venkovskou krajinu.

77$

„Ubohé děti!“ řekl jí Anthony, když přišly. Ale přestože se snažil, seč mohl, aby s nimi pocítil soustrast, ačkoli si to s dobrou vůlí umínil, přece se tajně bál těch zakrslých, ale přitom hrozně dospělých hošíků; ačkoli slíbil, že si s nimi bude hrát, bál se jich a proto je neměl rád. Zdáli se mu nesmírně cizí. Jejich špinavé záplatované šaty, jejich vyšlapané boty na něho působily jako cize zbarvená pokožka; jejich londýnské nářečí mu připadalo jako čínština. Už jejich zevnějšek u něho budil provinilé rozpaky. A pak to, jak se na něho dívali, s posměšnou závistí kvůli jeho novým šatům a jeho cizím způsobům, jak ti smělejší z nich si o něm se smíchem špitali. Smáli se Brianovi, že koktá, a Brian se smál s nimi, a za chvilku se přestali smát, nebo se smáli už jen přátelsky a skoro vlídně. Anthony se naopak tvářil, jako by si jejich posměšků nevšímal. Vždycky ho učili, výslovně a zároveň na příkladném chování dospělých, že gentleman takové věci vůbec nebere na vědomí, protože to je pod jeho důstojnost. A tak se choval, jako by jejich smích neexistoval. A oni se smáli dál (mirv1).

Měl zlost, že se s nimi celé dopoledne musel honit a hrát si na schovávanou. Jenže při obědě to bylo ještě horší. Nabídl se, že pomůže u stolu obsluhovat. Ta práce sama by ještě byla ušla. Ale dvacet dětí pohromadě v jídelně tak nesnesitelně páchlo chudobou — jako lidé v lollingdonském kostele, jenže mnohem hůř — že si při obědě musel několikrát odskočit, aby si odplivl do klozetu. „Čpí to tu bakteriémi!” slyšel každou chvíli matčin zlostný ustrašený hlas. A když se ho paní Foxová na něco zeptala, musel jen přikývnout a zavřenými ústy vydat nezřetelný zvuk — kdyby promluvil, musel by napřed polknout. Ale co polknout? Protivilo se mu na to jen pomyslet.

„Ubohé děti!“ řekl znovu, když stál s paní Foxovou a s Brianem před vchodem do domu a díval se za nimi, jak odcházejí. „Ubohé děti!“ A když mu paní Foxová děkovala za to, jak se přičinil, aby je pěkně pohostili, zastyděl se za své pokrytectví.

A když potom odešel nahoru do učebny, řekla paní

78$

Foxová Brianovi: „Děkuji také tobě, miláčku, byl jsi opravdu skvělý.“

Brian zavrtěl hlavou a zarděl se radostí. „T-to všechno j-jen ty,“ řekl; a najednou, protože ji tolik miloval, že je tak hodná, tak báječná, pocítil, jak se mu do očí nahrnuly slzy.

Šli spolu do zahrady. Položila mu ruku na rameno. Slabě voněla kolínskou vodou, a docela znenadání (a jako by i tohle nějak souviselo s tím, že je tak báječná) vyšlo slunce z mraků.

„Podívej se na ty božské narcisy!” zvolala hlasem, který působil, že všechno, co řekla, připadalo Brianovi jaksi pravděpodobnější než pravda sama. „A mé srdce se plní radostí…‘ Pamatuješ se Briane?“

Přikývl, zardělý, s očima rozzářenýma.

„A t-tančí..

„Tančí s narcisy.“ Přitiskla ho k sobě ještě víc. Zmocnilo se ho nevýslovné štěstí. Mlčky šli dál. Při každém kroku jí šustily sukně — jako moře, pomyslel si Brian; moře ve Ventnoru tehdy loni, kdy nemohl spát, jak vlny bušily na písčité pobřeží. Ležel potmě, poslouchal vzdálené oddychování moře a měl strach, ale hlavně mu bylo smutno, hrozně smutno. Jenže v matčině přítomnosti jeho vzpomínky na ten strach, na ten hrozný, bezdůvodný smutek najednou zkrásněly; a zároveň jako by se ta jejich krása obrážela v ní, takže mu připadala ještě krásnější. Jak se s šustotem procházela sem a tam po slunném palouku, jako by nějak tajuplně ztělesňovala tu temnou větrnou noc, ty neúnavně dorážející vlny.

„Chudáček Anthony!“ řekla paní Foxová po dlouhém mlčení. „Je to kruté, je to hrozně kruté.” A kruté i pro nebožku Maisii, pomyslila si. To půvabné stvoření, tak unylé, tak zamlklé, tak snivě zamyšlené, a pak její náhlé záchvaty smavé čilosti — co má takové stvoření co dělat se smrtí? A konec konců i s rozením? Maisie jako vychovatelka malého děcka — to je skoro stejně nesmyslná představa jako mrtvá Maisie.

„Je to jistě str-str …“, ale slovo ,strašné’ nechtělo ven. „Je to jistě hr-hrozné,“ řekl Brian namáhavě obcházeje

79$

překážku, kdežto jeho vzrušení pádilo napřed a propukalo v imaginárních výbuších nevyjádřitelných a nevyslovitelných slov, „nemít matku”.

Paní Foxová se něžně usmála, sklonila se a chvilku mu přitiskla tvář na vlasy. „Je to také hrozné nemít syna,” řekla a uvědomila si při tom, že ta slova jsou ještě pravdivější, než zamýšlela — že jsou nějak záhadně a ještě významněji pravdivá, když si je promítne do svého dřívějšího života. Vyřkla je v souvislosti s přítomností; ale kdyby bylo hrozné nemít ho teď, jak neporovnatelně strašnější by to bylo bývalo tehdy, kdy jejího otce ranila mrtvice, a v letech manželovy nemoci. V oněch dobách utrpení a naprostého duševního vyčerpání byla její láska k Brianovi to jediné, co jí zbylo. Ach, nemít syna by tehdy bylo bývalo strašné, opravdu strašné!

KAPITOLA X

16. ČERVNA 1912

Knihy. Stůl v Anthonyho pokoji byl jimi zavalený. Pět velkých svazků Baylea v anglickém vydání z roku 1738. Summa contra Gentiles v překladu Rickabyho. De Gourmontův Probléme du Style. Cesta k dokonalosti. Dostojevského Zápisky z podzemí. Tři svazky Byronových Listů. Dílo sv. Jana z Kříže ve španělštině. Wycherleyovy divadelní hry. Leeovy Dějiny kněžského celibátu.

Kéž by člověk měl dva páry očí! pomyslel si Anthony po návratu z procházky — jako Janus. Mohl by současně číst Candida i Následování. Život je tak krátký a knih bezpočtu. Rozkošnicky se sklonil nad stolem a namátkou otevřel hned jednu knihu, hned druhou. „Nechtěl se zprvu položit,“ četl, „a pak se mu krk nevešel do otvoru, takže kněz musel jeho výkřiky přehlušovat ještě hlasitějšími exhortacemi. Dřív než zrak mohl postřehnout ránu, byla hlava dole; jenže odsouzenec se pokoušel stáhnout hlavu zpátky, ačkoli ji vlasy táhly dopředu, a tak byla první hlava sťata až nad ušima; ostatním se

80$

ji podařilo useknout přesněji. Při první popravě mě zalilo horko, vyschlo mi v ústech a třásl jsem se tolik, že jsem stěží mohl udržet v ruce kukátko…“ „Protože pocit štěstí je zvláštní výsadou inteligentního tvora, musí u inteligentního tvora souviset s něčím, co je pro něho příznačné. Jenže chtíč není příznačný pro inteligentní bytost, nýbrž vyskytuje se u všech živočichů, ačkoli různě u různých tvorů. Vůle jakožto chtíč není příznačnou vlastností inteligentního tvora jinak než v závislosti na inteligenci, avšak inteligence sama o sobě je příznačná pro inteligentního tvora. Proto pocit štěstí je v podstatě hlavním funkčním projevem intelektu spíše než aktem vůle…“ „Ani v nejtajnějším koutku duše nikdy jsem nemohl myslit na lásku jako na něco jiného než zápas, který počíná nenávistí a končí mravním ujařmením …“ „Jářku, já nechci být paroháčem, a je tu nebezpečí, že tohle by mohlo ze mne udělat paroháče!“ ,No, a vyléčil sis už posledního tripla?’..„La primera noche o purgación es amarga y’terrible para el sentido, como ahora diremos. La segunda no tiene comparación, porque es horrenda y espantáble para el espíritu.. „Jak se mi zdá, četl jsem někde, že precióznost dospěla tak daleko, že dámy neříkají J’al mangé des confitures, nýbrž fitures. Kdyby to takhle šlo dál, musela by se ze Slovníku Francouzské akademie vyškrtat víc než polovina slov …“

Anthony se nakonec posadil s dýmkou k Cestě k dokonalosti. Když za hodinu přišel Brian, byl už u Modlitby pokojných.

„Pr-pracuješ?“ zeptal se Brian.

Anthony zavrtěl hlavou.

Brian si sedl. „P-přišel jsem s-se z-zeptat, je-jestli je t-třeba j-ještě n-něco z-zařídit n-na z-zítřek.“ Do Oxfordu měli přijet na celý den paní Foxová s Joan Thursleyovou a pan a paní Beavisovi. Brian s Anthonym si smluvili, že je společně pohostí.

Pivo nebo Sauterne? Humrovou majonézu nebo studeného lososa? A kdyby pršelo, co by bylo nejlíp naplánovat na odpoledne?

81$

„Jdeš dnes večer na Fabiánce?“ zeptal se Brian, jakmile skončili poradu o přípravách na příští den.

„Ovšem,” odpověděl Anthony. Večer měly být volby předsedy pro příští období. „Bude to ostrý boj mezi tebou a Markem Staithesem. Budeš potřebovat každý hlas, který můžeš sehnat…”

Brian mu skočil do řeči. „Já jsem se kandidatury vzdal.”

„Ty ses vzdal? A proč?”

„Z r-různých d-důvodů.“

Anthony na něho pohlédl a zavrtěl hlavou. „To se ví, mně by se nikdy ani nesnilo kandidovat. Nedovedu si představit nic nudnějšího než být předsedou nějaké organizace.” Vždyť už stačí vůbec k nějaké patřit. Proč se má člověk nechat nutit, aby volil, když nechce volit; aby se vázal nějakou soustavou stanov, když chce být svobodný; aby se do něčeho zaplétal sdružováním, když by pravděpodobně nejraději zůstal sám; aby předem sliboval, že se v udanou dobu dostaví na udané místo? Brian ho jen s největší nesnází přemluvil, aby se stal členem Fabiánské společnosti; nebyl nikdy členem žádné jiné. „Nepředstavitelná nuda,” dodal s důrazem. „Jenže když se člověk už rozhodne kandidovat, proč od toho utíkat?”

„Mark se h-hodí líp za př-předsedu n-než já.”

„Bude bezohlednější, jestli myslíš tohle,”

„A p-pak, vždyť o t-to t-tolik stál, aby h-ho zv-zvolili,“ začal Brian; ale hned se zarazil, jako by se v něm najednou ozvalo svědomí. Anthony by si mohl myslet, že chce Marka Staithese kritizovat, že si osobuje právo povyšovat se nad ním. „Asi v-věří, že s-se d-dobře osvědčí,” dodal honem. „Kd-kdežto já … Pr-proto jsem si opravdu m-myslel…“

„Totiž myslel sis, že by ses mu mohl posmívat.”

„Ne — n-ne!” zvolal Brian zarmouceně. „T-to n-ne!”

„Kohout na smetišti,” pokračoval Anthony nedbaje na Brianův protest. „Musí být kohoutem — třeba jenom na malinkatém fabiánském smetišti.” Zasmál se. „Chudák Mark! Jsou to asi pro něho muka, že se nemůže

82$

dostat na vršek smetiště! Naštěstí mně jsou milejší knihy.” Něžně pohladil sv. Terezii. „Ale mrzí mě, že jsi rezignoval. To bych se nasmál, kdybys Marka porazil a on se pokoušel předstírat, že si z toho nic nedělá. Po volbách máš mít přednášku, že?“ zeptal se.

Brian přikývl — ulevilo se mu, že Anthony zavedl hovor jinam. „O s-syn …“

„Sinekurách?”

„Syndikalismu.”

Oba se dali do smíchu.

„Je to zvláštní, když se člověk nad tím zamyslí,” řekl Anthony, jakmile se přestal smát, „jak pouhá zmínka o tom, že by se mohlo socialistům přednášet o sinekurách, může se zdát skoro — no, vlastně jako urážka.” Zavrtěl hlavou. „Je to, jako by někdo chtěl křížit ovečku s vlkem.”

„Mohl bys m-mluvit o s-sinekurách, kd-kdybys z-začal od dr-druhého k-konce.“

„Od kterého?”

„S-sociálního. Organizovat sp-společnost t-tak d-dobře, že b-by se z čl-člověka j-jednoduše n-nemohl stát sin-sinekurista.”

„Ale myslíš opravdu, že by taková společnost byla možná?”

„S-snad,” řekl Brian pochybovačně — pomyslil si, že by změna společenského řádu asi těžko vykořenila mrzké lidské tužby, že by je snad ani nemohla odsoudit, leda jen kdyby se uplatňovaly přespříliš bezohledně. „J-já n-nevím,“ prohlásil nakonec.

„Já také nevím, jestli bys dokázal víc než jen tyhle lidské tužby přenést z jedné sféry do jiné. Vždyť tohle jsme už udělali. Vezmi například závist a ctižádost. Dříve se projevovaly ve sféře tělesného násilí. Teď máme společnost zorganizovanou tak, že jim nezbývá než projevovat se výhradně v oblasti ekonomického soutěžení.”

„K-které chceme v-vyhladit.“

„Aby znovu přišlo do módy fyzické zápolení?”

„T-tohle by s-se t-ti asi l-líbilo, že?” řekl Brian. A se smíchem dodal: „T-ty jsi hr-hroznýl”

83$

Odmlčeli se, Brian roztržitě vzal do ruky Cestu k dokonalosti, začal v knize listovat, přečetl tu a tam řádku nebo odstavec. Pak ji s povzdechem zavřel, položil zpátky na místo, zavrtěl hlavou a řekl: „N-nemohu p-pochopit, pr-proč čteš t-tyhle věci. T-totiž když t-tomu n-nevěříš.“

„Ale já tomu věřím,“ tvrdil Anthony. „Ovšem ne těm ortodoxním výkladům. Ty jsou samozřejmě blbé. Ale těm skutečnostem. A věřím v základní metafyzickou teorii mysticismu.“

„Chceš ř-říct, že s-se m-můžeš dostat k pr-pravdě n-nějakým př-přímým s-spojením s ní?“

Anthony přikývl. „K těm nejcennějším a nejdůležitějším pravdám jen touhle cestou.”

Brian seděl chvíli mlčky, lokty opřené na kolenou a protáhlý obličej v dlaních, s očima upřenýma na podlahu. Nakonec řekl, ani nepozdvihl oči: „T-tak se m-mi zd-zdá, ž-že h-honíš z-zajíce a ten z-z…“

„Se honí se psy,” dořekl Anthony.

Brian přikývl. „Up-uplatňuješ skepticismus pr-proti n-náboženství — vlastně p-proti k-každému idealismu,” pokračoval a myslel na to, jak rád Anthony ostrým posměchem shazuje každý entuziasmus, který se mu zdá přehnaný. „A up-uplatňuješ t-tyhle věci —“ ukázal na Cestu k dokonalosti — „pr-proti v-vědeckému a-argumentu, kdy-kdykoli se t-ti to h-hodí d-do kr-krámu.“ Než Anthony odpověděl, znovu si zapálil dýmku. „A proč by člověk vlastně neměl využít výhod z obou stran?” zeptal se a dohořelou zápalku odhodil do krbu. „Ze všech stran — proč ne?”

„j-jenže s-soustavnost, j-jednostrannost…“ „jednostrannost neuznávám. Pro mě má cenu nejúplnější mnohostrannost. Je naší povinností rozvíjet své schopnosti — všechny své schopnosti. A ne se hloupě soustředit jenom na jednu. Jednostrannost!” opakoval. „Jednostranné jsou například ústřice. A mravenci.“ „A t-taky sv-světci.”

„Dobrá — to mě jen utvrzuje v mém rozhodnutí, že nikdy nebudu svatý.”

84$

„Ale c-copak m-může člověk n-něco v-vykonat, k-když n-není j-jednostranný? T-to je př-přece pr-první p-podmínka k-každého k-konání!“

„A kdo ti řekl, že chci něco vykonat?“ otázal se Anthony. „Nechci. Chci jen co nejúplněji být. A poznávat. Pokud konání ovšem je poznávání, jsem absolutně pro, bezpodmínečně.“ Hlavičkou dýmky ukázal na knihy na stole.

„J-jenže n-neuznáváš b-bezpodmínečně t-tohle p-poznání,“ namítl Brian a ukázal na Cestu k dokonalosti. „M-modlitby a p-půst a makové v-věci.“

„Protože to není vědění, je to zvláštní druh zkušenosti. Mezi věděním a zkušeností je ohromný rozdíl. Například mezi učením se algebře a vyspáním se se ženskou.”

Brian se neusmál. Pořád upíral oči na podlahu a zeptal se: „T-ty nemyslíš, že m-mystická zk-zkušenost p-přivádí člověka k pr-pravdě?“

„Asi tak jako spaní se ženskou.”

„O-opravdu?” K téhle otázce se Brian musel přinutit. Takové rozhovory neměl rád, a ještě více je neměl rád od té doby, co miloval Joan — miloval, a přesto (měl proto na sebe zlost) po ní mrzce, hříšně toužil…

„Jestliže je to se ženskou správného druhu,” odpověděl Anthony s povýšenou tváří znalce, jako by to byl už vyzkoušel se ženami nejrůznějšího druhu. Jenže ve skutečnosti byl panic, ačkoli by se byl styděl přiznat se k tomu.

„N-nemusíš se t-tedy ob-obtěžovat p-postěním,“ řekl Brian znenadání ironicky.

Anthony se ušklíbl. „Já se úplně spokojím jen tím, že vím o cestě k dokonalosti.”

„M-myslím, že b-bych ji t-také chtěl o-osobně z-zakusit,“ řekl Brian za chvíli.

Anthony zavrtěl hlavou. „Nestojí to za to,“ řekl. „Tohle je ta potíž s každou jednostrannou činností: člověk za ni platí osobní svobodou. Přitlačí ho to ke zdi. Je vězeň.”

„Ale kd-když chceš b-být s-svobodný, m-musíš b-být v-vězeň. To je p-podmínka s-svobody — opr-opravdové s-svobody.”

85$

„Opravdové svobody!“ Anthony ta slova parodoval zpěvavým hlasem kněze. „Takovéhle argumenty mám moc rád. Kontrastem něčeho není opak, kdepak, není! Je to ta věc sama, ale tak, jak je doopravdy. Pivovarské časopisy jsou plné článků o tom, jak je krásná opravdová střídmost. Obyčejná střídmost znamená prostě nepít lihoviny, ale opravdová střídmost, opravdová střídmost je něco mnohem rafinovanějšího.”

Anthony se na chvíli odmlčel a pak pokračoval: „Opravdová střídmost je láhev červeného vína při každém jídle a po večeři tři dvojité whisky. Já osobně jsem úplně pro opravdovou střídmost, protože střídmost nesnáším. Jenže jsem rád svobodný. A proto nemohu ani slyšet o opravdové svobodě.”

„Ale t-to jí n-nikterak n-nevadí, aby b-byla o-opravdovou s-svobodou,“ umíněně prohlásil Brian.

„Co znamená pojmenování?” pokračoval Anthony. „Odpověď zní: prakticky všechno, je-li to dobré pojmenování. Svoboda je báječné pojmenování. Proto ho tak rád používáš. Když vězení pojmenuješ opravdová svoboda, tak si myslíš, že lidi nalákáš do vězení. A nejhorší je, že máš úplně pravdu. Pojmenování znamená pro většinu lidí víc než sama věc. Půjdou za tím, kdo je co nejčastěji a nejhlasitěji opakuje. A ,opravdová svoboda’ je ovšem lepší pojmenování než svoboda tout court. Pravda patří k magickým pojmenováním. A když je spojíš s kouzelným slovem ,svoboda’, má potom strašlivý účinek.” Odmlčel se a pak změněným tónem, jakoby v závorkách, pokračoval: „Je to zvláštní, že se nemluví o opravdové pravdě. Asi proto, že to zní příliš divně. Opravdová pravda, opravdová pravda,” opakoval pokusně. „Ne, tohle zřejmě nejde. Je to jako beri-beri nebo wagga-wagga. Černošská hatmatilka. Nikdo by to nemohl brát vážně. Jestli chceš lidem zpříjemnit opak pravdy, musíš mu říkat duchovní pravda, nebo vnitřní pravda, nebo vyšší pravda, nebo dokonce …“

„Vždyť p-před chvíli jsi s-sám ř-řekl, že j-je n-nějaká v-vyšší pr-pravda. N-něco, k čemu se m-můžeš d-dostat j-jen m-mysticky. S-sám si o-odporuješ.“

86$

Anthony se zasmál. „To patří k výsadám svobody. A mimo to je tu ještě rozdíl mezi poznáním a zakoušením,” dodal vážněji. „Poznaná pravda není totéž jako zakoušená pravda. Měla by pro ně existovat dvě rozdílná pojmenování.”

„T-ty se d-dovedeš v-vykroutit z-ze všeho.”

„Ze všeho ne,” namítl Anthony. „Vždycky tu bude tohle. Znovu ukázal na knihy. „Vždycky vědomosti. Vězení vědomostí — protože vědění je ovšem také vězení. Jenže v tomhle jsem vždycky ochoten uvíznout.”

„Vž-vždycky?” otázal se Brian.

„Proč ne?”

„Je t-to m-moc ve-velký př-přepych.“

„Naopak. Znamená to odříkat se rozkoší a žít jenom pro lopotnou práci.”

„Ale t-ta je t-taky r-rozkoš.“

„Ovšem. Ale copak člověk nesmí pracovat s rozkoší?”

Brian přikývl. „J-jenže t-tohle je n-něco tr-trochu jiného,” řekl. „Člověk n-nechce v-využívat svých v-výsad.”

„Ta má je jen malá,” řekl Anthony. „Asi šest liber týdně,” dodal — přesně tolik mu vynášelo dědictví po matce.

„P-plus to o-ostatní.”

„Co ostatní?”

„Š-štěstí, že m-máš v t-těch věcech n-náhodou z-zálibu.” Natáhl ruku a dotkl se svazku Baylea. „A n-nadání.”

„Nebudu přece ze sebe uměle dělat hlupáka!” namítl Anthony. „Ani ty nemůžeš.”

„N-ne, ale t-to, co m-máme, m-můžeme věnovat n-něčemu jinému.”

„Něčemu, pro co se nehodíme,” uštěpačně podotkl Anthony.

Brian si jeho posměchu nevšímal a ještě vášnivěji a vážněji pokračoval: „N-například m-můžeme d-děkovat Bohu.”

„Za co?”

„Z-za všechno, č-čeho s-se n-nám d-dostalo. Př-předně z-za p-peníze. A p-pak za v-vědomosti, schopnost tv-tv…“

87$

Chtěl říci schopnost tvořit, ale musel se spokojit s „dělat věci“. „B-být uč-učencem nebo u-umělcem — t-to je j-jako př-přičiňovat se o vl-vlastní s-spásu. Ale j-je tu ještě kr-království Boží. Č-čeká, aby s-se u-uskutečnilo.“

„To mají udělat Fabiánci?” zeptal se Anthony naschvál naivně.

„M-mimo o-ostatní.“ Chvíli se odmlčel. Mám to říct? zaváhal pochybovačně. Mám to povědět? A náhle jako by se protrhla hráz, a příval smetl jeho nerozhodnost. „Já jsem si umínil, že budu až do třiceti let d-dál st-studovat filosofii a l-literaturu a h-h-historii,“ řekl nahlas a pronesl ta slova s tak prudkým návalem citu, že téměř bezdečně musel vstát a vzrušeně přecházet po pokoji. „A p-pak b-bude n-na čase d-dělat n-něco jiného. Ú-účinnějšího.“

„Účinnějšího?” tázavě opakoval Anthony. „V jakém smyslu?”

„P-působit na lidi. Aby s-se m-mohlo usk-uskutečnit k-království Boží..Toužil tak nesmírně, aby to Anthonymu vysvětlil, že až oněměl.

Když ho Anthony poslouchal a pozdvihl oči k jeho vášnivě rozhorlenému obličeji, cítil, jak ho to hluboce dojímá, až do bytostného jádra — dojímalo ho to, a právě proto ihned podlehl jakémusi nutkání, jakoby v sebeobraně, aby se vlastnímu i Brianovu vzrušení posměšně vzepřel. „Třeba umývat nohy chuďasům,” navrhl, „a utírat jim je svými vlasy. Jenže tohle by nešlo, kdybys předčasně zplešatěl.”

Ale když Brian odešel, Anthony se zastyděl za své hanebné vtipkování a za to, že se k němu snížil tak lehkovážně, automaticky — jako sebou zacuká nafouklá žába, když se jí na kůži kápne kyselina. Pitomá reakce.

„Zatraceně!” řekl nahlas a vzal do ruky knihu.

Znovu se zahloubal do Cesty k dokonalosti, a náhle uslyšel kopnutí do dveří a hlas úmyslně příkrý, aby zněl jako hlas roťáka při vojenské přehlídce, vykřikl jeho jméno.

„Ty proklaté schody!“ řekl Gerry Watchett a vešel do pokoje. „Jak můžeš k ďasu bydlet v té špinavé díře?“

88$

Gerry Watchett měl světlou pleť, drobný skoro bezvýrazný obličej a zvlněné zlatohnědé vlasy. Byl to hezký mladík, ale hezký skoro jako děvče, přestože byl velký a statný. Pro náhodného pozorovatele měl cosi arkadicky svěžího a nevinného, ale při bystřejším zkoumání to nějak popíraly jeho tvrdě drzé modré oči, trochu posměšně pohrdlivé úsměvy, které se mu chvílemi kmitly vobličeji, jeho překvapivě hrubé ruce a tlusté prsty s krátkými nehty.

Anthony mu ukázal na lenošku. Ale Gerry zavrtěl hlavou. „Ne, mám naspěch. Přiběhl jsem ti jen říct, že dnes musíš s námi na večeři.”

„Ale já nemohu.”

Gerry se zamračil. „Proč ne?”

„Mám schůzi Fabiánců.”

„A tomu ty říkáš důvod, proč nemůžeš s námi na večeři?”

„Když jsem to už slíbil…”

„Mohu tě tedy čekat v osm?”

„Ale opravdu …”

„Neblázni! Co na tom záleží? Copak máš rande s mateří?”

„Ale jak se mám vymluvit?”

„Jak chceš, k ďasu! Řekni třeba, že se ti právě narodila dvojčata.”

„Tak dobrá,” souhlasil nakonec Anthony.

„Mockrát děkuju,” řekl Gerry posměšně zdvořile. „Kdybys nepřišel, přerazil bych ti páteř. Tak na shledanou.” U dveří zůstal stát. „Bude tam Bimbo Abinger a Willie Monmouth a Scroope. Chtěl jsem taky pozvat protivu Gorčakova, ale ten hlupák se v poslední chvíli rozstonal. Proto jsem přišel pozvat tebe,” dodal s klidem a věcně, a tohle Anthonyho urazilo ještě víc než úmyslná nehoráznost. Gerry se obrátil a odešel.

„M-máš ho rád?” zeptal se ho jednou Brian, když náhodou mezi nimi padlo Gerryho jméno. Ta otázka vyvolala v Anthonyho svědomí nepříjemnou ozvěnu, a proto Briana uštěpačně odbyl, úplně zbytečně, že samozřejmě má Gerryho rád. „Proč bych s ním jinak chodil?” dodal

89$

a pohlédl na Briana zlostně podezíravě. Brian se na to vůbec neozval, a ta otázka se jako bumerang odrazila zpátky na tazatele. Jenže proč vlastně chodí s Gerrym? Vždyť ho samozřejmě nemá rád; Gerry ho urazil a pokořil a on přece ví, že by ho znovu urazil a pokořil pod nejnepatrnější záminkou — udělal by to jen pro legraci, protože ho baví lidi pokořovat, protože má vrozené nadání působit bolest. Proč tedy, proč?

Jen ze snobismu, musel si Anthony přiznat — v něm částečně vězí to zahanbující tajemství. Je to hloupé a směšné, ale přesto je pravda, že se mu líbí sdružovat se s Gerrym a s jeho přáteli, být důvěrný s těmi mladými aristokraty a plutokraty a zároveň o sobě vědět, že je převyšuje inteligencí, vkusem a úsudkem ve všem, na čem skutečně záleží — lichotí to jeho ješitnosti.

Ti mladí barbaři uznávají jeho intelektuální nadřazenost a očekávají, že se jim za jejich obdiv odvděčí tím, že je bude bavit. Je s nimi důvěrný, ano, ale zrovna tak, jako byl Voltaire důvěrný s Bedřichem Velikým, jako Diderot s carevnou Kateřinou. Není tak snadné rozeznat dvořana-filosofa od dvorního šaška.

Po nějakém jeho vtipném výpadu řekne Gerry s upřímným obdivem, ale zároveň povýšeně, urážlivě: „Bravo, profesore!” Nebo: „Ještě jeden drink pro našeho profesora” — jako by byl italský flašinetář a vyhrával jim za drobné mince.

Vzpomínka na to pokoření Anthonyho pálilo, jako by ho píchla vosa. Najednou se prudce vymrštil z lenošky a zamračeně začal přecházet sem a tam po pokoji.

Snob ze středních vrstev, trpěný, protože umí bavit. Nesnesitelně urážlivé pomyšlení. Proč si to dám líbit? žasl. Proč jsem takový zatracený hlupák? Napíšu Gerrymu, že nemohu přijít. Ale čas míjel — a pořád nic nenapsal. Vždyť to také má svoje výhody, pomyslel si, poskytuje mi to také určité uspokojení. Večer s Gerrym a jeho přáteli je veselý, poučný. Je veselý a poučný ne proto, co říkají nebo co si myslí — jsou přece většinou hloupí, bezedně nevzdělaní — ale proto, že jsou takoví, jací jsou, vlivem okolností. Protože zásluhou svých peněz

90$

a svého postavení mohou skutečně žít v takové svobodě, jakou si on sám jen představuje nebo o jaké čítá. Pro ně většinou vůbec neexistují takové překážky, jaké se mu pořád staví do cesty. Dovolují si jako samozřejmost věci, jichž se on dopouští jen v teorii a které si dokonce musí sám před sebou ospravedlňovat všemožnými pomůckami opatrně zvrácené metafyziky, důmyslně padělané mystické teologie. Ti nevzdělaní barbaři mají co děkovat jen daným sociálním a ekonomickým podmínkám za to, že si docela přirozeně mohou dovolit takové počínání, jaké si on vůbec netroufá dovolit, ani když si přečetl, co Nietzsche napsal o nadčlověku nebo Casanova o ženách. Oni nemusí ani studovat Pantanjaliho nebo Jacoba Boehma, aby si našli výmluvy, proč se opájejí vínem a smyslnými rozkošemi; ožírají se vínem a mají holky prostě jen tak, jako by se povalovali v ráji. Pohlížejí na život nikoli nesměle a s omluvami, jako na něj pohlíží on, nikoli roztouženě, za neviditelnou mříží, ale s klidnou a blaženou jistotou těch, kdo jsou přesvědčeni, že to je vůle Boží, aby se vesele bavili, a z Božího úradku jim jejich bližní musí bezvýhradně schvalovat všechny choutky.

Pravda, i oni jsou omezováni — svými předsudky; také oni se jako chudák Brian v určitých případech ochotně uzavírají do vězení svého zákoníku. Ale ty zákony a předsudky jsou jim diktovány jejich vlastní kastou; a proto on se jim nemusí podřizovat. Jejich příklad ho osvobodil z řetězů, jimiž ho spoutala výchova, ale jejich příklad nemá moc ho přikovat k těm druhým řetězům, v nichž se oni vláčejí životem. On v jejich společnosti přestává podléhat vnuceným příkazům slušnosti, strachu z veřejného mínění, který ho ochrnuje, a zábranám, které mu vštípila výchova rozšafných středních vrstev. Ale když pohoršený Bimbo Abingor ani nechce slyšet o návrhu, aby prodal svůj obrovský starý dům, který mu ujídá málem tři čtvrtiny příjmů, nebo když si Scroope naříká, že musí kandidovat do parlamentu, protože v jejich rodině nejstarší syn vždycky zasedá v Dolní sněmovně, než zdědí šlechtický titul,

91$

pociťuje on, Anthony, jen ironický údiv jako badatel, který pozoruje groteskní náboženské obřady nějakého černošského kmene. Rozumová bytost se nedá obrátit na pohanský kult, ale nebude jí proti mysli příležitostně se trošku stát barbarským divochem. Pohanský kult vyžaduje přijetí různých tabu, stát se divochem znamená svobodu. Opravdovou svobodu! ušklíbl se Anthony; vrátila se mu zas dobrá nálada a rovnováha. Zajisté. Ale má důvod, ospravedlnění pro svůj snobismus. A chtějí-li si ti urození mladí barbaři z něho dělat dvorního šaška, tak ať si poslouží — musí jim přece nějak platit za to, že mu poskytují svobodu. Za spolčování s Fabiánci nemusí platit ničím — jenže mohou mu poskytnout tak málo! Socialistické doktríny snad do jisté míry osvobozují v oblasti praktického života.

„je mi hrozně líto,“ naškrábal v dopise Brianovi, „ale teprve teď jsem si vzpomněl, že jsem pro dnešek už rezervovaný někde na večeři.” (Rezervovaný” byl oblíbený výraz jeho otce — a Anthony jej obvykle nesnášel jako protivně afektovaný. Ale když psal tu lež, ukázalo se, že mu samočinně přišel do pera.) „Bohužel” (to také bylo oblíbené slovo jeho otce) „si nemohu vyslechnout tvou přednášku! Rád bych se z toho nějak vyvlékl, ale nevím jak. Tvůj A.”

Když přišlo na stůl ovoce, byli všichni už dost opilí. Gerry Wachett vyprávěl Scroopovi o německé baronce, kterou měl na lodi cestou do Egypta. Abinger sice neměl posluchače, ale recitoval oplzlou rýmovačku na všelijaké pověstné osobnosti z minulosti, zvěčněné v naučném slovníku národní biografie. Ted a Willie se zuřivě přeli o nejlepší způsob střílení tetřívků. Jediný z celé společnosti mlčel Anthony. Měl v té chvíli choulostivě příjemný pocit a mluvení by mu jej mohlo překazit. Poslední pohár šampaňského z něho udělal obyvatele nového světa, nesmírně krásného a vzácného a významného. V záři svíček měl dojem, že jablka a pomeranče ve stříbrné míse jsou velikánské drahokamy, že každá sklenka obsahuje nikoli víno, ale veliký žlutý beryl,

92$

tvrdý a průsvitný. Růže měly atlasový lesk a třpytivě pevný tvar, jaký má jen kov nebo sklo. I každý zvuk jako by byl zmražený a krystalický. Slova rýmovačky mu zněla v sluchu jako střípky broušeného nefritu a ta prudká zbytečná hádka o tetřívcích mu připadala jako vodopád v zimě. Le transparent glacier des vols qul n’ont pas fui, pomyslel si v rozkošně povznesené náladě. Všechno bylo nadpřirozeně zářivé a zřetelné, ale zároveň tak vzdálené, kupodivu tak bezvýznamné! Obličeje seskupené kolem stolu, zjasněné okolním šerosvitem, byly jakoby viděné skleněnou tabulí v osvětleném akváriu. A to akvárium bylo nejen něco vnějšího, ale tajuplně také v něm. Když skrze sklo hleděl na ty mořské květy a podmořské drahokamy, stával se sám rybou — ale geniální rybou, rybou, která zároveň byla bohem. Ichthus — Jesus Christos theu hios soter. Jeho božská ryba-duše se tam vznášela v cizím živlu a dívala se, dívala vypoulenýma očima, které všechno postřehly, všechno chápaly, ale neměly nic společného s tím, co viděly. I jeho vlastní ruce na stole před ním přestaly být jeho ve skutečném smyslu. Hleděl na ně ze své akvarijní pevnosti se stejně odtažitým blaženým obdivem, s jakým se díval na ovoce a květy nebo na ty ostatní proměněné součásti zátiší, na obličeje přátel. Krásné ruce! sestrojené — tak podivuhodně! — aby vykonávaly své nesčíslné funkce — aby dvouhlavňovou puškou mířily na ptáky v letu, aby na zámořské lodi hladily stehna německé hraběnky, aby na ubruse hrály imaginární škály, takhle. Okouzleně pozoroval pohyby svých prstů, hladké klouzání šlach pod kůží. Skvělé ruce! Jenže k němu vlastně patřily, k té rybě-duši v akváriu vyřazeném z času, zrovna tak málo jako ruce Abingerovy, loupající banán, nebo ruce Scroopovy, zapalující doutník. Nejsem mé tělo, nejsem moje pocity, nejsem ani má duše; jsem, že jsem. Om, že om. Posvátné slovo OM představuje Jeho. Bůh není omezen časem. Neboť on je přítomen ve všem, a přece od všeho odloučen…

„Hi, profesore!” Kus pomerančové kůry ho uhodil do tváře. Škubl sebou a obrátil se. „Na co k ďasu myslíš?”

93$

zeptal se Gerry Watchett tím úmyslně příkrým hlasem, jehož s oblibou užíval jako ohyzdné masky.

Chvilkově zvířená voda v akváriu brzy zase zklidněla. Anthony, znovu ryba, božská a odtaživě blažená Ryba, mu uštědřil bohorovně shovívavý úsměv.

„Myslel jsem na Plotina.“

„Proč na Plotina?”

„Proč na Plotina? Ale můj milý, copak to není jasné? Věda je rozum a rozum je mnohotvárný.“ Ryba nabyla řeči — výmluvnost se řinula z akvária nezadržitelným proudem. „Ale když si člověk náhodou připadá jako nemnohotvárný — tak na co jiného může myslet než na Plotina? Ovšem, jestli je ti to milejší, tedy na pseudo-Dyonisia, nebo Eckharta, nebo na svatou Terezii. Útěk samotného k Samotnému. I svatý Tomáš musí připustit, že něčí duše nemůže postřehnout božskou podstatu, není-li odloučena od tělesných smyslů, buď smrtí nebo v nějaké extázi. V nějaké extázi, pamatuj! Ať při šampaňském, nebo neustálém opakování OM, nebo když si šilhá na nos, nebo hledí na krucifix, nebo při milování

— nejlíp na lodi, Gerry; já jsem první, kdo to připustí. Co volají divoce vzduté vlny? Extáze! Úplně to řvou. A tak dlouho, pamatuj, dokud tahle tělesná schránka skoro neustane dýchat a v ní obíhat lidská krev, dokud se nestane živoucí duší, a zrakem usmířeným…“

„Snoubenka jednoho mladíka v Barmě,“ najednou si zadeklamoval Abinger.

„Zrakem, usmířeným dokonalou harmonií..hlasitěji pokračoval Anthony.

„Právem si stěžovala mámě —“

„A tajuplnou blažeností,” vykřikl Anthony, „vidíme …“

„A pak se vzali, a než ji zbouchl, užíval španělskou mouchu ..

„Vidíme do života věcí. Do života věcí, povídám. Do života věcí. Vem ďas všechny Fabiánce!” ulevil si.

Anthony se vrátil do svého bytu čtvrt hodiny před půlnocí a nepříjemně se vylekal, jak vešel do pokoje

94$

a viděl, že někdo prudce a zlostně vstává z lenošky, jako když se čertík vymrští ze skřínky.

„Bože, to jsem se lekl…!“

„Konečně!” řekl Mark Staithes. Jeho výrazná tvář vypadala hněvivě a vztekle. „Čekám už skoro hodinu.” Pak dodal opovržlivě: „Ty jsi opilý.”

„Jako bys ty nikdy nebyl býval opilý!” odbyl ho Anthony. „Pamatuju se …“

„Já také,” skočil mu Mark do řeči. „Ale to bylo už v prvním ročníku.” V prvním ročníku, kdy potřeboval dokázat, že je muž — mužnější než nejdrsnější klacek mezi nimi, hlučnější, vytrvalejší piják. „Teď mám na práci něco lepšího.”

„To si myslíš ty,“ podotkl Anthony.

Mark se podíval na hodinky. „Mám kdy asi sedm minut,” řekl. „Jsi aspoň natolik střízlivý, abys mě mohl vyslechnout?”

Anthony se důstojně a mlčky posadil.

Malý, ale ramenatý silák Mark stál nad ním téměř hrozivě.

„Týká se to Briana?” zeptal se Anthony a pak s vědoucím úsměvem dodal: „Abych nezapomněl, měl bych ti přece blahopřát k tomu, že jsi náš příští předseda.”

„Hlupáku!” zlostně řekl Mark. „Copak myslíš, že přijímám dobrodiní? Když se vzdal kandidatury, vzdal jsem se jí také.”

„A tak jsi dopustil, aby se k té funkci dostal nebožák Mumby?”

„Co mi je k ďasu do Mumbyho?”

„Co je nám vůbec jednomu do druhého?“ aforisticky ho odbyl Anthony. „Bohudík nic. Absolutně nic …”

„Proč mě takhle uráží?”

„Kdo? Chudák Mumby?”

„Ne, Brian, samozřejmě.”

„Mysli si, že se k tobě zachoval pěkně.”

„Já o jeho zatracené pěkné chování nestojím,” řekl Mark, „Copak se neumí chovat jaksepatří?”

„Protože ho baví chovat se jako křesťan.”

„Tak mu proboha řekni, aby si to příště zkusil s ně

95$

kým jiným. Já to nemám rád, když někdo na mně zkouší křesťanské kejkle.“

„Ty potřebuješ kohouta, aby ses měl s kým potýkat.”

„Jak to myslíš ?“

„Jinak to přece není žádná legrace octnout se na vršku smetiště. A Brian by chtěl, abychom se všichni dobře snášeli jako neškodní kapouni. No, pokud jde o smetiště, jsem stoprocentně pro Briana. Ale když jde o slepičky, je to na pováženou.“

Mark se znovu podíval na hodinky. „Musím jít.“ U dveří se obrátil. „Nezapomeň mu říct, co jsem ti říkal. Mám Briana rád a nechci se s ním pohádat. Ale jestli se ještě jednou opováží jednat jako milosrdný křesťan …“

„Tak se, chudák, nadobro připraví o tvou úctu,“ prohlásil Anthony.

„Šašku!“ ulevil si Staithes, přibouchl dveře a seběhl ze schodů.

Když Anthony zůstal sám, sáhl po pátém svazku Historického slovníku a začal číst, co Bayle napsal o Spinozovi.

KAPITOLA XI

8. PROSINCE 1924

„Condar intra meum latusl Je to jediné útočiště, které nám zbývá.“ Anthony odvinul list z psacího stroje, přidal jej k ostatním, které ležely před ním na stole, spojil je svorkou a začal číst, co napsal. XI. kapitola jeho Základů sociologie se měla zabývat Jednotlivcem a jeho pojetím osobnosti. Celý den si zaznamenával některé předběžné úvahy, nesoustavně, jak ho napadaly.

„Cogito ergo sum,“ četl. „Ale proč ne caco ergo sum? Eructo ergo sum? Nebo abych se vystříhal solipsismu, futuo ergo sum? Nestydaté otázky. Ale co to je ,osobnost’ ?

Mac Taggart se ve své osobnosti vyzná z přímého poznání; jiní ji znají z popisu. Hume a Bradley své osob

96$

nosti vůbec neznají a nevěří, že skutečně existují. Všechno tohle je jen kroucení imaginárních vlasů holohlavého člověka. Hlavní je to, že osobnost náhodou je obyčejně slovo se všeobecně přijatým významem.

Lidé se dohadují o mojí ,osobnosti’. O čem to mluví? Ani ne o homo cacans, ani o homo eructans, ani dokonce, leda velmi povrchně, o homo futuens. Kdepak, mluví o homo sentians (nemožná latina) a homo cogitans.

A když před lidmi mluvím o sobě, mluvím o týchž homines. Moje ,osobnost‘ v nynějším přijatém smyslu slova je to, co myslím a cítím — totiž vlastně to, k čemu se přiznávám, že myslím a cítím.

Caco, eructo, futuo — nikdy nepřipustím, že singulárním podmětem těchto sloves jsem skutečně já. Procesy jimi označované souvisejí s mou osobností jen potud, pokud z nějakého důvodu ovlivňují mé cítění a myšlení. (Jestliže z tohoto hlediska zcenzurujeme literaturu, pak vidíme, že celá je nesmysl. Divadelní hry a romány prostě nejsou pravdivé.)

,Osobní’ je tedy to, co je slušné, totiž potenciálně slušné. A ne to, co je morálně nediferencované.

Je to také to, co trvá. Velmi krátké zkušenosti jsou ještě méně osobní než ty neslušné nebo pouhé vegetativní zkušenosti. Stávají se osobními jen tehdy, jsou-li provázeny cítěním a myšlením nebo utkvějí-li v paměti.

Analýzou hmoty zjistíme, že se skládá z prázdného prostoru a elektronů. Například žena u umyvadla. Může být různého druhu. Ale elektrony, z nichž se všechny ty druhy skládají, jsou si druhově podobné. Ještě podivnější je, že každý z těch elektronů je druhově něco jiného než celá žena u umyvadla. Změny v kvantitě, jsou-li dostatečně velké, působí změny v kvalitě. A lidská zkušenost je obdobná hmotě. Jestliže ji podrobíme analýze, dostaneme psychologické atomy. Spousta těchto atomů vytváří normální zkušenost a selekce z normální zkušenosti vytváří osobnost. Každý jednotlivý atom je jiný než normální zkušenost a ještě víc jiný než osobnost. A naopak každý atom v jedné zkušenosti se po

97$

dobá příslušnému atomu v jiné. Díváme-li se na ženské tělo mikroskopicky, je totéž jako umyvadlo, a Napoleonova zkušenost je právě taková jako Wellingtonova. Proč si představujeme, že existuje pevná hmota? Protože naše smyslové orgány vnímají jenom celistvě. A proč si představujeme, že mezi našimi zkušenostmi a naší osobností je přímá spojitost? Protože náš mozek pracuje pomalu a jeho schopnost analyzovat je velmi nedostatečná. Náš svět a my, kteří v něm žijeme, jsme výtvory hlouposti a vadného zraku.

Jenže v poslední době se myšlení a vidění zlepšilo. Máme přístroje, které rozloží hmotu na velmi malé částice, a vyspělou matematickou techniku, která nám umožňuje manipulovat s ještě menšími částicemi.

Psychologové nemají nové přístroje, mají jenom nové metody myšlení. Všechny jejich vynálezy jsou čistě neutrální — vyspělé analytické a pozorovací metody, osvědčené hypotézy. Zásluhou romanopisců a psychologických odborníků můžeme svou zkušenost pojímat rozloženou na atomy a okamžiky, právě tak jako v souhrnnějším celku a hodinovém rozsahu.

V minulosti mohli být jakžtakž dobrými psychology jen geniální lidé. Srovnej Chancerovu psychologii s psychologií Gowerovou nebo dokonce Boccacciovou. Srovnej psychologii Shakespearovu a Ben Jonsonovu. Rozdíl není jen v kvalitě, ale i v kvantitě. Geniální lidé toho věděli víc než jejich inteligentní současníci.

Dnes máme soubor vědomostí, vyspělé metody a osvědčené hypotézy. Množství věcí, které může vědět pouze inteligentní člověk, je ohromné — větší než neučený geniální člověk, který se spoléhá jedině na intuici.

Byla takovému Gowerovi a Ben Jonsonovi na překážku jejich neučenost? Vždyť jejich neučenost představovala standardní úroveň vědomostí v jejich době! Jenom několik jedinců nadaných abnormálně bystrou intuicí vědělo víc než oni; ale většina lidí toho věděla ještě méně.

A teď přijde odbočka — z hlediska sociologického důležitější než téma, od něhož odbočím. Osobnost podléhá módě. Módě, která se mění dobově — jako krino

98$

líny a honzíkové sukně — a módě, která se liší prostorově — jako pouhý bederní opasek a frak od krejčího v Lombard Street. V primitivních společenstvích všichni nosí a přejí si nosit stejnou osobnost. Ale každé společenství se psychologicky odívá jinak. U Indiánů na severozápadním pobřeží Tichého oceánu byl ideální osobností jedinec posedlý mírně šíleným sobectvím, který se svými soupeři zápolil v oblasti majetku a okázalé spotřeby. U Indiánů v prériích to byl sobec, který s druhými soupeřil ve sféře válečných výbojů. U Indiánů usedlých v osadách není ideální osobností ani egoista, poživačník, nebo bojovník, ale dokonale stádní jedinec, který vynakládá velké úsilí, aby se nikterak neodlišoval od ostatních, který zná tradiční obřady a gesta a snaží se, aby byl přesně takový jako všichni ostatní.

Evropská společenství jsou velmi početná a rasově, ekonomicky a povoláním heterogenní, a proto je těžké vnutit jim jednotnou ortodoxii, proto u nich existují různé ideály osobnosti. (Všimněme si, jak se fašisté a komunisté snaží vytvořit jednotný ,správný’ ideál osobnosti, jinak řečeno snaží se industrializované Evropany přimět, aby si počínali, jako by byli Dajákové nebo Eskymáci. Ta snaha nakonec zaručeně ztroskotá, jenže zatím mohou prohánět kacíře a náramně si při tom užijí!)

Jaké módy vládnou v našem světě? Hlavně ovšem obecná móda pro kancelářské a obchodní zaměstnance — vyráběná krejčíky za rohem. A pak móda uváděná firmami de la haute couturs. Ravissante personalité ďintérieur de chez Proust. Maison Nietsche et Kipling: personalité de sport. Personalité de nuit, création de Lawrence. Personalité de bain, par Joyce. Všimněme si zajímavé skutečnosti, že z těch osobností je personalitě de sport jediná, kterou můžeme skutečně považovat za osobnost ve všeobecně uznávaném smyslu toho slova. Ty ostatní jsou více méně neosobní, protože jsou ve větším či menším rozsahu vlastně atomizované. A tím se dostáváme zpátky k Shakespearovi a Ben Jonsonovi. Pragmatista by musel říci, že Jonsonova psychologie byla „pravdivější” nežli Shakespearova. Jonsonovi současníci větši

99$

nou sami sebe vskutku pojímali jako .hotové povahy a byli takto pojímáni. A musel přijít Shakespeare, aby ukázal, jaká spousta toho existuje, co se vymyká pojmu ,hotová povaha’, co všechno se tají pod tou konvenční maskou. Jenže Shakespeare byl jen jeden, a tedy v menšině — nebo, postavíme-li vedle něho Montaigna, byli jen dva. Hotové povahy se nosily, složité částečně atomizované Shakespearovy osobnosti se nenosily.

V pohádce o nových šatech císařových i malé dítě postřehne, že ten mocnář je nahý. Shakespeare použil obráceného postupu. Jeho současníci si mysleli, že jsou nepokrytě ,hotové povahy‘ a on je viděl oděné v nejrozmanitějších psychologických maškarách.

Vezměme si Hamleta. Hamlet žil v prostředí, kde nejlepším psychologem byl Polonius. Kdyby toho byl Hamlet věděl tak málo jako Polonius, byl by býval šťastný. Ale on toho věděl příliš mnoho — a to je jeho tragédie. Například jeho podobenství o hudebních nástrojích. Pro Polonia a ty ostatní bylo samozřejmým předpokladem, že člověk je krejcarová píšťalka jen s několika průduchy. Hamlet věděl, že člověk je, alespoň potenciálně, celý symfonický orchestr.

Šílená Ofelie vypustí zajíce z pytle. Víme, co jsme, ale nevíme, co možná jsme Polonius ví velmi jasně, co on a ti ostatní jsou v mezích běžných konvencí. Tohle ví i Hamlet, ale ví také, co možná jsou — mimo rámec místního souboru masek.

Být jediným člověkem své doby, který ví, co lidé možná jsou, stejně dobře, jako co konvenčně jsou! Shakespeare jistě prožil dost znepokojivých čtvrthodinek.

Teprve Blake zracionalizoval psychologický atomismus ve filosofický systém. Podle Blakea (a po něm podle Prousta, podle Lawrence) je člověk prostě sledem stavů. Dobro a zlo mohou přisuzovat jen stavům, a ne individuím, která ve skutečnosti neexistují jako místa, kde k těm stavům dochází. To znamená konec osobnosti ve starém slova smyslu. (V závorkách — protože tohle vůbec nespadá do oboru sociologie — znamená to snad

100$

počátek nového druhu osobnosti? Osobnosti totálního člověka, bez fíkového listu, neprotříděného, nebo abych změnil metaforu, nezregulovaného do určité světonázorové trativodní trubky — zkrátka člověka, který skutečně je to, co možná je. Takový člověk je protikladem všech variant základního křesťanského člověka naší historie. A přece v jistém smyslu je též uskutečněním oné ideální osobnosti, jak ji pojímal Ježíš Evangelií. Právě tak jako Ježíšova ideální osobnost je totální, nezregulovaný člověk bez fíkového listu 1. je nefarizejský, to znamená: nezajímá se o konvence a sociální postavení, nenafukuje se pýchou, že je lepší než ostatní lidé; 2. je pokorný v tom, jak přijímá sebe samého, jak se nechce povznášet nad lidský stav; 3. je chudý duchem potud, že ,on‘ — jeho ego — v tom smyslu nevznáší věčné nároky na nic, spokojí se tím, co by osobnosti starého typu připadalo jako psychologické a filosofické ochuzení; 4. je jako malé dítě v tom, jak věcně akceptuje bezprostřední danou zkušenost, jak odmítá pomýšlet na zítřek, jak ochotně ponechá mrtvým, aby pohřbili své mrtvé; 5. není pokrytec ani lhář, protože pro něho neexistuje žádný určený vzor, jehož následování musí jednotlivec předstírat.)

Otázka: skutečně existovala někdy ta stará osobnost?

V roce m lidé cítí x v kontextu z. V roce n cítí totéž x v docela jiném kontextu p. Jenže x je velevýznamný pocit — pro osobnost životně důležitý. A přece se x pociťuje v kontextech, které se mění zároveň s proměnlivými módními konvencemi. ,Raději smrt než zneuctění.’ Ale ,česť je jako ženská sukně. Jednou se nosí krátké, jindy dlouhé, jednou úzké, jindy přes nabírané spodničky nebo zase přes ženské parádní pantalóny až ke kotníkům. Do roku 1750 se předpokládalo, že lidé mají pociťovat, a také pociťovali, jako smrtelné zneuctění, když jim před očima nějaký muž štípl jejich sestru do zadnice. Pohoršovalo je to tak nesnesitelně, že se museli pokusit ho zabít. Dnes naše čest už není tak choulostivá na masité anatomické části našich ženských příbuzných — ta choulostivost se přestěhovala jinam. A tak dále, donekonečna.

101$

Co je to osobnost? A co není osobnost?

Osobnost není naše totální zkušenost. Není psychologický atom ani okamžik. Není smyslový vjem jako takový, není vegetativní život jako takový.

Je to zkušenost v souhrnném celku a hodinovém rozsahu. Je to cítění a myšlení.

A kdo provádí tuto selekci z totální zkušenosti, a podle jaké zásady? Někdy ji provádíme my — ať my jsme, kdo jsme. A právě tak často je prováděna pro nás — kolektivní neprozíravostí třídy, celého společenství. Velkou měrou ,osobnost’ ani není naším osobním vlastnictvím.

Zatím dost nejasně, ale v čím dále tím širším rozsahu se tento fakt začíná chápat. A zároveň čím dál větší počet lidí využívá moderních metodických postupů, aby viděli sebe a jiné mikroskopicky a jako momentku, právě tak souhrnně a v hodinovém rozsahu. A nadto, protože se vžívá osvědčená hypotéza o podvědomí, čím dál tím větší počet lidí si začíná uvědomovat své tajné pohnutky a dovede tedy postřehnout, jak velkou úlohu mají v jeho životě ty neslušné a vegetativní prvky zkušenosti. S jakým výsledkem? Že se staré pojetí osobnosti začíná hroutit. A nejen pojetí, ale i ten fakt sám. ,Silné osobnosti’, dokonce i ,vyslovené osobnosti’ se stávají méně obecnými. Fašistům dá velkou fušku, aby si je vyrobili vhodným výchovným postupem. Výchovou, která znamená zjednodušení, eskymizaci; a s tím přímo souvisí potlačování psychologických vědomostí a vnucování úcty k psychologické nevědomosti. Ohavný postup — bohužel asi nevyhnutelný a z hlediska sociologického správný. Protože náš psychologický důvtip je pro společenství patrně škodlivý. Společenství potřebuje Jonsonovy jednoduché ,hotové povahy’, a ne beztvárné shluky vědomých vnitřních stavů. Zas nový příklad, jak zhoubné jsou příliš velké vědomosti a příliš velké postupy.

A tohle nám znovu objasní Hamlet. Polonius je mnohem očividněji a vysloveněji osobnost než princ. Hamletova osobnost je vlastně tak neurčitá, že kritikové věnovali tisíce stránek diskusím o tom, jaká vlastně byla.

102$

Hamlet skutečně totiž neměl osobnost; věděl toho tolik, že ji ani nemohl mít. Uvědomoval si svou totální zkušenost, atom za atomem a okamžik za okamžikem, a neuznával žádnou zásadu, jíž by se musel řídit při volbě, má-li jeho osobnost představovat spíš jeden souborný model atomů než některý jiný. Pro sebe a pro ostatní byl jen sledem více méně nesourodých stavů. Odtud ten zmatek v Elsinoru a mezi shakespearovskými kritiky až podnes. Čest, Náboženství, Předsudky, Láska — všechny ty konvenční podpěry, na něž se může obyčejná lidská bytost spolehnout, byly v jeho případě rozhlodané. Hamlet je svůj vlastní termit — původně tvrz, rozhryzal sám sebe na hromadu drtin. Jen jediná věc brání Poloniovi a ostatním, že tohle ihned nepostřehnou: ať je Hamletův duševní stav jakýkoli, jeho tělo je stále nedotčené, nerozložené na atomy, makroskopicky pojatelné smysly. A snad je konec konců tohle příčinou naší víry v osobnost: existence a trvání těla. A má-li naše pojetí souvislé individuální kontinuity přece co dělat se skutečností, tedy jen proto, že je funkcí tohoto trvání. ,Ty vlasy! Ta báječná postava! Paní Jonesová má jistě roztomilou osobnost’. Když jsem tohle slyšel v autobuse na Páté avenui, musel jsem se smát. Ale měl jsem to vlastně vyslechnout, jako bych slyšel mluvit Spinozu. Vždyť co vlastně má lidská bytost nejosobnějšího? Nikoli duši — ale své tělo. Takový Hearst, takový Rothermere může formovat své cítění, může znásilňovat mé myšlení. Jenže ani bůhvíjakou propagandou nedokážou, aby se mé trávení nebo můj metabolismus ztotožnily s jejich. Cogito, ergo Rothermere est. Ale caco, ergo sum.

A zde patrně tkví příčina, proč se v posledních letech klade tak velký důraz na to, co jsme právi svému tělu. Počínajíc skautingem až po módní sodomity, a od Elizabety Ardenové až po D. H. Lawrence (náhodou jednoho z nejmocnějších rozbíječů osobnosti: v jeho knihách vůbec nejsou ‚charaktery’). Vždycky a všude tělo. Ovšem tělo má jednu ohromnou přednost: nepochybně existuje. Kdežto osobnost, jako mentální konstrukce, se může rozpadnout nadranc — rozhlodaná na Hamletovu hromadu

103$

drtin. Dnes jen hodně hloupí a necitliví lidé mají silnou a ostře vyhraněnou osobnost. Ti civilizovaní si dovedou být vědomi, ,co možná jsou’, a proto nejsou schopni vědět, co v praktickém, sociálním ohledu skutečně jsou — zapomněli, jak ze své totální atomizovaná zkušenosti selekcí vytvořit osobnost. V bažinách a v kolotání této nejistoty tělo setrvává pevně jako skála.

Jesu, pro me perforatus, condar intra tuum latus.

I víra touží po teplých dutinách probodeného těla. A tím divěji naléhavé jistě jsou nároky skepticismu, který přestal věřit dokonce ve svou vlastní osobnost. Condar intra meum latus! Jediné útočiště, které nám zbývá.

Anthony položil přečtené stránky na stůl, zvrátil se v židli dozadu a povážlivě se pohupoval na jejích zadních nohách. Není to tak špatné, pomyslel si. Ale zřejmě to má mezery, některé ty generalizace zřejmě jsou neospravedlnitelné. Píše o světě všeobecně, jako by svět všeobecně představoval jeho — zřejmě by si přál, aby tomu tak bylo. Bylo by to pak všechno tak jednoduché! A tak příjemné! Každý člověk sledem stavů, obsažených třeba v jeho boku. A kdyby bylo zapotřebí jiného principu souvztažnosti, vždycky je tu nějaký poutavý a zábavný intelektuální zájem, například sociologie, jako doplněk trvalého těla. Condar intra meum laborem. Jenže… Povzdechl si. Nic naplat — máme sice Hamleta, Prorocké knihy, Du coté de chez Swann a Zamilované ženy, ale na světě je pořád plno Jonsonových ,hotových povah’, plno melodramatických padouchů a stejně žalostných filmových hrdinů, plno Poincaréů, Mussoliniů, Northcliffů, ctižádostivých a chamtivých v nejrůznější velikosti a formě.

Napadla ho myšlenka. Nechal zvrácenou židli dopadnout na přední nohy a vzal do ruky plnicí pero.

„Poslední mrzáctví ušlechtilé duše, prvotní, možná jediný pramen hříchu,” načrtal. „Ušlechtilá duše = zlá duše. Strom se pozná podle plodů. Jaké plody má usilování o slávu, ctižádost, touha vyniknout? Mimo jiné válku.

104$

nacionalismus, ekonomické soutěžení, snobismus, třídní nenávist, rasové předsudky. Comus úplně právem hlásal prostopášnost; ale jak pošetilý byl Satan, že si troufal na Mesiáše, který činně vyznával ahinsu, pokoušet slávou, nadvládou, ctižádostí — jejichž plodem nevyhnutelně jsou násilí a nátlak! Ve srovnání s usilováním o slávu je pouhopouhá prostopášnost docela neškodná věc. Kdyby Freud měl pravdu a sex nad námi svrchovanou moc, pak bychom asi žili jako v ráji. Ale bohužel má Freud jenom napůl pravdu. Adler také má jenom napůl pravdu. Hinc illae lac.“

Podíval se na hodinky. Dvacet minut po sedmé — a on má být v osm v Kensingtonu! Ve vaně si zvědavě pomyslel, jaké to večer asi bude. Uplynulo už dvanáct let od té doby, co se s Mary Amberleyovou rozešli. Za těch dvanáct let ji jenom několikrát viděl na dálku — někde v obrazárně, nebo v salóně u společných známých. „Víckrát s tebou nechci mluvit,” napsal jí v tom posledním dopise. Ale když se před několika dny její smířlivé pozvání tak znenadání objevilo při snídani mezi jinými dopisy na jeho stole, ihned písemně odpověděl, že je přijímá — odpověděl na ně týmž tónem, jímž bylo stylizováno: jakoby mimochodem, věcně, se žádnou jinou zmínkou o minulosti než „ano, je to už dávno, co jsem byl naposled na večeři v čísle 17”. No, a proč ne? Má to smysl, jednat definitivně a neodvolatelně? Má člověk z roku 1914 právo morálně zavazovat člověka z roku 1926? Ten člověk z roku 1914 byl ztělesněným stavem hněvu, zahanbení, mučivého zmatku. A jeho dnešní stav je veselé, klidné rozpoložení provázené — pokud jde o Mary Amberleyovou — značnou zvědavostí. Jaká asi teď bude — ve třiačtyřiceti letech, že? Je opravdu tak zábavná, jak se na ni pamatuje? Nebo jeho obdiv byl jen jedním z plodů — nemožně pošetilých, lahodných plodů — mladistvé nezkušenosti? Promění se jeho labuť znenadání v husu? Nebo to pořád bude labuť — trochu vypelichaná (chudinka Mary!), trochu poznamenaná zubem času? Dál o tom zvědavě uvažoval a seběhl ze schodů na ulici.

105$

KAPITOLA XII

30. SRPNA 1933

Skoro podvědomě postřehli, jak jim třásně zmalátnělých smyslů hladivě rozčechral slabý šelest, jak se ponenáhlu vzmáhá, jako by jim někdo čím dál víc přibližoval k uchu lasturu, až nakonec zesílil ve hřmotný lomoz a surově zburcoval jejich pozornost. Anthony na okamžik otevřel oči a zahlédl, že letadlo je skoro přímo nad nimi, a hned je zase zavřel, oslněný intenzívní modří oblohy.

„Proklaté mašiny!“ polohlasně se zasmál a dodal: „Z ptačí perspektivy je na nás asi pěkná podívaná!“

Helena neodpověděla; usmála se, ale víčka měla stále přivřená. Ten se na nás pohoršeně pase, zvědavě, nestoudně, vypoulenýma očima! Představa toho nebeského návštěvníka jí připadala neodolatelně komická.

„David a Betsabé, jenže bohužel spatřeni v rychlosti sto mil za hodinu,” řekl.

Rachotem stroje proniklo podivné štěknutí. Anthony znovu otevřel oči, ještě včas, takže zahlédl, jak se na něho řítí temný stín. Vykřikl a honem bezděčně zdvihl ruku, aby si zaštítil obličej. Něco žuchlo na plochou střechu — prudkým, ale rozplizlým nárazem — pár kroků od nich. Na chvíli ucítil na kůži teplé kapky vystřiklé tekutiny, které překvapivě zastudily, jakmile zavanul větřík od západu. Na dlouhou vteřinu zavládlo ticho. „Kriste!” ozval se šeptem Anthony. Oba byli od hlavy až k patě postříkáni krví. V rudé louži u jejich nohou ležela téměř beztvárná zdechlina foxteriéra. Rachot vzdalujícího se letadla zanikal v chraplavém bzukotu, a ucho najednou znovu začalo vnímat pronikavé chřestění cikád.

Anthony zhluboka vzdychl; potom se nuceně a ještě hodně nejistě trochu zasmál. „Další důvod, proč nemám rád psy,” řekl, zvedl se na rukou a na kolenou a vstal, zašklebil se ošklivostí a prohlížel si své tělo pocákané krví. „Což abychom se šli vykoupat?” zeptal se Heleny.

106$

Seděla úplně bez hnutí a široce rozevřené oči upírala na hrozně roztříštěnou zdechlinu. V obličeji byla velmi bledá a prudce vystřiklá krev jí zůstavila dlouhý rudý pruh zprava od brady napříč přes ústa až do koutku levého oka.

„Vypadáš jako lady Makbeth,“ znovu řekl nuceně žertovně. „Allons” Sáhl jí na rameno. „Ať smyjeme ten hnus. Ta ohavnost na mně přisychá jako lepidlo.”

Místo odpovědi si Helena zakryla rukama obličej a začala vzlykat.

Anthony stál chvíli bez hnutí a díval se na ni, jak tam sedí schoulená v beznadějné mrzkosti své krví potřísněné nahoty, a naslouchal jejímu bolestnému pláči. Jak lepidlo zněla mu v sluchu jeho slova jako potupná ozvěna. Hnul se v něm soucit, a pak téměř prudký pocit lásky k té zraněné a trpící ženě, k té osobě, ano k té osobě, kterou doposud nebral na vědomí, úmyslně, jako by vůbec neexistovala, leda v souvislosti s tělesnou rozkoší. Když tam klečela s hlasitým pláčem, jako by se veškerá jeho něha chvilkově a příležitostně pocítěná k jejímu tělu, veškeré láskyplné zaujetí obsažené ve chvílích jjich smyslné milostnosti a nikdy nevyjádřené, náhle se provalily v jakémsi vyšlehlém záblesku nahromaděných citů k té osobě, k té vtělené duši, která tam plakala v osamělosti, obličej zacloněný rukama.

Poklekl vedle ní na žíněnce a gestem, jímž chtěl vyjádřit všechno, co v té chvíli cítil, objal ji kolem ramenou.

Ale při jeho dotyku se mu vyškubla, jako by se bála zprznění. Prudce se otřásla a zavrtěla hlavou.

„Ale Heleno,” protestoval v hloupém přesvědčení, že to asi je nějaké nedorozumění, že je přece nemožné, aby nevycítila, co on cítí. Jde jenom o to, aby ji přiměl pochopit, co se s ním děje. Znovu jí položil ruku na rameno. „Ale vždyť mně na tobě záleží, mám tě rád…“ Ani tentokrát se nechtěl zavazovat slovem ,miluji’.

„Nesahej na mne!” vykřikla téměř nesrozumitelně a odklonila se od něho.

Odtáhl ruku, ale zůstal tam vkleče vedle ní, zaraženě

107$

a nešťastně zmlklý. Vzpomněl si na dobu, kdy chtěla, aby ho směla milovat, a jak jí unikal, jak nechtěl od té osoby, jíž byla, vzít víc ani dát jí ze sebe víc než jenom chvilkovou a občasnou fyzickou vášeň. Nakonec se s jeho podmínkami smířila — úplně smířila, takže teď…

„Heleno,” odvážil se ještě jednou. Musí ho přece pochopit.

Helena znovu zavrtěla hlavou. „Nech mě!“ řekla, a protože se pořád od ní nehýbal, odkryla si obličej groteskně znetvořený krvavými šmouhami a pohlédla na něho. „Proč nejdeš pryč?“ zeptala se v úsilí chladně a nezaujatě vyjádřit, jak je znechucena jeho dotěrností. Pak jí najednou znovu začaly proudit slzy. „Ach, prosím tě, jdi pryč!“ žadonila úpěnlivě. Hlas jí selhal, odvrátila se a zase zabořila obličej do dlaní.

Anthony chvíli váhal; pak pochopil, že by to bylo ještě horší, kdyby tam zůstal, vstal tedy a odešel. Musím jí dopřát čas, řekl si, musím jí dopřát čas.

Vykoupal se, oblékl a šel do pracovny. Snímky se povalovaly na stole tak, jak je tam nechal rozházené. Posadil se a začal je soustavně roztřiďovat na hromádky podle toho, co představovaly: opeřenou Mary; Mary zahalenou v závoji, jak nasedá do předválečné renauUky; Mary v Dieppe při koupání, v živůtku s rukávy až k loktům a v nohavicích ukončených náběrou v polou lýtek, až po kolena zakrytých sukničkou. Matku v zahradě; jak krmí holuby na piazza San Marco; a pak její hrob na lollingdonském hřbitově. Otce s alpskou holí; na zasněženém svahu, lanem připoutaného k horskému vůdci; s Pavlínou a oběma dětmi. Strýce Jamese na velocipedu; strýce Jamese v barevně žíhaném slaměném klobouku; jak vesluje na Serpentině; v nemocniční zahradě o deset let později, jak rozmlouvá s vojáky-rekonvalescenty. A pak Briana; Briana v Bulstrode s bývalým Anthonym; Briana v lodičce s Joan a paní Foxovou; Briana, jak šplhá po skalách v Jezerní krajině. To děvče, s kterým on měl poměr v New Yorku — v roce 1927, že? Babičku. Tety. Gladys na několika momentkách…

Za půl hodiny zaslechl Heleniny kroky, zprvu opatrné

108$

a pomalé na strmých schodech dolů ze střechy, potom rychlé po chodbě. V koupelně zašplíchala voda.

Čas, musím jí dopřát čas. Umínil si, že se k ní bude chovat, jako by se nic nestalo. Proto ji uvítal téměř vesele, když vešla do pokoje.

„No?” zeptal se s úsměvem a vzhlédl od fotografií. Ale když viděl její kamenně ztrnulý obličej, přepadly ho málem obavy.

„Já jdu,“ řekla.

„Teď? Před obědem?”

Přikývla.

„Ale proč?”

„Radši hned” — víc neřekla.

Anthony chvíli mlčel — nevěděl, má-li protestovat, má-li naléhat, má-li jí povědět, co jí chtěl říci tam na střeše. Ale její kamenná strnulost prohlašovala předem, že by to byl zbytečný pokus. Tak až později, až v sobě přemůže ten první úlek, až jí dopřeje čas… „Dobrá”, řekl nahlas. „Odvezu tě zpátky do hotelu.”

Helena zavrtěla hlavou. „Půjdu pěšky.”

„V tom horku?”

„Jdu pěšky!” opakovala tónem, znějícím neodvolatelně.

„No, když se mermomocí chceš snažit. Pokusil se o úsměv, celkem s nezdarem.

Prošla skleněnými dveřmi na terasu, a náhle jako by se jí bledý kamenný obličej zažehl odrazem od jejího pyžama. Zase v pekle, řekl si v duchu, jak šel za ní.

„Proč jdeš ven?” zeptala se.

„Doprovodím tě ke vrátkům,”

„To nemusíš.”

„Ale já chci.”

Neopětovala jeho úsměv, jen mlčky šla dál.

Po obou stranách schodů dolů z terasy rostly dva vysoké husté buddleie. V horkém vzduchu vůně květů (jakoby už sama horká) intenzívně a prudce zesládla.

„Voní tak lahodně,” řekl Anthony nahlas, jakmile je ovanul provoněný opar květů. „Skoro až moc lahodně. Ale podívej se!” zvolal docela jiným tónem a chytil ji za rukáv. „Jen se podívej!”

109$

Na trsu nafialovělých kvítků usedl otakárek, nedávno vyletěvší z kukly, pestrý a dosud neošuntělý. V slunečním světle se leskla jeho rozestřená bledě žlutá křídla s černou kresbou a modrými a karmínově červenými oky. Horní okraje měl šavlovitě prohnuté a od špiček elegantně zešikmená dozadu ke dvěma protáhlým dolním koncům. Ten motýl vypadal jako symbol, jako hieroglyf veselé a rychlé lehkosti. Rozestřená křídla se zachvívala jakoby neovladatelně překypělým životem, vášnivou energií. Prudce, dravě, ale neobyčejně přesným a záměrným pohybem nořil motýl vymrštěný sosák do kornoutovitých kvítků shluklých v trsu. Rychlý pohyb hlavy a hrudníku, a sosák se zatáhl, a za chvíli se zas vymrštil a stejně hbitě a neomylně se zas ponořil mezi rty dalších a dalších kvítků, až zkoumavě pronikl do všech, na něž dosáhl, a musel si zas pospíšit dál k dosud nevyloupené součástce trsu. Znovu a znovu, až k samému jádru nedočkavých květů, hluboko k zavřeným a skrytým zdrojům té horké omamné sladkosti! Znovu a znovu s tak neúnavnou žádostivostí, s intenzívní vášní přesně zacílené chtivosti!

Dlouhou chvíli to mlčky pozorovali. Pak náhle Helena vztáhla ruku a zatřásla trsem, na němž motýl seděl. Ale ještě dřív, než se prstem dotkla květů, lehký pestrý motýl uletěl. Rychlé mávnutí křídel, potom dlouhý krouživý let, znovu prudký chvějivý rozmach, znovu rozlet v protáhlém oblouku dolů a vzhůru, a motýl zmizel za domem.

„Proč jsi to udělala?” zeptal se Anthony.

Helena se tvářila, jako by jeho otázku neslyšela, a se-běhla ze schodů a dál po písčité pěšině k vrátkům. Tam se zastavila a obrátila.

„Sbohem, Anthony.”

„Kdy zase přijdeš?” zeptal se.

Helena chvíli na něho mlčky pohlédla, potom zavrtěla hlavou. „Už nepřijdu,” řekla nakonec.

„Už nepřijdeš?” opakoval. „Jak to myslíš?”

Ale zabouchla už za sebou vrátka a dlouhými pružnými kroky spěchala po prašné silnici pod piniemi.

110$

Anthony se za ní díval, jak odchází, a věděl, že alespoň prozatím není docela nic platné pokoušet se o cokoli. Kdyby šel za ní, dopadlo by to ještě hůř. Snad později, večer, až jí dopřeje dost času … Ale když se vracel po zahradní pěšině ovívaný vůní buddleí, kterou nyní nevnímal, rozpačitě uvažoval, jestli to bude vůbec něco platné, i později. Věděl, jak je Helena umíněná. A pak, má on vůbec právo po všech těch měsících, kdy se odříkal nároků, kdy ty její tak zřejmě zamítal, má vůbec nějaké právo?

„Ale jsem hlupák,“ řekl nahlas, když otvíral dveře do kuchyně, „jsem blázen.” A usilovně se vpravoval do mezí zdravého úsudku tím, že celou událost začal podceňovat a zmalicherňovat. Nepříjemná, to připouštím. Ale zas ne tolik nepříjemná, že by mohla Helenu ospravedlnit, aby se chovala, jako by hrála v Ibsenovi. Málem ze sebe dělá Noru, řekl si — pokoušel se to všechno vyjádřit nějakou pohodlně směšnou frází — ale vždyť se tu nejedná o žádnou loutku ani domov; nemůže si přece stěžovat, že by ji chudák Hugh někdy zavíral doma, ani že by jí on, Anthony, nějak ukládal o svobodu. Naopak, rozhodně na tom vždycky trval, aby byla svobodná. Její svoboda znamená také jeho svobodu; kdyby se Helena stala jeho otrokyní, nutně by se on stal jejím otrokem.

A co se týče jeho citového vzrušení tam nahoře na terase — toho návalu něhy, té touhy, aby poznal a miloval trpící osobu v tom najednou tak nezávazně žádoucím těle — všechno bylo opravdu upřímné: byla to faktická, přímá zkušenost. Ale ta se konečně dá jednou provždy vysvětlit úvahou, že v rozčilujícím okamžiku s ní pocítil přehnanou, jinak ovšem velmi přirozenou soustrast v jejím utrpení. Jen jí trochu dopřát čas, a ona znovu vyslechne, co jí chce říci, jenže on jí pak už nebude chtít říci nic z toho, co prve nechtěla vyslechnout.

Otevřel ledničku a zjistil, že mu Madame Cayolová připravila kousek studeného telecího a salát z okurek a rajských jablíček. Madame Cayolová mu vášnivě do

111$

přávala studené telecí, dávala mu je pořád. Anthony je náhodou jedl dost nerad, ale raději je jedl, než aby se s Madame Cayolovou hádal o jídelní lístek. Někdy se mu celé týdny nezachtělo na ni promluvit víc než Bon jour a A demain, Madame Cayol, nebo II fait beau ajourďhui, nebo Quel ventl — podle okolností. Přicházela každý den ráno na dvě hodiny, uklidila, připravila něco k jídlu, prostřela na stůl a zas odešla. Byl obsluhován, ale tak, že si téměř ani neuvědomoval, kdo ho obsluhuje. Měl to podle svého názoru zařízené skoro tak dokonale, jak se na světě vůbec dá něco zařídit. Studené telecí mu opravdu stálo za takovouhle obsluhu.

Anthony se odhodlaně posadil ke stolu na terase ve stínu fíkovníku a při jídle listoval ve svém posledním zápisníku. Není nad práci, ujišťoval se — když chce člověk zapomenout na nějaký zvláštní a osobní citový zážitek, nic není tak účinné jako zdařilá generalizace. Jeho zrak upoutalo slovo ,svoboda’ a začal číst vzpomínaje, jak ho před pár měsíci uspokojilo, že se mu podařilo spolehlivě ty myšlenky zaznamenat černé na bílém.

„Acton si představoval, že může napsat Dějiny člověka pojaté jako dějiny ideje svobody. Jenže není možno psát dějiny ideje svobody, aby se zároveň nepsalo o dějinách faktu otroctví.

Fakt otroctví. Totiž různých druhů otroctví. Protože člověk při svých soustavných snahách uskutečnit ideji svobody neustále mění jeden druh otroctví v jiný.

Prvotní otroctví je otročení prázdnému žaludku a nepříznivému počasí. Zkrátka otročení přírodě. Přírodě se dá uniknout organizováním lidského společenství a technickými vynálezy. V moderním městě je možno zapomenout, že existuje něco takového jako příroda — zvláště příroda v nelidštějších a nepřátelštějších podobách. Polovina evropského obyvatelstva žije výhradně v prostředí, které si sama vyrobila.

Zrušte otročení přírodě, a ihned vznikne nový druh otroctví. Otročení institucím: náboženským institucím, vojenským institucím, ekonomickým institucím, vzdělávacím, uměleckým a vědeckým institucím.

112$

Celé moderní dějiny jsou dějinami ideje osvobození od institucí. Jsou to také dějiny faktu otročení institucím.

Příroda je beze smyslu. Instituce jakožto dílo lidí mají smysl a účel. Jenže okolnosti se mění rychleji než instituce. Co kdysi mělo smysl, teď už smysl nemá. Přežilá instituce je jako osoba, která by se logicky, rozumově, pokoušela řešit neexistující situaci, vytvořenou fixní idejí nebo halucinací. K podobnému stavu věcí dochází, když instituce chtějí přesně podle litery zákona řešit individuální případy. Instituce by si počínala rozumně, kdyby okolnosti, které chce řešit, skutečně existovaly. Jenže ty ve skutečnosti neexistují. Otročení instituci je jako otročení paranoikovi, který je obětí sebeklamu, ale dosud má všechny své intelektuální schopnosti. Otročení přírodě je jako otročení idiotovi, který mentálně není ani schopen stát se obětí sebeklamu.

Vzpoura proti institucím dočasně vede k anarchii. Ale anarchie je otročení přírodě a pro civilizovaného člověka ještě nesnesitelnější než otročení institucím. Únik z anarchie je možný vytvořením nových institucí. Někdy však vůbec nenastane období anarchie — ani dočasného otročení přírodě. Lidé přejdou od jednoho druhu institucí k novému.

Instituce se mění ve snaze uskutečnit ideu svobody. Někdy je zapotřebí určité doby, než se správně rozezná otročení jakožto fakt. A tak se stává, že při všech vzpourách proti institucím nastane období jakýchsi radostných líbánek, kdy lidé věří, že bylo konečně dosaženo svobody. ,V těch červáncích bylo blahem žít.‘ Ale nejen v červáncích francouzské revoluce. Kolik nezkaleného blaženství bylo například v červáncích františkánského hnutí, v červáncích reformace, v červáncích křesťanství a islámu! Dokonce i v červáncích světové války. Líbánky mohou třeba trvat i dvacet, třicet let. A pak si lidé začnou uvědomovat fakt nového otročení. Poznávají, že tou poslední změnou nebyla uskutečněna idea svobody, že nové instituce jsou stejně zotročující jako ty staré. Co tedy dělat? Zaměnit nové instituce ještě novějšími.

113$

A když skončí tyhle líbánky? Znovu změna — těch novějších za ještě novější. A tak dále — bezpochyby donekonečna.

V každém dosavadním společenství existuje fakt svobody jen pro velmi malý počet jedinců. Příznivé ekonomické poměry podmiňují alespoň částečnou svobodu. Ale má-li se ta svoboda stát ještě úplnější, k tomu je nutně zapotřebí také příznivých intelektuálních, psychologických a životních podmínek. Jedinci, pro které jsou všechny tyto podmínky příznivé, neotročí institucím. Pro ně existují instituce jako nějaké pevné lešení, na němž mohou provozovat libovolný tělocvik. Strnulé společenské zřízení jakožto celek umožňuje těmto několika privilegovaným překročit intelektuální a všeobecně uznávané mravní hranice, a nehrozí tím nebezpečí ani jim, ani širokým vrstvám společenství. Z každé osobní svobody

— a není svoboda, která by nebyla osobní — lze mít užitek jen pod tou podmínkou, že existuje všeobecné zotročení v té či oné podobě.”

Anthony zavřel zápisník s pocitem, že by už nemohl přečíst ani řádku. Ne proto, že by mu jeho slova připadala méně pravdivá, než mu připadala tehdy, když je psal. Svým způsobem a svým zvláštním zaměřením byla stále pravdivá. Proč se mu to tedy všechno náhle zdálo naprosto nepravdivé a nesprávné? Nechtěl se o tuhle věc přít sám se sebou, a tak se zas vrátil do pracovny a znovu se začetl do Usherových Dějin technických vynálezů.

V půl páté si najednou vzpomněl na mrtvého psa. Ještě pár hodin v tomhle horku … Běžel do kůlny. Půda v neošetřované zahradě byla propečená sluncem a tvrdá skoro jako cihly; než vykopal jámu, celý se zpotil. Pak s lopatou v ruce vylezl na střechu, kde ležel ten pes. Krvavé skvrny na jeho srsti, na parapetu a na žíněnkách zatím nabyly rezavé barvy. Po několika nezdařených pokusech se mu přece povedlo nabrat zdechlinu na lopatu a hodit ji tak, jak byla, i s mouchami — protože mouchy se nenechaly rušit — přes parapet. Seběhl dolů a ven do zahrady a tam, jako by urputně soutěžil

114$

v nějakých závodech v nabírání vejce na lžíci, znovu tu věc dostal na lopatu, ale když ji nesl k jejímu hrobu, hrozně povážlivě se klátila pres okraj lopaty. Vrátil se zas do domu a udělalo se mu tak špatně, že se musel trochu napít koňaku. Potom šel dolů k moři a hodně dlouho si zaplaval.

V šest se zas oblékl, vzal auto z garáže a jel si do hotelu promluvit s Helenou. Počítal, že se zatím vzpamatovala z prvního úleku a ochotně ho vyslechne. Úplně zapomněl na Noru a na to, že si tímhle podobenstvím chtěl zachovat zdravý úsudek, a jízda autem ho přivedla do nesmírně povznesené nálady. Za chvíli Helenu zas uvidí. Poví jí, co všechno dopoledne znenadání objevil: o tom objevu, že mu na ní záleží, o tom objevu, že byl hlupák. a ještě něco horšího, nevýslovně horšího než hlupák … Bude to těžké, bude skoro nemožné tyhle věci říkat o sobě; ale právě proto se cítil nesmírně šťastný při pomyšlení, že jí je poví.

Zastavil u vchodu do hotelu a vběhl do haly.

„Madame Ledwidge estelle dans sa chambre, mademoiselle?“

„Mais non, monsieur, Madame vient de partir.“

„Elle vient de partir?“

„Madame est allée prendre le rapide a Toulon!’

Anthony se podíval na hodinky. Ten rychlík už odjel. Takovým ubohým autíčkem je úplně beznadějné dostat se do Marseille, než rychlík odtamtud odjede do Paříže.

„Merci, Mademoiselle, merci,“ řekl a silou zvyku se přiměl k přehnané zdvořilosti, jíž se chránil před znepokojivým světem nižších vrstev.

„Mais de rien, Monsieur

Cestou domů si nešťastně pomyslel, jestli by vlastně neměl být za to osvobození vděčný. Zatím, co nebyl doma, přišel listonoš. Čekal na něho dopis od sensála, který mu radil, aby prodal alespoň zčásti akcie dolů na zlato, které zdědil po strýci Jamesovi. Zřejmě je úplně nepravděpodobné, že by se mu ještě dál vyplácely, vzhledem k čemuž by bylo nejrozumnější využít jejich nynějšího kursu a investovat peníze do pevných akcií

115$

anglických průmyslových firem, například … Odhodil ten dopis. Okolnosti se jako obvykle spikly v jeho prospěch — zlomyslně mu nabízejí štěstí ve hře. V době hospodářské krize najednou je na tom líp než dříve, kdežto jiní jsou na tom hůř. Je svobodnější, kdežto jiní jsou ještě beznadějněji zotročeni. Prsten Polykratův… Vypadá to, jako by se bohové už začínali mstít.

Šel brzy spát a ve dvě ho probudil hrozně známý sen, který ho strašil už jako chlapce a občas trýznil i jako dospělého. V podstatě byl vždycky stejný. Nikdy toho moc kolem sebe neviděl, ale obvykle jako by si uvědomoval, že je ve společnosti, obklopený nezřetelnými obličeji. Vzal do úst sousto nějakého neurčitého jídla, a to se mu ihned začalo v zubech rozpínat, postupně bylo čím dál tím víc jako guma a zároveň lepkavější, až z něho byl roubík potažený nějakým lepidlem, které mu v tlustém povlaku přisýchalo na zubech, na jazyku a na patře. A nevýslovně ohavný proces dusivého rozpínání, lepkavého tuhnutí a přisychání trval dál a dál. Snažil se polknout, snažil se to vyplivnout, ačkoli ho přítomnost cizích přiváděla do rozpaků. Bezvýsledně. Nakonec mu nezbylo než tu věc vytahat z úst prstem

— lepkavý kus po kuse. Ale pokaždé marně. Protože roubík se pořád víc rozpínal, povlak tuhl a tvrdl. Až ho konečně vysvobodilo vylekané probuzení. Tentokrát ve snu rozpínavé sousto jaksi nejasně, ale příšerně souviselo s tím zdechlým psem. Probudil se celý roztřesený, ale pak už nemohl usnout. Jako by se mu do vědomí provalila velikánská kupa zanedbaných vzpomínek. Ty snímky. Jeho matka a Mary Amberleyová. Brian v křídové jeskyni, vyvolaný slanou vůní toho těla prohřátého sluncem, a zase mrtvý na úpatí útesu, obklopený mouchami — jako ten pes …

116$

KAPITOLA XIII

20. KVĚTNÁ 1934

Včera večer jsem měl svůj druhý proslov. Nebyl jsem nijak zvlášť nervózni — jakmile si člověk umíni, že mu na tom nezáleží, vypadá-li jako hlupák, je to pak docela snadná věc. Ale skličuje ho to. Člověk má pocit, že těch pět set lidí v sále není nic konkrétního. Mluví ke kolektivnímu substantivu, k abstrakci, a ne k souboru jedinců. Člověku chtějí porozumět jen málokteří, ti, kdo už jsou částečně nebo úplně přesvědčeni o tom, co jim člověk říká. Ostatní jsou nepřekonatelně nechápaví. Při soukromém rozhovoru si člověk může být jistý, že toho druhého přiměje, aby se dost nerad alespoň pokusil porozumět. Ale toho nechápavého utvrzuje v jeho nechápavosti už sám fakt, že patří ke kolektivnímu posluchačstvu. Obzvlášť když po proslovu může klást otázky. Tohle má několik zřejmých příčin. Vždyť je to rozkoš, když stačí, aby člověk vstal a už tím upoutal pozornost všech — v mnohém ohledu je to skoro sexuální trýznivá rozkoš ze sebeuplatnění. A ta rozkoš se vystupňuje, je-li otázka zaměřena nepřátelsky. Nepřátelství je projev osobní nezávislosti. A zároveň se takhle dává najevo, že tazatel jenom náhodou sám nestojí na tribuně — náhodou, nebo samozřejmě navzdory surovcům, kteří se spikli, že tazatele budou držet na uzdě. Takové vyrušování a otázky ovšem obvykle jsou úplně nezávazné. Tihle poštívači (stejně tak jako my ostatní) žijí ve svém vlastním osobním světě a vůbec se nepokoušejí vniknout do světa druhých lidí. Argumenty uplatňované veřejně většinou svědčí o neporozumění mluvčímu, jako by se obě strany domlouvaly v různých jazycích — bez tlumočníků.

Mark byl na schůzi a pak v mém bytě mě v té sklíčenosti zřejmě zálibně ještě víc utvrzoval.

„Skoro jako bys byl promlouval ke krávám na pastvě.” Měl jsem silné pokušení souhlasit s ním. K tomu souhlasu mě nabádají veškeré mé dávné návyky myšlení,

117$

životního stylu a cítění. Svět je beze smyslu a nedá se tu vůbec nic dělat — tohle je přece uspokojivé pomyšlení! Člověk by tedy měl toho nechat (když se tu nedá nic dělat) a radši se řádně pustit do svého pojednání o sociologii — vědě o lidském nerozumu. Když jsem byl včera večer s Markem, přistihl jsem se, že mi působí velkou rozkoš kritizovat mé pitomé obecenstvo a vůbec lidskou pitomost. Přistihl jsem se při tom, ale přitáhl jsem si uzdu. Pomyslel jsem si, že sémě bylo zaseto, a že kdyby vzklíčilo jen jediné, bylo by stálo za to, abych na schůzi promluvil. Bylo by to stálo za to, i kdyby nevzklíčilo žádné — stálo by to za to v mém vlastním zájmu, jako cvičení, abych se vytrénoval k lepšímu výkonu.

O tomhle jsem se však vůbec nezmínil. Jen jsem přestal mluvit, a Mark se dal do smíchu — povšimne si všeho, a patrně postřehl změněný výraz v mém obličeji. Už předem si mě představoval, jak jednou před každou zmínkou o nějaké osobě nebo skupině lidí uvedu přívlastek „milý“. „Naši milí anarchisté”, „naši milí zbrojaři“, „náš milý generál Goring”.

Zasmál jsem se — protože Mark svým divokým posměchem dovede člověka přimět, aby se sám sobě zasmál. Vždyť konec konců má-li člověk sám dost laskavou a dobrotivou povahu, může si být skoro Jistý, že téměř u každého, s kým přijde do styku, vyvolá alespoň do určité míry laskavou a dobrotivou odezvu. A v tom případě by skoro o každém mohl říci „milý“. Mně zatím lidé většinou připadají pitomí nebo protivní; asi je to přinejmenším stejně tak mou vlastní vinou jako tou jejich.

24. května 1934

Dnes dopolene jsem si čtyři hodiny zapisoval poznámky. Úžasná rozkoš! Jenže člověk by mohl velmi snadno zabřednout zpátky do pouhopouhého učeného kramaření idejemi. Do toho „vyššího života“, který je prostě bezbolestnou smrtí. Klid, neodpovědnost — všechny slasti dočasné smrti. V minulosti se člověk musel uchýlit do kláštera, jestliže po nich bažil. A za rozkoše

118$

takové smrti platil poslušností, chudobou, sexuální čistotou. Dnes je může mít zdarma v normálním životním prostředí. Naprosto bezbolestnou smrt. Smrt s úsměvy, smrt s rozkošemi souložení a pijáctví, smrt v naprosto soukromém světě, kde člověka nikdo neobtěžuje a k ničemu nenutí. Jako je třeba svět učenců, filosofů, vědců, kteří jsou podle vžité představy lidé nepraktičtí. Ale které jiné kategorii lidí se podařilo přimět svět, aby ji ocenil, a nadto kupodivu ocenil právě tak, jak oceňuje sama sebe? Králové už ztratili své božské právo, a jak se zdá, mají je ztratit i plutokrati. Ale těm, kdo holdují „vyššímu životu”, se dál přiznává svrchované postavení. Je to působením setrvačnosti. Vytrvale sami sobě poklonkují, vytrvale podceňují ostatní lidi. Neustále, už celých šedesát století. My jsme něco vyššího, vy jste něco nižšího; my jsme lidé ducha, vy jste obyčejní pozemšťané. Ustavičně hlásají totéž, jako reklama na Pearsova mýdla. Takže se to vžilo jako samozřejmá pravda. Ale ve skutečnosti je „vyšší život“ pouze dokonalejší náhražka smrti. Úplnější únik od zodpovědnosti než otročení alkoholu nebo morfiu nebo sexu nebo majetku. Nadměrné požívání drog a nadměrné pití ohrožuje zdraví. Lidé zotročení sexem musí dříve či později pykat. Lidé otročící majetku si nikdy nemohou přisvojit všechny poštovní známky, čínské vázy, odrůdy lilií — zkrátka cokoli, co by chtěli mít. Jejich únik znamená Tantalova muka. Kdežto ten, kdo holduje „vyššímu životu”, uniká do světa, kde zdraví vůbec není ohroženo a kde odpovědnost i muka jsou minimální. A nadto do světa, který se tradičně považuje za skutečně povznesený nad světem odpovědného života. „Vyšší” dezertér od zodpovědnosti si může náramně libovat ve svém čistém svědomí. Vždyť ve světě učeností a vědeckého bádání se tak snadno naleznou rovnocenné náhražky všech hlavních ctností. Některé ovšem nejsou jenom rovnocenné, ale totožné: vytrvalost, trpělivost, odříkání a podobně. Dobré prostředky k cílům, které mohou být špatné. Člověk může pilně a oddaně pracovat na všemožném — v jaderné fyzice, nebo penězokazectví, nebo třeba obchodě s bílými otroky. A ostatek

119$

jsou etické cnosti transponované do mentálního klišé. Čistota umělecké a matematické formy. Ryzost vědeckého bádání. Odvaha myšlení. Smělé hypotézy. Opravdová logika. Střízlivé názory. Intelektuální pokora před fakty. Všechny hlavní ctnosti v maškarním přestrojení. Příslušníci „vyššího života” se nakonec div nepovažují za světce — světce umění a vědy a učenosti. Je to čistě obrazná a metaforická svatost braná au pied de la lettre.

„Blahoslavení chudí duchem”. Příslušník „vyššího života” má dokonce i náhražky za duševní chudobu. Je-li vědec, musí usilovat o to, aby se nenechal ovlivnit svými zájmy a předsudky. Ale to není všechno. Etická duchovní chudoba znamená také nestarat se o zítřek, nechat mrtvé pohřbít své mrtvé, obětovat vlastní život a tím ho získat. Ten, kdo holduje „vyššímu životu”, může takovouhle odříkavost parodovat. Já to vím, protože jsem to sám dělal a skutečně jsem byl na sebe pyšný, že to dělám. Člověk si ustavičně a odpovědně žije pouze v tom druhém, „vyšším” světě. V něm se zříká své minulosti a odmítá jakkoli se zavazovat do budoucnosti; nemá žádné přesvědčení, ale žije den ze dne; odříká se své vlastní totožnosti až na tu, kterou má jako příslušník „vyššího života”, a stává se jen sledem svých stavů. A to je více než františkánská ochuzenost. Jenže ta se dá kombinovat s více než napoleonskou vládychtivostí. Myslíval jsem si, že vůbec nejsem chtivý moci. A teď poznávám, že jsem bažil po moci, jenže ne nad lidmi, ale nad myšlenkami. Dobývat neznámých oblastí vědění. Vítězit nad problémy. Donutit ideje, aby se navzájem sdružovaly nebo vylučovaly. Přimět vzpurná slova, aby se řadila do určitého vzorce. Úplně diktátorská zábava, jenže naprosto bez nebezpečí a odpovědnosti.

120$

KAPITOLA XIV

8. PROSINCE 1926

Do večeře už z toho byla celá anekdota — nejnovější příspěvek k repertoáru Mary Amberleyové. Nejnovější a stejně dobrý, zdálo se kriticky naslouchajícímu Anthonymu, jako nejlepší klasické kousky její sbírky. Uvědomoval si, že už tehdy, kdy dostal její pozvání, měla jeho zvědavost příměs téměř pomstychtivé naděje, že se Mary změnila k svému neprospěchu buď relativně v jeho znaleckých očích, nebo možná absolutně, za těch dlouhých dvanáct let; že je nějak přisprostlejší, než bývala, totiž jaká se mu zdála v době, kdy ji miloval. K vlastní necti si musel přiznat, že ho trochu zklamalo, když poznal, jak se Mary z jeho vzpomínek skoro vůbec nezměnila. Vždyť je jí už třiačtyřicet let. Ale je téměř stejně štíhlá a pohyby má stejně svižné a čilé jako tehdy. Dokonce skoro ještě čilejší — protože, jak si všiml, je teď čilá schválně, protože si hraje na mladistvou a impulsívní osobu, která se nechá strhnout k rychlým a prudkým pohybům, a ke všemu tohle hraje za okolností, kdy ta impulsívnost, je-li vůbec přirozená, snad ani nemůže být pociťovaná. Před večeří ho Mary odvedla nahoru do své ložnice, aby se podíval na Pascinovy akty, které si nedávno koupila. Do poloviny schodiště vystoupila normálním tempem a při tom s ním rozmlouvala; ale pak, jako by si připomněla, že pomalé stoupání do schodů je příznak stárnutí, najednou se vzhůru rozběhla — kdepak, rozpelášila, opravil se Anthony, když na to vzpomínal: vždyť skutečně pelášila. A pak po návratu do salónu — nedovedl si představit ani šestnáctiletou rozpustilou holku, že by se tak divoce vrhla na pohovku a skrčila nohy pod sebou tak svižně jako kočka. Mary z roku 1914 si nikdy nepočínala takhle mladistvě. Ale vzpomněl si, že ani nemohla, i kdyby chtěla, v tamtěch dlouhých sukních a spodničkách. Kdežto v téhle sukýnce … Je to samozřejmě směšné, jenže zatím ne trapně směšné, usoudil. Vždyť Mary si na tu mladistvou roli

121$

ještě může dělat nároky. Vždyť její obličej, jen trochu povadlý a nepatrně poznamenaný únavou, doposud jiskří bývalou smavou živostí. A pokud jde o její výkon, o tuhle její improvizaci (a jistě to je improvizace, vždyť vypráví o události, k níž došlo teprve dopoledne) — tahle její improvizace na téma, jak Helena ukradla ledvinu, je malé mistrovské dílo.

„Dám si tu ledvinu balzamovat,“ skončila posměšně vážným tónem, v němž se trochu ozýval potlačený smích. „Balzamovat a …“

Ale náhle jí Beppo skočil do řeči, jako když z prudce otevřené láhve bublavě vyšumí zázvorové pivo: „Můžu ti dát adresu, kde provádějí balzamování.“ Usmál se, zamrkal, zavrtěl se. Celé jeho zavalité blahobytné tělo jako by bralo účast v tom, co řekl; mluvil jakoby veškerým svým fyzickým ústrojím. „Z Věstníku pohřebních ústavů.“ Mávl rukou a zadeklamoval: „Balzáme! Tvé dílo křísí tvář mrtvého! A je-li tomu tak …“

Paní Amberleyová se zasmála — možná trochu nuceně, protože neměla ráda, když jí někdo uprostřed vyprávění skočil do řeči. Beppo je moc milý, samozřejmě. Tak chlapecký, ačkoli má břicho a na temeni hlavy pleš. (Někdy dokonce až dívčí — podle okolností.) Ale přece… Úsečně ho odbyla: „Výborně!” Pak se zas obrátila k ostatním u stolu a pokračovala: „No, jak jsem řekla, dám si ji balzamovat a schovám si ji pod takový skleněný zvon…“ „Tak jako život,“ vyšuměla Beppovi bezděčná poznámka. Jenže téhle narážky na Adonaise si nikdo nepovšiml, a tak se Beppo zachichtal samotný.

„Pod takový zvon,“ opakovala Mary Amberleyová vůbec nedbajíc na Beppa, „jaký vídáme v penziónech. A pod nimi jsou ptáci. Vycpaní ptá-á-áčkové.“

Vyslovila „ptá-á-áčkové“ tak mazlivě, že to slovo málem zesměšnila. A hlas má teď ještě melodičtější než dřív, usoudil Anthony. Trochu zastřený a chraptivý, jakoby ojíněný, jakoby trochu zamžený, jak v letních dnech vídáme z mostu Waterloo kopuli sv. Pavla. Za tou mlžnou chraptivou clonou jako by zkrásněly vokální krajiny, jež zastírala. Anthony se zaposlouchal ještě pozorněji a sna

122$

žil se ve své paměti ustálit melodii a rytmus její mluvy a rozebrat ji na jednotlivé zvuky. V knize Základy sociologie, kterou zamýšlel napsat, měla být i kapitola Sugestivní působení na masy a propaganda, v níž hodlal mimo jiné pojednat o hlasech, které fascinují. Například jak vzrušivě fascinoval vzrušující hlas Savonaroly nebo Lloyda George. Jak může fascinovat uspávavě zpěvavý hlas kněží; jak fascinují veselé hlásky loutek pimprlového divadla; jak afrodisijsky fascinující hlas mívají herci nebo herečky, někteří zpěváci, nebo někdy v životě soukromém sirény a donchuáni. Usoudil, že Mary má nadání rozeznít svůj hlas afrodisijsky a komicky zároveň. Dovede vydávat zvuky, které rozkmitávají struny smíchu a sexuální žádostivosti, ale nikdy soucitu, lítosti, pohoršení. Ve chvílích emočního podráždění (a vzpomněl si na hrozné výstupy, jaké mu dělávala) ztrácela vládu nad svým hlasem, a ten pak zněl chaoticky drsně a chraptivě. Když si naříkala, vyčítavě nebo žalostně, vyvolával její hlas u posluchače skoro jen fyzickou podrážděnost. Kdežto když něco řekne paní Foxová, napadlo ho v té chvíli, stačí jen její hlas, aby u posluchače vzbudil účastný souhlas. Ona má to tajemné nadání, které povzneslo Robespierra k moci, které umožňovalo Whitefieldovi, že pouhým opakováním, dvojím nebo trojím, nějakého zbožného zvolání přiměl nejzatvrzelejšího skeptika k slzám. Některé hlasy už samy tolik fascinují, že mohou posluchače přesvědčit o jsoucnosti Boha.

A ti ptá-á-áčkové! Všichni se tomu smáli, všichni se tomu prostě museli zasmát. I Colin Egerton, i Hugh Ledwidge. A přece od okamžiku, kdy Beavis vešel do salónu, byl Hugh z rozpačitosti jako na trní. Ten Beavis, kterému se on vyhýbá, jak jen může. Proč mu Mary neřekla, že pozvala také Beavise? Chvíli si myslel, že to je intrika, že ho Mary pozvala schválně, aby jeho, Hugha, zahanbila — vždyť ví, že ten člověk byl svědkem jeho ponižování v Bulstrode. Budou tady dva takoví: Staithes (věděl, že po večeři má také přijít Staithes) a Beavis. Hugh si už přivykl setkávat se u Mary se Staithesem, už mu nevadilo setkávat se s ním. Staithes bezpochyby

123$

na tamto už zapomněl. Ale Beaves — kdykoli se Hugh setkal s Beavisem, vždycky se mu zdálo, že se ten člověk na něho dívá nějak divně. A teď si ho Mary pozvala schválně, aby Staithesovi tamto připomenul; a pak ho budou oba dráždit svým rozpomínáním — na to, jak měl ukrutný strach při fotbalu; jak brečel, když při požárním cvičení na něho přišla řada, aby se spustil dolů po laně; jak udával Jimbugovi a musel za trest proběhnout uličkou mezi dvěma řadami chlapců ozbrojených mokrými ručníky svinutými do obušků; jak se na něho dívali přes přepážku … Až se otřásl. Jenže při rozumnější úvaze si řekl, že to snad není intrika. Bylo by to dost nepochopitelné. Ale přesto byl rád, když přišli dolů k večeři a u stolu se mezi ním a Beavisem posadila Helena. Přes ni by mohli těžko spolu rozmlouvat. A po večeři udělá dobře, když se bude od Beavise držet co nejdál…

I Colin seděl u večeře čím dál poplašenější, se vzrůstajícím pocitem, že tam beznadějně nepatří — čím dál podrážděnější a pohoršenější, až si nakonec řekl (a jakmile se mu naskytne příležitost chtěl to říci nahlas i své sousedce Joyce): Možná že jsem hloupý a tak dále… a toto doznání jeho vnitřní hlas pronášel zásadně opovržlivým tónem, jako by to bylo doznání síly, a ne slabosti… Možná že jsem hloupý a tak dále, ale aspoň — no, já aspoň vím, co je v mezích slušnosti a co není. Tohle všechno řekne milované Joyce, a ještě víc; a Joyce (pohlédl na ni při jedné Beppově pohoršlivé anekdotě a všiml si, jak na něho vrhla pokorný, úzkostlivý, omluvně prosebný pohled) — Joyce bude jistě souhlasit s každým jeho slovem. Vždyť je chudinka skoro jako podvržené dítě — jako obecní sirota jakýmsi nevysvětlitelným omylem vydaná na pospas bláznivé, nemožné matce. která ji navzdor její vrozené povaze nutí, aby se stýkala s těmihle … s těmihle… (Nepřipadl na nějaký jakž takž slušný název pro Beppa). A on, Colin Egerton, bude ten svatý Jiří, který ji vysvobodí. Fakt, že — jako cudná dívenka, která padla do rukou obchodníků s bílými otrokyněmi — Joyce nutně potřebuje vysvoboditele,

124$

patří k důvodům, proč má pro něho tak přitažlivé kouzlo; mimo z jiných příčin ji miluje také proto, že se mu tolik hnusí ten příšerný zvrhlík (tohle je správný název) Beppo Bowles; a protože jeho souhlas se vším, co pro něho Joyce představuje a co dělá, je úměrný nesouhlasu (nesouhlasu ještě zesílenému hrozným strachem) s Joyceinou matkou. A přece v té chvíli, navzdory tomu nesouhlasu, navzdory svému strachu z jejího ostrého jazyka, z jejích pronikavě ironických pohledů, bezděky se musel smát s ostatními. Ti ptá-á-áčkové pod skleněným zvonem byli prostě neodolatelní.

Na paní Amberleyovou jejich smích účinkoval jako šampaňské — rozehříval ji, povzbuzoval. „A na podstavec si dám vyrýt nápis,” pokračovala hlasitěji, aby překřičela hlučný smích: „Tuhle ledvinu s nasazením života ukradla Helena Amberleyová ..

„Ach přestaň, maminko!“ Helena se rděla potěšením a zároveň zlostí. „Prosím tě!“ Bylo to jistě příjemné stát se hrdinkou příběhu, jemuž všichni naslouchají — jenže ta hrdinka jim jistě připadá také trochu jako husa. Měla na matku zlost, že z její hlouposti takhle kořistí.

„… přestože odjakživa byla svědomitou odpůrkyní řeznictví,“ pokračovala paní Amberleyová. Pak dodala změněným tónem. „Chudinka, zápachy vždycky moc špatně snášela. V řeznictví, v rybárně — a nikdy nezapomenu, jak jsem ji jednou jedinkrát vzala do kostela.”

(Jednou jedinkrát, pomyslil si Colin. Není divu, že dělá takovéhle věci!)

„Já ovšem připouštím,“ křičela dál paní Amberleyová, „že zbožné shromáždění vesničanů v kostele, když v neděli prší — no, zapáchá, upřímně řečeno. Děsně! Ale přece …“

„Je to pach svatosti,“ řekl Anthony Beavis a obrátil se k Heleně: „Sám jsem tímhle trpěl. A také vám říkala maminka, abyste si odplivla, když se octnete někde, kde to zapáchá? Moje mi to říkala. Jenže v kostele to ztěžka šlo.“

„Ona tam neplivla, ale zvracela,“ odpověděla paní Amberleyová za dceru. „Lady Worplesdonové na astrachá-

125$

nový kožich! Pak jsem se už víckrát nemohla ukázat ve slušné společnosti. Bohudík!”

Beppo zasyčel protest proti téhle její narážce. Když se přestalo mluvit o ledvině, rozjel se rozhovor po jiných kolejích.

Helena tam seděla nepovšimnutá, mlčky. Obličej se jí náhle trochu zachmuřil. „Víckrát se nedotknu masa,“ řekla ráno. A teď drží nabodnuté na vidličce sousto tamtoho příšerně rudého kusu hovězího. Jsem hrozná, pomyslela si. Pas sérieuse, jak o ní prohlašuje Madame Delécluse. Od té potvory by se jako odbornice ve zdokonalování dívčí výchovy sice sotva dalo očekávat, že řekne něco jiného, ale přece je to pravda, v podstatě je to pravda. Nejsem vážná, nejsem… Ale náhle si uvědomila, že hlas, který jí prve nezřetelně a jakoby z nesmírné vzdálenosti zazněl v pravém uchu, povídá něco jí.

„… Proust,” slyšela, jak říká, a uvědomila si, že vyslovil touž slabiku už nejméně dvakrát předtím. Provinile se ohlédla a spatřila, jak se k ní rozkolísaně a nejistě sklání obličej Hugha Ledwidge, zardělý rozpaky. Trochu hloupě se usmál, brýle mu zablýskly a odvrátil se. Tohle ji dvojnásob zmátlo a zahanbilo.

„Já jsem buhužel dobře neslyšela..rozpačitě zamumlala.

„Ach, to nevadí,” vykoktal. „Opravdu na tom vůbec nezáleží.” Vůbec na tom nezáleželo, jenže mu trvalo dobrých pět minut, než se rozhodl zaútočit na ni Proustem. Musím nějak začít, umínil si, jakmile zpozoroval, že Beavis je bezpečně zabrán do důvěrného rozhovoru s Mary Amberleyovou a Beppem. Musím jí něco říct. Ale co? Co se říká osmnáctiletým dívkám? Byl by rád řekl něco osobního, dokonce něco trochu galantního. Například o jejích šatech. „Jsou moc hezké!” Ne, to by bylo trochu neurčité a málo specificky osobní. „Tolik vám sluší k vaší pleti, k očím!” (Mimochodem, jakou vlastně mají barvu?) Nebo by se jí mohl zeptat, jestli hodně chodí do společnosti. A (hodně škádlivě) s kamarády? Ale věděl, že tohle je pro něho moc těžké. A mimo to si ji nerad v myšlenkách sdružoval s mladíky — raději si ji předsta

126$

voval cudnou a ostýchavou: du bist wie elne Blume… Nebo by třeba mohl říci vážně, ale s úsměvem: Povězte mi Heleno, povězte, jaká vlastně je nynější mládež. Jaké má názory, a vůbec, jak smýšlí?” A Helena by si opřela lokty na stůl, obrátila by se k němu a pověděla by mu všechno, co chce vědět o tom tajemném světě, o světě, kde lidé tančí a chodí do společnosti a vždycky mají k sobě nějaký osobní vztah; řekla by mu všechno, všechno — nebo by mu spíš neřekla nic, a on by si musel připadat jako drzý hlupák. Kdepak, kdepak, tohle by se nestalo, tohle by se vůbec nestalo. Je to jen pošetilá představa, jen vidina splněného přání. A v té chvíli ho napadla ta otázka o Proustovi. Co si myslí o Proustovi? Tohle je tak pohodlně neosobní otázka — něco, nač se může zeptat a nemusí si připadat nepřirozeně, jako hloupé nemehlo. A pak, tahle neosobní otázka by se snadno mohla rozvést v dlouhou debatu — pořád abstraktní, pořád takřka ve zkumavce — o nejdůvěrnějších citových a dokonce (ne, ne; jenže člověk nikdy neví — tohle je mu proti mysli, a přece…) dokonce i o fyziologických reakcích. Kdyby se mluvilo o Proustovi, bylo by možno říct všechno — všechno, ale pořád jen přesně v mezích literární kritiky. Výborně! A tak Helenu oslovil.

„Čtete asi ráda Prousta, stejně jako my všichni.” Žádná odpověď. Od konce stolu k němu doléhaly útržky rozhovoru paní Amberleyové s Anthonym a Beppem; bavili se o tom, co dělají jejich známí. Colin Egerton vykládal o honu na tygry v centrální Africe. Hugh si rozpačitě odkašlal a pak opakoval: „Doufám, že uznáváte Prousta, ne? Tak jako my všichni.” Ale skloněný melancholický profil vůbec nejevil známky života. Hugh Ledwidge měl nepříjemný pocit, že se dělá směšný, ale zkusil to znovu.

„Byl bych rád, kdybyste mi pověděla,” řekl hlasitěji a napadlo ho, že mu zní hlas podivně nepřirozeně, „co si myslíte o Proustovi.”

Helena pořád upírala oči na nějaký neviditelný předmět před svým talířem na stole. Pas sérieuse. Myslela na ty neseriózní věci, které v životě provedla, na všechny ty hloupé, sprosté, strašné věci. Hugha Ledwidge

127$

se zmocnily zděšené rozpaky. Měl skoro takový pocit, jaký by asi měl, kdyby mu na Piccadilly najednou začaly padat kalhoty — nevěděl kudy kam. Každý jiný by ji ovšem byl jednoduše vzal za ruku a byl by se zeptal: „Co bych za to dal, Heleno, kdybych věděl, nač myslíte!” Bylo by to tak prosté, tak rozumné. Celá věc by se ihned obrátila v žert — a co vic, v žert na její vrub! Jednou provždy by zaujal škádlivě povznesené postavení. „Takhle se zasnít při večeři! A o čem? O kom? Významně a potměšile. A ona by se zarděla, zachichotala — na jeho pokyn, na jeho příkaz. Jako zručný matador by zamával červeným praporkem a ona by začala útočně trkat sem a tam, začala by se mu všelijak nemožně a roztomile vykračovat, až by konečně pozdvihl kordík … Tohle by sice všechno bylo úplně jednoduché a rozumné a strategicky výhodné, ale Hugh Ledwidge se k tomu nemohl odhodlat. Měl vedle sebe její paži útlou, jako paži malého děvčátka; ale jaksi se nemohl přimět, aby vztáhl ruku a dotkl se jí. A ta žertovná otázka, na co asi myslí — jednoduše jí nebyl schopen, jeho hlasivky by se na ni nezmohly. Uplynulo půl minuty — vteřiny vzrůstajících rozpaků a nejistoty. Potom najednou, jako by se probudila ze spánku, ohlédla se na něho. Co to prve říkal? Ale bylo už nemožné tu otázku opakovat.

„Vůbec na tom nezáleží. Vůbec ne.“ A odvrátil se. Ale proč, proč jen je tak hloupý, tak směšně neschopný?

V pětatřiceti letech! Nel mezzo del cammin. Jen si představ Danteho za takových okolností. Danteho s ocelovým profilem — ten se prodíral kupředu jako duchovní bitevní loď! Jenže co by jí on měl teď pro všechno na světě říct místo té už nemožné poznámky o Proustovi? Co, proboha …?

Nakonec se ona dotkla jeho paže. „Je mi to moc líto,“ řekla opravdu zkroušeně. Snažila se nějak napravit své strašné provinění, že tak lehkovážně pozřela to hovězí zálibně ohmatané panem Baldwinem. A mimo to měla Hugha ráda. Je tak milý. Tolik se jí věnoval, když jí v muzeu ukazoval mexické exponáty. „Mám schůzku s panem Ledwidgem,“ řekla tehdy zřízencům. A ti byli

128$

ihned všichni tak příjemně uctiví. Zavedli ji do jeho pracovny — do pracovny odborného asistenta mexického oddělení — jako by byla nějaká význačná osobnost: vynikající archeolog, který přišel navštívit kolegu. Bylo to opravdu nesmírně zajímavé, jenže ovšem — a to je další příznak její strašné lehkovážnosti — zapomněla už skoro všechno z toho, co jí tehdy říkal, „je mi to hrozně líto!“ opakovala; a myslela to upřímně a doopravdy. Věděla, jak mu asi je. „Víte, já mám hluchého dědečka,” vysvětlovala, „a tak vím, jak je to strašné, když mu mám něco několikrát opakovat. Zní to tak hloupě. Skoro jako pan Shandy a hodiny, jestli mi rozumíte. Odpusťte mi.“ Prosebně mu stiskla paži, opřela si lokty na stole a obrátila se k němu právě tak důvěrně, jak si to před chvílí představoval: „Poslyšte, Hughu, vy jste vážný, viďte?“ zeptala se. „Víte, sérieux.“

„No, snad jsem,“ vykoktal. Pochopil, ale beztak dost opožděně, co Helena zamýšlí narážkou na pana Shandyho, a málem ho to vylekalo.

„já totiž myslím,“ pokračovala, „že byste asi nemohl pracovat v muzeu, kdybyste nebyl vážný.“

„Ne, patrně bych nemohl,“ připustil. Vždyť konec konců, pomyslel si, má člověk aspoň určité teoretické vědomosti — pořád se nemohl zbýt pomyšlení na pana Shandyho. Teoretické vědomosti (a tohle si on až příliš uvědomuje) naprosto nepodložené opravdovou zkušeností, neujasněné prožitkem. Ach Bože! povzdechl si v duchu.

„No, a já nejsem vážná,” řekla Helena. Pociťovala nesmírnou potřebu shodit se sebe břímě, vyžádat si pomoc. Byly chvíle — a vracely se pokaždé, když z nějakého důvodu o sobě zapochybovala — měla chvíle, kdy jí všechno kolem ní připadalo strašně neurčité a nespolehlivé. Všechno — ale v praxi se ovšem všechno smrsklo na matčinu nespolehlivost. Helena měla matku velmi ráda, ale zároveň si musela přiznat, že maminka není k ničemu. „Je jako moc špatný kejklířský žertík,“ postěžovala si jednou sestře Joyce. „Myslíš, že si na ni sedneš jako na židli — ale židle ti uklouzne a ty spad

129$

neš na zadnici a hrozně si narazíš.” Ale Joyce ji jen okřikla: „Heleno, takováhle slova si nezvykej!” Hloupá husa! Jenže se musí ovšem uznat, že Joyce je židle, na kterou se člověk může spolehlivě usadit. Ale dost neúčelná židle, židle jen k nevýznamným příležitostem — a k čemu tedy je taková židle dobrá? Joyce je moc mladá, a i kdyby byla mnohem starší, stejně by nic nepochopila. Od té doby, co je zasnoubená s Colinem jako by byla čím dál nechápavější. Bože, to je hlupák! Ale prosím, Colin je židle, jen se račte posadit. Židle pevná jako skála. Bohužel má takový tvar, že člověka nutí, aby na ní seděl v groteskně nepohodlné poloze. Ale co na tom, vždyť sestře to nepohodlí zřejmě nevadí. Helena, bez židle ve znepokojivém světě, jí téměř záviděla. Ale měla prozatím aspoň Hugha. A tak na něho dosedla plnou váhou.

„Se mnou je potíž,” řekla, „že jsem tak beznadějně lehkovážná.”

„Tomuhle nemohu opravdu uvěřit,” odpověděl, ale nedovedl pochopit, proč to vlastně řekl. Vždyť by ji měl samozřejmě povzbuzovat, aby se mu vyzpovídala, místo aby ji ujišťoval, že nemá hříchy, z nichž by se potřebovala zpovídat. Bylo mu, jako by se tajně bál toho, po čem touží.

„Já myslím, že nejste …“

Ale naštěstí nic, co říkal, ji nemohlo odradit. Usmyslela si, že ho použije jako židle.

„Ne, ne, je to úplně pravda,” řekla. „Nedovedete si představit, jak jsem lehkovážná. Řeknu vám …”

Za půl hodiny už jí v zadním salónku sestavoval seznam knih, které by měla číst. Burnetovy První řecké filosofy; Faidra, Timaia, Obranu a Symposium v Jowettových překladech, Nikomachovu etiku; Cornfordovu malou antologii řeckých moralistů; Marka Aurelia; Lucretia v nějakém dobrém překladu; Ingova Plotina. Mluvil s ní bez rozpaků, byl naprosto pánem nad sebou. Byl jako tvor náhle navrácený svému pravému prostředí.

„Tohle vám dá trochu představu o myšlení starověkých filosofů.”

130$

Přikývla. Její obličej, když se dívala na ten tužkou načrtaný seznam, byl vážný a odhodlaný. Umínila si, že bude nosit brýle a že si dá přinést nahoru do svého pokoje stůl, aby mohla nerušeně sedět nad hromadou knih a psacím náčiním. Opatří si zápisníky — nebo raději kartotéku. Začne nový život — ten aspoň bude mít nějaký smysl, nějaký cíl. Vedle v salóně spustil někdo gramofon. Začala si podupávat rytmus — jako by to její noha dělala z vlastního popudu. Jeden, dva, tři, jedan, dva, tři — vida, valčík. Ale na co to vlastně myslí? Zamračila se a nohu pevně postavila na zem.

„A pokud jde o moderní myšlení,” pokračoval Hugh, „musíte si přečíst dvě nepostradatelné knihy, od kterých musí začít každá moderní kultura,” a tužka se rozjela po papíře. „Montaignovy Eseje a Pascalovy Myšlenky. Tyhle dvě knihy jsou naprosto nepostradatelné.“ Podtrhl jména i názvy. „A pak byste se měla podívat na Rozpravu o metodě

„O jaké metodě?” zeptala se Helena.

Ale Hugh její otázku neslyšel. „A budete-li mít kdy, podívejte se také na Hobbese,” pokračoval se vzrůstající sebevládou a sebedůvěrou. „A potom na Newtona. To je absolutně nutné. Protože když neznáte Newtonovu filosofii, pak nemůžete vědět, proč věda udělala takovýhle pokrok. A všechno, co dále potřebujete, najdete v Burttových Metafyzických základech moderní vědy.” Na chvilku umlkl a psal. Přišli Tom a Eileen a Sibyla. Helena je slyšela rozmlouvat v sousedním pokoji. Ale umíněně pořád upírala oči na ten papír. „A pak přijde Hume,” pokračoval Hugh. „Nejlíp uděláte, když začnete s jeho Eseji. Jsou skvělé. Takový rozum, tak nesmírný důvtip!”

„Důvtip,” opakovala Helena a radostně se usmála. Ano, to je právě to slovo, které pořád hledá — přesně to, co by chěla mít: chtěla by být důvtipná, jako slon, jako starý ovčácký pes, nebo třeba jako Hume. Ale zároveň aby to ovšem zůstala ona. Důvtipná, ale mladá; důvtipná, ale živá a půvabná; důvtipná, ale prudká a …

„Nebudu vás nutit do Kanta,” řekl Hugh shovívavě. „Ale myslím,” a znovu rozehrál tužku, „myslím, že byste

131$

měla číst některého z moderních kantovců. Například Vaihingerovu Filosofii jakoby a von Uexkullovu Teoretickou biologii. Víte, Kant položil základy veškeré vědě dvacátého století, právě tak jako Newton veškeré vědě osmnáctého a devatenáctého ..

„Heleno!”

Oba sebou škubli a zdvihli hlavu — vzhlédli do usměvavého, drze hezkého obličeje Gerryho Watchetta. Střídavě a skoro posměšně na ně hleděl očima zářivě modrýma v osmahlém obličeji. Přistoupil o krok blíž a důvěrně položil Heleně ruku na rameno. „Čím se tady bavíte? Křížovkami?” Několikrát ji trochu poplácal na rameno.

Jako by byla jeho kůň, pohoršené si pomyslel Hugh. A ten člověk tak skutečně vypadá — jako podkoní. Ty zkadeřené, rozevláté zlatohnědé vlasy, ten přihlouplý, trochu rozpláclý obličej, chlapecký a zároveň drsný.— jako rovnou ze stájí, rovnou z Epsomského závodiště.

Helena se usmála a její úsměv měl být pohrdavě povznesený — úsměv intelektuálky. „Vida, křížovky — tohle je vám podobné!” řekla a pak dodala změněným tónem: „Vy se asi už znáte, že?” a tázavě pohlédla na Gerryho a na Hugha.

„Ano, my se známe,” odpověděl Gerry, a pořád s pravou rukou na jejím rameni pozdvihl levou k posměšně zkarikovanému vojenskému pozdravu. „Dobrý večer, plukovníku!”

Hugh poslušně jako ovce napodobil jeho pozdrav. Při tom vnuceném návratu ze světa knih do světa osobních vztahů zmizela veškerá jeho sebevláda a sebedůvěra; připadal si jako albatros na souši — bezmocně neohrabaný, zbytečný, ošklivý. A přece by bylo bývalo tak snadné usmát se znalecky a říci významně: „Ano, znám pana Watchetta moc dobře” — tónem, který by znamenal: toho hazardního hráče z povolání a profesionálního milovníka. V této chvíli milence Mary Amberleyové, jak se všeobecně soudí. „Znám ho opravdu moc dobře!” Tohle by bylo bývalo tak snadné říci. Ale Hugh to neřekl: jen se usmál a trochu hloupě pozdvihl ruku k čelu.

132$

Gerry se zatím posadil na postranní opěradlo pohovky a skrze obláčky kouře ze své cigarety se klidně, se samozřejmou opovážlivostí díval na Helenu, jako by si ji znalecky kus po kuse prohlížel, jako dostihového koně. „Víte, Heleno,” řekl nakonec, „že jste den ze dne hezčí a hezčí?”

Helena se zarděla, pohodila hlavou a zasmála se; pak jí obličej náhle ztuhl nepřirozenou přísností. Zlobila se

— zlobila se na Gerryho, že je tak zatraceně drzý, ale především se zlobila na sebe, že ji ta zatracená drzost potěšila, že na tu urážlivou lichotku reagovala s tak ponižující bezděčnou přesností. Začervenat se a zachichotat jako školačka! A co Filosofie jakoby, co ty brýle s tlustými rohovými obroučkami, co ten nový život, ta kartotéka …? Jakýsi muž řekne: „Vy jste hezká,“ a hned jí je, jako by na ně vůbec ani nepomyslela. Obrátila se k Hughovi pro ochranu, jako ke své opoře. Ale sotva se pohledem střetla s jeho očima, on je odvrátil. Výraz v jeho obličeji se změnil v odtažitě rozjímavý, jako by myslel na něco docela jiného. Má na mě zlost? uvažovala. Nebo se urazil, protože mě potěšila Gerryho poklona? Ale vždyť to bylo, jako by člověk zamrkal, když uslyší ránu z pušky — úplně bezděčně. Hugh by to měl pochopit, měl by jí uvěřit, že opravdu chce, že opravdu touží začít nový život a získat důvtip! Jenže on se prostě vytratil a nechce s ní nic mít. A tohle je nespravedlivé!

Hugh si pod svou chladnou odtažitou škraboškou připadal ještě víc jako Baudelairův albatros.

Ce voyageur ailé, comme il est gauche et veule!

Lui, naguére si beau, qu’il est comique et laid!

Ach, ty majestátní vzlety do neokantovského azuru!

V sousedním salónu gramofon vytruboval „Yes, sir, she is my Baby.“ Gerry zahvízdal několik taktů a pak navrhl: „Heleno, což kdybychom si zatančili foxtrot? Ovšem, jestli jste si s plukovníkem už všechno vyřídili.“ Posměšně pohlédl Hughovi do odvráceného obličeje. „Nechci vás vyrušovat…“

Pak se zas Helena podívala na Hugha. „No…“ začala nerozhodně.

133$

Ale Hugh honem řekl, ani nepozdvihl oči: „Ach, vůbec ne, vůbec ne“ a při tom se podivil, co ho pro všechno na světě přimělo, aby se prohlásil za poraženého ještě dřív, než se dal do boje. Nechat ji tomu podkonímu! Já hlupák, já zbabělec! Ale možná, že jí je podkoní milejší, řekl si cynicky. Vstal a zamumlal, že si musí s někým promluvit o něčem důležitém, a zamířil ke dveřím, které vedly na podestu a na schody.

No, když nechce, abych s ním zůstala, pomyslela si Helena, když mu nestojím za to, aby mě tu zdržel… Byla uražená.

„Plukovník opouští jeviště,” řekl Gerry. A potom: „Tak co, zatančíme si trochu?” Přistoupil k Heleně a natáhl k ní ruku. Helena se jí chopila a zdvihla se z lenošky. Objal ji kolem pasu, zazpíval: „No, sir, don’t say maybe,” a vkročili do vlnivého proudu hudby. Mezi lenoškami a stolky ji vykormidloval ke dveřím, které vedly do sousedního salónu.

KAPITOLA XV

ČERVEN 1 9 0 3 —LEDEN 190 4

Už se to stalo obřadem, posvátným obřadem obcování

— takhle si to John Beavis pojmenoval. Nejdřív otevřel dveře skříně a probíral se v jejích šatech. Se zavřenýma očima vdechoval vůni, která z nich vanula, jemnou líbeznou vůni jejího těla čím dál vzdálenějšího přes propast času. A pak ještě v zásuvkách. V těch třech zleva s jejím prádlem a se sáčky s levandulí, zavázanými bleděmodrou stuhou. Rozložil si noční košili s krajkou, která se kdysi dotýkala… I v myšlenkách se John Beavis vyhýbal, aby nemusel vyřknout slovo „jejích prsou” — jen si představoval oblé prsy, jak se lehce zdvihaly a klesaly pod tou složitě vzorovanou pavučinkou; pak si vzpomněl na noci v Římě; a nakonec na Lollingdon a na tu hlubokou jámu, tak hrozně a záhadně tichou. Když znovu složil noční košili a zavřel

134$

ji do zásuvky, přišly na řadu dvě malé zásuvky vpravo

— s rukavičkami, jež obepínaly její ruce, s pásky, jimiž se kdysi opásávala a které si nyní ovíjel kolem zápěstí nebo utahoval kolem čela jako modlící řemínky. A obřad končil čtením jejích dopisů — dojemně dětinských dopisů, které mu psala v období jejich zasnoubení. Tím jeho trýzeň vyvrcholila, a mohl se odebrat na lóže s novou dýkou v srdci.

jenže v poslední době jako by se otupovala, jako by i Maisiina smrt, doposud tak bolestně živá, začínala odumírat. Obřad jako by pozbýval svého kouzla; vyvrcholení trýzně bylo čím dál nesnadnější, a když ho dosáhl, nebylo už tak bolestné, a proto ho méně uspokojovalo. Vždyť jediné, proč mu stálo za to žít celé ty měsíce, byl právě jeho trýznivý zármutek. Touha a něha náhle začaly ztrácet svůj účel. Její smrt byla jako amputace — hrozně bolestná. A ta bolest — jediné, co mu po Maisii zůstalo — ta vzácná trýzeň začínala polevovat, odumírala, tak jako umřela ona.

Toho večera jako by se úplně vytratila. Zabořil obličej do provoněných záhybů jejích šatů, rozložil si jemné krajkové prádlo, které nosila rovnou na těle, nafoukl její rukavičku a pozoroval, jak ten přízrak její ruky ponenáhlu splaskne — jak odumírá, odumírá, až koženou rukavičku držel zase splihlou a úplně prázdnou, i bez toho pouhého zdání života. Jenže obřady byly neúčinné

— Johna Beavise už nedojímaly. Uvědomoval si, že je Maisie mrtvá a že on má hrozný zármutek. Ale ten zármutek vůbec nepociťoval — nepociťoval nic, leda jakousi zaprášenou prázdnotu ducha.

Odebral se na lože neukojený, jaksi pokořený. Magické obřady se ospravedlňují samy svým účinkem; když se jim nezdaří vzbudit patřičný emociální stav, má jejich vykonavatel pocit, že ho nechaly na holičkách a zesměšnily.

John Beavis, vyschlý jako mumie v zaprášené prázdnotě vlastního hrobu, dlouho nemohl usnout. Půlnoc, jedna hodina, dvě — a když se úplně vzdal naděje na spánek, ten se přece dostavil a Johnu Beavisovi se

135$

zdálo, že Maisie leží vedle něho, Maisie, jaká bývala v prvním roce jejich manželství, oblé prsy se pod krajkou mírně vzdouvaly a poklesávaly, rty se rozevíraly

— ach, tak povolně! Vzal ji do náručí.

Bylo to poprvé od její smrti, co se mu o ní zdálo . jinak než jako o umírající.

Probudil se s pocitem hanby; a když pak později dopoledne uviděl slečnu Gannettovou, která na něho zřejmě čekala jako obvykle na chodbě před jeho posluchárnou, předstíral, že ji nevidí, a spěšně prošel mimo se sklopenýma očima, zamračený, jakoby zaujatý nějakým nesnadným, neřešitelným problémem z oblasti vyšší filosofie.

Ale nazítří odpoledne se octl na čaji u staré tety Edith, která je pořádala každý čtvrtek pro své známé. Byla tam ovšem i slečna Gannettová — a když ji uviděl, snad až přehnaně dal najevo překvapení, ačkoli věděl, že tam bude, vždyť nikdy neopomněla ve čtvrtek přijít k tetě Edith.

„Včera jste měl hrozně naspěch,” řekla mu, sotva měl kdy vzpamatovat se z překvapení.

„Já? Kdy?” Tvářil se, jako by nevěděl, k čemu se její slova vztahují.

„Na universitě, po přednášce.”

„A vy jste tam byla? Já jsem vás neviděl.”

„Ještě si pomyslí, že jsem se z jeho přednášky ulila,” postěžovala si slečna Gannettová nějaké neexistující třetí osobě. Už dva měsíce od toho čtvrtka, kdy se s ním seznámila na čaji u tety Edith, vytrvale chodila na každou jeho přednášku. „Abych se vzdělávala,” obvykle to vysvětlovala. „Člověk to přece tolik potřebuje!” dodávala žertovně, ale zároveň trochu roztouženě.

Pan Beavis protestoval: „Ale vždyť jsem nic takového neřekl!”

„Mohu vám ukázat, co jsem si při vaší přednášce zaznamenala.”

„Jen to ne, prosím vás!” Byla zase řada na něm, aby si zažertoval. „Kdybyste věděla, jak mě mé přednášky nudí!”

136$

„Vždyť jste mě po přednášce na chodbě div neporazil!”

„Aha, po přednášce!‘

„Jakživa jsem nikoho neviděla tak uspěchaného.”

Přikývl. „Měl jsem opravdu naspěch. Musel jsem na výborovou schůzi. Dost důležitou,” dodal významně.

Zahleděla se na něho široce rozevřenýma očima a její žertovný tón a výraz najednou velmi zvážněly. „Jistě to někdy dost nudí být tak velmi významnou osobností — že?” zeptala se.

Zvysoka se usmál na tu vážnou a přeuctivou holčičku a zároveň hezky baculatou sedmadvacetiletou ženu s ohrnutým nosíkem — usmál se radostně a pohladil si knír. „No, tak významný zas nejsem,“ řekl na protest. „Vůbec ne tak…” chvíli zaváhal, ústa mu zacukala, oči zamžouraly, a pak se vytasil s hovorovým: „Vůbec ne tak velké zvíře, jak si možná představujete.”

Ráno dostal pan Beavis jen jeden dopis. A když roztrhl obálku, viděl, že je od Anthonyho.

Bulstrode, 26. června.

Nejdražší tatínku, děkuji Ti za Tvůj dopis. Myslel jsem, že pojedeme na prázdniny do Tenby. Copak jsi to nesmluvil s paní Foxovou? Foxe říká, že nás tam čekají, tak bychom snad neměli jezdit do Švýcarska, jak píšeš. Včera jsme měli dva zápasy, první jedenáctka proti Sunny Bank, druhá proti Mumbridge, oba jsme vyhráli, bylo to ohromné. Já jsem hrál v druhé jedenáctce. Začali jsme číst francouzskou knihu Lettres de mon moulin a připadá mi blbá. Dál už nemám žádné zprávy, a tak Tě srdečně pozdravuji.

Tvůj milující syn

Anthony.

P. S. — Nezapomeň napsat paní Foxové, protože si určitě myslí, podle toho, co říká Foxe, že přijedeme na prázdniny do Tenby.

Při čtení dopisu se pan Beavis mračil a hned po snídani napsal Anthonymu odpověď.

137$

Earl’s Court Square, 27. 6. 1903

Nejdražší Anthony, moc mě zklamalo, že nejsi nijak nadšený mou zprávou, která Ti měla udělat velkou radost, jak jsem doufal. V Tvém věku by mě jistě nesmírně potěšilo, že mě čeká „cesta do ciziny“, obzvláště do Švýcarska. To, co jsme smluvili s paní Foxovou, bylo velice neurčité. Ale samozřejmě jsem jí ihned napsal, jakmile se teprve před několika dny naskytla skvělá příležitost prozkoumat Berner Oberland ve velmi sympatické společnosti, takže jsem se rozhodl odložit náš zatím dost neurčitě plánovaný prázdninový pobyt v Tenby. Chceš-li vědět přesně, kam pojedeme, vezmi si mapu Švýcarska, najdi si Interlaken a Brienzské jezero, od konce toho jezera se podívej na východ k Meiringen a odtamtud na jih směrem ke Grindelwaldu. Tam nedaleko se usadíme v Rosenlaui pod sedlem Scheideck, téměř ve stínu takových obrů jako Jungfrau, Weisshorn a spol. Neznám to tam, ale jak jsem slyšel vyprávět, je tam „parádní“ krajina, jako v ráji.

Mám radost, že jsi se tak vyznamenal ve fotbalu. Jen takhle dál, drahý hochu, a čím dál tím líp. Doufám, že Tě napřesrok uvidím obhajovat slávu první jedenáctky.

Nemohu s Tebou souhlasit, že Ti Daudet připadá „blbý“. Mám podezření, že se Ti zdá blbý hlavně proto, že je pro začátečníka dost nesnadný. Až dokonale zvládneš francouzštinu, pak teprve oceníš jeho jemný, vybroušený styl a bystrý vtip.

Doufám, že se co nejusilovněji snažíš, aby sis napravil svůj bohužel slabý prospěch v „matice“. Přiznám se Ti, že jsem sám v matematice nikdy nevynikal, a tak mám s Tebou účast v Tvých nesnázích. Ale pilné učení dělá zázraky a jsem si jist, že když se řádně „zapřáhneš“ do algebry a geometrie, můžeš to do roka snadno dotáhnout tak daleko, aby ses vyrovnal i stipendistovi.

Vždy Tvůj nejoddanější otec. B.

„To je k zlosti!” řekl Anthony, když přečetl otcův dopis. Slzy mu vhrkly do očí, pocítil nesnesitelný zármutek.

138$

„C-co ti p-píše?“ zeptal se Brian.

„Už je to hotová věc. Napsal tvé matce, že místo do Tenby pojedeme do nějaké smradlavé díry ve Švýcarsku. Tohle je opravdu k zlosti!” Zmačkal dopis a vztekle jej hodil na podlahu, pak se obrátil a pokoušel se ulevit svým citům tím, že začal kopat do své skřínky na sportovní nářadí. „K zlosti, k zlosti!” opakoval několikrát.

Brian měl také zlost. Mohli si v Tenby báječně užít!

V představách si už sestavovali skvělé plány, s hojnými podrobnostmi; a teď bác! — budoucí báječná zábava byla v troskách.

„Ale d-doufám, že s-se ti b-bude ve Š-švýcarsku líbit,” konečně vykoktal Brian po dlouhém mlčení. A z jakéhosi náhlého popudu, jejž by byl těžko nějak vysvětlil, vzal do ruky dopis pana Beavise, uhladil zmačkané lístky a podal je Anthonymu. „T-tu máš t-to psaní,” řekl.

Anthony na ně chvíli pohlédl, otevřel ústa, jako by chtěl něco říci, pak je zase zavřel, vzal dopis a strčil jej do kapsy.

Když přijeli do Rosenlaui, ukázalo se, že tu sympatickou společnost, s níž měli prozkoumávat Berner Oberland, tvoří slečna Gannettová a její spolužačka slečna Louisa Piperová. Pan Beavis o nich nemluvil jinak než jako o „děvčatech”, nebo s náznakem karikované filologické šprýmovnosti, na níž si tolik zakládal, jim říkal „slečinky“ — domicellae, dvojitou zdrobnělmou slova domina. Roztomilé slečinečky! A pokaždé to říkal s úsměvem. Anthonymu ty slečinky připadaly jako dvě protivné a už trochu starší ženské. Piperová, ta hubená, byla jako guvernantka. Měl radši tlustou Gannettovou, přestože se tak pronikavě smála a bučela jako kráva, přestože se do kopce tolik potila a funěla. Gannettová byla aspoň dobromyslná. Naštěstí byli v hotelu ještě dva angličtí hoši, pravda, z Manchesteru, a mluvili dost směšným nářečím, ale byli to slušní kluci a znali ohromnou spoustu sprostých anekdot. A co víc, objevili v lese za hotelem jeskyni, kde si schovávali cigarety. Když se Anthony vrátil do Bulstrode, prohlásil pyšně, že kouřil o prázdninách skoro každý den.

139$

Jednou v listopadu přijel pan Beavis v sobotu na celé odpoledne do Bulstrode. Chvíli se s Anthonym dívali na fotbalový zápas a pak spolu šli na skličující procházku, která však skončila v hostinci. Pan Beavis objednal k čaji piškotové trubičky „a smažená vejce pro našeho pašáka” (při tom na číšnici spiklenecky zamrkal, jako by měla také vědět, že to slovo má znamenat „příští stipendista”), „a potom třešňový rosol — viď, že máš nejradši třešňový?”

Anthony přikývl. Vskutku měl nejradši třešňový. Ale tolik starostlivé blahovůle u něho téměř vzbudilo podezření. K čemu to asi všechno směřuje? Poví mu otec něco o jeho práci? Že by se příští léto měl ucházet o stipendium? Nebo něco o…? Začervenal se. Ale vždyť o tomhle nemůže otec vědět. Opravdu nemůže. Nakonec dohadování zanechal: nedovedl si představit, oč asi jde.

Ale když se pak po nezvykle dlouhém mlčení otec naklonil nad stolem a řekl „Mám pro tebe zajímavou novinu, milý hochu,” Anthony v náhlém osvícení přesně věděl, co přijde.

Ožení se s tou Gannettovou, řekl si v duchu.

A uhodl. V polovině prosince.

„Budeš mít společnici,” dodal pan Beavis. Ta její mladistvost, ta svěží dívčí živost! „Společnici a zároveň druhou matku.”

Anthony přikývl. Ale „společnici” — jak si to otec představuje? V duchu viděl tlustou starou Gannettovou, jak se pachtí do kopců za Rosenlaui, rudá v obličeji, cítil, jak páchne zapařeným potem… A najednou mu zazněl v sluchu matčin hlas.

„Paulina si přeje, abys jí říkal křestním jménem.” pokračoval pan Beavis. „Bude to… no, kamarádštější, co myslíš?”

Anthony řekl „ano,” vždyť zřejmě nemohl říci nic jiného, a znovu si vzal třešňový rosol.

„Jak je třetí osoba jednotného čísla aoristu řeckého slovesa klásti?” zeptal se Anthony.

Koňská Hlava to řekl špatně. Staithes odpověděl správně.

140$

„A druhá osoba množného čísla plusquamperfekta slovesa choditi?“

Brianovo váhání jistě mělo nějakou ještě závažnější příčinu než koktání.

„Jsi dnes večer jako shnilý, Koňská Hlavo!“ řekl Anthony a ukázal prstem na Staithese, který mu zase dal správnou odpověď. „Dobře, Staithes!” A bručavě parodovaným hlubokým hlasem Jimbuga opakoval jeho nejotřepanější vtip: „Sedlina padá na dno, Koňská Hlavo!“ „Chudáku Koňská Hlavo!” útrpně řekl Staithes a plácl Briana do zad. Měl ho v té chvíli skoro rád, z potěšení, že Koňská Hlava neumí řeckou gramatiku tak dobře jako on.

Bylo skoro jedenáct, už dávno zhaslo světlo v ložnicích, a všichni tři byli namačkáni na záchodě. Anthony v hodnosti zkoušejícího seděl majestátně na klozetě a ostatní dva se na bobku krčili pod ním na podlaze. Byla tichá, teplá květnová noc; ani ne za šest neděl je čekaly zkoušky, které rozhodnou o tom, jestli získají stipendium, Brian a Anthony v Etonu, Mark Staithes v Rugby. Po vánočních prázdninách se Staithes vrátil do Bulstrode s novinou, že se bude ucházet o stipendium. Překvapivá novina, a pro jeho ctitele a stoupence úděsná! Považovali za samozřejmost, že učení je blbost a že ti, kdo se pilně učí, zasluhují opovržení. A najednou se chce Staithes ucházet o stipendium jako ti dříči Benger Beavis, Koňská Hlava a nestyda Brejlovec Ledwidge! Připadalo jim to jako zrada na všem, co jim bylo nejposvátnější.

Především svými slovy, a pak ještě důrazněji svými činy je Staithes zase upokojil. Ten nápad se stipendiem měl jeho pater. Ne kvůli penězům, dodal honem. Jeho pater vůbec není držgrešle. Ale pro čest a slávu, protože je to rodinná tradice. Jeho pater, strýcové, bratři

— všichni měli stipendium. Nesmí zradit rodinnou tradici. To ovšem nic nemění na faktu, že dření je hnusná nuda a že všichni, kteří, jak se zdá, dřou ze záliby jako Koňská Hlava a Beavis, nebo kvůli penězům jako ubožák Brejlovec, jsou bídáci. A aby to Staithes dokázal,

141$

posmíval se Koňské Hlavě, že koktá a piplá se s ptáčky, začal spolužáky štvát proti Brejlovci, že se ulejvá při fotbalu, a při vyučování bodal Beavise psacím perem do zadnice. Sám se učil velmi pilně, ale odčiňoval to horlivostí při sportech a při každé příležitosti kdekomu vykládal, že dření je ohavnost a že on absolutně nemá naději na stipendium.

A když si Staithes dostatečně zachránil reputaci, změnil vůči Beavisovi a Koňské Hlavě taktiku — nějakou dobu se s nimi čím dál víc přátelil, až jim nakonec navrhl, že by se mohli všichni tři spojit ke společnému dření na zkoušky. To on se před začátkem letního semestru zmínil, že by se mohli v noci scházet na záchodě. Brian chtěl, aby k těm studijním schůzkám přibrali také Brejlovce, ale druzí dva protestovali — vždyť záchod je moc malý a čtyři by se tam přece nevešli! Brianovi tedy nezbývalo než Brejlovci sem tam věnovat na pomoc půlhodinku ve dne. Noc a záchod byly vyhrazeny triumvirátu.

Brian se pokoušel vysvětlit, proč nedovede časovat řecká slovesa. „J-já jsem dnes v-večer dost ut-ut-ut…“, ale musel toho nechat a nakonec se vyjádřil dost afektovaně: „Moc unavený.”

Bledý obličej a modré kruhy pod očima svědčily o pravdivosti jeho slov, ale Mark Staithes to zřejmě pokládal jen za výmluvu, jíž Koňská Hlava chtěl nějak zmírnit trapnou porážku, jakou utrpěl od spolužáka, který nedřel už kolik let jako jeho soupeři, ale teprve několik měsíců. Za výmluvu, která znamenala přiznání k méněcennosti. Triumf naladil Staithese k velkodušnosti.

„Máš smůlu!“ řekl starostlivě. „Tak si chvilku odpočiňme.“

Anthony vytáhl z kapsy županu tři zázvorové ořechy

— pravda, trochu změklé stářím, ale nicméně přišly vhod.

Staithes řekl snad už positícáté od té doby, co se rozhodlo, že se bude ucházet o stipendium: „Kéž bych měl aspoň stín naděje!”

142$

„Ale vž-vždyť máš h-hodně velkou!“

„Kdepak, nemám. Je to jen bláznivý nápad mého patera. Bláznivý!” opakoval a pokýval hlavou. Ale ve skutečnosti se s lichotivě hřejivým pyšným pocitem, rozpomínal na otcova slova: „My Staithesové… Když se člověk jmenuje Staithes… Ty jsi stejně chytrý jako my všichni a zrovna tak umíněný …“

Přiměl se k povzdechu a nahlas řekl: „Kdepak, nemám ani stín naděje!”

„Ale m-máš, č-čestné slovo!“

„Blbost!” Nechtěl ani připustit možnost něčeho takového. Potom, kdyby propadl, mohl by se smíchem prohlásit: „Vždyť jsem vám to říkal!”, a jestli se mu to podaří, čemuž tajně věřil, bude jeho sláva ještě větší. A pak, čím vytrvaleji bude popírat svou naději, tím častěji budou opakovat své příjemné ujišťování, že jeho úspěch je možný a pravděpodobný. A co víc, úspěch v jejich vlastním oboru; přesto, že se až do začátku letního semestru zásadně vzpíral brát vážně to směšné dření.

Další hold mu vzdal Benger: „Dokonce Jimbug myslí, že máš naději. Včera jsem ho slyšel, jak to říkal starému Jackovi.”

„Copak se starý Jimbug v tomhle vyzná?“ Staithes se pohrdlivě ušklíbl, ale pod škraboškou opovržení mu oči zasvítily radostí. „Zrovna tak málo jako starý Jacko…“

Náhle někdo zacloumal klikou a všichni tři sebou škubli. „Kluci, honem vylezte!” ozvalo se prosebné šeptání klíčovou dírkou. „Mám strašné bolení!”

Brian ihned vstal. „M-musíme ho s-sem pustit!”

Ale Staithes ho zase stáhl k zemi. „Neblázni!” Pak se obrátil ke dveřím a řekl: „Jdi na záchod dolů, my teď nemáme kdy!”

„Ale já mám strašně naspěch!”

„Tak honem utíkej dolů!”

„Ty prase!” ozval se šeptem prosebník. A pak dodal: „Pro Krista!” a slyšeli ho, jak se v trepkách žene v panickém úprku ze schodů.

Staithes se ušklíbl: „Já tě naučím!“ A pak řekl: „Tak co abychom se zas dali do řecké mluvnice!”

143$

James Beavis, už předem pohoršený, cítil, Jak Jeho rozhořčení vzrůstá každou minutou, kterou prodlévá v bratrově domě. Vždyť je to úplné pařeniště manželství!. Člověk se div nezadusí. A John se tu blaženě sluní v teple vyzařovaném mrzkým ženským tělem, rozechvěně vdechuje ten zatuchlý vzduch, hluboce uspokojený, ohavně šťastný! Jako smradlavý chlupatý svišť, náhle napadlo Jamese, schoulený se samicí v podzemním doupěti. Ano, tenhle dům je doupě — na jednom konci stolu tu sedí hubený svišť John, proti němu na druhém jeho rozkynulá břichatá samice a uprostřed mezi nimi on, zhnusený, div se mu nedělá nanic, a naproti nešťastný malý Anthony jako podvržené mládě, chycené venku na čerstvém vzduchu a uvězněné v téhle sviští díře. Jamesovo rozhořčení zplodilo stejně prudkou soustrast a náklonnost k tomu nešťastnému chlapci, a zároveň dodatečný soucit s nebožkou Maisií. Když byla naživu, vždycky v ní viděl jen pošetilou ženskou — beznadějně hloupou a lehkovážnou. Ale Johnovo druhé manželství a dusné ovzduší soulože, v němž si hověla ta přešťastná dvojice, dalo Jamesovi zapomenout na jeho úsudek o živé Maisii a najednou v ní viděl vynikající ženu (měla aspoň ten půvab, že byla štíhlá), posmrtně umučenou manželem kvůli téhle ohavné masité sviští samici. Hrůza! Člověk se věru má proč zlobit.

Mezitím Paulina odmítla vzít si podruhé čokoládový nákyp.

„Ale miláčku, musíš!” naléhal John Beavis.

Paulina svědomitě napodobila těžký povzdech nasyceného člověka. „Já už nemohu.”

„Vždyť je to tvůj oblíbený čokoládový nákyp!”

Paulína škádlivě pohlédla na mísu. „Já nesmím,” řekla, a tím slovem prozradila, že není tak docela nasycená.

„Ale ano, smíš,” pobídl ji úlisně.

„On chce, abych ztloustla!” postěžovala si naoko vyčítavě. „A svádí mě, pokušitel!”

„No, jen se nech svést!”

Tentokrát si Paulina povzdechla mučednicky. „Tak

144$

dobrá,“ řekla povolně. Služebná, která lhostejně čekala, jak ten spor dopadne, znovu jí podala mísu. Paulina si naložila na talíř.

„Hodná holčička!” pochválil ji John Beavis — jeho tón a šibalské zamrkání žertovně naznačovaly otcovské uspokojení. „A teď, Jamesi, doufám, že si z ní vezmeš příklad.”

Tohle Jamese nesmírně znechutilo a rozzlobilo, takže si ani netroufal promluvit ze strachu, aby neřekl něco urážlivého. Proto jen odmítavě zavrtěl hlavou.

„Ani ty už nechceš?” zeptal se pan Beavis Anthonyho. „Ty se přece nad tím nákypem smiluješ, viď?” A když si Anthony vzal ještě jednou, pan Beavis řekl: „To uděláš dobře! Jen si… vteřinku zaváhal — „jen si nacpi nácka!”

KAPITOLA XVI

17. ČERVNA 1912

Cestou k nádraží byl Anthony výmluvný, ale prýštilo to u něho z tajného pocitu viny. Povídavostí a čipernou pozorností chtěl vynahradit Brianovi své provinění z předešlého večera. Ne proto, že by mu byl Brian vyčetl něco nahlas — naopak, spíš jako by se všemožně snažil, aby mu o včerejší urážce neuklouzla sebemenší zmínka. Anthony si jeho mlčení vzal za záminku, aby odložil na později vysvětlení té nepříjemné záležitosti s Markem Staithesem. Jednou ovšem bude muset o té zatracené věci mluvit (lidé tolik otravují s těmi svými spletitými sváry!), ale teď udělá líp (ujišťoval se), když s tím počká… dokud o tom Brian nezačne sám. Prozatím ho špatné svědomí nutilo, aby se k Brianovi choval ještě přátelštěji než jindy, aby se obzvlášť vynasnažil být zajímavý a projevovat zájem. Cestou po Beaumont Street zájem o básně Edwarda Thomase; naproti Worcesteru o Bergsona; na Hythe Bridge o znárodnění uhelných dolů; a pod viaduktem a po dlouhé silnicí k nádraží nakonec o Joan Thursleyovou.

145$

„J-je to d-divné,“ se zřejmým úsilím řekl Brian po dlouhém přípravném mlčení, „ž-že jsi s-se s ní j-ještě n-neseznámil.“

„Dis aliter visum,“ odpověděl Anthony v nejlepším klasickém stylu svého otce. Jenže ovšem, kdybych byl přijal pozvání paní Foxové do Twyfordu, řekl si v duchu, bohové by asi rozhodli jinak.

„Já b-bych ch-chtěl, ab-abyste se m-měli rádi,“ řekl Brian.

„A já jsem přesvědčen, že se budeme mít rádi.“

„N-není nijak zvlášť ch-chytrá. N-není t-to na ní h-hned vidět. M-myslel by sis, ž-že se z-zajímá j-jen o v-v-v…“ Ale „venkovský život“ se nechtěl dát vyslovit. Brian byl donucen ke zdánlivě afektované oklice: „O d-domácí v-věci,“ vykoktal konečně. „O psy a pt-ptáky a t-tak.“

Anthony přikývl — najednou si vzpomněl na uslintané sýkorky a počuraná slavičí mláďata z butetrodských časů a neznatelně se usmál.

„Ale až ji p-poznáš l-líp,“ pokračoval Brian s úsilím, „t-tak uvidíš, že t-toho v ní j-e v-víc, než bys m-myslel. Má n-neobyčejný cit pro p-p-p… pro b-básnictví. W-wordsworthe a M-meredithe, n-například. Vždycky s-se d-divím, jaký m-má d-dobrý úsudek.

Anthony se v duchu sarkasticky smál. Ano, to bych řekl, že se jí líbí Meredith!

Brian se odmlčel — nevěděl, jak by to vysvětlil, a má-li se vůbec pokoušet, aby to nějak vysvětlil. Všechno se proti němu spiklo — jeho vada řeči, nesnáz vyjádřit slovy to, co chtěl říci, možnost, že Anthony to ani nebude chtít pochopit, že se na něho vytasí se svým cynickým alibim a prostě bude dělat, jako by tam vůbec nebyl.

Vzpomínal na své první setkání s Joan. Jak přišel na čaj do salónu, uřícený a vlasy dosud mokré po dešti, a jak upadl do rozpaků, když tam uviděl dvě cizí osoby. Maminka vyslovila jméno dost neupravené hubené dámy: „Paní Thursleyová.“ Když si s ní podával ruku, pochopil, že je to žena nového faráře. Že záměrné roztomi—

146$

losti trošku šišlala a naschvál se hodně usmívala. „A tohle je Joan.“

Dívka mu podala ruku, a jak ji jemně stiskl, její štíhlé tělo se od jeho cizího plaše odklonilo, tak rozkošně graciézním pohybem, jako když se mladý stromek ohýbá ve větru. Pohyb tak půvabný a zároveň tak dojemný snad ještě jakživ neviděl,

„Právě se dozvídáme, že máte rád ptáky,“ řekla paní Thursleyová až trapně zdvořile a její profesionálně křesťanský úsměv se rozzářil ještě víc. „Jako naše Joan. Joan je úplný ornitolog.“

Dívka se zarděla a zamumlala něco na protest.

„Bude mít radost, že má někoho, s kým si může popovídat o svých milovaných ptácích. Viď, Joan?“

Joan rozpačitostí ani nemohla promluvit.

Brian jí pohlédl do uzardělého odvráceného obličeje a pocítil k ní něžnou soustrast. Srdce se mu prudce rozbušilo. Se strachem a zároveň s jásotem si uvědomil, že se přihodilo něco neobyčejného, něco neodvolatelného.

A pak, vzpomínal dále, po čtyřech nebo pěti měsících byli spolu na návštěvě u jejího strýce ve východním Sussexu. Pryč od rodičů byla jako proměněna — ne v nějakou jinou dívku, ale v sebe, jaká v podstatě byla

— šťastná a sdílná, jaká nemohla být doma. Protože doma se musela přemáhat. Věčně nabručený otec a jeho občasný výbuch špatné nálady jí naháněl strach. Matka ji sice milovala, ale Joan si někdy nejasně uvědomovala, že je jako uvězněná a vykořisťovaná její láskou. A pak, to chladné ovzduší uhlazené chudoby, v němž doma žila, ji otupovalo — to ustavičné napětí, jak se snažili uchovat si navenek zdání lidí z „lepší“ společnosti. Joan se doma nemohla plně vyžívat; ale tam, v prostorném strýcově domě, mezi jeho klidnými nenucenými obyvateli, mohla se z toho všeho vysvobodit, jako by se převtělila, a mohla žít šťastně. A oslněný Brian se do ní dvojnásob zamiloval.

Vzpomínal na ten den, kdy se spolu procházeli v rašeliništích u Winchelsea. Kvetl hloh; ovce s jehňátky, roztroušené na širé, ploché travnaté rovině, byly jako

147$

bílá souhvězdí; oblohu nad nimi oživovala bílá oblaka poháněná větrem. Bylo to nevýslovně krásné! A náhle se mu zdálo, jako by se spolu procházeli obrazem své lásky. Svět byl jejich láska a jejich láska byla celý svět

— svět naplněný významem, mnohonásobně navrstveným tajemným smyslem. Těmi oblaky prolínal důkaz Boží dobrotivosti, projevoval se v těch ovečkách na pastvě, vyzařoval z každého plápolavého květu na rozhořelých keřích a provázel jeho a Joan, jak se ruku v ruce spolu blaženě procházeli v trávě. V té apokalyptické chvíli měl pocit, jako by jeho láska byla něco víc než jeho láska, jako by nějak tajuplně byla zároveň i větrem a sluneční září, jako by svítila v každém záblesku jarní zeleně a modře. Jako by jeho cit k Joan byl jaksi součástí světa, jako by měl božský a vesmírný význam. Miloval Joan nekonečně, a proto byl schopen milovat všechno právě tolik, jako miloval ji.

Vzpomínka na ten zážitek mu byla nesmírně drahá, a ještě dražší potom, kdy v jeho citech nastala změna. Ta nekonečná láska, průhledná a zdánlivě čistá jako pramenitá voda, během času vykrystalizovala ve specifické touhy.

Et son bras et sa jambe, et sa cuisse et ses reins, Polis comme de Vhuile, onduleux comme un cygne, Passaient devant mes yeux clairvoyants et sereins, Et son ventre et ses seins, ces grappes de ma vigne.

Od té doby, co mu Anthony dal tyhle verše prvně číst, strašily v jeho obraznosti; zprvu neosobně, ale později se začaly konkrétně sdružovat s jeho představou milované Joan. Poliš comme de Vhuile, onduleux comme un cygne. Nemohl na ně zapomenout. Ta slova ho neodbytně pronásledovala, jako výčitka, jako vzpomínka na spáchaný zločin.

Vešli do nádraží a zjistili, že budou muset ještě pět minut čekat. Zatím se spolu procházeli po nástupišti.

Brian v úsilí, aby zahnal zahanbující přízrak lesklého břicha, konečně ze sebe vypravil: „Maminka ji m-má m-moc ráda.“

148$

„To tě jistě moc těší!“ řekl Anthony, ale říkal to s pocitem, že Brian svou Joan vychvaluje trochu přehnaně. Kdyby se on zamiloval, jistě by svou dívku nepřivedl otci a Paulině, aby si ji prohlédli. Aby mu ji schválili! Do toho jim přece nic není — ať by mu ji schválili, nebo třeba neschválili. Paní Foxová je ovšem jiná — člověk ji může brát vážněji než Paulinu a svého otce. Jenže on by beztak nechtěl, ani aby se mu to toho pletla paní Foxová — dokonce, pomyslel si, kdyby se mu do toho pletla ona, bylo by mu to pravděpodobně ještě víc proti mysli než zasahování jiných lidí, právě proto, že ona je lepší než ti druzí. Vždyť právě to, že je lepší, opravňuje ji do jisté míry, aby si na něho dělala nároky. Jejího mínění by nemohl tak snadno nedbat jako například Paulinina. Má paní Foxovou velice rád, váží si jí, a obdivuje se jí, ale právě proto má pocit, že by mohla ohrozit jeho svobodu. Vždyť by mohla mít námitky proti jeho životním názorům — a jistě by je měla, kdyby jeho názory znala. A přestože by ho kritizovala z hlediska své liberální křesťanské víry — jenže tenhle moderní liberalismus je zrovna tak pošetilý, byť se náročně tvářil jako „vědecký”, a zrovna tak beznadějně a naprosto se vymyká z oblasti rozumového chápání jako nejvýstřednější fetišismus — přece by její úsudek, protože je její, možná pro něho měl určitou závažnost, musel by ho vzít v úvahu. A proto se co nejvíc vyhýbal takové příležitosti, kdy by jej asi musel vyslechnout. Bylo to už déle než rok, co na její pozvání posledně přijel k nim na venkov. Dis áliter visum. Ale beztak se těšil — trochu znervóznělý — na setkání s ní.

Vlak lomozně vsupěl do nádraží — a za minutu se už všichni objevili na druhém konci nástupiště: pan Beavis v šedivém obleku a vedle něho Paulina, ve slézových šatech velmi tlustá, obličej zastíněný slézovým slunečníkem mrtvičně nafialovělý, a za nimi paní Foxová vzpřímená jako královna a velká štíhlá dívka v klobouku s širokánskou zprohýbanou střechou a v květovaných šatech.

Pan Beavis se s mladíky přivítal ve šprýmovně kari—

149$

kované hrdinské póze, která Anthonyho nesmírně podráždila. Poplácal synovi na rameno a prohlásil: „Hle, sraz šesti vzácných duší — totiž vzácné jsou jen čtyři, ale všechny dychtivě přikvačili jako jeden muž! Div divoucí, v tom horku!“

„Vida, Anthony! Už jsme se neviděli věčnost!“ řekla paní Foxová hlasem melodicky rozechvělým něhou.

„Ano, je to dost dávno.“ Zasmál se trochu rozpačitě a snažil si připomenout všechny pečlivě vymyšlené záminky, jimiž se jí vymlouval, proč nemůže přijmout její pozvání. Rozhodně si musí dát záležet, aby si je nepopletl. Bylo to o vánocích nebo o velikonocích, kdy měl nutnou práci v Britském muzeu a proto musel zůstat v Londýně? Ucítil dotyk na paži a honem se od paní Foxové odvrátil, vděčný za každou příležitost, aby mohl přerušit rozhovor, který mu působil rozpaky.

Uslyšel Briana, jak říká dívce v květovaných šatech: „Joan, t-tohle je Anthony.”

„Mám ohromnou radost,” zamumlal. „Už jsem toho o vás tolik slyšel od…” Hezké vlasy, pomyslel si, krásné hnědé oči, rozzářené a zvědavé. Profil trochu moc výrazný, ale rty pěkně zformované, jenže ústa dost široká. Vypadá trochu jako venkovská děvečka, usoudil; a ty šaty jsou zřejmě ušité po domácku. Osobně by dal přednost něčemu spíš podle městského vkusu.

„No, veď nás, Macduffe!” řekl pan Beavis.

Vyšli z nádraží a po stinné straně ulice zvolna zamířili do středu města. Pan Beavis, pořád rozpustile veselý (čímž Anthonyho obzvlášť dráždil), jako by tohle byl po dvaceti letech jeho první prázdninový zábavný výlet, hýřil šprýmovnými školáckými výrazy z dob, kdy studoval v Oxfordu. Paní Foxová naslouchala, v patřičných okamžicích se usmívala, kladla příslušné otázky. Paulina si chvílemi stěžovala na horko. Obličej se jí leskl, a jak Anthony, zachmuřený a zamlklý šel vedle ní, znechuceně pocítil, že její přirozený pach čpí ještě nepříjemněji než jindy. Zezadu slyšel úryvky rozmluvy mezi Brianem a Joan. „… ohromný jestřáb,” řekla. Vyprávěla cosi dychtivě a rychle. „M-měl pr-pruhy n-na

150$

o-ocase?“ „Ano, Tmavé pruhy na světlešedém peří.” „T-tak t-to b-byla s-samička,“ řekl Brian. „S-samičky m-mají pr-pruhy n-na o-ocase.“ Anthony se uštěpačně usmál.

Když šli kolem Ashmolova muzea, právě odtamtud velmi loudavě a jakoby neutěšeně vycházela žena, ale najednou na ně zamávala a nejdřív zavolala na pana Beavise a potom, když se na ni všichni ohlédli, na paní Foxovou a rychle k nim seběhla ze schodů.

„Vida, Mary Champernownová,” řekla paní Foxová, „totiž vlastně Mary Amberleyová.” Jenže snad už ne, opravila se duchu, vždyť Amberleyovi se rozvedli.

To jméno, ta známá tvář vzbudily u pana Beavise příjemný pocit z tak nenadálého setkání. S komicky a úmyslně parodovanou staromódní poklonou smekl klobouk a řekl jí: „Buďte nám vítána, drahá paní!”

Mary Amberleyová si podala ruku s paní Foxovou. „To je šťastná náhoda!” zvolala udýchaně. Její přehnaná srdečnost paní Foxovou překvapila. S Maryinou matkou se kdysi přátelila, ale Mary se jí vždycky spíš stranila. A po svatbě se pohybovala ve společnosti, kterou paní Foxová neznala a zásadně neschvalovala. „Báječná náhoda!” opakovala Mary a obrátila se k panu Beavisovi.

„Šťastná náhoda pro nás!” řekl galantně. „S mou ženou se znáte, že? A s tímhle mladým pašákem také?” Šelmovsky zamrkal a ústa mu pod knírem humorně zacukala. Položil Anthonymu ruku na rameno. „S naším stipendistou?”

Usmála se na Anthonyho. Zvláštní úsměv, povšiml si; zkřivený úsměv sevřených rtů, který se zdál tajuplně významný. „Neviděla jsem vás už leta,” řekla. „Vlastně od té doby, co…“ Od té doby, co byla na pohřbu první paní Beavisové. Jenže tohle přece nemohla říci. „Od té doby, co jste byl takhle malinký!” Zdvihla si ruku v rukavici k oku a mezi palcem a ukazováčkem naměřila vzdálenost asi jednoho coulu.

Anthony se nervózně zasmál, ostýchavě ale s obdivem, jak je ta ženská hezká, nenucená a elegantní.

Paní Amberleyová podala ruku Joan a Brianovi, pak se

151$

zas obrátila k paní Foxové a řekla — zřejmě chtěla vysvětlit svou abnormální srdečnost: „Připadala jsem si tu jako Robinson Crusoe, jako bych se octla na pustém ostrově. Úplně pustém, vládkyně nad vším, kam oko dohlédlo,” dodala trochu komickým tónem. A když zvolna šli po mostě sv. Jiljí, začala vyprávět komplikovaný příběh o svém pobytu v Cotswolds, a že se na cestě domů měla osmnáctého setkat v Oxfordu s nějakými známými; jak včas přijela z Chipping Camdenu a přesně se dostavila na smluvené místo schůzky, jak tam čekala, čím dál netrpělivěji a zlostněji, až si nakonec uvědomila, že tam přišla o den dřív: vždyť je teprve sedmnáctého! „Pro mne až moc příznačné.”

Všichni se hodně smáli. Protože v jejím vyprávění bylo plno fantastických a výstředních zvratů a modulovala hlas nesmírně citlivě tak, aby její slova vyzněla co nejvýstižněji — jako by její hlas věděl sám, kdy má udýchaně spěchat a kdy se má protáhnout, kdy má skoro neslyšně ztichnout, ale tak, aby se v něm ozývaly nevyslovené narážky. Ani paní Foxová, ačkoli jí nebylo nijak zvlášť veselo — ten rozvod! — nemohla odolat smíchu.

Na Mary Amberleyovou účinkoval jejich smích jako šampaňské; rozjařeně ji celou rozechvíval. Všichni jsou ovšem nudní filištíni. Ale i aplaus nudných filištínů je přece jen aplaus, který opájí. Oči jí zářily, tváře měla zardělé. „Tohle je pro mě beznadějně příznačné!“ postěžovala si, jakmile smích utichl; ale to gesto zoufalého vlastního ocenění bylo karikatura; svou neschopností se vlastně pyšnila, považovala ji za součást svého ženského kouzla. „A tak jsem tady — jako trosečník,” skončila. „Úplně samotná na pustém ostrově.”

Chvíli šli mlčky. Všichni mysleli na to, že ji budou muset pozvat na oběd — a všechny je tížilo tohle pomyšlení, které mělo v případě paní Foxové nádech mrzutosti, v Anthonyho případě rozpačité touhy. Oběd měl být v jeho bytě; jako hostitel by ji měl pozvat. A chtěl ji pozvat — chtěl to vášnivě. Ale co by řekli druzí? Neměl by se s nimi napřed nějak poradit? Pan Beavis rozřešil problém za něho a navrhl to sám.

152$

„Tak si myslím“ — zaváhal, pak zamrkal a zeptal se: „Tak si myslím, že k našim parádním hodům přizveme ještě jednoho hosta — co, Anthony?”

„Jenže, já se nechci vnucovat,“ protestovala obracejíc se od otce k synovi. Zdá se, že to je milý hoch, pomyslela si, citlivý a inteligentní. A má příjemný zevnějšek.

„Ale ujišťuji vás..“ Anthony vážně a rozpačitě opakoval: „Ujišťuji vás…“

„No, když vám to opravdu nebude vadit…“ a poděkovala mu s úsměvem znenadání důvěrným, téměř spikleneckým — jako by mezi nimi bylo nějaké pouto, jako by z celé společnosti jen oni dva rozuměli, co to znamená.

Po obědě měl Brian provést Joan po Oxfordu; pan Beavis měl schůzku s kolegou filologem ve Woodstock Road; Paulina myslela, že by si nejraději odpočala až do čaje; Anthony měl zabavit paní Amberleyovou. Příjemně se zalekl té odpovědnosti.

V lehkém kočárku na cestě k Magdalen Bridge k němu Mary Amberleyová obrátila obličej, v němž jí náhle svitla zlomyslnost.

„Konečně svobodní!“ řekla.

Anthony přikývl a usmál se na ni chápavě, spiklenecky. „Byli trochu těžkopádní,” řekl. „Snad bych se měl za ně omluvit.”

„Často jsem pomýšlela na to, že založím ligu pro potírání rodin,” pokračovala. „Rodičům by vůbec nemělo být dovoleno, aby se stýkali se svými dětmi.”

„Tohle si myslel také Plato,” podotkl trochu pedantsky.

„Ano, ale on chtěl, aby místo matek a otců proháněl děti stát. Jenže já vůbec nechci, aby je někdo proháněl.”

Troufnul si osobní otázku: „A co vy — taky vás někdo proháněl?“

Paní Amberleyová přikývla. „Hrozně. Jen málokteré dítě bylo tolik milováno jako já. Div mě láskou neuškrtili. Div ze mne neudělali duševního mrzáka. Trvalo mi leta, než jsem se z těch znetvořenin vzpamatovala.” Chvíli mlčela. Pak na něho pohlédla znalecky, až ho to přivedlo do rozpaků, jako by byl na prodej, a řekla:

153$

„Víte, že jsem vás viděla naposledy na pohřbu vaší matky ?“

Podvědomé sdružení její otázky s tím, co předcházelo, ho přimělo, že se provinile zarděl, jako nad nějakým neslušným vtipem ve společnosti obojího pohlaví. „Ano, já se pamatuji,“ zamumlal a dostal na sebe zlost, že ho to přivedlo do tak nepříjemných rozpaků, a zároveň se zastyděl, že připustil, aby ho ta vzdálená narážka na matku tak málo nutkala k protestu.

„Tehdy jste byl hrozný umouněný desetiletý kluk,“ pokračovala a pořád si ho znalecky prohlížela. „Malí kluci jsou vždycky strašní. Člověku to připadá neuvěřitelné, že z nich jednou mají být slušní lidé. Jenže z mnohých se ovšem nestanou,” dodala. „Je to smutné pomyšlení, že? — jak jsou lidé většinou ohavní a hloupí, tak naprosto a propastně nudní!“

S prudkým úsilím vůle se Anthony z rozpaků zburcoval k útoku, za jaký se nemusel stydět: „Doufám, že k té většině nepatřím?” zeptal se a pozdvihl k ní oči.

Paní Amberleyová zavrtěla hlavou a vážně a věcně odpověděla: „Ne. Právě jsem na to myslela, jak úspěšně jste se vymanil z hrůz chlapectví.”

Znovu se zarděl, tentokrát radostí.

„Počkat — kolik je vám let?“ zeptala se.

„Dvacet — skoro jednadvacet.”

„A mně bude v zimě třicet. Je to zvláštní, jak se význam těchto věcí mění,” dodala. „Když jsem vás viděla naposled, těch devět rozvíralo mezi námi nepřekročitelnou propast, jak se tehdy zdálo. Patřili jsme k různým odrůdám. A přece jsme se teď spolu octli na téže straně propasti, jako by to bylo to nejpřirozenější na světě. A vlastně opravdu je.“ Usmála se na něho potutelně významným úsměvem sevřených rtů. V tmavých očích jí šibalsky zajiskřilo. „Vida, tady je kolej Magdalen!” pokračovala honem, aby jí neměl kdy odpovědět (nesmírně se mu tím ulevilo, protože byl vzrušený a rozpačitý, a beztak by nevěděl, co má říci). „Ta pozdní gotika působí někdy tak neutěšeně! A hrubě! Není divu, že Gibbon neměl o středověku valné mínění.” Náhle umlkla,

154$

protože si vzpomněla, při jaké příležitosti její manžel kdysi udělal tuhle poznámku o Gibbonovi. Asi měsíc nebo dva měsíce po jejich svatbě. Tehdy ji udivila a pohoršila jeho lehkovážná kritika věcí, které ji doposud učili považovat za posvátné a vyňaté z dosahu kritického úsudku — tehdy ji pohoršila, ale zároveň vzrušila a potěšila. Vždyť je to přece legrace, když někdo takhle kácí uctívané modly! A ona tehdy Rogera ještě zbožňovala. Povzdechla si a pak trochu rozmrzele setřásla sentimentální náladu a mluvila dál o té ohavné architektuře.

Drožka zastavila u mostu; vystoupili z ní a šli dolů k loděnici. Mary Amberleyová mlčky ležela na přídi opřená o podušky a Anthony velmi zvolna bidlem odpichoval loďku proti proudu. Kolem přivřených očí jí míjel zelený svět. Temná zeleň stromů sklenutých nad olivovými stíny a hnědošedými záblesky na vodě; a mezi přítmím zelené klenby rozlehlé zlatozelené palouky s ostrovy jilmů. A všude slabě hnilobný pach řeky; a obličej ovívá vzduch tak vlahý a teplý, že si člověk skoro už ani neuvědomuje hranice mezi tím, co sám je a co k němu nepatří, jen tam leží, ničím neoddělený od toho, co ho zvenčí obklopuje, a rozplývá se, ospale rozplývá v malátném létě.

Anthony stál na zádi a shlížel na ni shora, jako by měl nad ní převahu. Ležela mu tam u nohou bezmocně a odevzdaně. Vládl dlouhým bidlem lehce a mistrovsky, byl na to hrdý, a jak se na ni díval, cítil se jásotně silný a povýšený. Teď už mezi nimi není propast. Ona je žena, on je muž. Zdvihl bidlo, které táhl vodou za loďkou, a vymrštil je kupředu lehkým graciézním pohybem, neuspěchaným, dokonalým a mocným. Zapíchl je do bahna, napjal svaly, aby zmohl jeho odpor; loďka vystřelila vpřed, konec bidla se zdvihl z říčního dna, chvíli se táhlo vzadu ve vodě a pak jím znovu lehce, mistrovsky a půvabně mrštil kupředu. Náhle otevřela oči a pohlédla na něho tím odtažitým znaleckým pohledem, který ho v drožce uvrhl do takových rozpaků. Jeho mužná sebedůvěra se najednou vypařila.

155$

„Chudáčku Anthony!“ řekla konečně a usmála se na něho, a tím náhlým úsměvem jako by se mu její obličej příblížil. „Je mi horko, jen když se na vás dívám!“

Pak loďku uvázal a sedl si k ní na příď — kousek odtáhla sukni a uvolnila mu místo vedle sebe na podušce.

„Vás asi otec moc neprohání, že?“ zeptala se vracejíc se k tomu, o čem prve rozmlouvali v drožce.

Zavrtěl hlavou.

„Ani vás asi nevydírá přílišnou láskou.“ Anthony měl znenadání pocit, že se musí otce zastat. „Myslím, že mě vždycky měl moc rád.“

„Ale ovšem, já jsem si nepředstavovala, že vás bil,“ řekla paní Amberleyová netrpělivě.

Anthony se bezděčně zasmál. Představa, jak se za ním otec honí s holí, byla neodolatelně komická. Potom dodal vážněji: „Nikdy mi ani nebyl tak blízký, aby mě bil. Vždycky mezi námi zela dost velká propast.“

„Ano, to se pozná, že má velké nadání otvírat propasti mezi sebou a druhými. A přece se zdá, že vaše nevlastní matka s ním vychází docela dobře. A vaše matka s ním asi také dobře vycházela.“ Zavrtěla hlavou. „Jenže manželství je tak podivná a nevypočitatelná věc. Dvojice lidí, kteří se zřejmě k sobě naprosto nehodí, zůstávají pohromadě a jiné dvojice, které se zřejmě k sobě dokonale hodí, najednou se rozcházejí. Nudní, protivní lidé jsou zbožňováni a roztomilí jsou nenáviděni. Proč? Bůhví. Ale myslím, že to je obyčejně otázka plodného lože, jak tomu říká Milton.“ Žertovně zdůraznila první slabiku slova „plodného“, jenže Anthony si dal záležet, aby se nezdálo, že ho vylekala tak samozřejmá zmínka o věci, kterou odjakživa považoval za nepřípustnou v dámské společnosti, a proto se nezasmál — vždyť smích by se mohl vykládat jako bezděčná reakce školáka na oplzlé řeči — dokonce se ani neusmál, jen vážně přikývl, jako by uznával správnost řešení nějaké úlohy z geometrie, a řekl velmi přísným kritickým tónem: „Ano, myslím, že máte pravdu.“

„Chudinka paní Foxová!“ pokračovala Mary Amberleyová. „Ta si plodného lože asi užila minimálně.“

156$

„Znala jste jejího muže?“ zeptal se.

„Jen jako dítě. V dětství člověku připadají všichni dospělí stejně nudní. Ale moje matka mi o něm často povídala. Byl úplný netvor. A skrz naskrz ctnostný. Bůh mě chraň před ctnostným netvorem! Ti neřestní už jsou dost zlí, ale aspoň nejsou netvoři ze zásady. Jsou nedůslední, a proto někdy nedopatřením bývají docela milí. Kdežto ti ctnostní — ti se nikdy nezapomenou, vždycky zůstanou netvoři. Chudinka! Měla asi psí život, bohužel. Ale jak se zdá, vynahrazuje si to na synovi.“

„Vždyť ona Briana zbožňuje,” protestoval. „A Brian ji také zbožňuje.”

„Právě takhle jsem to myslela. Všechnu lásku, které se jí nikdy nedostalo od jejího muže, všechnu lásku, kterou mu nikdy nemohla dát, vybíjí si teď na tom nešťastném chlapci.”

„Brian není nešťastný.”

„Možná že o tom neví. Ještě ne. Ale jen počkejte!” Paní Amberleyová se na chvíli odmlčela a pak pokračovala: „Vy máte štěstí. Ani nevíte jak velké štěstí!”

KAPITOLA XVII

26. KVĚTNA 1934

Literatura pro mír — ale jakého druhu? Je možné zaměřit ji na oblast ekonomickou: proti celním přehradám, neorganizované měně, proti omezování vystěhovalectví, proti soukromé ziskuchtivosti za každou cenu. A tak dále. Nebo na politickou: proti pojetí svrchovaného státu jakožto nemorálního útvaru, jehož zájmy jsou neslučitelné se zájmy jiných svrchovaných států. Dají se navrhnout politické a ekonomické léky — obchodní smlouvy, mezinárodní arbitráž, kolektivní bezpečnost. Rozumné recepty po správné diagnóze. Ale je ta diagnóza vždycky dost dalekosáhlá a podřídí se pacient předepsané léčbě?

Tato otázka přišla na přetřes při dnešní debatě s Millerem. Odpověď vyzněla záporně. Pacient se nemůže pod

157$

řídit předepsané léčbě především z toho důvodu, že pacient neexistuje. Státy a národy neexistují jako takové. Jsou jen lidé, společenství lidí, kteří žijí na území v určitých hranicích a mají určité společné zájmy. Národy nezmění svou státní politiku, pokud a dokud lidé nezmění své soukromé počínání. Všechny vlády, Hitlerova, i Mussoliniho, představují určité lidské společenství. Soudobé počínání národa je jen zveličeným průmětem soudobého počínání jedinců. Totiž přesněji řečeno, zveličeným průmětem individuálních tajných tužeb a záměrů jedinců. Vždyť bychom si všichni rádi počínali mnohem hůř, než nám dovolí svědomí a respekt před veřejným míněním. Jedním z největších lákadel patriotismu je to, že splňuje naše nejhorší tužby. Ve jménu vlastního národa můžeme krutě ovládat a šidit druhé. A co víc, ovládat a šidit v přesvědčení, že to činíme s nejušlechtilejšími úmysly. Člověka blaží a šlechtí vraždit, lhát a mučit pro vlast.

V dobrých mezinárodních politických vztazích se promítají dobré záměry a blahovolné tužby jedinců, a proto jsou nutně téhož druhu jako dobré vztahy mezi jedinci v národě. Pacifistická propaganda musí se zaměřit na lidi a zároveň i na jejich vládu; musí současně působit na periferii a na centrum.

Empirické fakty:

Prvý: Všichni jsme schopni lásky k druhé lidské bytosti.

Druhý: Této lásce vyhrazujeme určité meze.

Třetí: Všechny tyto meze můžeme překročit — jestliže chceme. (Je přece zjištěno, že každý, kdo chce, může překonat osobní nechuť, třídní zaujatost, národní zášť, rasové předsudky. Není to snadné, ale je to možné, jestliže máme k tomu vůli a dovedeme svá dobrá předsevzetí prosazovat.”)

Čtvrtý: Láska, která se projevuje dobrým zacházením, plodí lásku. Nenávist projevovaná špatným zacházením plodí nenávist.

Uvědomíme-li si tyto fakty, pak je nám zřejmé, jak by si lidé měli počínat v individuálních, mezitřídních a mezinárodních vztazích. Jenže vědět zdaleka nestačí. Tohle

158$

je nám všem jasné, a skoro všichni v tom ohledu neděláme nic. Jako všude i tady jde o nejlepší metody, jak uskutečňovat naše předsevzetí. Mírová propaganda musí být mimo jiné i soustavou praktických návodů, jak uzpůsobovat lidskou povahu.

Životem jdou ti zbloudilí — sami si peklem jsou jako já svým — v zakletí muk, ba hůř.

Neschopnost být jiný než jsem já, jak si podle vlastního zjištění počínám — to je peklo.

Cestou od Millera domů jsem seběhl do veřejných záchodů u Marble Arch a srazil jsem se tam s Beppem Bowlesem, zabraným do rozhovoru s jedním z těch mladíků ve flanelových kalhotách a bez klobouku, kteří vypadají jako studenti a nejspíš jsou úředníci v hodně podřízeném postavení nebo prodavači z obchodů. Beppovi se zračila v obličeji povznesená nálada a zároveň úzkost. Zřejmě byl blaženě opojený dráždivou předtuchou, a přitom hrozně sklíčený strachem. Co kdyby ho mladík odbyl — nevýslovné pokoření! A kdyby ho neodbyl — ta děsná nebezpečí! Nebo kdyby neuspěl — zmarněná žádostivost a krutě, do hloubi duše zraněná osobní hrdost! A kdyby to skončilo úspěšně (vítězoslavně!) ten strach z vydírání a policie! Nešťastný ubožák! Když mě viděl, upadl do hrozných rozpaků. Spěchal jsem dál a jen jsem na něho kývl hlavou. Beppovo peklo — záchodek v podzemí s řadami klozetových mís, které se táhnou donekonečna všemi směry, a u každé mísy mladík. A Beppo ty řady donekonečna obchází sem a tam — v zakletí muk, ba hůř.

159$

KAPITOLA XVIII

8. PROSINCE 1926

Pořád přicházeli hosté — většinou mladí lidé, přátelé sester Joyce a Heleny. Povinně prošli salónem na druhý konec, kde v koutě seděla paní Amberleyová mezi Beppem Bowlesem a Anthonym, řekli dobrý večer a pak si honem šli zatančit.

„Odkazují člověka zkrátka tam, kam patří — mezi starší lidi,“ řekl Anthony, ale paní Amberleyová buď jeho poznámku raději neslyšela, nebo byla skutečně zaujatá tím, co povídal Beppo s hlasitým a překypujícím nadšením o Berlínu — dnes nejzábavnějším městě v Evropě! Kde jinde například byste našli speciální děvky pro mazochisty? V holínkách — prosím, v holínkách! A Sexuologické muzeum: ty fotografie a voskové modely — skoro až přespříliš trompe ďoeil — ty úděsné rohové předměty z Japonska, ty podivné a důmyslné obleky pro exhibicionisty! A tolik roztomilých malých barů pro lesbičanky a kabaretů s mladíky oblečenými jako ženské…

„Vida, Mark Staithes!” skočila mu do řeči paní Amberleyová a zamávala na menšího ramenatého muže, který právě vešel do salónu. „Zapomněla jsem, jestli se spolu znáte,” řekla Anthonymu.

„Teprve třicet let,” odpověděl a znovu pocítil škodolibé potěšení při tom téměř přehnaném zdůraznění svého uprchlého mládí. Jestliže on už není mladý, Mary přestala být mladá před devíti lety.

„Ale naše známost je přervána dlouhými přestávkami,” vysvětloval. „Za války a potom celou tu dobu, ;o byl v Mexiku. A od jeho návratu jsem se s ním skoro ještě neviděl. Proto mám radost z dnešní příležitosti..

„Je to podivín,” řekla Mary Amberleyová při vzpomínce na to, jak hned po návratu z Mexika, asi před půldruhým rokem, prvně přišel do jejího domu. Tehdy ji mocně vábily jeho zjev a způsoby divokého a fanatického poustevníka. Zkusila na něm všechna svá svůd—

160$

nická kouzla — bez nejmenšího účinku. Nevšímal si jich — ale tak naprosto a absolutně, že ji jeho odmítavá nevšímavost vůbec nezlobila — podle jejího přesvědčení totiž vůbec nebyla odmítavá, ale prostě se jí projevovaly příznaky buďto (podle její vlastní diagnózy) impotence nebo pravděpodobně (vždyť člověk nikdy nemůže vědět, samozřejmě nemůže nikdy vědět) homosexuality. „Je to podivín,” opakovala a umínila si, že se při nejbližší příležitosti zeptá Beppa, jestli je Staithes homosexuál. Jistě to bude vědět. Vždycky to o sobě navzájem vědí. Znovu na Staithese zamávala a zavolala, aby překřičela gramofon: „Marku, pojďte si k nám sednout!”

Staithes k nim zamířil přes salón, přitáhl si židli a posadil se. Vlasy mu už ustoupily z čela a nad ušima šedivěly. Ve snědém obličeji — v obličeji fanatického poustevníka, který kdysi kupodivu tolik vábil Mary Amberleyovou — měl hluboké vrásky. Jeho strukturu nezastírala ani nejtenčí vrstva tuku. Pod pletí se mu zřetelně rýsoval každičký lícní a čelistní sval jako u těch dřevěných lidských modelů za renesance zhotovovaných pro anatomické posluchárny. Když se Staithes usmíval — a pokaždé, když se to stalo, jako by ten model obličeje staženého z pokožky obživl a vyjadřoval hrozná muka

— člověk mohl sledovat celý mechanismus zmučeného úšklebku: tah vzhůru a zevně svalem zygomaticus major, škubnutí stranou svalem risorius, stáhnutí výrazných sphincterů kolem očních víček.

„Nevyrušuji?” zeptal se a střídavě na všechny tři pronikavě, zkoumavě upřel oči.

„Beppo nám vyprávěl o Berlínu,” řekla paní Amberleyová.

„Zaskočil jsem si tam, abych utekl před generální stávkou,” vysvětloval Beppo.

„Přirozeně,” řekl Staithes a obličej mu zaškubal v mukách ironického opovržení.

„Božské město!” nepotlačitelné vybuchl Beppo.

„Připadáte si tam stejně jako lord Haldane? Je to váš duchovní domov?”

161$

„Tělesný,” opravil ho Anthony.

Beppo se zachechtal, přešťastný, že se může provinile přiznat. „Ano, mezi těmi travestity!” prohlásil nadšeně.

„Byl jsem tam letos v zimě,” řekl Staithes. „Obchodně. Jenže člověk musí ovšem také splatit povinnou daň zábavě. Ten noční život…“

„Nemyslíte, že je zábavný?”

„No, samozřejmě je.“

„Tak vidíte!” Beppo zářil vítězoslávou.

„Jedno takové stvoření si ke mně přisedlo ke stolu,” pokračoval Staithes. „Zatančil jsem si s ním. Vypadalo jako žena.”

„Jsou úplně k nerozeznání!” vzrušeně vykřikl Beppo, jako by mu to osobně sloužilo ke cti.

„Když jsme přestali tančit, nalíčilo si to kapku obličej a vypili jsme si spolu trochu piva. Pak mi to ukázalo pár nestydatých fotografií skoro chirurgických, úplně antiafrodisijských — znáte je. Skličující. Snad proto naše rozmluva začala ochabovat. Rozhodně v ní nastaly rozpačité pomlčky. Zřejmě nikdo z nás dvou nevěděl o čem mluvit. Uklidnilo nás to.” Vodorovně vztáhl před sebe hubené šlachovité ruce, jako by jimi klouzal po absolutně hladké ploše. „Naprosto uklidnilo. Až to stvoření náhle udělalo něco velmi pozoruhodného. Bezpochyby to patřilo k jeho obvyklým útočným tahům, ale protože se s tím doposud ještě nikdo na mě nevytasil, trochu mě tím zaskočilo. ,Chtěl byste něco vidět?’ zeptalo se. Řekl jsem ano, a honem se začalo hrabat pod blůzou a tahat něco ven. ,Tak se podívejte!’ řeklo nakonec. Podíval jsem se. Usmálo se vítězně, jako když někdo vynese trumfové eso — totiž dvě trumfová esa, protože hodilo na stůl dva nádherné umělé prsy z růžové porézní gumy.”

„Fuj!” vykřikla paní Amberleyová, kdežto Anthony se dal do smíchu a Beppovi se v kulatém obličeji objevil výraz bolestného zármutku. „Fuj!” opakovala.

„Ano, ale mě to uspokojilo!” důrazně řekl Staithes a obličej se mu zkřivil zmučeným úšklebkem, který u něho znamenal úsměv. „Je to dobře, když se něco

162$

děje tak, jak by se to mělo dít — umělecky, symbolicky. Dva gumové prsy mezi sklenicemi piva — taková by měla být neřest. A tohle skutečně byla — no, měl jsem pocit, že se to takhle patří. Nevyhnutelně, překrásně. Ano, překrásně,“ opakoval. „Byl to překrásný hnus.“

„Ale musíte přiznat,” naléhal Beppo, „že Berlín je báječné město, když se tam něco takového může přihodit. Veřejně,” dodal vážně, „veřejně, pomyslete! Německá vláda je nejshovívavější ze všech vlád na světě. To musíte přiznat.“

„Však já to přiznávám,“ řekl Staithes s lehkou, netajenou ironii. „Je shovívavá ke každému. Nejen k holkám v košili s naškrobenou náprsenkou a k mladíkům s gumovými prsy, ale i k monarchistům, fašistům, junkerům, Kruppům. Ke všem svým nepřátelům všech odstínů.“

„To se mi zdá velmi pěkné,“ řekla paní Amberleyová.

„Je to skutečně velmi pěkné, dokud se ti nepřátelé nepozdvihnou a nezničí ji. Já jen doufám, že první začnou komunisti.“

„Ale když jsou ti nepřátelé trpěni, proč by ji měli chtít zničit?“

„No, a proč ne? Oni nejsou pro snášenlivost. A mají úplně pravdu,“ dodal.

„Vy jste barbar,“ protestoval Beppo.

„Když člověk žije ve starověku, nemůže být nic jiného než barbar. Lidi, vždyť vy jste tu zbyli z časů Marka Aurelia!“ Pohlédl na ně střídavě, usmál se tím obnaženým úsměvem a zavrtěl hlavou. „Představujete si, že pořád ještě žijete v prvním svazku Gibbona. Jenže my jsme už dost daleko ve třetím.“

„Chcete snad říct…? Ale tady je Gerry, proboha!“ skočila mu do řeči Mary Amberleyová.

Tímhle je upozornila na Gerryho Watchetta, který tam ze zadního salónku foxtrotovým rytmem vtančil s Helenou — sotva ho Anthony uviděl, vytáhl z kapsy zápisník a rychle v něm zalistoval. „Jen dvě libry, bohudík!“ řekl. Minulý měsíc ho Gerry přistihl s deseti librami a na základě nějaké nepravděpodobně žalostné historky si je všechny vypůjčil. Anthony tomu příběhu samo

163$

zřejmě neměl uvěřit, měl Gerrymu půjčku odepřít. 0 tolik peněz nemohl přijít. A také to tehdy řekl, ale netrval dost pevně na svém odmítnutí. Déle než čtrnáct dní musel velice šetřit, aby si ty ztracené peníze nahradil. Šetření nebylo příjemné; ale říci ne a říkat to dál navzdory Gerryho dotěrným prosbám a výčitkájn bylo by bývalo ještě nepříjemnější. Vždycky byl ochoten vykoupit si pohodlí obětováním svých práv. Lidé ho považovali za nesobeckého, a byl by rád souhlasil, a také se činil, aby mohl souhlasit s touto diagnózou své povahy, jenže mu v tom bránilo vědomí, jak se věci vskutku mají, a při tom sebepoznání se musel usmívat. V té chvíli se také usmíval. „Už jen dvě,” opakoval. „Tolik si naštěstí mohu dovolit…“

Náhle umlkl. Beppo mu za Maryinými zády poklepal na rameno a významně se ušklíbl. Anthony se obrátil a viděl, že se Mary pořád velmi pozorně a se svraštělým obočím dívá na Gerryho a Helenu.

„Vždyť říkal, že dnes večer nepřijde,” podotkla jako sama pro sebe. Potom, aby překřičela hudbu, přísně zavolala: „Gerry!” a její hlas náhle pozbyl veškerého kouzla — příliš trapně Anthonymu připomněl nechutné výstupy, které mu kdysi dělávala. Takhle to tedy je, řekl si v duchu, a bylo mu chudinky Mary líto.

Gerry Watchett se obrátil a usmál se na ni, jako by ji chtěl upozornit na nějaký povedený spiklenecký žert, a dokonce i trochu přimhouřil oko — pak zase sklopil oči ke své tanečnici a povídal si s ní dál.

Paní Amberleyová náhle zrudla zlostí. Takhle se na ni ušklíbat! To je nesnesitelné! Nesnesitelné — ale při tom pro něho příznačné — takhle se zčistajasna objevit, neohlášený, a tančit s jinou ženou, jako by to byla ta nejpřirozenější věc na světě. Tentokrát, pravda, ta jiná žena je pouze Helena, ale jen proto, že asi neměl po ruce jinou, s níž by si mohl zatančit, žádnou horší. Netvor! pomyslela si, jak ho sledovala očima po salóně. Pak se přemohla, odvrátila pohled a snažila se soustředit pozornost na to, co se dělo kolem ní.

164$

. taková země jako tahle,“ říkal Mark Staithes, „kde čvrtina obyvatelstva jsou opravdoví buržousti a druhá čtvrtina lidé, kteří vášnivě touží jimi být.“

„Nepřeháněj!“ protestoval Anthony.

„Já nepřeháním, ani trochu. Kolik hlasů dostává Labour Party při volbách? Třetinu. Štědře jí přiznám, že jednou může dostat polovinu hlasů. A ostatní jsou buržousti. Buď přirození buržousti ze sobeckých zájmů a ze strachu, nebo umělí ze snobismu a z fantazie. Je to dětinství domnívat se, že lidé mohou toho, co chtějí, dosáhnout ústavními metodami.“

„A co ty neústavní?“

„S těmi se dá něco dělat.“

„Moc ne,“ řekl Anthony. „Určitě ne proti moderním zbraním!“

„Však já vím,” odpověděl Mark Staithes, „já vím. Jestliže střední třídy použijí své síly, mohou ovšem zvítězit. Mohly by zvítězit i bez tanků a letadel — jen proto, že potenciálně jsou lepší vojáci než proletariát.“

„Proč potenciálně?“ protestoval Beppo, který myslel na své přátele gardové důstojníky.

„Protože mají vzdělání. Buržoustovi se dostává nějakých deset až šestnáct let školení — a k tomu z velké části v internátní škole, to jest v kasárnách. Kdežto dělnické dítě žije doma a chodí do školy jen šest až sedm let. Buržoustovi se šestnáct let vštěpuje kázeň a esprit de corps. Není divu, že bitva u Waterloo byla vyhrána na etonských hřištích. Jestliže využijí jen poloviny svých prostředků — použijí-li jich nemilosrdně

— mohou zvítězit.“

„A myslíš, že svých prostředků nepoužijí?“

Mark pokrčil rameny. „Němečtí republikáni zřejmě nejsou odhodláni použít svých prostředků. A vzpomeň si, co se dělo tady za generální stávky! Dokonce většina průmyslníků byla ochotna ke kompromisům.“

„Jednoduše z toho důvodu,“ podotkl Anthony, „že nikdo nemůže být dobrý průmyslník, není-li zvyklý dělat kompromisy. V obchodě nic neplatí víra — v obchodě platí handrkování.“

165$

„Ale je faktem,” pokračoval Mark, „že se tehdy nepoužilo všech prostředků, které byly po ruce. To člověku umožňuje naději, že by revoluce mohla mít úspěch. Ovšem jen tehdy, kdyby byla provedena hodně rychle. Protože jakmile by si uvědomili, že jsou vážně ohroženi, samozřejmě by ihned zapomněli na výčitky svědomí. Ale přece by snad váhali dost dlouho, aby revoluci umožnili. Stačilo by i několik hodin kajícných skrupulí. Ano, revoluce se může podařit navzdor tankům. Ale je nutno včas využít příležitosti. A ne jako ti pitomí předáci Odborářské unie. Nebo ostatně jako naši řadoví odboráři. Mají plno skrupulí zrovna tak jako buržoazie. Trpí kocovinou po evangelickém křesťanství. Nemáš ponětí, co bylo za generální stávky nábožných kázání a zpívání žalmů. Tohle mě ohromilo. Ale je dobře znát to nejhorší. Snad mladší generace…“ Zavrtěl hlavou. „Jenže nejsem si jist ani těmi. Metodismus je možná v úpadku. Ale jen se podívej do průmyslových oblastí

— spiritualistické kaple tam bují jako muchomůrky po dešti!”

Když se k nim Gerry příště v tanci přiblížil, zavolal na Mary jménem, ale nevzala jeho pozdrav na vědomí. Chladně se odvrátila a tvářila se, jako by se zajímala jen o to, co říkal Anthony.

Husa! pomyslil si o ní Gerry. Pak se hodně hlasitě zeptal své tanečnice: „Co říkáte, co kdybychom si tuhle desku pustili ještě jednou?”

Helena přikývla jako v extázi.

Hudba sfér, vidina blaženství… Ale proč má být nebe monopolem sluchu a zraku? Vždyť i svaly v pohybu se ocitají v ráji! Nebe není jen osvícení a harmonie — je také tanec.

„Aspoň napůl,” řekl Gerry, jakmile se octli blízko gramofonu, a zatímco jej natáčel, Helena zůstala stát, úplně bez hnutí, ruce bezvládně svěšené podél boků. Oči měla zavřené; uzavírala se před světem, uzavírala se před bytím. V té nehybné prázdnotě mezi dvojím nebem pocitů nemělo bytí význam.

166$

Hudba na chvíli ustala — pak spustila znovu uprostřed taktu. Helena si s očima zavřenýma uvědomovala, že k ní Gerry přistoupil a stojí velmi blízko nad ní; pak ji objal paží kolem pasu.

„Kupředu, křesťanští vojáci!“ řekl a znovu vykročili do světa hudby, do nebe harmonicky rozehraných svalů.

Mark s Anthonym se odmlčeli. Mary Amberleyová si umínila, že si toho netvora vůbec nebude všímat, a obrátila se ke Staithesovi. „A co vaše voňavky?” zeptala se předstírajíc živý, ironický zájem.

„Vzkvétají,” odpověděl. „Musel jsem objednat tři nové destilační aparáty a přijmout nové pracovní síly.”

Mary Amberleyová se na něho usmála a zavrtěla hlavou. „Kdo by to byl řekl! Připadá mi to tak směšné, že právě vy vyrábíte voňavky!”

„Proč?”

„Protože jste nejméně frivolní ze všech lidí, které znám,” vysvětlovala, „nejméně galantní, nejnesmířlivější misogyn!” (Bezpochyby impotentní nebo homosexuální, pomyslela si; a podle toho, co vyprávěl o Berlínu, nejspíš impotentní.)

Staithes se s umučeně posměšným úsměvem zeptal: „Ale což vás nikdy nenapadlo, že tohle jsou možná důvody, proč vyrábím voňavky?”

„Jak to, důvody?”

„Takhle se projevuje má negalantnost.” Jenže do voňavkářství se pustil vlastně náhodou. Všiml si inzerátu v Times, že se velmi levně prodá továrnička… Prostě šťastná náhoda. Ale když se to už stalo, lichotilo jeho sebeúctě říkat, že si to povolání zvolil úmyslně, aby mohl dát najevo, jak svými zákaznicemi opovrhuje. Ta úmyslná lež, o níž málem už věřil, že je pravdou, mu dávala převahu nad ženami všeobecně a obzvlášť v té chvíli nad Mary Amberleyovou. Naklonil se k ní, vzal ji za ruku a pozdvihl ji, jako by ji chtěl políbit, ale jen si k ní přičichl — a pak ji zase pustil. „Například tohle zboží, jímž jste se navoněla, obsahuje pižmo.”

„No, a proč by nemělo?”

167$

„Ach, mně to nevadí,” řekl Staithes, „mně to vůbec nevadí, že si libujete ve výmětku pižmových krys.“

Paní Amberleyová se ošklivostí ušklíbla.

„V Habeši mají pižmové farmy,“ pokračoval. „Dvakrát za týden šťouchají do krys bidlem, až je rozezlí a vystraší a krysy začnou vylučovat pižmo. Jako když děti ze strachu močí do kalhotek. Potom je chytají do kleští, aby nemohly kousnout, a seškrábnou jim pižmo s malého váčku spojeného s jejich pohlavními orgány. Dělají to plochou lžičkou a vypadá to jako žlutá mastnota, trochu jako ušní maz. Nerozředěné to pekelně páchne. Do Londýna to přichází v bůvolích rozích. Velikánské rohy hojnosti plné tmavohnědého páchnoucího ušního mazu. A ke všemu unce toho mazu stojí až stosedmnáct šilinků. To je jedna z příčin, proč vás vaše voňavka stojí tolik peněz. Chudí na to nemají, aby se kropili krysími výměty. Musí se spokojit obyčejným isoeugenolem a fenylacetaldehydem.”

Joyce a Colin přestali tančit a seděli na podestě přede dveřmi do salónu. Samotní. Při té příležitosti mohl Colin trochu ulevit spravedlivému rozhořčení, které se v něm hromadilo už od večeře.

„Poslyšte, Joyce,“ začal, „někteří hosté vaší matky …“

Joyce k němu obrátila oči, které prozrazovaly úzkost a zároveň zbožňování. „Ano, já vím,“ řekla omluvně. „Já vím,“ a honem s ním zbaběle souhlasila, že Beppo je degenerovaný a Anthony Beavis cynický. Potom zjistila, že si Colin ve svém pohoršení libuje a ona že jím ani tolik netrpí, ale spíš získává, a dokonce se mu dobrovolně svěřila, že ten člověk, který přišel poslední a sedí s její matkou, je bolševik. Ano, Mark Staithes je bolševik !

Věta, o níž Colin rozjímal celý večer, konečně mohla být vyslovena. „Možná že jsem hloupý a tak dále,“ řekl se zdánlivou pokorou, jíž zastíral uspokojení nad tím, že je podle svého přesvědčení zcela neobyčejně normální člověk. „Možná že jsem nevzdělaný nevědomec, ale já aspoň“ (pokračoval změněným tónem, jímž hrdě

168$

dával najevo, že o sobě ví, jak jedinečně je průměrný)

— „já aspoň vím, no, co se nedělá. Totiž když člověk je gentleman - zdůraznil ta slova, aby vyzněla trochu směšně, a na důkaz, že má smysl pro humor. Mluvit vážně o něčem, co člověk bere vážně — tohle právě patřilo k věcem, které se nedělají. Ten trochu humorný tón měl dokázat jasněji než jakékoli tvrzení, než vzrušeně rozechvělý hlas, že on tyhle věci bere vážně — jak je má brát každý jedinečně průměrný gentleman. A Joyce ovšem pochopila, že Colin je bere vážně. Vrhla na něho zbožňující pohled a stiskla mu ruku.

Tančit, tančit — škoda, že se nemůže tančit věčně, pomyslela si Helena. Kéž by se nemuselo tolik plýtvat časem na jiné věci — většinou nesprávné, hloupé věci, kterých člověk potom lituje, když je udělá! Ona při tanci ztrácí život, aby jej spasila; vysvobozuje se z rozpaků a nechuti k sobě a nabývá jasné, harmonické jistoty; ztrácí svou totožnost, svou špatnou povahu a stává se dokonalá, něco víc, než byla; zbavuje se své politováníhodné minulosti a obávané budoucnosti a získává nekonečnou přítomnost vrcholného štěstí. Ona, která neumí malovat, neumí psát, neumí ani správně zazpívat melodii, při tanci se stává umělkyní; kdepak, víc než umělkyní — stává se bohem, stvořitelem nového nebe a nové země, který je spokojený se svou tvorbou a těší se z ní.

„Yes, sir, she’s my baby. No, sir …“ Gerry si přestal prozpěvovat. „Včera večer jsem v pokeru vyhrál šedesát liber,” řekl. „Pěkné, co?“

Usmála se na něho a uchváceně mlčky přikývla. Pěkné, pěkné — všechno je zázračně pěkné.

„Ani vám nemohu říct, jak úžasně mě těší psát reklamy na mé voňavky,” říkal právě Staithes. Svaly mu v obličeji pracovaly jako při nějaké anatomické ukázce. „Reklamy o páchnoucím dechu a tělesném zápachu.”

„Ohavnost!” Paní Amberleyová se otřásla. „Ohavnost! Jediná viktoriánská konvence, kterou uznávám, je ta, že se o takových věcech nemluví.”

169$

„A právě proto je tak zábavné o nich mluvit,” řekl Staithes a s očima přimhouřenýma tahem sphincterů se na ni usmál. „Nutit lidi, aby si plně, doslova uvědomovali, jak jsou oni sami i ti druzí nechutní. V tom je krása takových reklam, že burcují k tomuhle vědomí.”

„A ke koupi,” připomenul Anthony. „Zapomínáš na své zisky.”

Staithes pokrčil rameny. „Ty jsou nahodilé,” řekl — a Anthony, dívaje se na něho, si pomyslel, že ten člověk zřejmě očividně mluví pravdu. Pro něho jsou zisky skutečně nahodilé.

„Bořit vaši obrannou konvenci,” pokračoval obraceje se k Mary, „to je ta pravá zábava. Nechat vás bezbranné tváří v tvář plně uvědomovanému faktu, že se bez svých bližních nemůžete obejít, a že když jste s nimi, tak se vám z nich dělá nanic.”

KAPITOLA XIX

7. ČERVENCE 1912

Paní Foxová si prohlížela notes, kam si zapisovala své společenské závazky. Na stránkách se černaly záznamy výborových schůzí, dobročinných návštěv, odpoledních zábav pro mrzáčky. A k tomu ke všemu ještě soukromých návštěv, čajových dýchánků na faře a pozvání na obědy ke známým v Londýně. A přece (věděla to předem) bude jí léto nakonec připadat prázdné. Ať měla sebevíc čas nabitý činností, bez Briana doma vždycky kupodivu pociťovala tu prázdnotu. V jiných rocích léto znamenalo plně využitý časový úsek. Ale tentokrát měl Brian v červenci pobýt doma nanejvýš jenom dva týdny před svým odjezdem do Německa. Hlavně aby se naučil německy. Věděla, že Brian musí odjet, opravdově si přála, aby jel. Ale když skutečně nadešla chvíle odjezdu, přece byla bolestná. Litovala, že nedovede být nepokrytě sobecká a zdržet ho doma.

Když Brian vešel do pokoje, řekla mu: „Zítra touhle

170$

dobou už pojedeš přes Londýn taxíkem na Liverpoolské nádraží.“

Mlčky přikývl, položil jí ruku na rameno, sklonil se a políbil ji.

Paní Foxová k němu pozdvihla oči a usmála se. Pak na chvíli zapomněla, jak si slíbila, že se mu o svých citech ani nezmíní, a řekla: „Bude to bohužel smutné, prázdné léto,“ ale ihned pocítila výčitky, že připustila, aby se jí v obličeji ukázal zarmoucený výraz — vyčítala si to, ačkoli ji přitom těšilo poznání, že Brian tak citlivě vnímá a opětuje její lásku a city. „Ledaže mi je vyplníš — že mi budeš často psát,“ dodala, aby účinek svých slov zmírnila. „Budeš mi hodně psát, viď?“

„Ov-ov-ov… T-to se v-ví, že t-ti budu ps-psát.“

Paní Foxová mu navrhla procházku; nebo což kdyby se trochu projeli v loveckém kočárku? Brian se rozpačitě podíval na hodinky.

„Jdu n-na oběd k Th-Thursleyovům,“ odpověděl zaraženě. „T-tak n-na t-tu n-naši projížďku už asi n-nebude kd-kdy.“

„Já hloupá jsem na ten oběd úplně zapomněla!” prohlásila paní Foxová. Opravdu zapomněla, a když si tak najednou vzpomněla, že tenhle poslední den musí dlouhé hodiny zůstat bez něho, byla to pro ni rána. S úsilím se přiměla, aby v obličeji ani v hlase nedala najevo, jak ji to trápí. „Ale snad bude aspoň dost času na procházku v zahradě, ne?“

Prošli skleněnými dveřmi a pustili se dlouhým jilmovým stromořadím lemovaným záhonky trvalek. Slunce nesvítilo, ale bylo teplo, skoro vedro. Pod šedou oblohou se květy zdály až nepřirozeně pestré. Šli mlčky až na konec stromořadí, tam se obrátili a vraceli se zpátky.

„Jsem ráda, že to je Joan,“ konečně řekla paní Foxová, „a jsem ráda, že ti na ní tolik záleží. Je to ovšem v jistém ohledu škoda, že jsi se s ní setkal tak mladý. Protože se bohužel musíte připravit na hodně dlouhé čekání, než se budete moci vzít.“

Brian mlčky přikývl.

„Bude to zkušební doba,“ pokračovala. „Těžká, a možná

171$

že nebude docela šťastná. Ale přesto“ (a hlas se jí dojemně zachvěl) „jsem ráda, že se to stalo, jsem opravdu ráda. Protože věřím v lásku.“ Věřila v ni — tak, jako chudí věří, že je po smrti čeká v nebi blaženství a útěcha

— protože ji v životě nikdy nepoznala. Vážila si svého manžela, obdivovala se jeho úspěchům v práci, měla ho ráda pro to, co u něho mohla mít ráda, a měla mateřský soucit s jeho slabými povahovými stránkami. Ale nikdy nepoznala vášeň, která by ji tělesně proměnila, a fyzický styk s ním téměř nesnášela, málem si jej ošklivila. Nikdy ho nemilovala. Právě proto pevně věřila, že láska skutečně existuje. Vždyť musí existovat, aby alespoň z všeobecného hlediska mohla vyvážit její trpké osobní zkušenosti. A mimo to o ní podávají svědectví i básníci; láska existuje a je zázračná, posvátná, je to zjevení. „Láska je jakási zvláštní milost,“ pokračovala, „kterou nám Bům seslal, aby nám pomáhala, aby nás posilovala a zdokonalovala, aby nás zbavila všeho zlého. Když se člověk přikloní na stranu dobra, je snadné vzepřít se zlu.“

Je to snadné, pomyslel si Brian, sotva umlkla — i když se člověk nepřikloní na stranu dobra. Přede dvěma roky v Grenoblu, kde byl s Anthonym, aby se naučili francouzsky, přisedla si k jejich stolu v kabaretu ta žena

— a tamtomu pokušení nebylo těžké odolat.

„Tu as l’air bien vicieux,“ řekla mu v první přestávce, a pak Anthonymu: „II doit étre terrible avec les femmes, hein?“ Potom navrhla, aby šli k ní. „Tous les deux, j’ai une petite amie. Nous nous amuserons bien gentiment. On vous fera voir des choses droles. Toi qui es si vicieux — ga ťamusera.“

Ne, tomu jistě nebylo těžké odolat, i když tehdy ještě neznal Joan. Opravdová pokušení jsou ta dobrá, a ne ta špatná. Tamto v Grenoblu mu připomnělo příslušné úryvky z dobré literatury. Et son ventre, et ses seins, ces grappes de ma vigne… Elle se coula á mon cote, m’appela des noms les plus tendres et des noms les plus effroyablement grossiers, qui glissaient sur ses lévres en suaves murmures. Puis elle se tút et commenca

172$

á me donner ces baisers qďelle savait… A ukázalo se, že výtvory nejlepších stylistů jsou daleko nebezpečněji svůdné, že se jim odolá daleko nesnadněji než sprostým skutečnostem v kabaretu. A když se potom přiklonil na stranu té nejlepší možné skutečnosti, má teď na něho ta nejhorší mnohem slabší účinek, skoro se ani zdaleka nepodobá pokušení, jeho nynější pokušení také pochází od toho, co je nejlepší. Tehdy bylo nemožné zatoužit po tom bídném, sprostém, poloanimálním stvoření z kabaretu. Ale Joan je krásná, Joan je jemná, Joan má s ním společné zájmy — a právě proto je tak žádoucí. Právě proto, že Joan je ta nejlepší (a tohle byl pro něho paradox, jejž prožíval tak bolestně, který ho uváděl do takového zmatkuj, on po ní teď touží tak, jak by neměl, tělesně…

„Pamatuješ se na ty verše z Meredithe?“ přerušila paní Foxová jejich mlčení. Meredith patřil k jejím oblíbeným autorům. „Z Lesů,“ dodala na vysvětlenou — jenže titul té básně zkrátila na téměř zamilovanou přezdívku. A citovala je:

„Láska, mocný vulkán, dští lávu zemskou k nebesům.

Láska je jakýsi kámen mudrců,“ pokračovala. „Nejen proto, že nás vysvobozuje, ale také proměňuje. Strusku ve zlato. Zemi v nebe.“

Brian souhlasně přikývl. A přece, pomyslel si, ta rozkošnická těla bez tváří, vytvořená básníky, začínají nakonec nabývat Joaniny podoby. Protože miluje Joan, nebo právě proto, mají ti sukubové teď jméno a osobnost.

Hodiny nad stájí odbíjely dvanáct hodin a při prvním úderu bezhlučně vzlétli holubi — jako sněhové vločky zavířili na temném pozadí hustých jilmů.

„To je krása,” řekla paní Foxová a v hlase jí zaznělo potlačené dojetí.

Ale což kdyby, náhle napadlo Briana, což kdyby najednou Joan zůstala úplně bez peněz. A kdyby teď byla chudá jako ta nebožačka v Grenoblu, kdyby jí beznadějně nezbývalo než živit se tak jako tamta?

173$

Poslední tón pomalu zas dozníval a vířící holubi se jeden po druhém vraceli do svých hnízd ve věži nad hodinami.

„Snad bys už měl jít,“ řekla paní Foxová, „máš-li tam být přesně.”

Brian věděl, jak nerada ho matka propouští; a tenhle projev šlechetnosti u něho vyvolal pocit viny a zároveň s ním (protože se nechtěl cítit provinilý) trochu i vzdor. „Ale vž-vždyť mi t-to n-nebude trvat h-hodinu,“ řekl téměř zlostně, „kd-když tam p-pojedu na kole.”

Za chvilku se zastyděl, že to řekl tak rozmrzele, a po celou dobu, co s ní ještě zůstal, choval se k ní něžněji než jindy.

V půl jedné odjel na kole k Thursleyovům. Služebná mu otevřela těžké gotické domovní dveře z devatenáctého století a vkročil do slabého smíšeného pachu pudinku a kapusty. Jako obvykle. Na faře to vždycky páchlo pudinkem a kapustou. Zjistil, že to je příznak chudoby a jako takový že u něho budí pocit mravních rozpaků, jako by byl udělal něco špatného a teď ho trápily výčitky svědomí.

Byl uveden do salónu. Paní Thursleyová vstala od psacího stolu, jako by ji přišla navštívit distinguovaná starší dáma, vykročila mu vstříc a zvolala: „Vida, náš milý Brian!” Její profesionálně křesťanský úsměv se perlově zaleskl umělým chrupem. „To je hezké, že jste přišel!” Vzala ho za ruku a chvíli ji podržela ve své. „A co vaše drahá maminka — jak se jí daří? Jistě je smutná, že jedete do Německa. Z toho jsme všichni smutní. Máte opravdu dar způsobit, aby se po vás lidem stýskalo.” Takhle ho dál zahrnovala poklonami, až se Brian v rozpačitých mukách rděl a nevěděl kudy kam. Říkat lidem tváří v tvář hezké věci, zvláště bohatým a vlivným lidem, kteří jednou mohou být užiteční — tohle měla paní Thursleyová ve zvyku. Byla by asi prohlásila, že to je křesťanský návyk, kdyby byla nucena nějak jej vysvětlit. Milovat svého bližního; vidět v každém jen dobré; vytvářet ovzduší sympatie a důvěry. Ale pod tímto přiznaným povrchem, téměř pod povrchem vědomí si uvědo

174$

movala, že lidé většinou mají rádi lichocení, třeba je možná uráží, a vždycky jsou ochotni nějak je splatit.

„Vida, tady je Joan!“ vykřikla do toho vychvalování a dodala znepokojivě významným tónem: „A teď už Brianovi nebude do řeči s její protivnou mámou, co, Joan?”

Oba mladí na sebe jen mlčky a rozpačitě pohlédli.

Náhle se rozlétly dveře a do pokoje spěšně vešel pan Thursley. „Podívej se!“ vykřikl hlasem rozechvělým zlostí a zdvihl v ruce skleněný kalamář. „Jak si představuješ, že mohu pracovat, když mám v kalamáři na coul tlustou vrstvu vyschlého inkoustu? Abych nedělal celé dopoledne nic jiného než po každých dvou slovech namáčel a namáčel pero!“

„Tohle je Brian, tatínku,“ řekla Joan v naději — marné, jak předem věděla — že ho přítomnost cizího člověka zahanbí a on umlkne.

Pan Thursley, špičatý nos pořád zbělelý vztekem, pohlédl na Briana, podal mu ruku, pak se obrátil a ihned zlostně naříkal dál. „Takhle je to u nás pořád. Jak mám potom vážně pracovat?”

Ach Bože, modlila se Joan v duchu, ať už přestane, ať už mlčí! Jako by si nemohl naplnit kalamář sám! pomyslel si Brian. Proč mu to neřekne?

Jenže paní Thursleyová mu nic takového nemohla říci, nemohla na to ani pomyslet. Vždyť on píše svá kázání, články do Guardianu, studie o neoplatonismu. Jak se tedy může na něm žádat, aby si sám plnil kalamář? Nic takového přece nemůže dělat — tohle jí bylo jasné stejně jako jemu, po pětadvaceti letech pokorného otročení, které bral na vědomí jako samozřejmost — vždyť to je uznaná pravda! A mimo to, kdyby si snad troufala nějak mu jenom naznačit, že on není docela v právu, zlostně by se na ni rozzuřil a ještě víc. Bůh sám ví, co by mohl udělat nebo říct — a před Brianem! To by bylo strašné. Začala se omlouvat za vyschlý kalamář. Zbaběle se začala vymlouvat za sebe, za Joan, za služky, tónem zároveň prosebným i chlácholivým, jako by měla co činit s Jehovou a současně zlým psem, který by ji mohl co chvíli kousnout.

175$

Gong — Thursleyovi měli gong, jejž by bylo bývalo slyšet v rozlehlém vévodském sídle — se rozburácel do hromového fortissima, které přimělo i vikáře, aby zmlkl. Ale když ten rámus dozníval, vikář začal znovu.

„Snad toho nežádám tolik,” řekl.

Až se trochu nají, hned se uklidní, pomyslela si paní Thursleyová, zamířila do jídelny a Joan za ní. Brian chtěl pustit vikáře napřed, ale pan Thursley ani ve svém spravedlivém hněvu nezapomněl na dobré způsoby. Položil Brianovi ruku na rameno, strkal ho do dveří a pořád při tom neustával aspoň z povzdálí bombardovat svou ženu.

„Jen trochu klidu, aspoň ty nejprostší vnější podmínky, abych mohl pracovat. Jenom nejnutnější minimum. Ale nemám ani to. V domě je rámus jako na nádraží a kalamáře si ani nevšimnou, až si musím namáčet pero do černého bahna.”

Pod tím bombardováním paní Thursleyová šla jako přikrčená, se sklopenou hlavou. Ale Joan pořád zůstala vzpřímená, jak si Brian všiml — strnulá, jako by její tělo nesnesitelným napětím pozbylo pružnosti a půvabu.

V jídelně už oba chlapci, Joanini mladší bratři, stáli za svými židlemi. Když je pan Thursley uviděl, nechal kalamář kalamářem a spustil zas o tom, jaký je u nich rámus. „Jako na nádraží,” opakoval a znovu v něm ještě prudčeji vzplálo spravedlivé rozhořčení. „George a Arthur celé dopoledne lítali po schodech nahoru a dolů a po zahradě. Copak je nemůžeš udržet na uzdě?”

Zatím už byli všichni na svých místech: paní Thursleyová na jednom konci stolu, její muž na druhém, oba chlapci po její levici, Joan a Brian po její pravici. Stáli tam a čekali, až se vikář pomodlí.

„Jako chuligáni!” dodal pan Thursley — šlehaly v něm plameny hněvu, lechtavě jím projíždělo teplo, hrozně příjemné. „Jako divoši.”

Přemohl se, dlouhou rozsedlou bradu spustil na prsa a zmlkl. Nos měl pořád smrtelně bledý vztekem; nozdry se mu stahovaly a roztahovaly pravidelnými, ale rozechvělými pohyby jako mořští živočichové v akváriu,

V pravé ruce stále držel kalamář.

176$

„Benedictus benedicat, per Jesum Christum Dominům nostrum,“ konečně promluvil hlubokým hlasem, nepatrně roztřeseným modlivou zbožností a zdůrazněným nadpřirozeným významem.

V šumu náhle uvolněného napětí se všichni posadili.

„Křičí a řvou,” ještě dodal pan Thursley už ne pobožným tónem, ale znenadání zase tím původním, pronikavě příkrým. „Jak mám potom pracovat?” Rozhořčeně a hlučně postavil kalamář před sebe na stůl a pak si rozložil ubrousek.

Paní Thursleyová na druhém konci stolu nesmírně rychle krájela vepřovou pečeni s kachní nádivkou. Chlapci vedle sebe dala talíř s porcí a řekla: „Podej to tatínkovi.” Hlavně aby mu co nejdřív zacpala ústa jídlem.

Za chvíli mu panská nabídla zeleninu. Měla ztuha naškrobenou zástěru a čepeček a byla vycepovaná jako tělesná stráž. To zeleninové jídlo bylo hnusné, ale jistě stálo hodně peněz, i lžíce byly z těžkého viktoriánského stříbra. Vikář si jimi nejdříve nabral vařené brambory a potom sekanou kapustu ztvárněnou do mokrých zelených cihel.

Pořád se ještě zálibně ukájel svým hněvem. „Ženy zkrátka nechápou, co to je vážná práce,” pokračoval; potom se dal do jídla.

Paní Thursleyová všem rozdala porce vepřového s kachní nádivkou a nesměle podotkla: „Brian zítra odjíždí do Německa.”

Pan Thursley začal velmi rychle žvýkat předními zuby jak králík, zdvihl hlavu, zeptal se „Kam do Německa?” a vrhl na Briana pronikavě zvídavý pohled. Nos mu zase zrůžověl do normálního zbarvení.

„D-do M-marburgu.”

„Tam, kde je ta universita?”

Brian přikývl.

Pan Thursley se znenadání rozřehtal smíchem, jako když se spouští šachtou koks. „Jenom ať se od studentů nenaučíte chlastat pivo!”

Bylo po bouři. Paní Thursleyová se také zasmála, zčásti

177$

srdečně a vděčně, zčásti proto, aby si její muž myslel, že jeho žert je neodolatelný, „Ach ne,“ vykřikla, „jen to ne!“

Brian se usmál a zavrtěl hlavou.

„Vodu nebo sodovku?“ důvěrně se zeptala panská, a jak se nad ním sklonila, zapraskala jí naškrobená zástěra a kosticová šněrovačka.

„V-vodu, prosím.“

Po obědě, když se vikář vrátil do své pracovny, paní Thursleyová navrhla svým usměvavým, nepříjemně významným způsobem, že bv se ti dva mladí měli trochu projít. Ogivální domovní dveře za nimi zabouchly. Joan se zhluboka nadechla jako vězeň propuštěný na svobodu.

Obloha byla stále zatažená a pod nízkým příkrovem šedých mraků byl vzduch vlahý a jakoby zmalátnělý únavou, zdeptaný příliš teplým létem. V lese, do něhož zahnuli z prašné silnice, bylo skličující ticho, jako záměrné mlčení vnímavých bytostí, v němž jsou utajeny nepřiznané myšlenky a skryté city. Začal prozpěvovat neviditelný datel, ale ty jasné veselé zvuky jako by se ozývaly z nějakého jiného času a místa. Šli spolu ruku v ruce; dál s nimi setrvávalo mlčení lesa a zároveň i hlubší, hutnější, tajemnější mlčení jejich vlastních nevyjádřených pocitů. Zamlčených stížností, jež Joan z úcty k otci nevyslovovala, a lítosti, kterou slovy neprojevila, ale Brian ji vycítil, ačkoli si nestěžovala, a proto ji nemohl vyjádřit za ni z obavy, aby ji neurazil; její touhy po útěše v jeho objetí a těch tužeb, které nechtěl vycítit.

Šli stezkou mezi vysokými keři rododendronů a najednou se octli v úzké úžlabině obklíčené vysokými stěnami neproniknutelného, temně zeleného listí. Byla to samota v samotě, byl to obraz jejich soukromého mlčení, viditelně vyhloubený v ještě větším tichu lesa.

„J-je tu m-málem př-příšerně!“ zašeptal, jak tam stáli a vzájemně naslouchali (protože nic jiného slyšet nebylo J bušení svých srdcí a svému dechu a všem slovům, která mezi nimi zůstávala nevyslovena.

Joan to najednou už nemohla snést. „Když si pomyslím, jaké to bude doma …“ Stížnost se vyslovila sama, proti

178$

její vůli. „Ach, Briane, byla bych tak ráda, kdybys neodjel!”

Pohlédl na ni, a když spatřil její roztřesené rty, její oči lesknoucí se slzami, zmocnil se ho pocit, jako by se rozplýval něhou a soucitem. Vykoktal její jméno a objal ji paží kolem pasu. Joan stála chvíli bez hnutí, čelem se mu opírala na rameni. Její vlasy se elektricky dotýkaly jeho rtů, vdechoval její vůni. Najednou jako by se probudila ze spánku, pohnula se, trochu se od něho odtáhla a pohlédla mu do obličeje. Upřela na něho zoufalý, téměř nelidský pohled.

„Má milovaná,” zašeptal.

Joan jenom zavrtěla hlavou.

Ale proč? Co popírá, proč jeho milostné oslovení odmítá? „Ale J-Joan…?“ V jeho hlase se ozvala úzkost.

Pořád neodpovídala, jen se na něho dívala a znovu pomalu zavrtěla hlavou. Kolik záporů bylo vyjádřeno tím jediným pohybem! Odmítnutí, že si nechce stěžovat, popření, že by snad mohla být šťastná; smutné tvrzení, že všechna její i jeho láska nic nezmůže proti bolesti odloučení; rozhodnutí nezneužít jeho soucitu, nevylákat nové, ještě vášnivější vyznání, třebaže po něm toužila…

Náhle vzal její obličej do dlaní, sklonil se a políbil ji na ústa.

Ale umínila si, že právě tohle nechce na něm vynutit

— že právě tohle gesto nic nezmůže proti tomu, aby zůstala dál nevyhnutelně nešťastná. Na chvíli jí tělo strnulo odporem, pokusila se znovu zavrtět hlavou, chtěla se mu vyvinout. Potom, přemožená touhou silnější než byla sama, bezvládně mu klesla do náruče; sevřené odmítavé rty se jí rozevřely a změkly pod jeho polibky; oči se jí zavřely a na světě už nebylo nic než jeho ústa a jeho hubené tvrdé tělo přitisknuté k jejímu.

Prsty jí pohladil vlasy vzadu nad šíjí, sklouzl jimi na krk a spustil jí je na prsa. Síla ji opouštěla, měla pocit, jako by klesala hloub a hloub do toho tajemného jiného světa za svými zavřenými očními víčky, do nevidomého světa dotyků.

A pak docela znenadání, jako by překotně uposlechl

179$

nějakého neslyšného rozkazu, se od ní odtrhl. Na okamžik si pomyslela, že snad upadne, ale ještě včas pocítila znovu sílu v kolenou. Nejistě se zakolísala, potom zas nabyla rovnováhy a s ní vědomí urážky, jakou od něho utrpěla. Prve se o něho opřela celou svou bytostí, duší i tělem, a on ji málem nechal upadnout, odtáhl své rty a paže a hruď a nechal ji najednou studenou, hrozně opuštěnou, bezbrannou, jakoby nahou. Otevřela zraněné vyčítavé oči a uviděla ho, jak před ní stojí bledý, skoro jakoby zahanbeně; na chvíli se střetl s jejím pohledem, pak odvrátil obličej. Její vyčítavý pocit pohanění vystřídala úzkost. „Co je ti, Briane?“

Chvilku na ni pohlédl, pak se znovu odvrátil. „Snad abychom se už vrátili domů,“ řekl tiše.

Bylo to koncem září. Pod bledě modrou oblohou se táhly truchlivé dálky, nesmírně zněžnělé jemnou mlhou. Svět připadal vzdálený a neskutečný, jako vzpomínka nebo ideál.

Vlak zastavil. Brian zamával na osamělého nosiče, ale přesto si z vagónu vynesl své největší zavazadlo. Zjistil, že namáháním svalů může svému svědomí poněkud ulevit od výčitek, které na něho, čím byl starší, tím víc doléhaly pokaždé, kdy si uvědomil, že na to má, aby si zaplatil služby nějakého chuďasa.

Nosič přiběhl a div Brianovi nevytrhl kufr z ruky. Také on měl svědomí. „Jen mi to dejte, pane,“ řekl téměř pohoršeně.

„J-ještě dva jsou v k-k-k … uvnitř,” vykoktal, jenže nosič zatím už byl v nevyslovitelném kupé pro zbylá zavazadla. „M-mám vám p-pomoci?“ nabídl se. Vždyť nosič už je starý — starší o čtyřicet let než já, vypočetl si Brian; bělovlasý a vrásčitý, ale říká mi pane, ale nese mi zavazadla a s povděkem ode mne vezme šilink. „M-mám..

Starý nosič ani neodpověděl a shodil kufry ze sítě, zřejmě hrdý na to, že ještě má tolik síly.

Dotyk na rameni Briana přiměl, aby se prudce otočil. Před ním stála Joan.

180$

„Ve jménu krále!” řekla, ale při těch slovech se zasmála nuceně a v očích jí číhala úzkost — úzkost nahromaděná za týdny zmatených úvah. Všechny ty divné, nešťastné dopisy, které jí psal z Německa, zůstavily jen bolestnou nejistotu, co si má myslet, jak má cítit, co může od něho očekávat, až se vrátí. Pravda, ve svých dopisech dělal výčitky jen sám sobě — tak prudké a vášnivé, že je nemohla pochopit. Ale pokud byla odpovědná za to, co se stalo tehdy v lese (ovšemže je za to částečně odpovědná; ale proč by ne? co je tak špatného na pouhém políbení?), cítila, že ty výčitky patří také jí. A když jí dělá výčitky, může ji ještě milovat? Co si vlastně o ní myslí, o sobě, o jejich vzájemném vztahu? Prostě nemohla zbytečně čekat ani minutu na odpověď, a proto tajně přišla na nádraží.

Brian stál před ní beze slova — nečekal, že ji tak brzy uvidí, a málem ho vylekalo, že se s ní octl takhle nepřipravený. Bezděčně jí podal ruku. joan ji stiskla ve své, pevně, pevně, jako by doufala, že mu vnutí skutečnost své lásky; ale přitom se od něho odklonila jako od někoho cizího, v předtuše, v rozpačité nejistotě, co se s ním zatím snad událo.

Půvab toho plachého, rozpačitého pohybu ho dojal právě tak mocně jako tehdy při jejich prvním setkání. Přestože ten pohyb vyjadřoval rozpaky, byl zase tak půvabný, jako když se mladý stromek sklání ve větru. Už tehdy mu tak připadal. A teď se to stalo znovu, a krása toho pohybu zase byla zjevením, které na něho zapůsobilo ještě citelněji než tehdy poprvé, protože mu dávala najevo, že je jí znovu cizí; jenže proti tomu opětnému odcizení protestoval prudký stisk, jímž sevřela jeho ruku ve své.

Pozdvihla k němu tvář, rozkolísanou, uměle rozzářenou úsměvem náhle utlumeným neblahou předtuchou.

„Nejsi rád, Briane, že mě vidíš?” zeptala se.

Její slova s něho sňala kletbu; mohl se zase usmívat, mohl promluvit. „R-rád?“ opakoval a místo odpovědi jí políbil ruku. „Vž-vždyť jsem nevěděl, že tu budeš. S-skoro jsem se polekal.”

181$

Výraz v jeho obličeji ji uklidnil. V prvních vteřinách mlčení jí jeho nehybná, zkamenělá tvář připadala jako tvář nepřítele. Tím úsměvem se zas proměnil, znovu to byl bývalý Brian, kterého milovala; tak citlivý, laskavý a hodný; a tak krásný ve své dobrotě, krásný přesto, že má tak dlouhý, divný obličej, tak vyhublé tělo, tak nedbalé, až nemotorné pohyby rukou a nohou.

Vlak se rámusivě hnul, rozjel se rychleji a zmizel. Starý nosič si šel pro trakař. Zůstali sami na konci dlouhého nástupiště.

„Myslela jsem, že mě už nemiluješ,” řekla po dlouhém odmlčení.

„Ale J-joan!“ protestoval. Usmáli se na sebe; a pak zas odvrátil oči. Jak to — že ji nemiluje? Ale potíž je právě v tom, že ji miluje přespříliš, že ji miluje špatným způsobem přesto, že ona je nejlepší.

„Myslela jsem, že se na mě hněváš.”

„P-proč bych se h-hněval?“ Měl odvrácený obličej.

„Vždyť víš, proč.”

„J-já jsem se n-nehněval na t-tebe.“

„Ale byla to má vina.“

Brian zavrtěl hlavou. „N-nebyla.“

„Byla,” tvrdila umíněně.

Při pomyšlení, jaké měl tehdy pocity když ji v temne úžlabině mezi vysokými rododendronovými keři držel v náručí, zavrtěl hlavou podruhé, ještě důrazněji.

Starý nosič už byl zpátky s trakařem a poznámkami o počasí, se svými drobnými novinkami a klepy. Šli za ním, jako by pro jeho potěšení hráli úlohy přespočetných postav místního dramatu.

Když byli téměř u východu, Joan položila Brianovi ruku na rameno. „Ale teď je zase všechno v pořádku, viď?“ Jejich oči se střetly. „Smím být šťastná?”

Mlčky se na ni usmál a přikývl.

V loveckém kočárku cestou domů si stále připomínal, jak se jí prve rozzářil obličej v odpověď na jeho němé gesto. A nikdy jí nemůže tolik lásky splatit jinak než … Zase si vzpomněl na ty rododendronové keře a hluboce se zastyděl.

182$

Když se paní Foxová od Briana dověděla, že Joan byla na nádraží, pocítila ostrý osten vzdoru. Jakým právem? Joan dřív než jeho vlastní matka… A ještě ke všemu je zrádná. Vždyť přijala její pozvání, aby k nim přišla na oběd hned druhý den po Brianově příjezdu. A to přece znamená, že Joan mlčky uznala, že v den jeho návratu má na něho matka výlučné právo. Ale Joan se pokradmu vplížila na nádraží, aby se ho zmocnila, jakmile vystoupí z vlaku. Vždyť tohle je téměř hanebnost!

Vášnivé a žárlivé rozhořčení paní Foxové trvalo jenom několik vteřin; jeho prudkost urychlila poznání, že vlastně není v právu, že jí to je nedůstojné. Ani trochu nedala na sobě znát, jak jí je, a s veselým a shovívavým úsměvem poslouchala, co jí Brian koktavě a nejistě vyprávěl o tom setkání. Pak s mocným vzepětím vůle ty pocity nejen potlačila, ale dokonce vyloučila ze svého vědomí. Ujišťovala se, že už jen z neosobního ohledu na správné chování je přece oprávněna do jisté míry neschvalovat Joaninu — jak by to měla vyjádřit — neupřímnost. To přece nebylo docela v pořádku, že jí Joan potají provedla tenhle kousek.

Nebylo to docela v pořádku, ale je to velmi pochopitelné, uvažovala dál, velmi omluvitelné. Když se někdo zamiluje… A Joan má impulsívní, vznětlivou povahu. A tohle má své dobré stránky, pomyslela si paní Foxová. Jenže impulsy nabádají stejně k dobrým věcem jako ke špatným. Kdyby se u ní dal ten hluboký a mocný proud života nějak usměrnit, kdyby se mohlo správně zapůsobit na to, co je v ní nejlepší, kdyby někdo uměl podpořit její krásné a šlechetné snahy — no, pak by z ní byla skvělá žena. Skvělá, umíněně si opakovala paní Foxová.

„No, jak jsem slyšela, chytila jste našeho stěhovavého ptáčka v letu ještě dřív, než měl kdy se usadit,” řekla nazítří, když k nim Joan přišla na oběd. Řekla to žertovným tónem a s roztomilým úsměvem. Ale Joan se provinile zarděla.

„Nezlobíte se na mě?” zeptala se.

„Ale proč bych se zlobila, má milá?” podivila se paní Foxová. „Jenom jsem si pomyslela, že jsme se smluvily

183$

až na dnešek. Ale jestli jste se absolutně nemohla dočkat, pak ovšem …“

„Odpusťte,” řekla joan. Ale cosi v ní horce vyvřelo

— byla to téměř zášť.

Paní Foxová jí něžně položila ruku na rameno. „Pojďme se projít do zahrady,” navrhla, „podíváme se, jestli je tam někde Brian.”

KAPITOLA XX

8. PROSINCE 1926

Hugh Ledwidge po špičkách vyšel ze zadního salónku

— chtěl se v samotě chvíli osvěžit na podestě, ale tam ho přistihli Colin a Joyce. A ukázalo se, že se Colin ohromně zajímá o domorodé obyvatelstvo v koloniích a nesmírně dychtí pohovořit si s odborným etnologem o svých loveckých zkušenostech. Hugh Ledwidge tedy musel skoro půl hodiny poslouchat jeho negramotné žvásty o Indii a Ugandě. Zmáhala ho velká únava. Toužil jedině po tom, aby od hloupých tlachů v tom papouščím domě mohl uniknout zpátky do lahodného ticha a ke knihám.

Bohudík ho konečně nechali na pokoji, a tak se zhluboka nadechl, aby nabral sílu k poslední trýzni — rozloučení. Ten obřad na konci společenského večera patřil k věcem, které se mu hrozně protivily. Znovu se muset odhodlat k osobním stykům, takhle unavený a prahnoucí po samotě být znovu nucen kouzlit úsměvy a brebentit a znovu se s úsilím přetvařovat — tohle se mu tolik hnusilo! Obzvlášť vůči Mary Amberleyové. Vždyť už zná tyhle večery, kdy ta ženská člověku prostě nedovolí, aby se rozloučil, ale zoufale se na něho přilepí, jako by se topila. Zahrne ho otázkami, důvěrnostmi, netaktními výklady o milostných poměrech jejich společných známých a bůhvíčím, jen aby ho zdržela aspoň o pár minut déle. Jako by odchod každého hosta znamenal odumření části její bytosti. Téměř s úzkostí k ní zamířil na druhý

184$

konec salónu, kde seděla. Zatracená ženská! pomyslil si nenávistně — nenávistně také proto, že Helena pořád ještě tančila s tím podkoním; a pak ještě znechuceněji, protože skrze zamlžené brýle znenadání uzřel Staithese a Beavise, jak tam sedí s ní. Znovu se mu připomněly bláznivé nápady, že se ti dva proti němu spikli. Jistě si teď o něm povídají, o něm na fotbalovém hřišti, o něm na hasičském žebříku, a jak ho v ložnici přes přepážku bombardovali trepkami. Na okamžik si pomyslel, že by se měl obrátit a beze slova vytratit z domu. Ale vždyť už ho viděli, jak jde k nim, jistě by ho podezírali, proč chce zmizet, a smáli by se mu ještě víc. Zas ho opanoval zdravý rozum — vždyť je to nesmysl, jaképak spiknutí! Proč by se měli ti dva spiknout? I kdyby se Beavis upamatoval, proč by měl o tom mluvit? Ale přece jen, přece jen… Hugh Ledwidge se napřímil v úzkých ramenou a odhodlaně se přiblížil k nastražené záloze.

Nesmírně se mu ulevilo, že ho Mary Amberleyová propustila téměř bez protestu. „Vy už musíte jít, Hughu? Tak brzy?“ Tohle bylo všechno. Připadala mu roztržitá, jako by myslela na něco jiného.

Beppo překypoval přátelskou vlídností; Staithes jen pokývl hlavou, a pak přišla řada na Beavise. Je opravdu jeho úsměv tím, čím se zdá — jenom neurčitě a konvenčně přátelský? Nebo je v něm skrytý význam, jsou v něm tajně obsaženy vzpomínky na minulá zahanbení? Hugh se obrátil a rychle odcházel. Proč jen proboha člověk chodí na ty pitomé společenské večery? A ke všemu na ně chodí pořád, zas a zas, ačkoli ví, že jsou tak naprosto bezvýznamné a nudné …

Mark Staithes se obrátil k Anthonymu. „Uvědomuješ si, kdo to je?“ zeptal se ho.

„Kdo? Ledwidge? Co je na něm zvláštního?”

Staithes mu to vysvětlil.

„Brejlovec!” Anthony se zasmál. „Ano, ovšem. Chudák Brejlovec! Však jsme se ho napronásledovali, úplně ďábelsky!”

„Proto se vždycky tvářím, jako bych ho neznal,” řekl Staithes a anatomicky se usmál soucitným opovržením.

185$

„Snad bys mu prokázal milosrdenství, kdybys to dělal také tak.“ Působilo mu opravdové potěšení takhle se Hugha zastat.

Jsou naprosto bezvýznamné a nudné — říkal si Hugh

— ano, a pokořující, vždyť jsou pokořující! Vždycky mu tam hrozí nějaké pokoření. Beavisovy úsměvy; takový Gerry Watchett, ten drzý podkoní…

Zaslechl za sebou na schodech spěšné kroky. „Hughu! Hughu!“ Málem provinile sebou škubl a otočil se. „Proč jste se chtěl ztratit bez rozloučení — to mi ani neřeknete dobrou noc?“

Pokusil se to odbýt žertem: „Vždyť se zdálo, že nemáte ani chvilku kdy,“ začal a za brýlemi mžouravě pozdvihl oči k Heleně — a pak v náhlém údivu zmlkl, téměř zastrašeně.

Stála tam tři schody nad ním, jednou rukou se opírala o zábradlí, roztaženými prsty druhé ruky o protější stěnu a nakláněla se kupředu, jako by se chtěla rozlétnout. Ale co se to s ní událo, jaký zázrak? V uzardělém obličeji, který se nad ním skláněl, jako by zářila nějakým vnitřním světlem. To nebyla Helena, ale téměř nadpřirozená bytost. Před takovou nezemskou krásou se zarděl zahanbením za svou mrzce nemístnou žertovnou poznámku, za svůj významný pohled.

„Že nemám ani chvilku kdy?“ opakovala. „Ale vždyť jsem jen tančila!“ Jako by nějaký upřímný Mojžíš naivně řekl oslněným Izraelitům: Vždyť jsem jen mluvil s Jehovou! „Takhle se nemůžete vymlouvat,” pokračovala. Pak honem dodala vážným tónem: „Nebo jste se kvůli něčemu na mě hněval?“ — jako by ji znenadání napadla nějaká nová a zajímavá myšlenka.

Byl by jen zavrtěl hlavou, ale pomyslel si, že se přece musí pokusit nějak to vysvětlit. „Já se nehněvám,” odpověděl, „jenom … zkrátka jsem trochu nespolečenský.”

Zář, která jí prosvěcovala obličej, jako by chvějivě vzplála prudším plamenem. Nespolečenský! Tohle je přece k smíchu! Vždyť při tanci se cítila tak dokonalá, země se jí proměnila v nebe! To pomyšlení, že by si někdo mohl připadat nespolečenský (takové hloupé

186$

slovo!), že by mohl pociťovat něco jiného než všeobsáhlou lásku ke každému a ke všemu, samozřejmě jí přišlo k smíchu.

„Vy jste ale podivín, Hughu!“

„To rád slyším.” Řekl to uraženě. Pozdvihl hlavu a odvrátil ji stranou.

Zaslechl šustot jejích hedvábných šatů, na tváři ho zastudil závan voňavky — a náhle se octla jenom jeden schod nad ním, velice blízko. „Snad jste se neurazil, protože jsem řekla, že jste podivín?” zeptala se.

Pozdvihl k ní oči a zjistil, že má obličej v téže rovině s jejím. Obměkčen tím projevem upřímné starostlivosti zavrtěl hlavou.

„Vždyť jsem to nemyslela tak, že byste byl hrozný podivín,” vysvětlovala. „Myslela jsem… no, vždyť víte: roztomilý podivín. Podivín, ale drahoušek.”

V situaci, kdy se člověk cítí ohrožen ve svém nejskrytějším soukromí, je nejjistější obranou včasné šaškovské gesto. Hugh si s úsměvem položil pravou ruku na srdce a chystal se toho „drahouška” vzít na vědomí frází Je suis pénétré de reconnaissance. Tenhle dvorný žertík, to posměšně rytířské gesto měly být bezprostřední, bezděčnou reakcí na její slova. Je suis pénétré…

Ale Helena mu nedopřála čas, aby se zaštítil tou barokní šaškárnou. Protože mu ihned po svém posledním slově položila ruce na ramena a políbila ho na ústa.

Chvíli byl málem zdrcen překvapením, radostným zmatkem — nemohl ani vydechnout.

Helena se trochu odtáhla a pohlédla na něho. Velice zbledl — vypadal, jako by se mu zjevil nějaký duch. Usmála se — v tom okamžiku jí připadal až směšný — pak se sklonila a znovu ho políbila.

Prvně ho políbila z bujnosti, protože překypovala životností, protože se cítila tak dokonalá v dokonalém světě. Ale když viděla jeho až komicky zděšený obličej, ten bujný pocit dokonalého života se proměnil v téměř zlomyslnou svévolnost. Podruhé ho políbila z legrace — z legrace a zároveň ze zvědavosti. Byl to pokus, jehož se odvážila z rozjaření a z vědecké zvídavosti. Připadala

187$

si při tom jako vivisektor — oprávněný vlastní dokonalostí, ponoukaný blaženou jistotou. A pak, Hugh měl neobyčejně hezká ústa. Ještě nikdy nelíbala tak plné měkké rty — byl to překvapivě rozkošný zážitek. Nechtěla se jen přesvědčit, vědecky; chtěla také znovu pocítit na ústech jeho chladné pružné rty, znovu prožít zvláštní lechtavý záchvěv rozkoše, který jí při tom políbení znenadání a téměř nesnesitelně, jako třepetavé můry, přeběhl po celém těle.

„Jste moc hodný, že jste si dal se mnou tolik práce,“ řekla, aby to druhé políbení ospravedlnila. Můry se znovu roztřepetaly a s elektricky rozkmitanými křídly se jí usadily na prsou. „Že vám tolik záleží, abych si zdokonalila vzdělání.”

Ale nezmohl se na nic jiného než na zašeptané „Heleno!”, a dřív než si rozvážil, co dělá, popadl ji do náručí a políbil.

Jeho rty, potřetí — a zas jí po těle přeběhly třepetavé můry… Jenže se tak rychle od ní odtáhl!

„Helenoi” opakoval.

Pohlédli na sebe; a Hugh, protože se zatím vzpamatoval, najednou upadl do hrozných rozpaků. Ponenáhln ji pustil z náručí; nevěděl, co by jí řekl — totiž věděl, ale nemohl to ze sebe vypravit. Srdce mu bolestně a prudce bušilo. Jeho rozpačité mlčení jako by volalo, málem křičelo: Já vás miluji, já vás chci! Ale nevyřkl ani slovo. Trochu hloupě se na ni usmál a sklopil oči

— ty oči, pomyslel si, které za jeho tlustými brýlemi vypadají ohyzdně, jako vypoulené oči ryby.

Je tak směšný, pomyslela si Helena. Ale její vědecký smích odumřel. Jeho plachost byla nakažlivá. Aby té nepříjemné situaci udělala konec, řekla:

„Přečtu si všechny ty knihy. A abych nezapomněla — dejte mi ten seznam!”

Byl jí vděčný, že mu poskytla příležitost, aby mohl mluvit o věci, o které se dá mluvit, a znovu na ni pohlédl — jenom na okamžik: vzpomněl si na ty vyvalené rybí oči. „Ještě ho doplním a pak vám ho pošlu,” řekl. Ve vteřině si však uvědomil, že ten vzácně neosobní

188$

námět neprozřetelně odbyl jedinou větou. Mlčení se trapně protahovalo; a nakonec, v zoufalství, protože neměl nic jiného, co by řekl, rozhodl se, že jí popřeje dobrou noc. V úsilí rozeznít svůj hlas nekonečnou škálou milostných citů řekl: „Dobrou noc, Heleno.” Ta slova měla vydat za celé výmluvné vyznání. Ale budou jí natolik srozumitelná, pochopí jejich hluboce pravdivý smysl? Sklonil se k ní a políbil ji znovu, rychle, velmi zlehka — chtěl tím políbením vyjádřit svou něžně uctivou oddanost.

Ale nepočítal s Helenou. Rozpaky, které na chvíli zamžily její svévolnou dokonalost, se při dotyku jeho rtů vypařily; znovu se stala rozjařeným vivisektorem.

„Polibte mě ještě jednou, Hughu,” řekla. A když uposlechl, nechtěla ho pustit, ale dál mu tiskla ústa na rty, vteřinu za vteřinou …

Hluk hlasů a hudby náhle zasílil; někdo otevřel dveře salónu.

„Dobrou noc, Hughu,” zašeptala na jeho rtech — pak ho pustila, obrátila se a po dvou schodech najednou se hnala na podestu.

Gerry se za ní díval, jak vyběhla ze salónu popřát dobrou noc tomu protivovi Ledwidgeovi, a samolibě se usmíval. Růžová v obličeji, oči rozzářené! Jako by vypila láhev šampaňského. Úplně opilá tancem. Je to legrace, když holky takhle ztratí hlavu — tak nadšeně, bez rozmyslu, naprosto. Docela bez výhrady, takřka jako by za sebou spálily všechny mosty. A většinou jsou tak zatraceně lakomé a vypočítavé. Většinou ztrácejí hlavu jenom napůl a druhou půlku si pečlivě chrání, aby si mohly hrát na pohoršenou pannu. Skoupé čubičky! Ale u Heleny má člověk pocit, že se rozjela naplno. Šlápne na plyn a houby se stará, co je jí v cestě. Takhle to má rád, má to rád nejen proto, že takové bezhlavosti hodlá využít, ale také nezištně, protože se bezděky obdivuje lidem, kteří se takhle spustí a nedbají ani za mák na následky. Tihle lidé mají skvělou, nesobeckou a odvážnou povahu. On jedná také tak, pokud si to může trouf

189$

nout. Ano, Helena má kuráž. A temperament, pomyslel si s uspokojením — ale náhle sehou škubl: někdo mu zezadu sáhl na rameno. V první chvíli ho to překvapilo, jenže okamžitě dostal zlost. Hrozně se mu protivilo takhle znenadání být přistižen v okamžiku, když se nemá na pozoru. Prudce se otočil a když viděl, že to je Mary Amberleyová, pokusil se naladit obličej usměvavě. Marně — prozradil ho tvrdý vzdorný výraz očí.

Ale Mary byla tolik rozzlobená, že si nevšimla příznaků jeho rozmrzelosti. „Chci s tebou mluvit, Gerry,“ řekla tichým hlasem — snažila se, aby zněl klidně a nevzrušeně, jenže přesto se jí chvěl.

Kriste! pomyslel si, výstup! a dostal na tu protivnou ženskou ještě větší zlost. „Tak mluv,“ řekl a s urážlivě lhostejnou tváří vytáhl z kapsy pouzdro s cigaretami, otevřel je a nabídl jí.

„Tady ne,“ řekla.

Gerry předstíral, že jí nerozumí. „Odpusť. Myslel jsem, že ti nevadí, když se tady kouří.“

„Hlupáku!” Její zlost náhle prudce propukla. Pak ho chytila za rukáv, poručila: „Pojď!” a téměř ho táhla ze dveří.

Helena vyběhla na podestu právě ve chvíli, kdy její matka s Gerrym šli po schodech do vyšších pater domu. Musím si nalézt někoho jiného, s kým si zatančím, pomyslela si jen; a za chvíli už to byl Peter Quinn, s kým zas odbaletila do ráje.

„Vida, přelétavý ptáček!” řekl Anthony, který si všiml, jak hostitelka odešla ze salónu s Gerrym Watchettem. „Já jsem nevěděl, že její panoš je teď Gerry.“

Beppo s povzdechem přikývl: „Ubohá Mary!“

„Naopak, bohatá Mary!“ řekl Staithes. „Ubohá bude až pak.“

„A nedá se proti tomu nic dělat?” zeptal se Anthony.

„Měla by zlost, kdybys to zkusil.”

Anthony zavrtěl hlavou. „Tahle trapná potřeba páření! Jako u kukaček v dubnu, jako u jelenů v říjnu.”

„Projevovaly se u ní příznaky, že by se potřebovala

190$

pářit se mnou,” řekl Staithes. „Hned jak jsem se s ní seznámil. Ale vyléčil jsem ji z toho brzy. A pak se objevil ten surovec Watchett.“

„Tihle aristokraté si dovedou počínat kouzelně!” řekl Anthony tónem vědeckého nadšence.

Obnažené svaly v obličeji se Staithesovi stáhly v pohrdlivém úšklebku. „Vždyť je to hrubý, sprostý gangster!” řekl. „Nedovedu si vůbec představit, proč vlastně ses v Oxfordu s ním kamarádil.” Jenže si živě představoval, že to Anthony dělal jen z mrzkého patolízalství.

„Ze snobismu,” odpověděl Anthony a tím dobrovolným přiznáním Staithese zpoloviny připravil o potěšení. „Já ovšem tvrdím, že lidé jako Gerry jsou názornou ukázkou, jaké výsledky má liberální výchova. Když byl bohatý, vyznačoval se něčím opravdu velkolepým. Jakousi nedbalou a nezaujatou bezohledností. A teď…” Pozdvihl ruku a zas ji nechal sklesnout. „Máš úplně pravdu, teď je už jen gangster. Ale v tom je právě to kouzlo — jak snadno se aristokrat promění v gangstera. A když se to uváží, je to velmi pochopitelné. Vezmi si člověka, kterého vychovali, aby věřil, že má božské právo na všechno, co je nejlepší. A dokud toho práva může využívat, je samá noblesse oblige a čest a tak dále. Samozřejmě k nerozeznání smíšená s drzostí, ale obojí je opravdové. A pak mu odejmi jeho příjmy — a může to mít nejnepravděpodobnější následky. Prozřetelnost mu určila, že bude mít ze všeho to nejlepší, proto ho opatřila prostředky, aby si mohl opatřit ze všeho to nejlepší; a proto, když se mu těch prostředků už nedostává zákonitou cestou, je přesvědčen, že má právo získat si je tou nezákonitou. V dávnějších dobách se Gerry mohl zvrhnout v banditu nebo překupníka s odpustky. Mohl z něho být báječný kondotiér nebo téměř dokonalý kardinál. Ale za dnešních časů je armáda a církev příliš počestná, příliš zprofesionalizovaná. Pro amatéry v nich není místo. A tak se zchudlý šlechtic musí vrhnout na obchody. Prodává auta. Slídí po kursech cenných papírů a akcií. Zakládá pochybné obchodní společnosti. Samozřejmě s doprovodem prozíravé fyzické prostituce, má-li slušný

191$

zevnějšek. Jestli má naštěstí vrozené nadání ke žvanivosti, může si pěkně vydělávat na živobytí nějakou uhlazenější formou vyděračství a udavačství — třeba psaním do společenských rubrik v novinách. Noblesse oblige — jenže chudoba také. A když zavazují obě současně — no, pak bychom si my ze středních vrstev raději měli dávat dobrý pozor na své prachy. Jenže kdepak.. Pokrčil rameny. „Ubohá Mary!”

Nahoře v ložnici se provalil nepřetržitý proud Maryiných výčitek a nadávek. Gerry na ni vůbec nepohlédl. S odvráceným obličejem předstíral, že je zaujat Pascinovým obrazem, který visel nad krbem. Znázorňoval perspektivně zkrácená dvě nahá těla mladých žen na loži.

„Tenhle obraz se mi líbí,“ řekl naschvál nemístně, jakmile Mary zmlkla, celá udýchaná. „Je vidět, že ten, kdo jej maloval, zrovna se s těmi holkami přestal milovat. S oběma, současně,” dodal.

Mary Amberleyová velice zbledla; rty se jí třásly, nozdry se jí chvěly jakoby svým vlastním, odděleným a neovladatelným životem.

„Tys mě ani neposlouchal!” vykřikla. „Ach, ty jsi strašný, ty jsi hrozný!” Proud se znovu rozpoutal, ještě prudčeji.

Gerry, pořád k ní obrácený zády, dál se díval na Pascina, potom vyfoukl poslední kotouček tabákového dýmu, zbytek cigarety hodil do krbu a otočil se k Mary.

„Až s tímhle skončíš, můžeme si lehnout,” řekl znuděně. A po krátké pomlčce, zatímco ona, neschopná ozvat se jediným slovem, vztekle se mu zadívala do očí, s ironickým úsměvem se k ní blížil přes pokoj a dodal: „Vždyť vlastně nechceš nic jiného než tohle!” Zastavil se těsně před ní a vyzývavě k ní vztáhl ruce. Velké ruce, bezvadně pěstěné, ale hrubé, necitelné, surové. Mary na ně pohlédla a pomyslela si: „Hnusné ruce, hnusné!” A v té chvíli se jí hnusily ještě víc při představě, jak ji ty ošklivé ruce zprvu lákaly a doposud lákají, nestoudně, ačkoli má tolik důvodů, aby ho nenáviděla.

192$

„Tak co, nechceš?” zeptal se týmž znuděným tónem.

Místo odpovědi ho chtěla udeřit do tváře. Ale byl proti ní příliš rychlý — chytil její napřaženou paži, a když se o to pokusila druhou rukou, popadl ji také. Držel je pevně a Mary byla bezmocná.

Pořád se na ni usmíval a beze slova ji pozpátku, krok za krokem strkal k jejímu loži.

„Netvore!” opakovala neustále, „netvore!” Ale marně se vzpírala a ta bezmocnost jí působila nepoznanou rozkoš. Strkal ji k nohám nízkého divanu, dál a dál, neúprosně, až konečně ztratila rovnováhu a padla naznak na přikrývku — padla naznak a on se nad ní sklonil, kolenem opřený na okraji divanu, a pořáti se tak posměšně usmíval. „Netvore, netvore!” Jenže ji jeho nestoudnost vlastně opájela (jak si musela přiznat), vždyť vlastně chtěla, aby s ní takhle zacházel — jako s prostitutkou, jako s animálním tvorem, a ke všemu v jejím vlastním domě, kde na ni čeká tolik hostí, a při nezamčených dveřích, zatímco si její dcery lámou hlavu, kde asi je, a snad ji právě v téhle chvíli jdou nahoru hledat. Ano, tohle vlastně chtěla. Pořád se mu vzpírala, ale vzdala se právě tomu vědomí, té fyzické předtuše, že tak nesnesitelné pokoření bude vyvrcholením její dávné žádostivosti, že bude pro ni zjevením nádherným a zároveň strašným, že bude Apokalypsou, úplnou Apokalypsou, při níž se ona v jediném božském a přitom ohyzdně strhujícím prožitku stane vším najednou: andělem i šelmou, morem, beránkem i nevěstkou …

Mezi civilizací a sexuálností určitě je spojitost,” říkal právě Anthony. „Čím vyšší ta první, tím intenzivnější je druhá.”

„Ale to jsme tedy hodně civilizovaní!” radostně vzkypěl Beppo.

„Civilizace znamená jídlo a literaturu všem. Biftek a románové magazíny pro všechny. Prvotřídní bílkoviny pro tělo a podřadné milostné příběhy pro ducha. A tohle vše v chráněném prostředí měst, kde nehrozí žádné nebezpečí, žádná tělesná únava. V městě, jako je například

193$

to naše, může člověk žít a vůbec si neuvědomí, že existuje něco takového jako příroda. Všechno je lidským dílem, přesné a pohodlné. Ale může se stát, že lidi pohodlí omrzí — chtějí vzrušení, chtějí nebezpečí a překvapení. A kde je mají v našem spořádaném světě hledat? Ve vydělávání peněz, v politice, případně ve válce, ve sportech a konečně v sexuálních zážitcích. Jenže lidé většinou nemohou být spekulanty ani aktivními politiky; válka začíná být přespříliš vzrušující; a náročnější a nebezpečnější sporty jsou jen pro bohaté. Nezbývá tedy nic jiného než sex. Zároveň s tím, jak stoupá hmotná civilizace, stoupá intenzita a význam sexuálního života. Nevyhnutelně musí stoupat. A protože se jídlem a literaturou zároveň stupňuje příslušný apetýt. Pokrčil rameny. „Tak vidíte!”

Beppo byl okouzlen. „Umíte to tak dobře vysvětlit!” zvolal. „Tout comprendre ďest tout pardonner.“ Měl radostně hřejivý pocit, že Anthonyho argumentace poskytuje nejen rozhřešení, ale také bezvýhradné odpustky — každému (vždyť Beppo nesobecky přál každému, aby byl tak šťasten jako on) a za všechno, za všechno, od svůdných barmanů v Toulonu až po děvky v holínkách (které očividně nejsou pro něho) na Kurftistendammu.

Staithes neříkal nic. Jestliže sociální pokrok znamená jen víc prasečiny pro ještě víc lidí, pomyslel si — proč tedy, co tedy …?

„Pamatujete se na ten výrok doktora Johnsona?” znovu začal Anthony rozjařeným tónem. Napadl ho znenadání jako dar, jímž mu paměť napomohla k důslednějšímu rozvíjení argumentace a k obohacení myšlenek, k doplnění uváděných důvodů a rozšíření jejich působivosti. Proto se mu v hlase ozvala vítězná radost. „Počkat, jak je to? ,Málokdy se člověk zaměstnává tak nevinně, jako když vydělává peníze.’ Tak nějak. Báječné!” Zasmál se nahlas. „Jen si představte ty nevinné, co dřou chudé bez nože, ale netroufají si štípnout do zadnice manželku bližního svého! Nevinného Forda, nevinného Rockefellera! Devatenácté století bylo věkem takovéhle nevinnosti. S tím výsledkem, že jsme teď téměř ochotni pro-194$

hlasovat, že málokdy se člověk zaměstnává tak nevinně, jako když se miliskuje.”

Nastalo mlčení. Staithes se podíval na hodinky. „Je na čase, aby se člověk odtud dostal,” řekl. „Ale je tu problém,” dodal, otočil se v lenošce a pátravě se rozhlédl po salóně, „totiž naše hostitelka.”

Vstali — Beppo se rozběhl na druhý konec salónu přivítat se s mladou dvojicí známých a Anthony se Staithesem šli ke dveřím.

„Tohle je problém,” opakoval Staithes, „problém…“

Ale na podestě potkali Mary Amberleyovou s Gerrym

— přicházeli po schodech shora.

„Už jsme vás hledali,” řekl Anthony. „Chěli jsme vám popřát dobrou noc.”

„Tak brzy?” podivila se Mary v náhlém návalu úzkosti.

Ale zůstali pevní. Za pár minut už byli všichni tři venku na ulici, Staithes, Anthony i Gerry Watchett.

První z nich promluvil Gerry. „Tyhle staré čubky!” zamyšleně řekl roztrpčeným tónem, a pak veseleji navrhl: „Což kdybychom si šli zahrát poker?” Jenže Anthony neuměl a Staithes nechtěl hrát poker; musel se tedy rozloučit a shánět si sám sourodější společnost.

„Bohudík, že jsme se ho zbavili!” řekl Mark. „Ale což kdybys šel na hodinku ke mně?”

Tohle je nejvýznamnější, říkal si Hugh Ledwidge cestou domů, nejvýznamnější a nejpodivuhodnější, nejneuvěřitelnější událost v mém životě! A ona, tak překrásná, tak mladá, tak útlounká! (Kéž by se vrhla do Temže a on ji mohl zachránit! „Heleno! Má holčičko!” a „Hughu!” zašeptala by vděčně, „Hughu!”) Ale i bez sebevraždy je to úžasné. Její ústa na jeho ústech! Ach, že neprojevil víc odvahy, víc duchapřítomnosti! Co všechno jí mohl říci, k jakým gestům se mohl odhodlat! Jenže v určitém smyslu je líp, že si počínal takhle — hloupě, bojácně, nejapně. Líp — protože se mu dostalo nezvratnějšího důkazu, jak jí na něm záleží; protože takhle má větší cenu její projev, tak mladistvý, cudný — protože za ním na schodech přišla samovolně, bez nejmenšího popudu z jeho

195$

strany, skoro naopak, vždyť vlastně před ní uprchl, a položila mu ruce na ramena a políbila ho. Políbila ho všemu navzdory, opakoval si s užasle vítězoslavným pocitem a kupodivu zároveň s pocitem hanby, s přesvědčením, že se ukázal slabý, že tu příležitost promarnil; políbila ho všemu navzdory! Non piú andraí, polohlasem si cestou zanotoval a potom, jako by zatuchlá londýnská noc byl ranní úsvit v kopcích, směle se rozezpíval nahlas-

„Belle belle turbando il rlposo,

Narcisetto, Adoncino ďamor..

Doma ihned usedl k psacímu stolu a začal jí psát!

Heleno, Heleno… Když si ve svém zamlklém pokoji opakuji Vaše jméno příliš často, ztrácí svůj smysl, zní tak naprázdno — děsí svou bezvýznamností. Ale když je vyslovím jen dvakrát, třikrát, hodně tiše, najednou se tak bohatě ozývá vzpomínkami! V mém případě ani ne tolik na původní Helenu trójskou. Pro mne nikdy nebyla nikým jiným než zralou ženou, chotí Menelaovou, kterou unesl Paris. Vlastně nikdy pro mě nebyla tak mladá jako Vy — křehká a svěží jako květinka. Ne, to jméno mi připomíná spíše Helenu Poeovu. Krásu, která poutníka přenáší zpět k jeho rodným břehům — která ho přenáší domů. A ne do hmotného, požitkářského světa vášní. Nikoli — do toho dalekého, vzácnějšího, krásnějšího domova, povzneseného nad nimi. Dalekého a povzneseného — ale ty vášně jsou v něm také obsaženy a trvají dál, přestože se nad ně povznesl…

Byl to dlouhý dopis, ale Hugh ještě stačil odeslat jej půlnoční poštou. Vítězoslavný pocit, s nímž se pak vrátil domů, byl téměř nezkalený. Na chvíli zapomněl na svou plachost, na svou pokořující zbabělost, vzpomínal jenom na to, jak dopis psal uchvácený vědomím vlastní moci.

V tom nadšeném povznesení nad svou všední existenci zapomněl při svlékání uložit kýlní pás do prádelníku, aby jej neviděla paní Bartoňová, až mu časně ráno přinese čaj. V posteli dlouho ležel bdělý a přemýšlel, otcov

196$

sky něžně a poeticky roztouženě, ale jeho touha byla tak ostyšně jemná, že mu smyslné představy připadaly jako modlitba — přemýšlel o tom, jak je Helena křehká a mladistvá, tak útlounká a nevinná, tak útlounce nevinná, a o těch nenadálých, úžasných polibcích.

KAPITOLA XXI

31 SRPNA 1933

Helena zazvonila a naslouchala. V tichu za zavřenými dveřmi se nic nepohnulo. Projela celou noc ve vlaku a přišla přímo z nádraží; ještě není deset; matka bude ještě spát. Znovu zazvonila; pak za chvíli ještě jednou. Spí tvrdě — ledaže byla celou noc venku. Kde? A s kým? Vzpomněla si na toho hrozného Rusa, s nímž se v matčině bytě setkala, když byla posledně v Paříži, a zamračila se. Zazvonila počtvrté, popáté. Najednou bylo z bytu slyšet, že se tam něco hýbe. Helena si povzdechla, zčásti úlevou, že matka jen spala, zčásti v předtuše toho, co ji čeká v příštích minutách nebo hodinách. Konečně se dveře otevřely do šera, které páchlo kočkami a éterem a zatuchlým jídlem, a ve dveřích stála její matka ve špinavém růžovém pyžamu, oranžově obarvené vlasy rozcuchané, ještě mžourajíc, ještě podivně napuchlá spánkem. Její obličej byl chvíli jako škraboška, odulý a přestárlý, otupěle nechápavý; pak v mžiku oživl, téměř omládl, náhlým úsměvem upřímného potěšení.

„To je legrace!“ zvolala paní Amberleyová. „Drahoušku, mám takovou radost!“

Kdyby Helena nevěděla — po tolika trpkých zkušenostech — že po té veselé a láskyplné náladě bude nevyhnutelně, v nejlepším případě, následovat zlobná skleslost, a v nejhorším případě záchvat šílené a prudké zlosti, bylo by ji matčino vřelé přivítání dojalo. Ale takto jen strpěla, aby ji matka políbila, a s tvrdou kamennou tváří přestoupila práh toho hrozně známého strašidelného matčina života.

197$

Tentokrát zjistila, že v té strašidelnosti je přimíšeno něco komického.

„Tohle všechno zavinila ta protiva moje femme de ménage,“ vysvětlovala paní Amberleyová v páchnoucí malé předsíni. „Kradla mi punčochy. Proto když jsem šla ven, musela jsem si zamykat ložnici. A pak jsem někde ztratila klíče od těch dveří. Vždyť mě znáš,“ dodala zálibně, chlubíc se ze zvyku svou roztržitostí, na kterou vždycky bývala pyšná. „Bohužel jsem úplně beznadějná,” zavrtěla hlavou a spiklenecky se usmála tím svým zkřiveným úsměvem. „Když jsem přišla domů, musela jsem vyrazit výplň ve dveřích.” Ukázala na obdélníkový otvor v dolní polovině dveří. „Mělas mě vidět, jak jsem do nich mlátila pohrabáčem!” Hlas jí hlaholil potlačovaným smíchem. „Naštěstí to je měkké dřevo. Laciné a ohavné, jako všechno v tomhle zatraceném domě.“

„A tudy jsi prolezla?” zeptala se Helena.

„Takhle.” Paní Amberleyová se sehnula na ruce a na kolena, prostrčila hlavu otvorem, obrátila se na bok, protáhla paži a rameno, potom překvapivě hbitě prostrčila druhou paži, opřela se o ruce uvnitř a venku o chodidla nohou, které ještě zůstaly za dveřmi. Pak je vtáhla za sebou, nejdříve jednu, potom druhou, a za chvíli otvorem vystrčila hlavu, jako z psí boudy, trochu uzardělá v obličeji.

„Vidíš, je to docela snadné,” řekla. „A má to ohromnou výhodu, protože madame Roget je moc tlustá — kdepak, ta by tudy neprolezla. Nemusím už mít starost o punčochy.”

„To tedy znamená, že vůbec nechodí do tvé ložnice?”

Paní Amberleyová zavrtěla hlavou. „Co jsem ztratila klíč, a to je nejmíň tři týdny,” řekla vítězoslavným tónem. . „A kdo ti stele postel a uklízí?”

„No…” Chvíli zaváhala. „Samozřejmě já!” odpověděla trochu podrážděně.

„Ty?”

„Proč ne?” Paní Amberleyová z psí boudy téměř vzdo rovitě pohlédla na dceru. Dlouho obě mlčely — pak se současně daly do smíchu.

198$

Stále s úsměvem řekla Helena: „Já se tam podívám.” a sehnula se na všechny čtyři. Kamenný obličej jí změkl a oživil se; celá nějak zjihla. Když matka vykukovala z té psí boudy, vypadala tak dětinsky směšně, že náhle ji Helena zase mohla mít ráda. Mít ji ráda právě proto, že se jí mohla smát.

Paní Amberleyová odtáhla hlavu. „Je tu ovšem trochu nepořádek,” přiznala se skoro úzkostlivě, když se Helena protáhla otvorem ve dveřích, a stále vkleče zastrčila pod postel nějaké špinavé prádlo a zbytky od včerejšího oběda.

Helena už byla zas na nohou a rozhlížela se po ložnici. Byla tam větší špína, než očekávala — mnohem větší špína. S úsilím se usmívala dál, ale svaly v obličeji ji nechtěly uposlechnout.

Za tři dny byla Helena na cestě zpátky do Londýna. Rozložila si anglické noviny koupené na Gare du Nord a četla se stejným nezájmem o hospodářské krizi, zápasech o přebornictví v kriketu, o nacistech, o novém ekonomickém režimu v Americe. S povzdechen obrátila list. Zahlédla slova vysázená velkými písmeny: Skvělá románová prvotina. A pod tím malým písmem: Neviditelný milenec od Hugha Ledwidge. Referuje Gatesby Rudge. Helena znovu složila noviny, aby to měla pohodlnější, a četla s intenzívní a soustředěnou pozorností:

„Zase jedna kniha, pomyslel jsem si, stejná jako ty ostatní, a už jsem ji chtěl odhodit nečtenou. Ale naštěstí mě něco přimělo — snad jakási mystická intuice — že jsem si to rozmyslel. A tak jsem knihu otevřel. Obracel jsem listy, tu a tam jsem zběžně přečetl pár vět. A mezi nimi jsem nalezl klenoty — šperky z broušeného křišťálu. Rozhodl jsem se, že si tu knihu přečtu. Bylo devět hodin večer. A o půlnoci jsem pořád ještě četl, okouzlený. Byly už skoro dvě, než jsem se dostal do postele, a v mozku mi vířilo nadšení pro mistrovské dílo, které jsem právě dočetl.

Jak mám tu knihu vylíčit? Mohl bych ji nazvat fantazií. A tenhle název se na ni dost hodí. Neviditelný mi

199$

lenec je vlastně fantazie. Jenže fantazie útočná a zároveň záludná; hlubokomyslná a zároveň potutelná a vrtkavá; obtěžkaná slzami a zároveň jemně humorná, ušlechtile, galahadsky oduševnělá. Plná bolestné ironie a smíchu oroseného slzami, protkaná skrz naskrz naivní dětinskou cudností, která působí nesmírně osvěživě v záplavě dnešních freudovských sexuálních románů a podobné jednotvárné literární tvorby. Tato fantazie o neviditelném, ale stále bdělém, stále přítomném, stále zbožňujícím milenci a jeho dětinné milence je téměř nebesky nevinná. Kdybych tu knihu chtěl popsat jedinou větou, musel bych říci, že to je příběh Danta a Beatrice vyprávěný Hansem Andersenem ..

Helena se rozpomněla na několik Hughových potupných pokusů pomilovat se s ní a ty vzpomínky jí v mozku vyvolaly jakoby prudkou chemickou reakci. Zasmála se nahlas, a pak se jí v mysli ta směšná věta rozeznívala dál jako ozvěna a ty groteskní vzpomínky se neustále obnovovaly, čím dál tím intenzivněji, čím dál tím trapněji a hnusněji podrobnější, takže se neodolatelné smála dál. Příběh Danta a Beatrice vyprávěný Hansem Andersenem! Po tvářích jí kanuly slzy hysterické rozjařenosti; nemohla ani vydechnout a krční svaly se jí stáhly téměř trýznivou křečí. Ale smála se dál — vůbec nemohla přestat, jako by byla posedlá nějakým démonem. Naštěstí byla v oddělení sama. Lidé by ji asi považovali za blázna.

V drožce cestou k Hughovu — a také jejímu bytu, bez ohledu na Danta a Beatrici a Hanse Andersena — uvažovala, že Hugh snad šel už spát, a jak by ho to rozčililo, kdyby ji tam uviděl. Nedala mu předem vědět, že se vrátí; nebude na to připraven, aby se s ní uvítal, nebude ozbrojen proti leknutí z její hrubé tělesné přítomnosti. Chudák Hugh! pomyslela si s posměšným soucitem. Užívá si své soukromé a neviditelné zábavy, jako Dante se svým přeludem, a pak musí strpět, aby mu tam vtrhla vetřelkyně Alighieri a všechno mu rozdupala! Ale když konečně stála u dveří do bytu a hledala v kabelce klíč, uvědomila si, že dnes večer Hugh už má ve své

200$

neviditelné samotě nějaké vetřelce. Někdo hrál na klavír; ozýval se smích a hovor. Hugh zřejmě má nějakou společnost. A Helena se najednou viděla, jak se tam dramaticky zjeví jako duch Banquův, a ta představa ji bavila. Četba toho článku okamžitě transportovala celou její bytost do smavé tóniny. Všechno jí připadalo jako ohromný, výstřední, divoký vtip — nebo, jestliže to ještě není vtip, jistě bude brzy. Proto otevřela dveře s lechtivým pocitem vzrušené předtuchy a tiše vklouzla do předsíně. Na věšácích visely všelijaké cizí klobouky, ležely na židlích — dva hodně drahé, povšimla si, zbrusu nové, a ostatní zprohýbané a staré, zřejmě klobouky chudých intelektuálů. Na stolku s mramorovou deskou bylo několik dopisů; sklonila se nad nimi čistě ze zvyku a zjistila, že jeden je pro ni — poznala, že je od Anthonyho; a to byl také vtip. Copak si vážně představuje, že ona bude jeho dopisy číst? Úžasný osel! Strčila neotevřený dopis do kabelky a po špičkách prošla síní do svého pokoje. Tak pěkně uklizený! jako mrtvý! Jako rodinná hrobka pod ochrannými povlaky proti prachu! Svlékla si plášť a klobouk, umyla se, přičísla si vlasy a napudrovala se a pak zrovna tak tiše, jak přišla, připlížila se přes předsíň zpátky k obývacímu pokoji, postála za dveřmi a pokoušela se podle hlasů rozeznat, kdo jsou Hughovi hosté. Předně Beppo Bowles; to chichotání, to kvičení a syčení byly neomylné známky. A Mark Staithes. A potom hlas, jímž si nebyla jistá, a druhý velmi tichý a důvěrný, který jistě patří starému Croylandovi. A kdo je ten směšný cizinec, který mluví tak pomalu a důležitě, tak nepřízvučně a jednotvárně? Postála u dveří dlouhou chvíli, pak hodně potichu stiskla kliku a skoro neslyšně vklouzla do pokoje. Nikdo ji nezpozoroval. U klavíru seděl Mark Staithes a z každé strany stáli opřeni o klavír Beppo, ještě tlustší než dřív, povšimla si, ještě plešatější a nervózně vzrušenější, a starý Croyland

— ano, i s plnovousem — a dívali se na Marka, který něco povídal. Hugh seděl na pohovce u krbu s tím člověkem, jemuž patřil hlas, jejž prve nemohla poznat, ale byl to Caldwell, samozřejmě, jak se ukázalo, nakladatel

201$

Hughova Neviditelného milence — a Helena jen stěží potlačila nutkání k smíchu. S nimi seděl mladík, kterého nikdy předtím neviděla — mladík s vlasy světlými jako len a se zarudlým širokým obličejem, na němž v té chvíli byl výraz téměř dětinské vážnosti. To zřejmě on prve mluvil s tou cizí výslovností — nejspíš Němec.

Nastala její chvíle.

„Dobrý večer!“ zvolala a přikročila k nim.

Všichni sebou škubli, ale chudák Hugh vyskočil jako by mu někdo vystřelil z děla rovnou do ucha. A po prvním úleku se tvářil tak zděšeně a zaraženě! Neodolatelně směšně!

„No, Hughu,“ řekla.

Pozdvihl oči k jejímu smavému obličeji a nemohl promluvit. Od první chvíle, co se začaly objevovat pochvalné zmínky o jeho knize, cítil se tak silný, tak blaženě bezpečný! A najednou přijde Helena — přijde, aby ho pokořila, aby proti němu vznesla zahanbující svědectví.

„Já jsem tě nečekal,“ vykoktal nakonec nesouvisle. „Proč jsi…?“

Ale vpadl mu do řeči Caldwell, který slynul tím, že se dovede postarat, aby po večeři rozhovor nevázl. Pozdvihl v ruce sklenku a zvolal: „Ať žije Muza! Muza a zároveň

— snad není nediskrétní, když to řeknu — zároveň hrdinka našeho mistrovského díla!“ Okouzlen svým podařeným přípitkem usmál se na Helenu rozzářeně, pak se s gestem láskyplného ochránce obrátil k Hughovi a poklepal mu na rameno. „Kamaráde, musíte také připít! Tentokrát poklona neplatila vám.“ A hlasitě se zachechtal.

Hugh poslechl, odvrátil oči a lokl si whisky se sodou.

„Děkuji vám, děkuji vám!“ zvolala Helena. Vřel v ní smích jako voda v kotlíku. Podala ruku Caldwellovi a druhou Hughovi. „Ani vám nemohu říct, jakou mi to udělalo radost. Dante a Beatrice od Hanse Andersena — to zní rozkošně. “

Hugh se zarděl a pokusil se protestovat. „Ten příšerný článek

Vskočila mu do řeči a zeptala se: „Proč jsi to zatajil?“

202$

Ano, proč, proč? pomyslel si Hugh, a že bylo bláznovství nepovědět Heleně, že ta kniha vyjde. Tolik si vždycky přál, ukázat jí rukopis — a vždycky mu to v poslední chvíli připadalo tak těžké, přivádělo ho to do rozpaků. Ale touha vydat knihu v něm trvala a sílila, až nakonec jako beze smyslů donesl rukopis Caldwellovi, a když ten knihu přijal, smluvil to s ním tak, že kniha vyjde, až bude Helena ve Francii. Jako by mohl tím zabránit, aby se Helena o ní nedověděla! Šílenství, šílenství! A důkazem, že jednal jako blázen, je právě to, že se tu Helena dnes večer takhle objevila, s tím podivným, divým úsměvem, s tak rozzářenýma očima. Tahle nevypočítavá bezohlednost právě patří k nejpříznačnějším a nejpůvabnějším rysům jeho dětinské milenky, tohle je jeho nebeské enfant terrible. Ale u skutečné Heleny mu ta bezohlednost připadala téměř nepřátelská. Helena je schopna všeho, absolutně všeho.

„Proč jsi to tajil?” opakovala naléhavě.

Hugh vydal neurčitý omlouvavý zvuk.

„Měl jsi mi říct, že jsi Dante Anderson. Byla bych se snažila přizpůsobit se tvé představě. Beatrice a hodná ženuška v jedné osobě. Dobrý večer, Beppo! A Marku!” Všichni tři se k ní přišli pozdravit. „Dobrý večer, pane Croylande!”

Pan Croyland předvedl dokonalou ukázku, jak má starší gentleman pozdravit roztomilou mladou dámu — blahosklonně, a přitom s nádechem žertovnosti — jako doznívající ozvěna galantnosti.

„Je to tak nečekané a rozkošné překvapení!” vy dechl tichým, schválně uneseným hlasem, který si obyčejně ponechával pro líčení obrazů z quattrocenta nebo pro oslovení slavných nebo hodně bohatých lidí. Potom s gestem, které krásně vyjadřovalo impulsívní nával něhy, vzal Helenu za ruku a jemně ji stiskl v obou svých dlaních. Měl velmi bledé, měkké ruce, až příšerně malé a zženštilé. Ve srovnání s nimi připadaly Heleně ty její jako ruce selské ženy. Stříbrný prorocký plnovous pana Croylanda se rozčísl v úsměvu, který měl být roztomilým potvrzením jeho slov, ale tak nepřirozeně a ne

203$

čekaně dravě se mu při něm vycenily velké zažloutlé zuby, že spíš jako by popíral vybraně jemné způsoby starého gentlemana. Ten úsměv patřil panu Croylandovi, který tak výnosně prodával obrazy starých mistrů; ty bílé ručky s něžnými gesty, ten tichý, unesený hlas a ta procítěná slova zas patřily druhému, éterickému panu Croylandovi, který se o malířství jen vášnivě zajímal.

Helena vyprostila svou ruku. „Viděl jste už ty čínské pohárky, pane Croylande?“ zeptala se. „Vy přece tak dobře znáte Itálii! Ty, které se prodávají v Montecatini a z kterých se tam pije purgativní voda? jsou bílé se zlatým nápisem: lo son Beatrice che ti faccio andare.”

„Ale to je urážlivé!“ zvolal pan Croyland a v hrůze zdvihl své malé ručky.

„já si moc ráda takhle zažertuji, hlavně teď, když Beatrice jsem vlastně já…l“ Uvědomila si, že ten mladík s vlasy jako len stojí v pozoru asi metr na západ od ní a zřejmě se snaží na sebe upozornit — náhle se přerušila a podala mu ruku.

Mladík ji vzal do své, škrobeně se uklonil v pase, řekl „Giesebrecht” a pevně ji stiskl.

Helena odpověděla se smíchem (byl to zase vtip!): „Ledwidgeová“ a dodala, jako by jí to teprve dodatečně napadlo: „geboren Amberleyová.“

Mladík se tím nenadálým gambitem nedal zmást a znovu se mlčky uklonil.

Zakročil Staithes a vysvětlil jí, že Ekki Giesebrecht je jeho objev. Uprchlík z Německa. Jenže neutekl kvůli svému nosu, dodal a ze soucitu s chudákem Hughem ji důvěrně kousek odvedl od mužů seskupených u pohovky

— ne kvůli nosu, ale kvůli svému politickému přesvědčení. Je arijec, ale komunista — horlivý a naprosto pravověrný.

„Věří, že jakmile příjmy všech lidí budou stejné, přestanou být lidé krutí. A také že všechna moc se automaticky octne v rukou nejlepších lidí. A je naprosto přesvědčen, že nikoho, kdo bude u moci, ani nenapadne zatoužit a nebude ani schopen jí zneužít.” Staithes zavrtěl hlavou. „Člověk neví, jestli se mu má obdivovat a zá

204$

vidět mu, nebo má-li děkovat Bohu za to, že se sám nenarodil jako takový osel. A ke všemu jako takový hodný oslík. Osel s mravními vlastnostmi světce. A proto je tak podivuhodný propagátor. Svatost je skoro stejně svůdná jako sex-appeal.” Přitáhl Heleně lenošku, znovu se posadil ke klavíru a zahrál několik prvních taktů Fur Elise od Beethovena. Pak najednou přestal, obrátil se k Heleně a pokračoval: „Potíž je v tom, že tady nepomůže nic. Ani víra, ani inteligence, ani svatost, dokonce ani ničemnost — nic. Víra je jen organizovaná a řízená hloupost. Může snad jedním jankovitým trknutím postrčit několik hor; ale má klapky na očích, nevidí, že když člověk postrčí hory, tak je tím nezničí, jenom je přestěhuje na jiné místo. Aby to člověk pochopil, potřebuje inteligenci; ale inteligence také mnoho nepomůže, protože se lidé pro ni nemohou nadchnout; jsou vydáni na milost prvnímu Hitlerovi nebo Mussolinimu, který se objeví — každému, kdo umí vzbudit nadšení pro jakoukoli věc, byť i třeba pitomou a zločinnou.“

Helena pohlédla přes pokoj. „Doufám, že tohle je přirozená barva jeho vlasů,“ řekla si spíš sama pro sebe než Staithesovi. A pak se ho zeptala: „A co svatost?”

„No, podívejte se do dějin,“ odpověděl.

„Já je neznám.”

„Ovšemže ne. Ale doufám, že jste slyšela o komsi, kdo se jmenoval Ježíš? A bezpochyby také občas čtete noviny. No, tak si to dejte dohromady, zprávy v ranních novinách a toho svatého a sama si vyvoďte závěry.

Helena přikývla. „Já už je mám vyvozené.”

„Kdyby svatost stačila, aby spasila svět,” pokračoval, „pak by zřejmě byl býval spasen už dávno. Kolikrát. Jenže svatost nemůže existovat bez inteligence. Je sice přitažlivá, ale není přitažlivější než spousta jiných věcí

— například dobré jídlo, pohodlí, spaní s druhými, prohánění lidí, pocit svrchovanosti.”

Helena řekla se smíchem (i tohle bylo k smíchu) „Vypadá to, jako by se nedalo dělat nic jiného nežli všeho nechat a stát se neviditelným milencem.” Vzala si z podnosu obložený chlebíček a sklenku bílého vína.

205$

Muži na druhém konci pokoje se rozestoupili a Beppo s panem Croylandem se zvolna vraceli ke klavíru. Staithes se na ně usmál a znovu navázal na jejich dřívější rozhovor přerušený Heleniným příchodem: „Pro změnu by se člověk mohl stát estétem.”

„Užíváte toho slova, jako by to byla urážka,” protestoval Beppo důrazně a mrzutě; stával se čím dál nedůtklivější. Život byl k němu nemilosrdný — Beppo čím dál víc plešatěl a tloustl, mladíci se čím dál víc zpěčovali jednat s ním jako se svým vrstevníkem, sexuálních úspěchů se domáhal čím dál tím nesnadněji, a Staithesův mladý Němec se k němu choval téměř hrubě. „Proč by se měl člověk stydět za to, že žije pro krásu?”

Při pomyšlení, že Beppo žije pro krásu — Beppo ve vestě vyduté na břiše, v kostkovaných kalhotách napjatých přes zadnici, s pleší na temeni vroubenou kučerami florentinského pážete — se Helena div nezakuckala lokem vína.

Pan Groyland zašeptal v hluboké lenošce: „Sláva Bohu za ty barevné skvrny! Nedávno jsem si znovu přečetl Otce Hopkinse. Má jazyk jako meč. ,Ta překrásně vzdutá oblaka jako hedvábné žoky!‘“ Povzdechl si a zamyšleně zavrtěl hlavou. „Patří k věcem, které člověka zraňují svou krásou. Zraňují, a přece udržují při životě, činí život snesitelným.”

Nastalo ticho jako v kostele.

Potom řekla Helena s úsilím, aby se v jejím hlase neprozradil smích: „Beppo, buďte tak hodný a nalejte mi ještě trochu vína!”

Pan Croyland seděl zamyšlený s přivřenýma očima, jako obyvatel nějakého vyššího světa.

Když umlklo cinkání sklenek, citoval: „Být zralý, to je vše. Střízlivá jistota bdělého blaha!’ Bdělého“ zdůraznil. „Pronikavě vědomého. A pak, ovšem obrazy — Watteauovy v Drážďanech a Belliniho Převtělení, Raffaelovy portréty v paláci Pitti. Pilíře, které podpírají duši. A také někteří filosofové. Zarathustra, Hostina.” Mávl malou ručkou. „Člověk by bez nich byl ztracen — ztracen!”

206$

„Ale doufám, že s nimi jste spasen?“ podotkl Mark u klavíru. Nečekal na odpověd a pokračoval: „Kéž bych byl já! Ale zdá se mi, že je v tom všem velmi málo podstatného. I v těch málo věcech, které skutečně jsou podstatné. Myšlení ovšem bylo většinou vždycky pošetilost. A pokud jde o umění, pokud jde o literaturu — no, podívejte se do muzeí a do knihoven! Jen se tam podívejte! Je tam devadesát procent nesmyslu a pouhého braku.“

„Ale co Řekové?” protestoval pan Croyland. „Co Florenťané, Číňané…“ Naznačil ve vzduchu vybraně půvabné gesto, jako by prsty hladil křivky čínské vázy nebo pohárkově vyklenutý pupek nymfy z období vrcholné renesance. A vyloudil v obličeji trochu potutelný úsměv, který měl připomínat Luiniho madonu; jenže v mezeře bílého plnovousu se mu vždycky ukázaly ty velké zažloutlé zuby, dravě, loupeživě — i když mluvil o freskách Schifanoiových, i když šeptal, jako by to bylo nějaké mýtické tajemství, jméno Vermeera Delftského

Samý nesmysl, tvrdil Staithes, skoro všechno je tam nesmysl a brak. A co není nesmysl a brak, to jsou většinou zas docela obyčejně dobré věci. Tohle bychom uměli oba, jen při troše cviku,” vysvětloval. „A když se člověk zná — jak je ubohý a neschopný a nepatrný, a přece může vykonat takové věci — no, pak opravdu nemůže ty věci brát moc vážně.”

Pan Croyland se zamračil, takže zřejmě neměl o sobě stejný názor.

„Ovšem, člověk se může z těch věcí těšit z různých vedlejších důvodů,” připustil Staithes. „Například pro jejich prostoduchost, je-li technik nebo interpret. Například z neustálého rozvíjení tématu v basu, zatímco pravá ruka moduluje zřejmě nahodile. Je to vždycky rozkošné i Ale takové je to i s truhlářskými výrobky. Ne, nakonec to není obzvlášť zajímavé, ty obyčejně dobré věci. Ať je provedení a nadání sebevětší. Nakonec nemají cenu, odlišují se od špatných jen stupněm jakosti. Například komponovat jako Brahms — co je to nakonec jiného než

207$

daleko umělejší a intelektuálnější způsob v porovnání s komponováním Meyerbeerovým? Kdežto nejlepší Beethoven je stejně daleko od nejlepšího Brahmse jako od nejhoršího Meyerbeera. Je to rozdíl v druhu. Člověk se ocitá v jiném světě.“

„V jiném světě,” nábožně zašeptal pan Croyland jako ozvěna. „Ale právě to jsem chtěl, abyste připustil. S nejvyšším uměním člověk vstupuje do jiného světa.”

Beppo vzkypěl nadšeným souhlasem.

„Do světa bohů a andělů,” zdůraznil pan Croyland.

„Nezapomeňte na neviditelné milence,” řekla Helena

— když popíjela to bílé víno, připadalo jí všechno jako čím dál tím bujnější legrace.

Pan Croyland nedbal na její vyrušení. „Do příštího světa,” pokračoval. „Umělci člověka unášejí do nebes.“

„Ale nikdy mu nedovolí, aby tam zůstal,” namítl Mark Staithes. „Dají mu jen okusit toho příštího světa a pak ho nechají zase spadnout do bahna — žuch! Je to báječné, dokud to trvá. Ale trvá to tak krátce. A i když mě skutečně dostali do nebe, vždycky se přistihnu při otázce: A tohle je všechno? Copak tu není nic víc, nic dál? Ten jiný svět není dost jiný. Ani Makbeth, ani Mše D-dur, ani El Grecovo NanebevzetíZavrtěl hlavou. „Kdysi mě to uspokojovalo. Bylo to únikem a zároveň oporou. Ale teď… teď vidím, že potřebuji něco víc, něco nebeštějšího, něco méně lidského. Ano, méně lidského,” opakoval. Pak se jeho obnažený obličej stáhl v bolestném úsměvu. „Beru to trochu jako ošetřovatelka Cavellová,” dodal. „Malířství, hudba, literatura, filosofie — to nestačí.”

„A co tedy stačí?” zeptal se Beppo. „Politika? Věda? Vydělávání peněz?” Při každém návrhu Staithes zavrtěl hlavou.

„Ale co je tu ještě jiného?” otázal se Beppo

Pořád s tím anatomickým úsměvem na něho Mark mlčky pohlédl a odpověděl: „Nic — absolutně nic.”

„Mluvte jen za sebe,” řekl pan Croyland. „Pro mne je toho dost.” Přivřel oči a znovu se stáhl do své duchovní tvrze.

208$

Když se na něho Staithes zadíval, náhle se ho zmocnila touha propíchnout nadutou samolibost toho starého pána — udělat díru do toho velikánského měchu kulturního plynu, jímž pan Croyland vynášel své špinavé kšeftování vysoko do zředěného vzduchu čisté estetiky. „A co smrt? Snad tamty věci něco zmohou proti smrti

— co myslíte?” naléhavě se zeptal tónem najednou až surově inkvizitorským. Umlkl, a starého pána obklopilo na okamžik hrůzně významné mlčení — mlčení těch, kdo v přítomnosti oběti nebo nevyléčitelně nemocného taktně nechtějí mluvit o hrozícím osudu. „Totiž zmohou něco proti životu, to ano,“ mírněji pokračoval Mark Staithes, „proti životu ve všech jeho méně příjemných nebo nebezpečných podobách.”

„Jako když na člověka z letadla spadne pes!“ Helena se rozesmála nahlas.

„O čem to vlastně mluvíte?” zeptal se Beppo.

„Otec Hopkins nic nezmůže proti psům,” pokračovala udýchaně. „Já jsem při vás, Marku. To je mi vždycky milejší dobrý deštník…”

Pan Croyland vstal. „Musím jít spát,” řekl. „A vy byste měla také jít, má milá.” Blahosklonně, téměř apoštolsky jí položil bílou ručku na rameno. „Jistě jste po cestě unavená.”

„Vy si myslíte, že jsem opilá,” řekla Helena osušujíc si oči. „No, možná že máte pravdu,” dodala. „Pane, je to báječné pro změnu se zas jednou zasmát!”

Když pan Croyland odešel a Beppo s ním, řekl jí Staithes: Heleno, vám je nějak divně.”

„Já se bavím,” vysvětlovala.

„Čím?“

„Vším. Ale začalo to Dantem; Dantem a Hansem Andersonem. Kdybyste měl Hugha za manžela, tak byste věděl, proč jsem se tomu tolik nasmála. Představte si Evropu, kdyby se bylo nakonec ukázalo, že býk je Narcissos.”

„Snad byste neměla mluvit tak hlasitě,” řekl Staithes a pohlédl na druhý konec pokoje, kde se Hugh s beznadějně nešťastným obličejem tvářil, jako by naslouchal

209$

příliš živé debatě mezi Caldwellem a mladým Němcem.

Helena se také na chvíli ohlédla, pak lhostejně pokrčila rameny a obrátila se zas ke Staithesovi. „Když on říká, že je neviditelný, proč já bych nemohla říct, že jsem neslyšitelná?“ Oči se jí znovu rozzářily smíchem. „Napíši knihu s titulem Neslyšitelná milenka. O ženě, která přesně říká svým milencům, co si o nich myslí, ve chvílích, když se s ní milují. Ale oni to neslyší. Ani slovo.” Dopila víno a znovu si nalila plnou sklenku.

„A co o nich říká?”

„Samozřejmě pravdu. Jenom pravdu. Že ten romantický donchuán je švindlíř. Jenže se obávám, aby tohle nezjistila až potom. Ale člověk si může dovolit trochu básnické licence — může to udělat tak, že esprit ďescalier nastane současně s milostným stykem. Měsíční zář a můj miláčku! a zbožňuji tě! a všechny tyhle úžasné pocity — a současně: Ty zloději, ty sprostý hulváte a podvodníku! A pak by měla zase duchovního milence

— třeba Hanse Danteho.” Zavrtěla hlavou. „Nepovídejte mi o Kraft-Ebbingové!”

„Ale co říká tamtomu?”

„Ano, co vlastně?” Helena se napila vína. „Naštěstí je neslyšitelná. Tak raději tuhle kapitolu přeskočíme a uvedeme hned na scénu epikurejského mudrce. S mudrcem může mluvit dost nepokrytě. Ty myslíš, že jsi muž, protože náhodou nejsi impotentní. Tohle mu říká. Ale ve skutečnosti nejsi muž. Jsi polomuž. Přestože jsi mudrc — vlastně právě proto. V určitém ohledu jsi horší než ten švindlíř. A pak bác! spadne na nás pes, jako znamení z nebe.”

„Jaký pes?”

„No, ten pes, před kterým člověka neochrání Otec Hopkins. Ten shozený z letadla, který vybuchne jako bomba. Bác!” Vřelo v ní a bublalo smavé vzrušení a potřebovalo ventil, a mohlo si jedině ulevit něčím urážlivým, nějakým zprzněním jejích citů a citů druhých lidí. „Div nespadl na Anthonyho a na mě,” pokračovala a pocítila zvláštní úlevu, jak takhle otevřeně a rozjařené mluvila o tehdejší nemožně trapné události. „Leželi jsme

210$

na střeše jeho domu. A neměli jsme na sobě nic. Jako v ráji. A pak z čista jasna sletěl ten pes — a vybuchl, říkám vám, doslova vybuchl!“ Rozhodila ruce prudkým pohybem. „Psí krev nás postříkala od hlavy k patě. Byli jsme celí mokří! A přece mi ten pitomec ještě napsal dopis.“ Otevřela kabelku a vytáhla jej. „A patrně si představuje, že si ho přečtu. Jako by se nic nestalo, jako bychom dosud byli v ráji. Vždycky jsem mu říkala, že je hlupák. Tu máte!“ Podala dopis Staithesovi. „Otevřete jej a podívejte se, co mi ten idiot píše. Bezpochyby něco vtipného, něco úplně nezávazného a nahodilého; ironicky se diví, co mi to jenom vlezlo do mé směšné hlavičky, že jsem utekla.” Když viděla, že Mark pořád má v ruce dopis neotevřený, zeptala se: „Proč si to nepřečtete?”

„Opravdu chcete?”

„Ovšem. Přečtěte to nahlas. Přečtěte to s citem,” řekla posměšně.

„Tak dobrá.” Roztrhl obálku a rozložil tenké lístky. „Hledal jsem tě v hotelu,” pomalu četl drobné spěšně načrtané písmo. „Byla jsi pryč — a bylo to jako smrt.”

„Blbec!” podotkla Helena.

„Možná že už je pozdě, možná že je to zbytečné — ale cítím, že se musím vynasnažit, abych ti napsal něco z toho, co jsem ti včera večer chtěl říci. V určitém ohledu je to snazší — protože jsem úplně neschopný, jde-li o navázání čistě osobního styku s někým druhým. Ale v jiném ohledu je to mnohem těžší, protože ta napsaná slova budou jen slova a nic víc, dostanou se k tobě roztěkaná v prázdnu, nepodepřená, neproteplená mou živoucí přítomností.”

Helena se pohrdlivě zasmála. „Jako by tohle bylo nějaké doporučení!” Znovu se napila vína.

„No, chtěl jsem ti říci tohle” (četl Staithes dál): „že když jsi včera po té hrozné věci, která se udála, klečela tam na střeše …“

„Myslí toho psa,” řekla Helena. „Proč to nenapíše?”

„ … znenadání jsem pochopil (bylo to jako obrácení na víru, jako inspirace)…” Mark Staithes přestal číst. „Poslyšte,” řekl, „opravdu nemohu číst dál!“

211$

„Proč? Já chci, abyste četl dál!“ zvolala rozčileně.

Zavrtěl hlavou. „Nemám na to právo.”

„Ale já jsem vám to právo dala!“

„Ano, já vím. Ale on mi je nedal.”

„Co má s tím on společného? Ten dopis jsem dostala já!”

„Vždyť je to milostný dopis!”

„Milostný dopis?” nedůvěřivě opakovala Helena, potom se zasmála. „To je dobré !“ zvolala. „To je opravdu skvělé! Dejte to sem!“ Vytrhla mu dopis z ruky. „Kde jste přestal? Aha, tady! … Když jsi tam klečela na střeše po té hrozné věci, která se udála, znenadání jsem pochopil, že jsem se k tobě vždycky choval až urážlivě lživě !“ Rétoricky deklamovala ta slova a provázela je dekorativní gestikulací. „Pochopil jsem, že ačkoli jsem se důmyslně tvářil, jako by to pro mne byla skoro jen odtažitá, neodpovědná zábava, přesto jsem tě opravdově miloval… On mě opravdu mi-i-loval!“ opakovala a protáhla to slovo, až se stalo svou vlastní groteskní karikaturou. „Není to báječné? On mě opravdově mi-i-loval!” Obrátila se v lenošce a zavolala přes okraj: „Hughu!”

„Mlčte, Heleno!”

Ale touha, potřeba dovršit urážku byla příliš nutkavá.

Staithes ji chytil za paži, ale setřásla jeho ruku, znovu vykřikla Hughovo jméno, a když se k ní všichni obrátili, řekla mávajíc dopisem: „Chtěla jsem ti jen říci, že mě opravdově mi-i-loval 1”

„Mlčte, proboha !“

„Zaručeně nebudu mlčet!” odbyla Marka. „Proč bych neměla Hughovi povědět tu dobrou novinu? Bude mít radost, vždyť mě sám tolik mi-i-luje. Viď, Hugáčku, že mě miluješ?” Znovu se obrátila dozadu s tváří uzardělou a rozzářenou. „Viď?” Hugh neodpověděl, ale seděl bledý a beze slova se díval na podlahu.

„Ovšemže mě miluješ,” odpověděla za něho. „Přestože to vypadá, jako bys mě nemiloval. Nebo spíš přestože to nevypadá nijak,” řekla se smíchem, „vždyť tvá láska byla vždycky neviditelná. Ach, ano, Hugáčku, úplně neviditelná. Ale přece… přece, ačkoli to vypadá, jako bys

212$

mě nemiloval, ty mě doopravdy mi-i-luješ, viď?” zeptala se, naléhavě, snažíc se ho přinutit, aby jí odpověděl. „Viď?“

Hugh vstal a beze slova téměř vyběhl z pokoje.

„Hughu!“ zavolal za ním Caldwell, „Hughu!“ Žádná odpověď. Caldwell se rozhlédl po ostatních. „Snad by se měl někdo podívat, co mu je,“ řekl s mateřskou starostlivostí nakladatele, který vidí, jak se jeho prvotřídní literární vlastnictví možná vrhá do sebevraždy. „Člověk nikdy neví.“ A vyskočil a spěchal za Hughem. Dveře zabouchly.

Chvíli bylo ticho. Potom se Helena znenadání rozesmála. „Nelekejte se, Herr Giesebrecht,“ řekla mladému Němci. „Je to jen malá ukázka anglického rodinného života. Die Familie im Wohnzimmer, jak jsme se učili ve škole. Was tut die Mutter? Die Mutter spielt Klavier. Und was tut der Vater? Der Vater sitzt in einem Lehnstuhl und raucht seine Pfeife. Jen tohle, Heir Giesebrecht, nic víc. Typická buržoazní rodina.“

„Buržoazní,” opakoval mladík a vážně přikývl. „Snad ani nevíte, jak správně jste to řekla.“

„Opravdu?

„A vy jste oběť kapitalistické společnosti,” pokračoval hodně zvolna, zřetelně odděloval každé slovo. „Ta společnost je semeništěm neřestí..

Helena pohodila hlavou a znovu se zasmála, ještě hlasitěji než předtím; pak se s úsilím ovládla a řekla skoro bez dechu: „Nesmíte si myslet, že se směji vám. Vždyť jste na mě tak hodný — tak nesmírně slušný. A možná, že s tou kapitalistickou společností máte úplně pravdu. Jenže teď, zrovna v téhle chvíli — já nevím proč — ale připadalo mi to trochu … trochu …“ Znovu se dala do smíchu. „Odpusťte.”

„Musíme jít,“ řekl Mark a vstal z lenošky. Mladý Němec vstal také a přistoupil k nim. „Dobrou noc, Heleno.”

„Dobrou noc, Marku. Dobrou noc. pane Giesebrechte. Přijďte mě zas navštívit, ano? Příště se budu chovat líp.“

Opětoval její úsměv a uklonil se. „Přijdu, kdykoli si budete přát,“ řekl.

213$

KAPITOLA XXII

8. PROSINCE 1926

Mark bydlel v sešlém domě v jedné ulici z Fulham Road. Byl to tmavohnědý cihlový dům s římsami z pálené hlíny; a uvnitř vzorkované linoleum, kousky červeného axminsterského koberce; na zdích okrové papírové tapety poházené kytkami chrp, zeleně a rudých růží; tmavé dubové židle a stoly; rypsové záclony; bambusové stojany a na nich květináče s modrou glazurou. Všechno tak dokonale šeredné, pomyslel si Anthony, tak absolutně neutěšené, že to může být jen úmyslné. Mark si naschvál vybral nejošklivější bydlení, jaké mohl nalézt. Bezpochyby aby se potrestal — ale proč, za jaké provinění?

„Chceš trochu piva?“

Anthony přikývl.

Mark otevřel láhev a nalil jen do jedné sklenice — sám nepil.

„Jak vidím, pořád ještě hraješ,“ řekl Anthony a ukázal na pianino.

„Trochu,” přiznal se Mark. „Jen tak pro útěchu.”

Fakt, že například Matoušovy pašije a sonáta Hammer klavier jsou lidská díla, byl mu zdrojem naděje. Jen takhle si mohl představit, že by se lidstvo jednou mohlo podobat Johannu Sebastianovi. Kdyby nebyla na světě skladba Wohltemperiertes Klavier, proč by si člověk vůbec měl přát nějaké revoluční změny?

„Jestli revoluce nedokáže nic víc než změnit jeden druh obyčejných lidí v obyčejné lidi jen trošku jiného druhu — no, pak tenhle sport nestojí za zlámanou grešli.’

Anthony protestoval. Pro sociologa je to nesmírně zábavný sport.

„Jako pro diváka nebo pro spoluhráče?”

„Samozřejmě jako pro diváka.”

Nevyčerpatelně komická, groteskní podívaná, nekonečně rozmanitá. Ale když se člověk podívá zblízka,

214$

může v té rozmanitosti objevit určité jednotící prvky, ustálená pravidla nekonečně proměnlivé hry.

„Revoluce proto, aby obyčejné lidi proměnila v obyčejné lidi jiné odrůdy. Tohohle se člověk hrozí. Ale právě toho bych se chtěl dožít. Teorie uskutečněná v praxi. Abych po té vaší katastrofální reformě všeho objevil tytéž dávné jednotící prvky, které se uplatňují jen trochu jiným způsobem — nedovedu si představit nic uspokojivějšího. Jako když si astronom logicky vyvodí, že existuje nějaká dosud neznámá oběžnice, a pak ji objeví dalekohledem. Ale když by revoluce mohla zplodit víc Johannů Sebastianů ..

Pokrčil rameny. „To by sis právě tak mohl představovat, že revoluce zvýší výskyt siamských dvojčat.”

Tohle je hlavní rozdíl mezi literaturou a životem.

V knihách je výjimečných lidí oproti těm obyčejným poměrně hodně, ale ve skutečnosti moc málo.

„Knihy jsou opium,” podotkl Mark.

„Správně. Proto je člověk na pochybách, jestli bude někdy existovat něco takového jako proletářská literatura. Vždyť i proletářské knihy se budou zabývat výjimečnými proletáři. Jenže výjimeční proletáři jsou zrovna tak málo proletáři jako výjimeční buržoové jsou buržoové. Život je tak obyčejný, že se literatury musí zabývat výjimečnými jedinci. Výjimečně nadanými, výjimečně bohatými, ve výjimečném sociálním nebo mocenském postavení. Proto ti románoví hrdinové, ti vůdci a vévodové a milionáři. Lidé naprosto podmínění okolnostmi

— člověku jich může být zoufale líto, ale jejich život se mu nemůže zdát obzvlášť dramatický. Drama začíná tam, kde existuje svobodná volba. A svobodná volba začíná tam, kde sociální nebo psychologické podmínky jsou výjimečné. A proto se postavy imaginatívní literatury odjakživa rekrutují ze stránek Who’s Who.“

„Ale ty opravdu myslíš, že lidé, kteří mají peníze nebo moc, jsou svobodní?”

„Rozhodně jsou svobodnější než chudí lidé. Jsou méně podmíněni hmotou a vůlí druhých lidí.”

215$

Mark zavrtěl hlavou. „Zřejmě neznáš mého otce,“ řekl. „Ani mé ohavné bratry.“

Anthony si vzpomněl, že v Bulstrode to bylo pořád: Můj pater říká … nebo Můj frater v Cambridge …

„A celou tu bídnou čeládku Staithesů,“ pokračoval Mark.

A líčil Staithese, toho času rytíře řádu svatého Michaela a svatého Jiřího a stálého podsekretáře. Dělá ze sebe kašpara, jak ho to blaží a jak bohorovně je přesvědčený o svých nesmírných zásluhách, jak se sám zbožňuje za to, že je takový velikán.

„Jako by to bylo tak náramně těžké dostat se tam, kam to dotáhl on! Takovéhle titěrné úspěšíky přece člověku ani trochu neslouží ke cti!“ Mark se anatomicky ušklíbl pohrdlivým odporem. „Myslí si, že je úplný zázrak !“

A ostatní Staithesové z mladší generace — ti si také myslí, že jsou zázraky. Jeden se v Dillí hrdinně zaměstnává proháněním Indů, kteří se nedovedou sami sebe zastat. A jiný se úspěšně uplatňuje na Burze. Čím? Že mazaně kořistí z nevědomosti, hamižnosti a bláznovství spekulantů a chamtivců. A ještě ke všemu se pyšní, jaký je úspěšný záletník, profesionální donchuán!

(Proč by si, chudák, nesměl užít trochu legrace — pomyslel si Anthony a napil se piva.)

Pane, takový pašák! Jenže nic jiného než pes mezi čubkami — ale vítězoslavný!

„A to říkáš, žejsou svobodní!” ironicky prohlásil Mark. „Copak takový šplhavec může být svobodný? Vždyť je připoután ke svému žebříku!”

„Jenže společenské žebříky jsou čím výš, tím širší,” namítl Anthony. „Dole má člověk jen tak místo, aby na něj postavil nohu, ale nahoře měří příčle dvacet yardů.”

„No, snad se tam sedí pohodlněji než na obyčejné úřednické židli v bance,” uznal Mark. „Jenže ne dost pohodlně pro mne. A taky ne dost vysoko, ale především tam není dost čisto.”

Ti se doma vztekali, když se za války dobrovolně dal odvést jako prostý vojín! Jako by na rodině spáchal

216$

zradu. Ti kreténi nedovedli pochopit, že když má člověk svobodnou volbu, je čestnější sloužit jako prostý vojín než jako štábní důstojník.

„Sviňáci!” ulevil si Mark. „A proto mohou mít jen svinské nápady. A především si nedovedou představit, že by někdo mohl mít jiné. Sviňák si rozumí se švihákem; a když se střetne s nesviňákem, je úplně v koncích.”

A po’ válce si dal otec tolik práce, aby mu sehnal místo v City — dokonce u firmy Lazarus a Coit! — čekalo už na něho, hned jak ho demobilizovali. Místo s téměř neomezenými možnostmi pro chytrého a energického mladíka — zkrátka pro Staithese. „S platem v pětimístné cifře, až ti bude padesát,” domlouval mu otec téměř lyricky — a když Mark odpověděl, že ho ani nenapadne, aby to místo přijal, otce to doopravdy ranilo a zarmoutilo, smrtelně urazilo a zuřivě navztekalo.

„Proč je vlastně nechceš?“ vyptával se nebohý starý sviňák. ,Proč ne?‘ Prostě nedovedl pochopit, že to místo nemohu přijmout právě proto, že je tak dobré. Nespravedlivě dobré! Hanebně dobré! Nemohl to prostě pochopit. Podle něho jsem se měl na ně horempádem vrhnout jako gadarenská svině! Jenže já jsem se na ně vykašlal, ne-li hůř, a jel jsem do Mexika — pracovat na kávovníkových plantážích.”

„A rozuměls trochu kávě?”

„Ovšemže ne. Právě proto mě to lákalo.” Usmál se. „A jakmile jsem tomu trochu rozuměl, tak jsem se vrátil sem, jestli by se tady dalo něco dělat.”

„A dá se tady něco dělat?”

Mark pokrčil rameny. Bůhví! Člověk vstoupí do strany, rozdává propagační literaturu, financuje stranu ze svých zisků ze syntetických voňavek, mluví na schůzích a píše články. A snad je to všechno úplně zbytečné. Nebo snad naopak jednou přijde příhodná chvíle …

„A co pak?“ zeptal se Anthony.

„No, to je otázka. Z počátku to půjde dobře. V počátečních stadiích je revoluce zábavná. Dokud jde o to

217$

zbavit se těch nahoře. Ale potom, když se to podaří — co pak? Ještě víc rádiových přijímačů, ještě víc čokolády, ještě víc salónů pro pěstění krásy, ještě víc děvek a ještě lepší antikoncepční prostředky.” Zavrtěl hlavou. „Jakmile poskytneš lidem příležitost, aby žili jako prasata, ihned se jí vděčně chopí. Ta svoboda, o níž jsi prve mluvil, svoboda na vrcholku společenského žebříku — to je jen výsada žít jako prase, nebo jako samolibý domýšlivec, jako spokojený farizej, tak jako můj otec. Nebo jako obojí dohromady, tak jako můj vzácný bratr. Prase a přitom samolibý domýšlivec.”

Vstal, šel ke klavíru, přitáhl si židli a usedl k němu. „Pokusme se zbavit se té nepříjemné příchuti v ústech!” Chvílí podržel své velké kostnaté ruce nad klávesnicí, pak začal hrát Bachovu Toccatu a fugu D-dur. Octli se v jiném světě, kde neexistovali Babbittové a Staithesové, kde si je není možno ani představit.

Mark hrál teprve pár minut, a najednou se otevřely dveře a do pokoje vešla stará žena, hubená, s protáhlým obličejem, v hnědých hedvábných šatech, kolem krku starou vypelichanou kožešinu. Sla po špičkách a jako by se důmyslnou pantomimou pokoušela znázornit úplné ztělesnění ticha, ale vydávala přitom nesmírnou spoustu rušivých zvuků — vrzání bot, šustění hedvábí, cinkání náhrdelníků ze skleněných korálků, břinkání stříbrných přívěsků na krátkých řetízcích u pasu. Mark se ani neohlédl a hrál dále. Anthony v rozpacích vstal a uklonil se. Stvoření s koňskou tváří mu pokynulo, aby se zas posadil, a opatrně, s doprovodem závěrečně propuklé spousty těch zvuků usedlo na pohovku.

„Výborně!” zvolala, když Mark uhodil poslední akord. „Zahrajte nám ještě něco, Marku!“

Ale Mark vstal a zavrtěl hlavou. „Představím tě slečně Pendlové,” řekl Anthonymu; a staré ženě vysvětloval: „Anthony Beavis se mnou studoval v Bulstrode.”

Anthony jí stiskl ruku. Usmála se na něho. Měla umělý chrup — špatně jí přiléhal a byl nepravděpodobně bělostný a lesklý. „Tak vy jste s Markem studoval v Bulstrode!” zvolala. „To je báječné!”

218$

„Báječné, že spolu vůbec ještě mluvíme, že?“ řekl Mark.

„Kdepak, ne,“ protestovala slečna Pendlová a dovádivě ho plácla přes paži — Anthonymu v té chvíli připadala jako šprýmovná smrtka. „Však dobře víte, jak to myslím. Vždycky byl takový, pane Beavisi, už jako malý — pamatujete se?“

Anthony povinně přikývl.

„Tak vtipný a sarkastický! Ještě dřív, než jste ho znal v Bulstrode. Až urážlivě!” Láskyplně zajiskřila na Marka umělým chrupem, naoko káravě. „Víte, on byl můj první žák,“ pokračovala důvěrně. „A já jsem byla jeho první učitelka.”

Při jejích slovech Anthony galantně vstal. „Dovolte, abych Markovi blahopřál,” řekl, „a vám vyslovil soustrast.”

Slečna Pendlová pohlédla na Marka. „Myslíte, že potřebuji jeho soustrast? otázala se téměř šelmovsky, jako mladá dívka, která koketně loví poklony.

Mark neodpověděl, jen se usmál a pokrčil rameny. „Uvařím trochu čaje,” řekl. „Vy se ráda napijete trochu čaje, vidte, Penny?” Slečna Pendlová přikývla a Mark vstal a odešel z pokoje.

Anthony trochu rozpačitě uvažoval, o čem vlastně by měl s tou znepokojivě lidskou herkou mluvit, ale slečna Pendlová spustila sama. „Mark je báječný člověk, opravdu báječný!” Umělý chrup jí blýskal, na tak starou herku vyrážela ta slova nepřiměřeně prudce. Anthony se div nesvíjel nechutnými rozpaky. „Nikdo neví, jak je hodný,” pokračovala. „Nemá rád, když se to říká, ale to mi nevadí — já chci, aby to lidé věděli.” Důrazně pokývla hlavou, až jí zachrastily skleněné korále náhrdelníku. „Loni jsem byla nemocná,” mluvila dál. Utratila všechny své úspory, nemohla sehnat nové místo.

V zoufalství napsala některým svým bývalým zaměstnavatelům, mezi jinými také siru Michaelu Staithesovi. „Sir Michael mi poslal pět liber,” řekla. „Na nějaký čas mi to pomohlo. Potom jsem musela napsat znovu. Odpověděl, že už nemůže nic víc udělat. Ale zmínil se o tom

219$

Markovi. A co myslíte, že Mark udělal?” Mlčky pohlédla na Anthonyho — jako proměněný kůň, s něžným a zároveň vítězným výrazem a se slzami v hnědých očích lemovaných zarudlými víčky.

„Co udělal?” zeptal se Anthony.

„Přijel mě navštívit — měla jsem tehdy pokoj v Camberwellu — přijel a odvezl si mě s sebou. jen co jsem si sbalila věci — hned se mnou odjel sám. Od té doby mu vedu domácnost. Co tomu říkáte, pane Beavisi?” Hlas se jí zachvěl a musela si otřít oči, ale znovu se vítězoslavně zeptala: „Co tomu říkáte?”

Anthony opravdu nevěděl, co tomu má říkat — prozatím podotkl, že je to báječné.

„Báječné,” pochvalně opakovala herka. „Ano, doopravdy báječné. Ale nesmíte mu prozradit, že jsem vám to řekla. Hrozně by se na mě zlobil. Vždycky se řídí slovy Evangelia, že naše levice nemá vědět, co dělá pravice. Takový je náš Mark.” Naposled si otřela oči a vysmrkala se. „Zdá se mi, že už jde,” řekla, a nežli mohl Anthony zakročit, vyskočila, s bouřlivým šustěním a chřestěním přeběhla přes pokoj a otevřela dveře. Mark přinesl na podnose čajovou soupravu a mísu různých sušenek.

Slečna Pendlová nalila čaj, řekla, že takhle pozdě večer by už neměla nic jíst, ale přesto si vzala kulatou sušenku s růžovou cukrovou polevou.

„A teď mi povězte, jaký byl náš mladý pán Mark v Bulstrode!” řekla zas tak dovádivě. „Jistě tam prováděl všelijakou neplechu, to se vsadím!” Znovu si ukousla kousek sušenky.

„Ten se mě naproháněl!” řekl Anthony.

Slečna Pendlová zanechala rychlého hlodání a zasmála se nahlas. „Vy ošklivý kluku!” řekla Markovi, a zas jí čelisti začaly pracovat.

„Měl právo mě prohánět, vždyť se tak vyznamenával ve fotbalu.”

„Ano, byl jste přece kapitánem jedenáctky, viďte?”

„Já se už nepamatuji,” odpověděl Mark.

„Už se nepamatuje!” opakovala slečna Pendlová a vítězně pohlédla na Anthonyho. „Tohle je pro něho ty

220$

pické — už se nepamatuje !“ Vzala si z mísy podruhé, odstrčila jednoduché sušenky, zase si vybrala jednu s cukrovou polevou a znovu na ní začala hlodat, intenzívně a soustředěně, až vášnivě, jako ten, kdo zná jedinou smyslovou rozkoš, a to je rozkoš z jídla.

Když odešla spát, mladíci se zas posadili ke krbu a dlouho mlčeli.

„Je skoro dojemná,” konečně řekl Anthony.

Mark chvíli neříkal nic. Pak jenom podotkl: „Trochu až moc.“

Anthony mu pohlédl do obličeje a postřehl v něm anatomickou ukázku výsměšné ironie. Znovu se odmlčeli. Hodiny podepřené dvěma nymfami v řízách z pozlaceného bronzu dál klidně tikaly uprostřed imitací drážďanských figurek, které se tísnily na poličkách nad parádním krbem. Je to všechno úmyslně šeredné, říkal si Anthony, jak sledoval očima podrobnosti všech těch předmětů, které urážely dobrý vkus. A co ta nebohá stará herka — třeba je také jen taková tretka, největší a nejnestvůrnější? „Já se ti divím,” řekl nahlas, „že nenosíš žíněnou košili. Nebo ji snad nosíš?,”

KAPITOLA XXIII

1. ČERVNA 1934

Dnes na večeři s Markem jsem viděl Helenu poprvé od té doby, co jsem se vrátil z Ameriky.

Zajímá mě funkce obličeje. Obličej také bývá symbolem, který může znamenat spoustu věcí, takže by snad nestačily ani celé knihy, kdyby se měly odhalit do všech podrobností. Něčí obličej pro toho, kdo jej vnímá jako symbol, představuje nesmírný komplex citů a myšlenek, zapamatovaných vjemů, dojmů, úsudků, zážitků — a to všechno pojaté synteticky a současně, jediným pohledem. Když Helena vešla do restaurace, připadala mi málem jako utopenec v okamžiku, kdy ještě zahlédne vidinu života. Marného, špatného, neuspokojivého života

221$

a vidinu zkalenou lítostí. Tolik nesprávných samovolných rozhodnutí, tolik neodvolatelně promarněných příležitostí! A ten smutný obličej byl nejen symbolem, v němž se nepřímo zračila část mého života — symbolicky také vyjadřoval dějiny toho jejího. A za to, co v něm bylo smutného a zatrpklého, jsem i já částečně odpovědný. Kdybych byl přijal lásku, kterou mi chtěla dát, kdybych ji byl chtěl (vždyť jsem ji mohl milovat) dobrovolně opětovat… Ale mně bylo milejší zůstat svobodný, v zájmu mé práce — jinými slovy zotročený ve sféře, kde nemohlo být ani řeči o svobodě, jen abych se mohl bavit. Umíněně jsem požadoval jenom neodpovědné sexuální vzrušení, a ne lásku. Umínil jsem si, jinými slovy, že Helena mi nebude ničím jiným než prostředkem k odtažitému, fyzickému ukájení, a samozřejmě že já zas budu pro ni prostředkem k témuž cíli.

Je to zvláštní, jak bezvýznamnou se jeví skutečnost, že jsme byli technicky „milenci”. Nevysvětluje ani její lhostejnost, ani mé city. La Rochefoucauld říká o ženách, že zapomínají na rozkoše, jimiž oblažily své bývalé milence. Tahle jeho poučka se mi kdysi líbila, protože byla tak cynická; ale ve skutečnosti je to pouze konstatování faktu, že něco, co má být celkem bezvýznamné, to jest sexuálnost, opravdu je bezvýznamné. Jak vím ze zkušenosti, v mém nynějším komplexu myšlenek, citů a vzpomínek tělesná žádostivost skoro vůbec nehraje úlohu. Přestože mám vzpomínky na intenzívní a dokonalé ukojení téhle žádostivosti. Člověk se až diví, do jaké míry je erotika věcí vůle a soustředění. Teď už skoro vůbec netoužím po erotickém ukájení; ale kdybych si přál, velmi snadno bych mohl po něm zatoužit. Jakmile se nám zachce uvažovat o jedincích v tom smyslu, jak je kdo z nich schopen poskytovat a přijímat erotickou rozkoš, jakmile soustředíme pozornost na sexuální ukájení, stane se erotika nesmírně důležitá a erotické zaměření pohltí spousty energie. Jakmile se nám zachce uvažovat o jedinci v jiném pojetí, z jiného hlediska, veškerá naše energie se sama usměrní jinam a erotika se bude zdát poměrně bezvýznamná.

222$

Téměř celý večer jsme debatovali ,o míru a sociální spravedlnosti. Mark hrozně sarkasticky, jak on to dovede, mluvil o Millerovi a o tom, co nazval mou neoježíšovskou fází. „Jestliže si prasata chtějí navzájem rozparovat břicha, jen je nechte; beztak jim v tom nemůžete zabránit. Prase zůstane prasetem.” Ale může se z něho stát člověk, tvrdil jsem já. Homo non nascitur, fit. Totiž může ze sebe udělat člověka pomocí daných prvků a případně schopností, které má vrozené.

Posadili jsme Marka do taxíku, a protože byla krásná noc, šli jsme pěšky celou cestu ze Soho do Chelsea. Právě končila divadelní představení. Helena se najednou rozveselila zlomyslně rozjařenou náladou. Dělala hlasité poznámky o mimojdoucích. Jako bychom byli v zoologické zahradě. Její poznámky mě přiváděly do rozpaků, ale byly vtipné a bystré, jako například když o bohatých mladících v cylindrech prohlásila, že by rádi vypadali jako ten aristokrat na reklamách cigaret de Reszke — jen otevřít pouzdra a nabídnout cigaretu ve stylu Gerarda de Mauriera; a o ženách, že by chtěly vypadat jako z Vogue nebo z nákladných reklam (na přepychové zimní plavby po oceánech nebo na kožichy), s pyšně vztyčenou hlavou a povýšeně sklopenýma očima — nebo uhyle jako filmové svůdnice s vystrčeným břichem, jako by čekaly dvojčata. Lidé se opičí po tak žalostných vzorech! Kdysi chtěli následovat Krista — teď Hollywood.

Když jsme se vymotali z těch davů, šli jsme dál mlčky. Pak se Helena zeptala, jestli jsem šťastný. Řekl jsem ano

— ačkoli jsem nevěděl, je-li štěstí to pravé slovo. Můj stav je něco podstatnějšího, úplnějšího, zaujatějšího, uvědomělejšího. Nejsem-li doslova šťastný, alespoň jsem teď schopnější být šťastný. Zase jsme se odmlčeli. Potom: „Myslela jsem si, že se s tebou už víckrát nebudu moci setkat, víš, kvůli tomu psu. Ale pak přišel Ekki a ten pes úplně ztratil význam. A pořád nemá význam, ačkoli Ekki už nežije. Teď zase z jiného důvodu. Ostatně všechno je bezvýznamné. Kromě komunismu.” Ale tohle ji napadlo dodatečně — z piety k mrtvému, ze zvyku. Řekl

223$

jsem, že my oba máme tytéž cíle, ale uznáváme různé prostředky. Ona uznává, že cíl ospravedlňuje prostředky; já jsem přesvědčen, že prostředky ospravedlňují cíl. A dodal jsem, že snad jednou pochopí, jak jsou důležité.

3. června 1934

Při dnešní lekci u Millera jsem náhle zjistil, že jsem se dostal o krůček dál k pochopení teorie a praxe tohoto výcviku. Aby se člověk naučil sám sebe správně ovládat, nejdřív si musí odnaučit všechno nesprávné počínání. Nesmí se snažit, aby dosažení cílů uspíšil něčím, co je (v osobním, psycho-fyziologickém smyslu) ekvivalentem násilné revoluce; tenhle sklon musí překonávat, musí se soustředit na prostředky, jimiž může těch cílů dosáhnout: a pak teprve může jednat. To znamená, že se musí nejdříve naučit rozeznávat, kdy si počíná dobře a kdy špatně. Jaksi „citem”. Výsledkem toho je zvýšené sebeuvědomování a zvýšená schopnost sebeovládání. Sebeuvědomování a sebevláda: a všední věci nabývají nového významu. Totiž nic už není všední ani bezvýznamné. Třeba čištění zubů, obouvání bot — i taková činnost se navyklým špatným počínáním zvrhla v nudný, takřka zanedbatelný úkon. Staň se vědomým, přemáhej se, přestaň se chtivě snažit, abys dosáhl svého cíle, soustřeď se na prostředky: a ukáže se, že nudné, takřka zanedbatelné činnosti jsou nesmírně zajímavé skutečností.

V Evans-Wentzově knize o Tibetu jsem nalezl mezi „Předpisy Gurů“ tenhle příkaz: „Ustavičně udržuj bdělé vědomí při chůzi, sezení, při jídle i ve spánku.” Příkaz, jak příkazy většinou už bývají, bez návodu, jak jej správně provádět. Ale zde jsou příkazy provázeny praktickými návody: ty člověka učí, jak si má uvědomovat sebe. A nejen to. Také jak má správně, a nikoli nesprávně, vykonávat činnosti, které, si uvědomuje. Ani tohle ještě není všechno. Sebeuvědomování a sebevláda jsou přenosné. Obratnosti, získané uvědomováním si duševně-tělesných úkonů po stránce svalové činnosti, se přeneseně dá využít při zkoumání jiných stránek. Zvyšuje se schopnost objevovat své popudy pro jakékoli dané počí

224$

nání, správně odhadnout jakost nějakého pocitu, skutečný význam nějaké myšlenky. Člověk si také souvisleji a jasněji uvědomuje, co se děje ve vnějším světě, a zdokonaluje si úsudek takto sdružený se zvýšeným uvědomováním. I sebevlády lze využít přeneseně. Nauč se umění, jak překonávat špatné užívání svalů, a tím získáš umění, jak překonávat komplikovanější počínání. A nejen to: neexistuje pouze léčba, je také prevence. Je-li dána správná korelace, mnohé příležitosti k nežádoucímu počínání se prostě nenaskytnou. Například se odstraní neurotické úzkosti a deprese — ať má člověk jakékoli dřívější zážitky. Upozornění: většina zážitků z dětství a jinošství zůstavuje zhoubné následky, a přece jenom u některých jednotlivců se vyvine těžká neuróza. Právě u těch, kteří mají obzvlášť nedostatečnou sebevládu. Podlehnou, protože kladou slabý odpor. V praxi je neuróza vždycky sdružena s nějakým způsobem nedostatečné sebevlády. (Všimněme si typicky špatného držení těla u neurotiků a bláznů. Nahrbených zad, svalového napětí, pokleslé hlavy.) Neurotici potřebují převýchovu. Musí se zas naučit, jak si mají správně tělesně počínat. Tím se odstraní svorník v klenbě neurotické osobnosti. A neurotická osobnost se zhroutí. Místo ní se vybuduje osobnost, která bude mít všechny návyky tělesného počínání správné. Ale správné tělesné počínání musí být sdruženo — protože tělo a duše jsou, jinak než pomyslně, nedílné — se správným mentálním počínáním. Skoro všichni jsme trochu neurotikové. I nejlepší neuróza poskytuje spoustu příležitostí k nesprávnému počínání. Naučíme se dobré sebevládě, zbavíme se neurózy — a tedy mnoha příležitostí ke špatnému počínání. Až dosud se preventivní etika považovala za cosi, co je mimo dosah jednotlivců. Sociální a ekonomické reformy uskutečňované se zřetelem, aby se vyloučily příležitosti ke špatnému počínání — tohle má význam. Jenže ani zdaleko to nestačí. Víra, že to stačí, je příčinou, že sociálně-reformistická koncepce pokroku ztrácí veškerý smysl. Vždycky mi působilo potěšení vědomí, že ta koncepce je nesmyslná. Zapíchat špendlíky do velkého, hod

225$

ně napumpovaného balónu je jedna z nejrozkošnějších zábav. Ale je to trochu dětinská zábava — a časem ztrácí půvab. Proto člověka tak uspokojí objev, že patrně je nějaký způsob, jak proměnit nesmysl v něco, co má smysl. Totiž metoda, jak uskutečnit pokrok zevnitř stejně jako zvenčí. Uskutečnit pokrok nejen jako občan, který vymýšlí stroje a používá jich, ale také jako lidská bytost.

Prevence je dobrá věc — ale nemůže vyloučit nutnost léčby. Schopnost léčit špatné počínání zřejmě je něco podobného jako schopnost léčit špatnou koordinaci. Téhle schopnosti se nabude tím, že se člověk naučí správnému sebeovládání. I ta je přenosná. Schopnost překonávat a ovládat. Překonávání nežádoucích popudů se stává snazším. Je snazší rozeznávat, a pak následovat a schvalovat to, co je lepší. Je snazší uskutečňovat dobrá předsevzetí v praxi a být trpělivý, dobré mysli, vlídný, nechamtivý a cudný.

KAPITOLA XXIV

23. ČERVNA a 5. ČERVENCE 1927

Paní Amberleyová na to neměla — ale co na tom? Byla zvyklá dělat věci, na které neměla. Vždyť je to tak jednoduché: prodá se několik Válečných půjček a je to. Hned máš na cestu autem po Itálii na Pascinovy akty, na zaplacení účtu u Fortnuma a Masona. A konečně i na bydlení v rozkošném starém domě v Berkshire, provoněném směsí sušeného kvítí, vpředu palouk s vysokými lípami a vzadu travnatá zvlněná otevřená krajina, jejíž hebká zeleň se obnažená pod oblohou rozpíná míle do dálky. Vlastně na tohle všechno nemá — ale je to tak krásné, tak dokonalé. A co je jí nakonec platných sto padesát liber uložených ve Válečných půjčkách? Kolik jí vynášejí? Po zaplacení daní ročně asi pět liber. A co to je ročně pět liber? Nic. Absolutně nic. A pak, vždyť Gerry jí ty peníze chce investovat do něčeho jiného.

226$

Kapitál se jí možná smrskl, ale příjmy se jí brzy začnou zvyšovat. Příští rok si tohle bude moci dovolit. Už se na ty rajské časy těšila, jak tu uprostřed svých hostů seděla na palouku pod lípami.

Helena ležela opřená o loket na koberečku za matčiným lehátkem. Vůbec si nevšímala toho, co se mluvilo. Vždyť krajina kolem je tak nesmírně krásná, že člověk opravdu nemůže poslouchat protivu Anthonyho, jak vykládá o významu strojů v dějinách; ne, jediné co se v tak nebeském prostředí dělá, je hrát si s kotětem. Zjistila, že si kotě nejraději hraje s koberečkem. Pod jeho roh hodně pomalu zastrkávala větvičku, až se její konec zas ukázal na druhé straně jako hlavička nějakého zvířátka, které obezřetně vykukuje z doupěte. Jen kousíček, velmi opatrně — a potom škubnutím zase zmizí. Zvířátko se vystrašilo a honem zas odpelášilo do své skrýše. Pak sebralo odvahu a povylezlo znovu, čenichalo mezi stébly trávy vpravo vlevo a potom se stáhlo zpátky pod kobereček, aby se nažralo. Minuly dlouhé vteřiny; a najednou zase vykouklo, jako když se čertík vymrští ze skříňky, jako by se pokoušelo nečekaně přistihnout každé hrozící nebezpečí, a v mžiku se zas vrátilo. Potom ještě jednou, velmi nejistě a váhavě — puzeno jen surovou nutností a navzdory svému bystrozraku — vynořilo se ven, patrně vědomé si toho, že je předurčenou obětí, která tuší svůj hrozný osud. A trojbarevné kotě bystře a sveřepě sledovalo jeho pohyby, bez ustání. Pokaždé, když Helena stáhla větvičku pod kobereček, nekonečně obezřetně se připlížilo o několik coulů blíž. Blíž a blíž, až se v příhodné chvíli skrčilo ke konečnému rozhodujícímu skoku: zelená očka upřená tak směšně dravě, malé tělíčko až nemožně napjaté intenzívní tygří záměrností, až se nejen malý ohon, ale celý zadeček chvěly mocným vzrušením. A zatím nad nimi lípy šuměly v slabém větříku, okrouhlé skrvny zlatého světla se neslyšně posouvaly sem a tam v trávě. Na kraji palouku v slunci zářily keříky trvalek, jako by hořely, a za nimi se prostíraly zvlněné louky jako ohromná zvířata v tvrdém spánku, jimž se po bocích plazily indi

227$

gové stíny. Bylo to všechno tak krásné, tak božské, že Helena to chvílemi prostě nemohla vydržet, pustila větvičku, chytila kotě a třela si tvář o jeho hedvábnou srst, šeptala mu nesrozumitelná slůvka v hatmatilce nemluvňat, podržela si je před obličejem, s těmi směšně svěšenými tlapkami, takže se nosem téměř dotýkala jeho čeníšku, a zahleděla se mu do bezvýrazných leských zelených oček tak upřeně, až bezmocné zvířátko začalo tak dojemně mňoukat, že je nakonec musela zas pustit. Chudinka, a snad jsem ho moc nepotrýznila? zašeptala lítostivě. Ale to trýznění splnilo svůj účel: bolestný přebytek jejího štěstí jako by překypěl a zůstavil ji klidnou, nebeská krása byla opět snesitelná. Zase vzala větvičku. Kotě zatím už všechno zapomnělo, odpustilo jí a znovu si začalo hrát.

Helena zaslechla cinkání bicyklu a pozdvihla oči. Přijížděl listonoš s odpolední poštou. Helena se vyškrábala na nohy, vzala kotě s sebou a rychle, ale doufala, že nenápadně, zamířila k domu. Ve dveřích potkala panskou, která nesla dopisy její matce na palouk. Mezi nimi dva pro Helenu. První otevřela dopis od Joyce z Aldershotu. (Když četla Joyceinu adresu v záhlaví dopisního papíru, bezděky se musela usmívat. „Joyce teď žije v A-aldershotu,“ říkala matka, protahujíc první slabiku toho jména s jakýmsi dutým důrazem a tónem trochu pohoršeně nedůvěřivým, jako by opravdu bylo nepochopitelné, že se její dcera mohla octnout v tomhle místě. „V A-aldershotu, má milá!“ A podařilo se jí to vojenské městečko vybavit báchorečnou tajuplností Tibetu, hrůzou a odlehlostí nejtemnější Libérie. „Žije v A-aldershoťu — jako mem-sahib.“)

Jen pár slov — četla Helena stále s úsměvem — abych Ti poděkovala za Tvůj moc milý dopis. Dělá mi starosti, co píšeš, že matka tolik užívá prostředků pro spaní. Jistě ti nedělají dobře. Colin myslí, že by potřebovala víc pohybu na čerstvém vzduchu. Snad bys jí mohla navrhnout, aby jezdila na koni. Učím se v poslední době jezdit na koni a je to opravdu krásné, když si člověk na to

228$

zvykne. Jsme už tady úplně zařízení a nemáš ponětí, jak teď náš domek rozkošně vypadá. Nadřeli jsme se s Colinem jako negři, než jsme si všechno uspořádali, a musím říct, že výsledek stál za tu námahu. Musela jsem vykonat mnoho návštěv, které mi šly na nervy; ale všichni byli na mne velice milí a teď se tu cítím úplně jako doma. Colin Tě pozdravuje. Tvá

Joyce.

Druhý dopis — a proto šla naproti listonošovi — byl od Hugha Ledwidge. Kdyby ty dopisy byla panská odnesla matce na palouk a ta by je rozdělovala přede všemi… Helena se zarděla hanbou a zlostí při pomyšlení, co by matka asi řekla o dopise od Hugha. Přestože by ji slyšeli všichni ti lidé — nebo spíš právě proto. Když byly spolu samy, Helena to obvykle odnesla nějakým škádlivým slovem. Ale když při tom byli druzí lidé, obecenstvo paní Amberleyovou inspirovalo, aby se pustila do důmyslných podobenství a metafor. „Hugh a Helena jsou jako smíšenina Sokrata a Alkibiada s donem Quijotem a Dulcineou,” vysvětlovala. Helenu někdy doháněla k zlosti. „Mezi těmi dvěma je to vlastně takhle,” slyšela Helena v duchu známý hlas: „Nemohl bych tě, drahá, tolik milovat, kdybych ještě víc nemiloval etnologli.” Helena si pro ty dopisy musela hodně vytrpět.

Roztrhla obálku.

22. VI. 27.

Dnes je první letní den, Heleno. Ale Vy jste snad ještě moc mladá, takže nepřemýšlíte o významu určitých dní. Jste na světě teprve asi tak sedm tisíc dní; a člověk musí prožít nejméně deset tisíc dní, nežli si začne uvědomovat, že jich není neomezený počet a že si s nimi nemůže právě dělat, co se mu zachce. Já jsem na světě déle než třináct tisíc dní a konec je už dohledný, bezmezné možnosti se zužují. Člověk se smí natahovat, pokud mu stačí kabát; a ten kabát mu nejen bývá těsný, ale také je střižen z určité látky — a obvykle ještě k tomu špatné. Když je člověk mladý, tak si myslí, že si ze svého času může

229$

šít nejrůznější skvělá a fantastická roucha — třeba parádní uniformy nebo ornáty či akademické taláry, trikoty Nižinského a Rimbaudovy šedomodré pantalóny nebo Garibaldiho rudou košili. Ale když prožije deset tisíc dní, pak si začíná uvědomovat, že bude štastný, když se mu podaří střihnout si z času, který mu zbývá, jediný slušný všední oblek. To vědomí skličuje; a letní slunovrat patří k těm dnům, které člověku tohle připomenou. Nejdelší den v roce. Jeden z šedesáti až sedmdesáti nejdelších dní z pětadvaceti tisíc dní člověka. A co jsem učinil s tímto nejdelším dnem — nejdelším z tak mála, tak jednotvárných, tak ošuntělých dní? Seznam toho, čím jsem se dnes zaměstnával, byl by hanebně směšný a bezvýznamný. Jediná úctyhodná a v nejhlubším smyslu slova rozumná věc je ta, že jsem trochu myslel na Vás, Heleno, a že Vám píši tenhle dopis …

„Dostala jsi nějaké zajímavé dopisy?” zeptala se paní Amberleyová, sotva se její dcera vrátila na palouk.

„Jen pár řádků od Joyce.”

„Od naší mem-sahib?“

Helena přikývla.

„Víte, Joyce žije v A-aldershotu,“ oznámila paní Amberleyová shromážděné společnosti. „V A-a-aldershotu,“ zdůraznila protahujíc první slabiku, takže se to místo stalo směšně neskutečné a fakt, že tam Joyce žije, stal se fantastickým a skoro až neslušným mýtem.

„Můžeš děkovat osudu, že nežiješ v Aldershotu,“ řekl Anthony. „Vlastně bys tam měla žít. Vždyť jsi dcera generála.”

V první chvíli jeho poznámka Mary zmátla — už se těšila, jak bude rozvíjet své fantastické variace na téma Aldershotu. Ale dobrá nálada se jí zase vrátila, jakmile si uvědomila, že Anthony jí vlastně poskytl ještě bohatší pole působnosti. „Ano, já vím,“ zvolala dychtivě. „Jsem dcera generála. A víte, že nebýt Božího milosrdenství, mohla bych teď být ženou plukovníka? Měla jsem namále, že jsem se neprovdala za vojáka. Namále, povídám vám. Za úchvatně krásného tvora. Ale ze slonoviny,”

230$

poklepala si prstem na čelo, „solidní slonoviny. Naštěstí mě smrtelně nudil. Kdyby byl býval jen kapánek vtipnější, byla bych s ním odjela do Indie. A co pak? Nedovedu si to představit.“

„Nedovedu si to představit!“ opakoval Beppo a vykvikl smíchem. „Já také ne!“

„Já si to naopak dovedu docela dobře představit,“ řekl Anthony. „Každý večer od šesti do osmi klub; recepce u místokrále; v horkém počasí cizoložství, ve studeném golf; neustálé útrapy s indickým služebnictvem; věčné finanční nesnáze a manželské výstupy; občasné lehké onemocněni malárií a úplavicí; každý měsíc balík ušmudlaných románů z Times Book Club; a pořád neúprosně se přibližující stárnutí — dvakrát tak rychle jako v Anglii. Když člověk byl v Indii, dovede si to velice snadno představit.”

„A myslíš, že by tohle všechno bylo čekalo i na mě?” zeptala se Mary.

„Co jiného by tě tam bylo mohlo čekat? Snad si nepředstavuješ, že by sis v Quettě chodila kupovat Pasciny?“

Mary se usmála.

„Nebo že bys v Rawalpindi četla Maxe Jacoba? Byla bys bývala zrovna taková mem-sahib jako všechny ostatní mem-sahib. Snad by ses trochu víc nudila a byla bys nespokojenější než většina těch ostatních. Ale přece jen bys byla mem-sahib.“

„Asi ano,” připustila. „Ale copak je člověk tak beznadějně vydán na milost a nemilost okolnostem?”

Anthony přikývl.

„Myslíš, že bych se toho nebyla uchránila?”

„Nechápu proč.”

„Ale to znamená, že vlastně neexistuji jako taková. Jako já,“ řekla s důrazem a položila si ruku na prsa, „tedy neexistuji?”

„Ne, ovšemže neexistuješ. Nikoli v tom absolutním smyslu. Jsi chemická sloučenina, a ne prvek.”

„Ale jestli člověk vlastně neexistuje, tak nechápu, proč …“ zarazila se.

231$

„Proč se sebou nadělá tolik cavyků?” navrhl Anthony. „Tolik křiku a nářku a skřípění zubů! Nad dobrodružnými příhodami svého já, které vlastně neexistuje jako já — které je jen výsledkem spousty náhod. Ale jakmile o tom začneš trochu uvažovat,” pokračoval, „tak pochopíš, že vlastně nemáš proč dělat takové cavyky. A přestaneš je dělat — jestli totiž máš rozum. Tak jako já,” dodal s úsměvem.

Nastala pomlčka. Ty opravdu neděláš cavyky, řekla sl v duchu paní Amberleyová a vzpomněla si na Gerryho Watchetta. Ty je opravdu neděláš. Ale jak je možné nedělat cavyky, když je Gerry tak hloupý, tak sobecký, tak surový a zároveň tak mučivě žádoucí — jako voda v poušti, jako spánek po nespavosti? Vždyť se jí protiví

— ale při pomyšlení, že za několik dní bude tady u ní, v jejím domě, jí bolestně projel tělem prudký žár. Zavřela oči a zhluboka se nadechla.

Helena se vzdálila přes palouk, pořád v náručí kotě jako chlupaté děťátko. Chtěla být sama, nechtěla slyšet ten smích, ty hlasy, které jí tak zbytečně dráždily sluch. „Sedm tisíc dní,” opakovala si znovu a znovu. A nebylo to jen zapadajícím sluncem, že se jí všechno zdálo slavnostně a přepychově krásné; bylo to také pomyšlením na míjející dny, na meze lidských možností, na závěrečné neuniknutelné rozplynutí. „Sedm tisíc dní,” řekla si nahlas, „sedm tisíc dní!” Slzy jí vstoupily do očí; přitiskla sl spící kotě pevněji na prsa.

Savernake, White Horse, Oxford; a mezitím rámus a skřípání Gerryho bugatky, nárazy větru, zatáčky a rigoly, strach z přílišné rychlosti, až se jí dělalo nanic, a zároveň rozkoš. A už zase jsou zpátky. Připadalo jí to nekonečně dávno, co odjeli; a zároveň jako by vůbec nebyli bývali pryč. Auto zastavilo, ale Helena se ani nepohnula, aby vystoupila.

„Co je?” zeptal se Gerry. „Proč zůstáváte sedět?”

„Připadá mi to tak hrozné, že už je konec,” řekla s povzdechem. „Jako když se zruší kouzlo. Jako kdybych vystoupila ze začarovaného kruhu.”

232$

„Začarovaného?” opakoval tázavě. „Jakého? Bílého nebo černého?”

Helena se zasmála. „Strakatého. Absolutně božského a absolutně strašného. Víte, Gerry, vás by měli zavřít za to, jak jezdíte. Nebo dát do blázince. Je to šílené a zločlnné. Ale mě to nadchlo,” dodala, otevřela dvířka a vystoupila z vozu.

„To je dobře!” odpověděl a usmál se na ni tak úmyslně nezamilovaným úsměvem, jak jen byl schopen. Zapjal rychlostní páku a v zápachu spáleného oleje prudce zahnul kolem domu ke garáži.

Je rozkošná! pomyslel si. Bylo to moudré, že s ní začal mluvit tím bodrým, upřímným tónem jako starší bratr. Počáteční návnada. Aby si ji ochočil jako srnu. Brzy mu bude žrát z ruky. Jenže s Mary bude ovšem potíž. Protivná čubka! pomyslel si a náhle k ní pocítil nenávist. Žárlivá, podezřívavá, panovačná. Dělá, jako by byl jejím soukromým vlastnictvím. A chtivá, nenasytná. Pořád se mu vnucuje — vnucuje mu to své stárnoucí tělo. Když obratně zajížděl vozem do garáže, obličej se mu svraštil nechutí. Ale bohudík ji zlobí játra, nebo co to je, uvažoval dál. To ji trochu zkrotí, snad mu dá pokoj.

Helena si ani nesvékla kabát — zapomněla, že matka je nemocná, a na chvíli dokonce, že vůbec existuje, prošla halou a téměř v běhu vrazila do kuchyně.

„Kde je Tompy, paní Weeksová?” zeptala se kuchařky. Slunce a krajina a Gerryho bugatka však na ni tak zapůsobily, že pocítila neodbytnou potřebu vzít kotě do náručí. Okamžitě. „Chci Tompyho,” řekla naléhavě. A jako by to chtěla omluvit a vysvětlit, dodala: „Ráno Jsem neměla kdy, abych se přišla na Tompyho podívat, odjeli jsme v takovém spěchu!”

„Zdá se, že Tompymu není dobře, slečno Heleno.” Paní Weeksová odložila své šití.

„Není mu dobře?”

„Vzala jsem si ho sem,“ pokračovala paní Weeksová, vstala z windsorské židle a vedla Helenu do přípravny za kuchyní. „Tady je chladněji. Asi se mu udělalo špatně z horka. Jako by měl horečku. Na mou duši nevím, co

233$

mu je,“ řekla zpola naříkavým, zpola soucitným tónem. Bylo jí Tompyho líto. Ale bylo jí také líto jí samé, že jí Tompy způsobil takové starosti.

Kotě leželo ve stínu pod výlevkou. Helena se přikrčila na bobek vedle jeho košíku a natáhla po něm ruku, ale pak s tichým výkřikem hrůzy ruku odtáhla, jako by se dotkla něčeho odpudivého.

„Ale co se mu stalo?“ zvolala.

Hedvábná srst kotěte úplně ztratila hebkost, všechen svůj atlasový lesk, a byla slepena do vlhkých drsných chomáčků. Kotě mělo oči zavřené, lepkavé žlutým slizem, a krásně vzorovanou srst na čumáčku potřísněnou hlenem. Její směšný roztomilý Tompy, s nímž si ještě včera hrála, komický a krásný Tompy, kterého si dojemně bezmocného pozdvihla v ruce k obličeji, o něhož se třela tváří a jemuž se upřeně dívala do očí, najednou je ten tam, a místo něho tu leží splihlý špinavý kus živoucího hadru. Jako ta ledvina, napadlo ji najednou a téměř se jí udělalo špatně, a ihned se za sebe zastyděla, že ji to napadlo, že si v prvním hnutí ošklivosti bezděčně vyvolala tu vzpomínku, ještě dřív než si ji uvědomila.

Jsem bestie! pomyslela si. Úplná bestie!

Tompy je nemocný, Tompy trpí, snad umírá. A ona se ho štítila i dotknout. S úsilím přemohla svůj odpor, znovu natáhla ruku, zdvihla kotě a prsty druhé ruky hladila (ale s jakou nechutí, až se jí dělalo špatně!) tu vlhkou, slepenou srst. Slzy jí vstoupily do očí, přetekly a kanuly jí po tvářích.

„To je strašné, to je strašné,” opakovala selhávajícím hlasem. Chudáček Tompy! Krásný, milovaný, směšný Tompík! Zavražděný — ne, hůř než zavražděný: proměněný ve špinavý kus hadru; pro nic za nic, bezdůvodně; a právě dnes, v takový božský den s oblaky nad White Horse, se sluncem prozářeným lesíkem v Savernake. A teď ještě ke všemu cítí odpor k tomu ubohému zvířátku, nemůže se ho skoro ani dotknout, jako by to byla ta hnusná ledvina — a předtím jsem s ním nadělala, jako bych ho měla ráda! řekla si s důrazem. Teď už není

234$

nic platné takhle ho chovat a hladit, to nic nemění na jejích skutečných pocitech. Může se přimět k tomu, aby v sobě přemohla odpor, ale odpor nezmizí. Přestože má Tomphyho ráda.

Pozdvihla obličej k paní Weeksové. „Co budeme dělat?”

Paní Weeksová zavrtěla hlavou. „Já nevím, co by se dalo dělat, ale myslím, že nic,“ řekla. „S kotětem!”

„Ale jistě je nějaký prostředek.”

„Nejlíp nechat je na pokoji,” prohlásila paní Weeksová s pesimismem, v němž ji zřejmě podporovalo rozhodnutí, že se nebude nijak obtěžovat. Pak dojatá Heleniným utrpením dodala chlácholivě: „Snad mu bude zas dobře, má milá — nemusíte plakat. Jen ho nechte, snad se z toho vyspí.”

Na dvore zazněly kroky na dlažbě a otevřeným oknem dolehla melodie „Yes, sir, she’s my baby,” zahvízdaná trochu falešně. Helena vstala, vzpřímila se, vyklonila se z okna a zavolala: „Gerry!” A potom v odpověď na jeho překvapený a soucitný výraz dodala: „Stalo se něco strašného.”

V jeho velkých silných rukou vypadal Tompy ještě ubožejší a menší. Ale Gerry je tak něžný, tak praktický! Když se Helena na něho dívala, jak kotěti vytírá očka, jak mu osušuje hlen na čeníšku, žasla nad jeho jemnými a přesnými pohyby. A já jsem prve nesvedla nic jiného, pomyslela si se vzrůstajícím pocitem vlastní zahanbující neschopnosti, než Tompyho hladit a pociťovat odpor. Opravdu jsem beznadějná, úplně beznadějná! A když ji Gerry požádal, by mu pomohla přinutit Tompyho, aby spolkl půlku tabletky aspirinu rozmělněnou v mléce, tak všechno zbřídila a lék rozlila.

„Snad bude líp, když to udělám sám,” řekl a vzal od ní lžičku. Kalich jejího ponížení přetekl…

Paní Amberleyová se rozhořčovala. Leží v horečce a v bolestech, a co víc, dělá si starosti, čímž si horečku a bolest jen zvyšuje, při pomyšlení, jak nebezpečně rychle Gerry jezdí. A Helena si přijde jakoby nic do

235$

jejího pokoje déle než za dvě hodiny po tom, co se vrátili — déle než po dvou hodinách! Není ani natolik slušná, aby se hned přišla podívat, jak se jí daří, kdepak, až po dvou hodinách, a matka zatím — její matka, prosím — tady leží v úzkostech a starostech, že je jistě stihla nějaká nehoda.

„Ale vždyť Tompy snad umírá,” vysvětlovala jí Helena. „Snad už je teď mrtvý.” Byla v obličeji velmi bledá a oči měla zarudlé pláčem.

„No, když je ti to zatracené kotě milejší než vlastní matka…“

„A pak, vždyť jsi spala. Kdybys nebyla spala, byla bys slyšela, jak vůz přijel.”

„Teď mě ještě budeš plísnit, že jsem spala!” trpce řekla paní Amberleyová. „Nesmím si ani na chvilku ulevit od bolesti? A vůbec,” dodala, „já jsem vůbec nespala. Několikrát jsem dnes už blouznila. Samozřejmě jsem vůz neslyšela.” Povšimla si na nočním stolku lahvičky uspávacího prostředku a pomyšlení, že si jí Helena možná také povšimla, ji rozzlobilo ještě víc. „Odjakživa vím, že jsi sobecká,” pokračovala. „Ale musím říct, že jsem si nemyslela, že jsi takhle zlá.”

Jindy by Helena byla vzplála a byla by se rozhořčeně bránila, nebo by se byla rozplakala, usvědčená z provinění. Ale tentokrát už tolik vytrpěla, že nemohla znovu prolévat slzy, tolik ji zdolalo zahanbení a neštěstí, že nemohla odporovat ani nejkřiklavějšímu bezpráví. Paní Amberleyovou její mlčení rozčililo ještě víc.

„Vždycky jsem si myslela, že jsi sobecká jen z bezmyšlenkovitosti,” vyčítala dál, „ale teď vidím, že nemáš srdce. Zkrátka nemáš srdce. Obětovala jsem ti nejlepší leta svého života, a jak se mi za to odměňuješ?” Při té otázce se jí chvěl hlas. Byla přesvědčena, že se skutečně obětovala, byla nesmírně dojata pomyšlením na tu oběť, na tu nesmírnou mučednickou oběť. „Nejcyničtější lhostejností. Mohla bych umřít jako pes v díře, ale tobě by to bylo jedno. Tvoje kotě by tě dojalo mnohem víc. Tak si jdi!” vykřikla. „Jdi! Já vím, že mi zase stoupla teplota. Jdi!“

236$

Helena se navečeřela samotná ve svém pokoji — omluvila se, že ji bolí hlava — a Gerry šel k paní Amberleyové. Byl ten večer obzvlášť roztomilý a tak něžně starostlivý, že Mary zapomněla na spoustu svých důvodů ke stížnostem a znovu se do něho zamilovala, a to z celé řady nových důvodů — nikoli proto, že je tak hezký, tak bez rozpaků a drze panovačný, že je tak nemilosrdný a dokonalý milenec, ale protože je milý, starostlivý a něžný, že zkrátka je to všechno, ačkoli předtím věděla, že takový není.

Bylo půl desáté. Vstal z lenošky. „Je na čase, aby sis zdřímla.” Mary protestovala, ale byl přísný — myslel to s ní dobře.

Třicet kapek uspávacího prostředku byla normální dávka, ale odměřil pětačtyřicet kapek, aby si byl jist, že Mary tvrdě usne, dal jí to vypít, pak jí zabalil do přikrývky („jako nějaká stará chůva!” zvolala radostně, že jí tak starostlivě ukládá ke spaní) a políbil ji na dobrou noc, téměř mateřsky něžně, zhasl světlo a odešel.

Hodiny na vesnickém kostele tloukly jedenáct — tak smutně, pomyslela si Helena naslouchajíc úderům vzdáleného zvonu, tak teskně! Jako by naslouchala hlasu vlastní duše, jak se tajuplně rozléhá mezi zdmi blížící se noci. Jeden, dva, tři, čtyři… Každý ten líbezný, prasklý tón jí připadal ještě beznadějněji truchlivější, jako by se ozýval z hlubin ještě nesmírnější samoty než ten předchozí. Tompy umřel a ona ani nebyla schopna podat mu lžičku mléka s rozdrceným aspirinem, neměla ani tolik síly, aby přemohla svůj odpor.

Je sobecká a bez srdce: matka má úplnou pravdu. Ale není jen sobecká — je tak opuštěná, tak docela osamělá proti nesmyslným, zlomyslným vrtochům osudu, které zabily chudáčka Tompyho; a nemá prý srdce, ale přesto se jí srdce rozeznívá zoufalým hlasem zvonu — a kolem dokola jen prázdná, nesmírně prázdná noc …

„Heleno!”

Škubla sebou a rozhlédla se. V pokoji byla neproniknutelná tma.

237$

„To jsem já,” pokračoval Gerryho hlas. „Měl jsem o vás velkou starost. Je vám už líp?“

Její počáteční překvapení a leknutí vystřídal pocit znechucení, že se jí vtírá do jejího osobního zármutku. „Nemusel jste si dělat starosti,” řekla chladně. „Je mi docela dobře.”

Přiblížil se neviditelný, obklopený lehkým ovzduším tureckého tabáku, mentolově provoněným zubní pastou a vavřínovým olejem na vlasy. Tápavá ruka se skrze přikrývku dotkla její nohy; pak zaskřípala pérová matrace a prohnula se pod jeho váhou, jak se posadil na kraj postele.

„Cítil jsem se tak trochu zodpovědný,” pokračoval. „Ta bláznivá jízda!” Neviditelný úsměv se ozýval v jeho hlase, bylo v něm znát rozmarně vroucný pohled skrytých očí.

Neřekla nic; dlouho bylo ticho. Špatný začátek, pomyslel si Gerry a v temnotách se zamračil; potom začal znovu z jiného konce.

„Pořád musím myslet na chudáčka Tompyho,” řekl změněným tónem. „Je to zvláštní, jak člověka dojímá nemoc takového zvířátka. Zdá se to tak strašně nespravedlivé!”

Za chvíli se rozplakala a měl výmluvu, že ji může utěšovat.

Jemně, jako prve zacházel s Tompym, a s nesmírnou něhou, která tak dojala paní Amberleyovou, hladil Helenu po vlasech a potom, jak se její vzlyky začínaly utišovat, přejížděl jí prsty druhé ruky po nahé paži. Znovu a znovu, trpělivě a pravidelně jako chůva, která uspává dítě, znovu a znovu …

Nejméně třistakrát, pomyslel si, než se odváží nějakého pohybu, který by se snad mohl vykládat jako milostně svůdnický. Třistakrát, ale potom nicméně bude nutno neznatelně a postupně odvést laskající ruku jinam, jakoby náhodou, až ponenáhlu, nezáměrně a stejně mateřsky ta ruka, která teď hladí její paži, nakonec se začne zlehka dotýkat jejích prsou a prsty, které jí soustavně čechrají zkadeřené vlasy, zabloudí k uchu, a od

238$

ucha přes tvář až ke rtům a spočinou na nich lehounce, cudně, ale v náznaku polibků a v příslibu úst, které se potmě nakonec přitisknou na její ústa, v odměnu za své dlouhé trpělivé odříkání

KAPITOLA XXV

20. KVĚTNÁ 1931

Zase rána pod bradu. Připomínalo to Fitzsimmonse, Jefferiese, jacka johnsona, Carpentiera, Dempseyho, Gena Tunneyho — tyhle světové přeborníky jednoho po druhém, ale pan Beavis chtěl svou metaforou naznačit, kolikrát v životě už byl postižen zármutkem nad úmrtím v rodině.

Ano, krutá rána. Jenže když otec při obědě vzpomínal na strýce Jamese jako školáka, Anthonymu se zdálo, že se mu v hlase ozývá málem vítězoslavný tón.

„Chudák James … měl tehdy pěkné kučeravé vlasy … nos et mutamur.” Soucit a lítost se mísily s určitou dávkou zadostiučinění — zadostiučinění starého muže, který si uvědomuje, že sám je doposud naživu a doposud může chodit na pohřeb svým vrstevníkům i lidem ještě mladším.

„A byl skoro o dva roky mladší než já,“ dodal s důrazem. „Ve škole mi říkali starší Beavis.”

Truchlivě pokýval hlavou; ale staré unavené oči se mu rozjasnily nepotlačitelným světlem. „Chudák James!” řekl s povzdechem. „Poslední leta jsme se moc nestýkali. Od té doby, co přestoupil na katolickou víru. Jak to jen mohl udělat? Tohle mi nejde do hlavy. James — a katolík!”

Anthony neříkal nic. Ale pomyslel si, že to není vlastně nic tak divného. Ten starý chudák byl už v mládí bradlaughovský ateista. Mohl tedy být blažený, šťastný, mohl se vytahovat svým kosmickým vzdorem, svým nezdolným skepticismem. Ale měl smůlu — byl homosexuál, v dobách, kdy se člověk nemohl k tomu přiznat ani sám

239$

sobě. Vrozená pederastle — ta mu otrávila život. Jeho metafyzický a utěšeně pickwickovský skepticismus proměnila ve skutečné, obyčejné nebo snad pěstované trápení. Trápení a neurastenie — vždyť starý James byl vlastně napůl blázen. (To ovšem nevadilo, aby přitom byl prvotřídní pojišťovací odborník.) A pak za války se mu výhledy zjasnily — mohl oblažovat raněné vojáky, z vlastenectví a celkem s čistým svědomím. Anthony vzpomínal, jak ho strýc James tehdy navštěvoval v nemocnici. Chodil tam skoro každý den. S nákladem dárků nejen pro svého skutečného synovce, ale i pro tolik adoptovaných. Na vyhublém, melancholickém obličeji za oněch časů zářil věčný úsměv. Jenže štěstí nikdy netrvá dlouho. Přišlo příměří; a po těch čtyřech letech v ráji se octl v ještě horším pekle než předtím. A v roce 1923 se stal papežencem. Tohle se přece dalo čekat.

Jenže pan Beavis to prostě nemohl pochopit. Pomyšlení na Jamese mezi jezuity, jak při mši poklekl a vstával, jak se svým neoperovatelným nádorem jezdil do Lourd, jak umíral zaopatřen všemi útěchami umírajících, ta představa u něho vyvolala zděšený úžas.

„Ale já se katolíkům obdivuji, jakým způsobem člověka vyprovázejí ze života,” řekl Anthony. „Umírání se přece snadno může zvrhnout v animální proces. Dokonce ještě animálnější než mořská nemoc.” Chvíli se odmlčel a představoval si ty poslední a nejfyziologičtější chvíle strýce Jamese. Jak obtížně, chrčivě dýchal, s ústy rozevřenými jako jáma, jak chňapal kolem sebe rukama.

„A církev z toho moudře udělala obřad.”

„Šarády,” opovržlivě podotkl pan Beavis.

„Ale dobré šarády,” s důrazem řekl Anthony. „Umělecké dílo. Ta událost je sama o sobě jako plavba přes rozbouřený Lamanšský průliv — ne-li něco ještě horšího. A církvi se to podařilo proměnit v něco skoro krásného a vznešeného. Ovšem hlavně pro diváky. Ale možná i pro herce.”

Na chvíli zmlkli. Služebná vyměnila talíře a přinesla moučník. Paulina jej nakrojila a zeptala se: „Kousek jablkového koláče?”

240$

„Jablkového závinu,” přísně řekl pan Beavis. „Kdy se konečně naučíš, že koláč nemá navrch kůrku? Tomu, co má navrch kůrku, se říká závin.”

Vzali si k němu smetanu a cukr.

„Jestlipak jste slyšeli, co se stalo paní Foxové?” náhle se zeptala Paulina. Anthony a pan Beavis zavrtěli hlavou. „Včera mi říkala Maggie Clarková, že ji ranila mrtvice.”

„Pro pána, pro pána!” podivil se pan Beavis. A pak zamyšleně dodal: „Je to zvláštní, jak se člověku vytrácejí lidé ze života. A kolikrát v něm měli důležitou úlohu. Jenže já jsem paní Foxovou za posledních dvacet let viděl snad asi šestkrát. Ale předtím …“

„Vůbec neměla smysl pro humor,” řekla Paulina jakoby na vysvětlenou.

Pan Beavis se zeptal Anthonyho: „Ty také jsi s ní… no, nebyl moc zadobře od té doby co jí umřel ten ubohý hoch, že?”

Anthony beze slova zavrtěl hlavou. Nebyla mu příjemná tahle připomínka, co všechno dělal, aby se vyhnul stykům s paní Foxovou. Ty dlouhé láskyplné dopisy, které mu psala v prvním roce války — na které odpovídal čím dál tím stručněji, zběžněji, konvenčněji, a nakonec na ně vůbec přestal odpovídat; které pak ani nečetl. Nečetl je, a přece — z jakési pověrčivé soustrasti — nikdy je nezahazoval. Kolik těch modrých obálek adresovaných jejím velkým, jasně čitelným, vypsaným rukopisem pořád leží ještě neotevřených v zásuvce jeho psacího stolu! Že je tam pořád má, to jaksi tajuplně, nevysvětlitelně působí jako balzám na jeho svědomí. Jenže nijak zvlášť účinný balzám. Otcova otázka ho uvedla do rozpaků — honem začal mluvit o něčem jiném.

„A v čem se rýpeš v poslední době?” zeptal se a žertem použil toho trochu zastaralého výrazu, aby otci udělal radost.

Pan Beavis se krátce zasmál a pustil se do líčení svých výzkumů amerického slangu. Taková šťavnatá rčení! Přímo alžbětinské bohatství novotvarů a originálních metafor! Například fanda, flink, fotr — rozkošné! „jak by se

241$

ti líbilo, kdyby třeba někdo o tobě řekl fuchtle?” zeptal se své mladší dcery Diany, která doposud seděla při jídle mlčky, přísně povznesená. „A o tobě, Anthony, bych třeba mohl říct, že jsi fajnovka, nebo zakomplexovaný donchuán!“ Oči mu radostně zamžouraly.

„Mně to zní jako čínština,“ ozvala se Paulina z druhého konce stolu. Její spokojený kulatý obličej zářil veselostí, která se v něm šířila soustředným vlněním kyprého růžového masa, a několikerý podbradek se jí roztřásl jako rosol. „Tvůj otec asi zase chce být náramné vtipný!“ řekla, sáhla do stříbrné misky před sebou pro pár čokoládových bonbónů a jeden si strčila do úst. „Náramně vtipný!“ opakovala nezřetelně a znovu se roztřásla smíchy.

Pan Beavis se zatím hleděl vyznamenat nějakou vrcholnou nezbedností — naklonil se k Anthonymu a šeptem se ho důvěrně zeptal: „A co bys dělal, kdybys měl s tou fuchtlí smůlu a třeba bys ji zbouchl?“

Roztomilí drahouškové! pomyslela si Diana — tohle se jim musí nechat. Jenže někdy jsou tak hloupí, nevýslovně hloupí! Anthony ovšem nemá právo je kritizovat; a on je zřejmě kritizuje, padouch, i když se tváří tak přehnaně zdvořile. Úplně ji to pohoršilo. Nikdo nemá právo je kritizovat, leda jen ona a po případě její sestra. Přemýšlela, co nepříjemného by Anthonymu řekla, ale neposkytl jí k tomu příležitost a neměla nadání pro epigramy. Musela se spokojit tím, že se mlčky zamračila. A vůbec je už čas, aby šla do laboratoře.

„Já už musím jít,“ řekla úsečně a stroze, jak měla ve zvyku, a vstala. Sklonila se nad matkou, políbila ji a dodala: „A nesněz všechno to cukroví, absolutně ti to zakazuji! Musíš poslouchat doktora.”

„Ty ještě nejsi doktor, miláčku.”

„Ne, ale napřesrok budu.“

Paulina si klidně strčila do úst druhý čokoládový bonbón. „A já napřesrok možná vůbec přestanu jíst cukroví,” řekla.

Anthony odešel za chvíli. Cestou přes South Kensington mu myšlenky náhle přeskočily zpátky k paní Foxové.

242$

Byl to zlý záchvat? pomyslel si. Je ochrnutá? Tolik mu na tom záleželo, aby otci zabránil o ní mluvit, že Paulina neměla kdy povědět něco víc. Představoval si paní Foxovou, jak leží bezmocná, polomrtvá, a zděšeně se přistihl, že pociťuje nejen soustrast, ale zároveň i jakési uspokojení, určitou úlevu. Vždyť ona je vlastně hlavním svědkem obžaloby, jediná osoba, která by ho mohla nejprůkazněji usvědčit. Ale mrtvá, nebo jen polomrtvá, nemůže se k soudu dostavit; a když nemůže proti uěmu svědčit, nehrozí mu žádná obžaloba. Paulinina zpráva ho málem potěšila. Styděl se za to. Snažil se myslet na něco jiného, a honem skočil do autobusu, aby se rychleji dostal do ráje hlavní městské knihovny.

Zůstal tam téměř tři hodiny, vyhledal si doklady k historii anabaptistů a pak šel pěšky do svého bytu v Bloomsbury. Před večeří čekal Gladys. Ta holka mu v poslední době jde trochu na nervy, ale přece … Usmál se v předtuše rozkoší.

Měla přijít v šest, ale ve čtvrt na sedm tam ještě nebyla. Ani v půl sedmé. Ani v půl osmé. V osm si začal prohlížet ty modré obálky s poštovními razítky z roku 1914 a 1915, adresované rukopisem paní Foxové — prohlížel si je a sklíčeně, málem v zoufalství, uvažoval, má-li je přece otevřít. Ještě se k tomu neodhodlal, a náhle zazvonil telefon: ozval se Mark Staithes a ptal se ho, jestli je večer náhodou volný. V poslední chvíli se smluvila na večeři malá společnost. Má přijít Pitchley a jeho žena psycholožka, Sen, ten indický politik a Helena Ledwidgeová… Anthony strčil dopisy zpátky do zásuvky a honem vyběhl z domu.

243$

KAPITOLA XXVI

5. ZÁŘÍ 1933

Byly dvě hodiny pryč. Anthony ležel na zádech a upíral oči vzhůru do tmy. Měl pocit, jako by spánek schválně nechtěl přijít, že mu jej někdo odpírá, někdo cizí, zlomyslný, kdo přebývá v jeho těle. Venku v piniích bez ustání cvrčely cikády na téma své existence; a v dlouhých přestávkách se potmě ozývalo kohoutí kokrhání, čím dál tím hlasitěji a blíž, až se v okolních zahradách rozhlaholili ptáci, vyzývavě a rozjásaně. Potom zas pro nic za nic jeden po druhém umlkali a jejich křik dozníval čím dál slaběji, jak se čím dál vzdaloval — dál na jih od Francie, ve frčící vlně ptačího skřehotání, představoval si a napjatým sluchem se snažil zachytit čím dál nezřetelnější zvuk. Možná o stovky mil. A pak se ta skřehotavá vlna někde obrátí a zase tak rychle se přivalí zpátky. Nebo se zas přižene až od Severního moře, potom přes bojiště, přes pařížské předměstí a lesy, kde se ptáci budou zdaleka svolávat; potom přes pláně v Beauce, přes burgundské pahorky a úžlabiny, a pak se jako druhá, vzdušná řeka zvuku požene údolím Rhony dál na jih; přes Valence, přes Orange a Avignon, přes Arles a Aix a holé kopce Provence; a najednou tu bude znovu, hodinu po předchozím přeletu, pronikavě vpadne do hlučného cvrkotu cikád, jehož neustálá jednotvárnost je skoro náhražkou ticha.

Náhle mu to připomnělo jedno místo z Lawrencova Muže, který zemřel, a vděčný za to, že má výmluvu, aby si na chvíli ulevil od marného úsilí usnout, rozsvítil a šel si dolů pro tu knihu. Ano, tady je to: „Když vyšel z domu, zakokrhal kohoutek. Byl to tlumený, přiškrcený zvuk, ale v tom ptačím hlásku se ozývalo něco silnějšího než stesk. Byla to potřeba žít a dokonce křikem oslavit vítězný život. Muž, který zemřel, stál a pozoroval kohoutka — který se osvobodil, ale zas ho chytili — jak se čepejří, jak se na špičkách vzpíná kupředu, jak prudce zaklání hlavičku a otvírá zobák, aby znovu vyzval život

244$

proti smrti. Až se rozlehly ty chrabré zvuky, uskřípnuté provázkem utaženým kolem kohoutkovy nožky, ale neumlčené. Muž, který zemřel, se rozhlédl do života dokořán otevřenýma očima a viděl, jak se nesmírná odhodlanost všude vymršťuje v bouřlivě vzdutých nebo plíživých vlnách s hřebeny zčechranými pěnou, jak se vynořuje z modrého neviditelna, tak jako černě oranžový kohout a zelené plamenné jazyky z roztřepených listů fíkovníku. A stále se vynořovaly dál, ty věci a stvoření jara žhnoucí žádostivostí života. Hnaly se jako zpěněné hřebeny z modré záplavy neviditelné žádostivosti, z ohromného neviditelného moře životní síly, barevné a hmotné, pomíjivé a přece nesmrtelné. Muž, který zemřel, patřil na ten obrovský rozmáchlý vpád do existence věcí, které neodumřely, jenže neviděl už jejich rozechvělou žádostivost existovat a být. Ale slyšel, jak se poplašně rozeznívá jejich vzdorná výzva ke všem ostatním existujícím věcem…“

Anthony četl dál, až dočetl ten příběh o muži, který zemřel a znovu obživl, o muži, který sám byl tím osvobozeným kohoutkem; potom knihu zas uložil a vrátil se do postele. Zpěněné vlny na neviditelném moři žádostivosti a životní síly. Jenže život, život jako takový — protestoval v duchu — to nestačí. Jako by se člověk mohl spokojit pouhou bezejmennou energií, málem neindividuální mocí, která sice je tak tajuplně božská, ale neuvědomělá, mimo dobro a zlo! Cikády ustavičně cvrčely a kolem čtvrté se krajem znovu přehnal příliv ptačího skřehotání a znovu zanikl směrem k Itálii.

Život, který se nezdolatelně vyžívá. Ale vždyť existují jevy, pomyslel si, které zobrazují život ještě působivěji než kokrhající kohout nebo mladé listí pučící na zimní bílé kostře fíkovníku. Vzpomněl si na film o oplodnění králičího vajíčka, který kdysi viděl. Jak se spermatozoidy na plátně v dlouhých přímkách divě hnaly k svému cíli

— vajíčku okrouhlému jako měsíc. Hnaly se nesčetné ze všech stran, jejich flagella zuřivě rozkmitaná. A když ten vpředu dosáhl svého cíle, zavrtal se do něho, prorazil vnější stěnu živé hmoty a v zuřivém spěchu vyrval celé

245$

buňky, které odplynuly a zmizely. Až konečně jeden z těch vetřelců pronikl až do středu jádra — akt oplodnění byl dokonán. A najednou se doposud pasívní vajíčko začalo hýbat: stáhlo se v prudké křeči, jeho hladký zakulacený povrch se svraštil a nějak se stal odolný vůči ostatním spermatozoídům, které se na vajíčko pak marně vrhaly. A potom se začalo dělit, jeho stěny se prohýbaly, až se uprostřed setkaly a místo jedné buňky vznikly dvě; pak se totéž opakovalo s těmi dvěmi buňkami a vznikly čtyři; pak jich bylo už osm, potom šestnáct. A v buňkách byla zrnka protoplasmy v ustavičném pohybu jako hrášky v hrnci vařící vody, jenže ten pohyb vyvěral z nich, kolotala svou vlastní energií.

Ve srovnání s těmito nepatrnými částečkami živé hmoty mají kokrhající kohout a cikády, donekonečna hlásající existenci, jen nízkou životnost. Život pod mikroskopem se zdá mnohem prudší a nezdolnější než v makrokosmu. Útěšně a přitom až hrozivě nezdolný. Ano, a hrozivá je i strašná neuvědomělost oné nepřemožitelné, hemživé žádostivosti života! Hrůza toho projevu podvědomé vášně, prudkého a neosobního sobectví je úplně nesnesitelná, ledaže ji považujeme za pouhou surovinu a zužitkovatelnou energii.

Ano, suroviny a příliv energie. Jejich kvantita, jejich trvání jsou úžasně působivé. Ale kvalitativně mají jen potenciální hodnotu: zhodnotí se pouze tehdy, až když se z nich udělá něco jiného, jestliže se jich dostatečně zužitkuje k nějakému účelu. Lawrence pokládal živočišný cíl za dostatečný a uspokojivý. Kohoutí kokrhání, boj, páření — anonymní; a člověk stejně anonymní jako ten kohout. Podle Lawrence je ta nevědomá anonymita lepší než chlípný sexuální styk lidských tvorů na půl cestě k uvědomělosti, doposud jen zčásti civilizovaných.

Jenže Lawrence se nikdy nepodíval mikroskopem, nikdy neviděl biologickou energii v jejím primárním, nediferencovaném stavu. Nechtěl se podívat mikroskopem, zásadně to neschvaloval — bál se toho, co by mu mohl mikroskop odhalit; a měl pravdu, že se bál. Byl by se zhrozil nekonečných hlubinných vrstev bezejmennosti,

246$

která se hemží nezdolnou žádostivostí života. Tvrdil, že by se ta surovina měla zpracovat — ale zpracovat jen do určitého stupně a dál už ne; že by se té primární hemživé energie mělo využít k poměrně vyšším účelům živočišné existence, ale žádné jiné existence než té živočišné. Tedy libovolně, nelogicky. Kdežto podle něho, Anthonyho, se jedná právě o ty vyšší, organizované existence, které se nesmějí přehlížet. Vždyť lidský živočich je na postupu prostorem a časem objevil, nesporně přítomné a skutečné.

Myšlení a usilovné nabývání vědomostí — to jsou účely, k nimž on využil té energie, která se hemží pod mikroskopem, která vzdorně kokrhá v temnotách. Myšlení jako cíl, vědění jako cíl. Ale najednou mu bylo zřejmé, že to jsou jen prostředky — právě tak surovina jako sám život. Surovina — a on tušil, on věděl, jaký jistě bude hotový produkt, a zčásti se proti tomu vědomí bytostně bouřil. Cože — usilovat o proměnu suroviny svého života, myšlení a vědění v tohle — on, člověk své doby, civilizovaný lidský tvor! Už to pomyšlení je směšné. Zas v nějakou nemožnou kocovinu po křesťanství — jako otcova hrůza z trochu hanebnějších skutečností života, jako zpívání žalmů dělníky za generální stávky. Bolení hlavy a škytání po včerejším náboženství. Ale v jiném koutku mysli nešťastně uvažoval o tom, že se mu nikdy nepodaří proměnit svou surovinu v hotový produkt; že neví, jak a kde začít; že se bojí, aby se nezesměšnil, že mu chybí potřebná odvaha, trpělivost a duševní síla.

Asi v sedm hodin, kdy slunce za okenicemi už bylo vysoko nad obzorem, upadl do těžkého spánku a za tři hodiny se ulekaně probudil a viděl, že u jeho postele stojí Mark Staithes a s úsměvem na něho pokukuje skrze moskytiéru jako nějaký ironický zvědavý chrlič.

„Marku?“ zeptal se udiveně! „Co proboha…?“

„Vypadal jsi jako nevěsta!” řekl Mark a prstem se dotkl mušelínového závěsu přes postel. „Úplně jako před premiére communionl Díval jsem se na tebe, jak spíš.“

„Dlouho?”

247$

„No, neboj se,“ řekl Mark v odpověd nikoli na tu vyslovenou, ale na nevyslovenou otázku, kterou vytušil v Anthonyho rozmrzelém tónu. „Ty se ve spánku neprozrazuješ. Naopak, spíš lidi šidíš. Jakživ jsem neviděl nikoho, kdo by vypadal tak nevinně jako ty pod tímhle závojem. Jako malý Samuel. Tak roztomile!“

Anthony si vzpomněl, že Helena použila téhož slova tehdy dopoledne před tou pohromou, a zamračil se. Pak se za chvíli zeptal: „Proč jsi přijel?”

„Abych byl u tebe.“

„Já tě nepozval.“

„To se teprve uvidí,“ řekl Mark.

„Jak to myslíš?“

„Tak, že to dodatečně zjistíš.”

„Ale co?“

„Že jsi mě chtěl pozvat — aniž jsi věděl, že to chceš.”

„Proč si to myslíš?”

Mark si bez odpovědi přitáhl židli a posadil se. „Setkal jsem se s Helenou ten večer, co se vrátila do Londýna.”

„Ano?” Anthony to podotkl tak bezvýrazně, jak jen mohl. „A kde?“

„U Hugha, Hugh měl hosty. Zakusil jsem tam několik nepříjemných chvil.”

„Proč?”

„No, protože chtěla, aby byly nepříjemné. Víš, byla v podivném rozpoložení.”

„A řekla ti, proč?”

Mark přikývl. „Dokonce mě přiměla, abych si přečetl tvůj dopis. Aspoň jeho začátek. Nechtěl jsem číst dál.”

„Helena tě přiměla, aby sis přečetl můj dopis?”

„Nahlas. Rozhodně to chtěla. Ale jak říkám, byla ve velice podivném rozpoložení.” Po delším odmlčení konečně dodal: „A proto jsem za tebou přijel.”

„A myslel sis, že tě rád uvidím?” zeptal se Anthony ironicky.

„A myslel jsem si, že mě rád uvidíš,” vážně odpověděl Mark.

Po delší pomlčce řekl Antony: „No, snad nemáš tak docela nepravdu. Ovšem v jistém smyslu je mi proti

248$

mysli, že tě tu vidím.“ Usmál se na Marka. „Ale neber to čistě osobně. Každý jiný člověk by se mi teď stejně protivil. Ale v jistém smyslu jsem rád, že jsi přijel. A tohle je míněno osobně. Já totiž myslím, že bys možná

— no, že bys možná věděl, co a jak,“ dopověděl nezávazně a neurčitě. „Jestli tady někdo může …“ Chtěl říct „pomoci“, ale pomyšlení, že by mu měl někdo pomoci, ho tolik odpuzovalo, jako by se mu groteskně sdružovalo s pečlivě volenými farářovými slovy po nějakém úmrtí v rodině nebo s upřímnými, přátelskými domluvami školního vychovatele o sexuálních pokušeních, takže se rozpačitě zarazil. „Jestli se někdo může k té věci rozumně vyjádřit,” začal znovu na jiné platformě, „jsi to snad ty.“

Mark beze slova přikývl a pomyslel si, jak je to pro Anthonyho příznačné namlouvat si, že potřebuje něčí vyjádření — i teď!

„Mám pocit,” váhavě pokračoval Anthony s přemáhá’ ním vnitřního odporu, který mu bránil mluvit, „mám pocit, že bych tohle rád nějak skoncoval. A začal na jiné bázi,“ vynutil ze sebe jako na mučidle. „Tohle mě už trochu nudí.“ Zavrtěl hlavou. Pak si zahanbeně uvědomil, jak směšně nepřiměřeně a hůř než směšně falešně se vyjádřil, a odhodlaně dodal: „Takhle to dál nejde. Na téhle bázi se neudrží ani přízrak. A abych se na ní udržel, proměnil jsem se v přízrak.” Za chvíli váhavě pokračoval: „Mám v posledních dnech podivný pocit, jako bych vlastně neexistoval, jako bych neexistoval už kolik let. Od té doby, co… no, ani přesně nevím odkdy. Snad už od let těsně před válkou.” Nemohl se přimět, aby mluvil o Brianovi. „Jako bych neexistoval,” opakoval.

„Takhle je to se spoustou lidí,” řekl Mark. „Totiž v tom smyslu, že by existovali jako lidé. Jen jako živočichové a ztělesněné funkce.”

„Živočichové a ztělesněné funkce,” opakoval Anthony. „To jsi řekl správně. Ale ve většině případů nemají na vybranou: okolnosti jim vnutily, že existují jako nuly. Kdežto já jsem měl svobodnou volbu — alespoň potud, pokud někdo vůbec má svobodnou volbu. Jestliže jsem vlastně neexistoval, bylo to úmyslné.”

249$

„Chceš snad říct, že jsi teprve ted! objevil fakt, že celou tu dobu neexistuješ?”

Anthony zavrtěl hlavou. „Ne, ne, tohle samozřejmě vím už dávno. Pořád. Ale teoreticky. Tak jako člověk ví — no, například, že existují ptáci, kteří žijí v symbióze s vosami. Zajímavý a zvláštní fakt, ale nic víc. Nepřipustil jsem si, aby to znamenalo něco víc. A pak, měl jsem pro to svá ospravedlnění. Práci: příliš intenzívní osobní život by mi v práci překážel. A potřebu svobody: svobodného myšlení, svobodného ukájení své vášně dozvídat se víc a víc o světě. A svobody pro svobodu. Chtěl jsem být svobodný, protože mi bylo nesnesitelné nebýt svobodný.”

„Tohle dovedu pochopit,” řekl Mark, „v případě, že někdo umí dobře užívat svobody. A v případě,” dodal, „že si ten někdo uvědomuje, že je svobodný, tím, že překonává překážky, které stojí v cestě svobodě. Ale jak můžeš být svobodný, když vlastně neexistuješ?”

„Já jsem to vždycky bral obráceně,” odpověděl Anthony. „Jak může být někdo svobodný — nebo spíš (člověk o tom musí uvažovat neosobně) jak může být svoboda, pokud ten ,někdo“ setrvává jako takový? Člověk musí být důsledný, odpovědný, musí si umět něco zvolit a závazně za tím stát. Ale zbaví-li se ,sebe‘, zbaví se odpovědnosti a nutnosti být důsledný. Člověk je pak svobodný jako sled nepodmíněných, nezávazných stavů bez minulosti a budoucnosti, leda jen potud, pokud se při nejlepší vůli nemůže zbavit svých vzpomínek a předtuch.” Na chvíli se odmlčel a pokračoval: „Ta úžasná slabomyslnost starého Sokrata. Představoval si, že stačí, aby člověk věděl, jak si počínat správně, a může si tak počínat. Tohle člověk ví skoro vždycky — ale většinou se tím neřídí. Nebo ty možná nejsi takový,” dodal změněným tónem a pohlédl na Marka skrz moskytiéru. „Člověk má sklon přičítat své vlastní vady všem ostatním. V mém případě slabost. Nemluvě o bojácnosti,” dodal se smíchem, který propukl automaticky, tak hluboko v něm byl zakořeněn zvyk zpola odvolávat, jakmile to vyslovil, všechno, co se jen trochu mohlo vykládat jako důvěrné svěřování a co mohlo u jeho posluchače vzbudit pode

250$

zření, že snad to, co říká, opravdu míní vážně. „O bojácnosti, přímo zbabělosti a netečnosti vůči všemu, co nesouvisí s mou prací.” Znovu se zasmál, Jako by to bylo všechno směšné a vůbec nestálo za řeč. „Člověk zapomíná, že druzí jsou možná jiní. Duševně houževnatí, cílevědomí. Vsadil bych se, že ty vždycky děláš to, o čem víš, že to je správné.”

„Ano, já to vždycky dělám,” odpověděl Mark. „Ať mám pravdu, nebo nemám pravdu.” Předvedl anatomickou ukázku úsměvu.

Anthony se opřel vzadu o polštáře, s rukama sepjatýma za hlavou a s přimhouřenýma očima. Pak se po dlouhém odmlčení obrátil k Markovi a zeptal se příkře: „Copak nikdy nemáš pocit, že se prostě nemůžeš obtěžovat, abys dělal to, pro co ses rozhodl? Já například právě teď najednou nechápu, proč pro všechno na světě s tebou takhle mluvím — proč jsem na tyhle věci myslel, než jsi přišel — proč jsem se konečně pokoušel k něčemu se odhodlat. Tohle teď nechápu a mám pocit, že se nemohu obtěžovat. Zvlášť když si myslím, že bych udělal líp, kdybych toho všeho nechal a vrátil se zas ke své navyklé rutině. K poklidnému životu. Ačkoli mi ten poklidný život bude osudný. Osudný, smrtelný, ale přece jej chci za každou cenu.” Zavrtěl hlavou. „Kdybys nebyl přijel, kdybych se hanbou před tebou nebyl konečně dal přimět k nějakému odhodlání, pravděpodobně bych to udělal — všeho nechal a vrátil se zas k poklidnému životu.” Zasmál se. „A snad to beztak udělám,” dodal, „přestože jsi přijel.” Posadil se, nadzdvihl moskytiéru a seskočil z postele. „Teď se Jdu vykoupat.”

251’$

KAPITOLA XXVII

27. KVĚTNA 1914

Anthony přišel ráno dolů do jídelny pozdě — jeho otec a dvě nevlastní sestřičky už byli skoro po snídani.

„Aha, Anthony!“ zvolal pan Beavis. „Pozdě, ale přece. Cože, dnes nebudeš jíst ovesnou kaši? Aspoň si vem tresku — my jsme si tu pochoutku překřtili na aberdeenskou kotletu — že, děti?“

Anthony si dal na talíř kousek ryby a posadil se na své místo.

„Je tady pro tebe dopis,“ řekl pan Beavis a podal mu jej. „Není snad od Briana? Tak se mi zdá, že je to jeho rukopis.” Anthony přikývl. „Pořád ho ještě baví jeho práce v Manchesteru?”

„Myslím že ano,” odpověděl Anthony. „Ovšem jestli jí nemá přespříliš. Sedí v redakci až do jedné do dvou v noci. A od oběda do večeře pracuje na své disertaci.”

„No, je to vždycky pěkná věc, když takový mladík má ctižádost a energii!” řekl pan Beavis. „Vždyť by samozřejmě nemusel tolik pracovat. Jeho matka je přece dost prachatá.”

Tahle vulgární poznámka Anthonyho tak dopálila — ačkoli sám nedovedl pochopit, proč si Brian zbytečně nakládá tolik práce — že otce chladně a přísně odbyl: „Od matky by peníze nepřijal ze zásady.”

Pan Beavis na něho jen pohlédl a mlčel, protože mezitím přišla služebná, sklidila talíře od ovesné kaše a podala dětem aberdeenské kotlety. Anthony té příležitosti využil a začal číst dopis.

„Už dlouho od Tebe nemám žádné zprávy. Tady je všechno jako jindy — totiž bylo by, kdybych byl duševně trochu čipernější. Ale mám dost špatné spaní a duševně nejsem nějak v pořádku. A tak jsem v poslední době trochu polevil v disertační práci, protože v redakci si polevit nemohu. Tím více se už toužebně těším na našich plánovaných čtrnáct dní v Longdale. Jen mě nenech v bryndě, pro všechno na světě! Když má člověk pocit,

252$

že zkrátka nemůže pohnout kostrou, jak by chtěl, začne se mu vlastní kostra protivit. Ostatně i tehdy, když může.

Ta spousta staromódních zábran! Někdy mě roztrpčuje tohle tělesné předurčení k oplzlému svinstvu.

Napiš mi brzy, jak se Ti daří, co v poslední době čteš a jestli máš nějaké nové zajímavé známé. A prokázal bys mi laskavost? Joan je teď v Londýně u své tety a pracuje v nějaké dobročinné organizaci. Otec ji samozřejmě nechtěl pustit, — chtěl ji raději mít doma, aby ji mohl tyranizovat. Byl to dlouhý boj, ale nakonec jej prohrál: Joan je v Londýně skoro už měsíc. Mám z toho nesmírnou radost — ale zároveň mi to z různých důvodů trochu dělá starosti. Přijel bych se na ni podívat aspoň na neděli, kdybych mohl — ale nemohu. A možná, že je to tak lepší, v určitém smyslu. Jsem teď dost otrávený, takže by se Joan se mnou moc nepobavila, a pak, jsou tady určité komplikace. V dopise Ti to nemohu vysvětlit, ale pokusím se o to, až v červenci přijedeš na sever. Měl jsem Tě požádat o radu už dřív. Máš lepší hlavu než já. A to je nakonec i důvod, proč jsem s Tebou o té věci ještě nemluvil — ze strachu, aby sis neřekl, že jsem hlupák. Takový jsem pitomec! Ale pohovoříme si o tom všem později. Zatím buď tak hodný a sejdi se s Joan občas, pozvi ji někam na večeři, ať si má s kým popovídat, a pak mi napiš, jak se v Londýně cítí, co si vůbec myslí o životě, a tak dále — viď, že to uděláš? Je to hodně radikální změna — z té odlehlé vsi najednou se octnout v Londýně, z křečovitě zastírané chudoby doma najednou u zámožné tety, z poroby u zlostného tyranského otce najednou na svobodě! Je to moc náhlý přechod — a já jí to ze srdce přeji, ale trochu mě znervózňuje pomyšlení, jak na Joan asi působí. No, však se přesvědčíš. Tvůj Brian.“

Anthony se přesvědčil ještě téhož dne. Když si podali ruce v hale restaurace, všiml si, že je Joan pořád tak plachá jako dřív, pořád se tak rozpačitě usmívá, pořád se tak ostýchavě odklání. Obličej a postavu má nějak ženštější než před rokem, kdy se s ní setkal posledně,

253$

a také se zdá hezčí — bezpochyby hlavně proto, že Je líp ustrojená.

Vešli do restaurace a posadili se, Anthony objednal jídlo a láhev Vouvray, potom začal zkoumat půdu.

Londýn — jak se jí líbí v Londýně?

Ohromně.

A její práce?

V kanceláři už méně. Ale třikrát týdně vypomáhá v jeslích. „Maličké děti mám moc ráda.“

„Přestože tak ohavně páchnou?”

Tohle Joan pohoršilo. „Jsou roztomilé. A práce s nimi je báječná. A pak, mohu sl s čistým svědomím v Londýně užívat všeho toho ostatního. Aspoň mám pocit, že si zasloužím chodit do divadla a sem tam někam zatančit.”

Občas ji brzdil ostych — jako by na Její vyprávění vrhal stín, který zase mizel. Chvílemi se jí zmocňovaly rozpaky, mluvila tiše a nezřetelně, sotva otvírala ústa, přiškrceným hlasem, s odvráceným obličejem; a najednou jako by její ostýchavost smetlo prudké citové vzrušení — radost, nebo zase smutek, nebo nepotlačitelné veselí; Anthonyho až překvapilo, jak směle na něho chvílemi upřela oči, jak se jí téměř neslyšitelný hlas jasně rozezněl, jak jí mezi upřímně úsměvnými rty zablýskly bělostné zdravé zuby. A pak zase jako by se najednou zalekla své troufalosti — snad si uvědomila, že tam proti ní možná sedí pozorný kritik. Co si o ní pomyslí? Nedělá se směšná? Hlas jí trochu selhal, do tváří se jí nahrnula krev, oči sklopila nad talíř, a několik minut z ní nemohl dostat nic jiného než stručně zamumlané odpovědi na své otázky, nic než nervózní lehké zasmání v odměnu za svou usilovnou snahu ji pobavit. Ale jídlo a víno vykonaly své, a když se večeře schylovala ke konci, zřejmě ji rozpačitost opouštěla. Začali mluvit o Briaflovi.

„Měla byste mu zakázat, aby tolik pracoval.”

„Myslíte, že se o to nesnažím?” Pak dodala hlasem, v němž se trochu ozvala zlost: „Má už takovou povahu. Je tak strašně svědomitý.”

254$

„Je na vás, abyste ho to odnaučila,” řekl Anthony s úsměvem — čekal, že mu Joan odpoví nějak podobně žertovnou poznámkou. Ale Joan se zamračila; v obličeji se jí objevil rozmrzelý a nešťastný výraz. „To se vám snadno řekne,” zamumlala. Umlkla, sklopila oči a napila se vína.

Mohli se už vzít, napadlo Anthonyho poprvé, kdyby se Brian uvolil žít z matčiných peněz. Proč tedy, pro všechno na světě, když tu dívku tolik miluje…?

Při broskvové melbě to z ní dostal všechno. „Je těžko o tom mluvit,” řekla. „Nikdy jsem se o tom nikomu nezmínila. Ale s vámi je to něco jiného. Znáte Briana už tak dlouho; jste jeho nejdávnější přítel. Vy to pochopíte. Mám pocit, že vám to mohu říci.”

U Anthonyho to vyvolalo zvědavost, ale zároveň trochu znepokojení — a tak rozpačitě zamumlal pár zdvořilých slov.

Nepostřehla známky jeho rozpaků; Anthony v té chvíli pro ni byl jen příležitost seslaná z nebe, aby se konečně vyzpovídala ze svých zármutků a citů, jimž příliš dlouho nepopřávala, aby se mohly projevit.

„Právě ta jeho svědomitost. Kdyby jen věděl…! Kde se v něm vzal ten nápad, že láska je něco špatného? Myslím ta obyčejná, šťastná láska. Ale on myslí, že tyhle city jsou něco nesprávnéno, myslí, že by je měl v sobě potlačovat.”

Odstrčila talíř, naklonila se kupředu, s lokty opřenými na stole, a začala mluvit tišším, důvěrnějším tónem o tom, jak ji Brian líbal a hned se za to zastyděl a jakoby z kajícnosti jí přestal líbat.

Anthony ji poslouchal udiveně. „Určité komplikace,” takhle to napsal Brian ve svém dopise; vyjádřil se velmi mírně! Vždyť tohle je prostě šílenství. Tragické, ale zároveň groteskní — nemožně směšné.

Napadlo ho, že Mary Amberleyové tohle všechno bude hodně k smíchu.

„Říká mi, že mne chce být hoden,” pokračovala Joan. „Že chce být hoden mojí lásky. Ale tím vším, k čemu mezi námi došlo, zase způsobil, že já se cítím nehodná

255$

jeho lásky. Nehodná všeho, v každém ohledu. Mám pocit viny — že jsem se dopustila něčeho špatného. A také jako bych se byla pošpinila, jestli mi rozumíte, jak to myslím — jako bych se vyválela v bahně. Ale řekněte, Anthony, vždyť to snad není nic špatného, či je?“ zeptala se. „My jsme totiž nikdy nedělali nic, co by nebylo … no, vždyť víte: úplně nevinné. Proč tedy dělá, jako by se tím snad ponížil, a zároveň ponižuje i mne?“ A slzy jí vstoupily do očí.

„Vždycky byl trochu takový,” řekl Anthony. „Snad tohle zavinila výchova … Jeho matka je podivuhodná žena,” dodal, a při těch slovech si náhle uvědomil, že se vlastně vyjadřuje jako paní Foxová. „Ale možná že právě proto ho svým vlivem trochu utiskovala.”

Joan důrazně přikývla, ale neřekla nic.

„Možná že ho nabádala, aby si předsevzal trochu moc vysoké cíle — ve všem, jestli mi rozumíte, jak to myslím,” pokračoval. „Jenže on se tak úplně neřídí jejím příkladem. Třeba to, že od ní nechce přijímat peníze ..

Joan se k tomuhle námětu upjala dychtivě a vášnivě. „Ano, proč vlastně chce být jiný než všichni ostatní lidé? Vždyť jsou na světě i jiní dobří lidé, a ti tohle nepovažují za svou povinnost. Víte,” dodala a přísně na Anthonyho pohlédla, jako by chtěla v jeho obličeji předem potlačit výraz nesouhlasu, nebo, co by bylo ještě horší, shovívavé ironie, „víte, já se mu za tohle obdivuji! Obdivuji!” opakovala jakoby vzdorně. Pak pokračovala znovu kritickým tónem, jaký by Anthonymu nebyla dovolila, ale k němuž se sama cítila oprávněná svou láskou k Brianovi. „Jenže já stejně nechápu, co by na tom bylo pro něho urážlivého, kdyby od ní přijímal peníze. Myslím, že tohle zavinila hlavně ona.“

Překvapeně ji přerušil: „Ale vždyť mi řekl, že paní Foxová na něho naléhala, aby je přijímal!”

„Ano, dělala to tak, aby se zdálo, že si to ona přeje.

V květnu si nás jednou v neděli pozvala, abychom si o tom promluvili. Neustále Brianovi tvrdila, že na tom není nic špatného, když ty peníze přijme, a že by měl myslet na mě, abychom se mohli vzít. Jenže až potom,

256$

když jsme s Brianem řekli, že já s tím souhlasím, aby je nepřijímal

Anthony jí skočil do řeči: „Ale opravdu jste s tím souhlasila?“

Joan sklopila oči. „V určitém smyslu,“ odpověděla trochu zamračeně. Potom zase k němu vzhlédla v náhlém hněvu. „Jak jsem s tím mohla nesouhlasit? Vždyť jsem věděla, že to Brian chce takhle zařídit, a co víc, že by to udělal, i kdybych s tím nesouhlasila. A potom, jak jsem vám už řekla, tahle jeho zásada je přece skvělá, podivuhodná. Samozřejmě jsem s ní souhlasila. Ale to, že jsem souhlasila, ještě neznamenalo, že jsem opravdu chtěla, aby její peníze odmítl. A tady se právě ukázala její neupřímnost — dělala, jako by si myslela, že chci, aby její peníze odmítl, a oběma nám blahopřála k tomu rozhodnutí. Řekla, že to je hrdinství atakdále. A tím ho jen povzbuzovala, aby na něm trval. Tohle je její dílo, věřte mi. Mnohem více, než si myslíte.“

Odmlčela se a Anthony si pomyslel, že bude líp, když o tom přestanou mluvit. Bůhví, co by ještě řekla, kdyby připustil, aby dále mluvila o paní Foxové. „Chudák Brian!“ řekl si v duchu, a vypomohl si nahlas prázdnou frází: „Dobré bývá na štíru s tím, co je nejlepší.“

„Ano, to je to!“ přisvědčila. „Na štíru! Brian chce být dokonalý — a podívejte se, jak to dopadá! Trýzní se a mě uráží. Proč mám mít pocit, jako bych byla nějaký sprostý zločinec? Vždyť on mě k tomuhle pocitu dohání! Ale já jsem se přece nedopustila ničeho špatného. On ostatně také ne. Jenže on jako by chtěl, abych i já si myslela o něm, že je málem nějaký sprostý zločinec. Proč mi to všechno dělá tak těžké? Jak může nejtěžší?“ Hlas se jí zachvěl, slzy jí vytryskly z očí. Vytáhla kapesník a honem si je osušila. „Odpusťte,“ řekla, „snad vám připadám směšná. Víte jak je to pro mě kruté? Tolik ho miluji a chci ho milovat pořád. Ale on jako by mi to nechtěl dovolit. Mělo by to přece být tak krásné, ale on dělá, co může, aby se to všechno zdálo ošklivé a hrozné.“ Odmlčela se a za chvíli dodala skoro šeptem: „Někdy opravdu nevím, jak dlouho to ještě vydržím,“

257$

Znamená to, pomyslel si, že se už rozhodla, že to skoncuje — setkala se už s někým jiným, kdo ji hodlá milovat a být milován méně tragicky, normálněji než Brian? Ne, asi ještě ne, usoudil. Ale je velmi pravděpodobné, že se to brzy stane. Vždyť Joan má určitý půvab (náhodou ne takový, že by obzvlášť působil na něho). O uchazeče nebude nouze; a kdyby se našel přijatelný uchazeč, který by ji uspokojoval, uměla by ho odmítnout — třebaže by si vědomě přála něco jiného?

Joan přerušila mlčení. „Tak často sním o domě, kde budeme spolu žít,“ řekla. „Chodím z pokoje do pokoje, a všechno vypadá tak hezky. Takové pěkné záclony a povlaky na lenoškách. A vázy plné květin.” Povzdechla si a za chvíli se zeptala: „Chápete to, že od matky nechce přijmout peníze?”

Anthony chvíli váhal a pak odpověděl nezávazně: „Ano, chápu to, ale myslím, že sám bych tohle nedělal.”

Znovu si povzdechla. „Já asi také ne.” Podívala se na hodinky, potom vzala se stolu rukavičky. „Budu už muset jít.” Při tom návratu ze sféry důvěrnosti do prozaického světa všedního dne, všedních lidí a povinností náhle se jí znovu zmocnily trapné rozpaky. Nenudila ho? Myslí si o ní, že je hloupá? Pohlédla na něho a snažila se uhodnout jeho myšlenky; potom sklopila oči. „Já jsem bohužel mluvila pořád o sobě,” řekla hodně tiše. „Proč jsem vás tím vlastně obtěžovala …”

„Přál bych si jen, abych vám mohl nějak pomoci,” odpověděl jako na protest.

Joan k němu znovu pozdvihla obličej a vděčně se na něho usmála. „Pomohl jste mi už tím, že jste mě poslouchal.”

Odešli z restaurace, a když ji doprovodil k autobusu, vydal se pěšky do Britského muzea a cestou uvažoval, co by měl napsat Bianovi. Měl by se z té věci prostě vyvléct několika řádky v tom smyslu, že Joan se v Londýně zřejmě moc líbí, že je úplně v pořádku a šťastná? Nebo by měl Brianovi prozradit, co všechno mu řekla, a pak mu udělit kázání, výstrahu, radu? Mezi ohromnými pilíři portálu vešel do zešeřelého chladu uvnitř.

258$

Ne, nebudu dělat mravokárce, pomyslel si s nechutí. Škoda, že o tomhle problému nemůže v dopise pojednat, jak by se mělo — rabelaisovsky šprýmovně. Ale nedá se očekávat, že by to chudák Brian dovedl takhle pojímat. Ačkoli by mu náramně prospělo, kdyby se pro změnu vžil do rabelaisovského stylu. Anthony ukázal dozorci svůj průkaz a zamířil chodbou do čítárny. Tohle je vždycky ta potíž, pomyslel si: Člověk nikdy svým vlivem nemůže z druhého udělat někoho jiného a nemůže na něho působit prostředky, které ten druhý neuznává. Strčil do otáčecích dveří a pod kopulí čítárny vdechl slabý zatuchlý pach knih. Miliónů knih. A kolika století, statisíců autorů — a každý z nich byl přesvědčen, že má pravdu, přesvědčen, že zná tajemství života, přesvědčen, že může ostatní lidi přesvědčit, když jim je vyjeví černé na bílém. Jenže ve skutečnosti jediní lidé, které člověk může přesvědčit, jsou samozřejmě ti, které příroda a okolnosti už skutečně nebo potencionálně přesvědčily. Ale ani na ty není úplné spolehnutí. Okolnosti se mění. Co mohlo přesvědčit v lednu, nemusí přesvědčit v srpnu. Dozorce mu podal knihy, které byly pro něho připraveny, a Anthony si je odnesl na své místo. Hory ducha v nekonečných porodních bolestech, a výsledkem je — co? Nu si ridiculum múrem requiris, civ cumspice. Potěšen svým nápadem rozhlédl se po ostatních čtenářích — mužích obtloustlých jako mroži, bledých ženách, Indech, vyzáblých nebo svraštělých, stařešinech s licousy, mladících s brýlemi. Dědici všech těch věků! Skličující pomyšlení, když se to vezme vážně; ale také neodolatelně komické! Posadil se a otevřel knihu

— De Lancrův Tábleau de Vlnconstance des Mauvais Anges — na místě, kde předešlého dne přestal číst. „Le Diable estoit en formé de bouc, ayant une queue et au dessoubs un visage ďhomme noir, ou elle fut contrainte de baiser..Neslyšně se zasmál. To je něco pro Mary, pomyslel si.

V pět vstal, nechal knihy na stole a odjel podzemní dráhou ze stanice Holborn na Gloucester Road. Za několik minut byl u dveří domu Mary Amberleyové. Otevřela

259$

mu služebná; důvěrně se na nl usmál a s přisvojenou výsadou domácího přítele vyběhl neohlášený po schodech do salónu.

„Mám pro tebe anekdotu!” zavolal ode dveří.

„Doufám že sprostou,” ozvala se Mary Amberleyová z pohovky.

Anthony jí políbil ruku afektovaným stylem, jejž si v poslední době osvojil, a posadil se. „Sprostému je všechno sprosté.“

„Naštěstí!” A s příznačným škodolibým úsměvem a potutelným jiskřením očí mezi přimhouřenými víčky dodala: „Kdo má smysl pro svinstvo, ten si vždycky náramně užije!” Starý vtip, a nebyl její, ale přesto ji potěšil Anthonyho smích — upřímný, hlučný a trval dlouho, trval déle a byl hlučnější, než si ten vtip zasloužil. Jenže Anthony se nesmál tomu vtipu — vlastně mu jen poskytl záminku: Anthony svým smíchem reagoval nikoli na jediný popud, ale na celou tu zvláštní a vzrušující situaci. Moci svobodně mluvit o všem (absolutně svobodně!) se ženou, s dámou, s „nefalšovanou modrou punčochou” — jak věděl, že jí říká jeho otec ve chvílích, kdy ho posedne etymologická šprýmovnost — s anglickou modrou punčochou, která je ke všemu jeho milenkou, která čte Mallarméa a přátelí se s Guillaumem Apollinairem; a poslouchat, jak mu ta modrá punčocha káže o svých praktikách (se samozřejmými zmínkami o posteli, bidetu atd.) a o fyziologii toho, co jsou Angličané z nedostatku slušnějšího pojmenování (protože ta anglosaského původu jsou doposud naprosto nepřípustná) nuceni nazývat Vamour — tohle obojí pro Anthonyho i po těch dvou letech, a přestože mu Mary příležitostně bývala nevěrná, pořád ještě mělo dráždivou příchuť opojného zakázaného ovoce a zároveň lechtavě povzbudivého osvobození. Ve světě jeho otce ovládaném Paulinou a tetičkami takové věci prostě neexistovaly — nebraly se na vědomí, jenže trapně a křiklavě nápadně.

V tamtom světě se spiklenecky mlčelo o všem, pro co byli slepí jako zhypnotizovaný pacient, kterému se ukáže karta s pěti trefami a poručí, aby místo ní viděl kus

260$

čistého tuhého papíru. Nesmělo se dokonce mluvit ani o přirozených funkcích nižších živočichů, natož čtyřnožců. Například ta příhoda s kůzletem — Anthony ji s oblibou vyprávěl jako jednu ze svých nejlepších anekdot. Byla báječně směšná — jenže takhle vyprávěná ještě směšnější než tehdy, kdy se udála, skoro dva roky předtím, než se s Mary seznámil. Udělali si celá rodina výlet na ten protivný průsmyk Scheideck, nad nimi hrozivě čněl vysokánský Weisshorn, seděli na místě pečlivě vyhledaném panem Beavisem, v trávě nad velikým trsem hořců, a přiběhlo tam k nim vzrostlejší kůzle, chtivé soli na jejich vejcích natvrdo. Anthonyho nevlastní sestřičky k němu natáhly ruce a se štítivě znechuceným a zároveň rozkošnickým pocitem si je nechaly olízat, Paulina si nařídila aparát, aby ten pastorální výjev zvěčnila jako momentku, a pan Beavis, jehož zájem o kozy byl především filologický, začal citovat Theokrita. Kůzle na ně při tom bezvýrazně upíralo elipsovité zřítelnice velikých žlutých očí, a najednou roztáhlo zadní nohy a začalo močit na trs hořců.

Paulina a pan Beavis téměř současně vykřikli: „Ale s máslem nějak šetřili!“ a „To je chlapík, co, ten Weisshorn, a jak dnes vypadá kamarádsky!“ — Paulina vyčítavým tónem, oči pátravě zavrtané do obloženého chleba, pan Beavis s očima přimhouřeně upřenýma do dálky a nadšeným hlasem, lyricky rozechvělým, přestože jím pronášel tu gentlemanskou a skrz naskrz anglicky šprýmovnou poznámku.

Holčičky provinile ihned v zárodku spolkly výbuch ječivého veselí, obličej jim okamžitě zledovatěl a odvrátily se od sebe i od nestydatého kůzlete. Svět pana Beavise, Pauliny a tetiček, na okamžik zkompromitovaný, znovu zaklapl do svého uslušněného rámce.

„A co tvá anekdota?” zeptala se paní Amberleyová, jakmile se Anthony přestal smát.

„Však ji uslyšíš,” řekl, na chvíli se odmlčel, zapálil si cigaretu a zatím uvažoval o tom, co chce povědět a jak. Měl ctižádost, chtěl, aby byla jeho anekdota zábavná a zároveň měla psychologickou hloubku, aby se

261$

hodila do kuřáckého salónu a přitom i do vědecké knihovny a laboratoře. Musí Mary přimět, aby jí vzdala dvojí hold: smíchem a obdivem.

„Znáš Briana Foxe?“ začal.

„Ovšem.”

„Chudák Brian!” Tónem hlasu a tím soustrastným substantivem si chtěl Anthony zajistit povýšené stanovisko a zjednat právo osvíceného a vědeckého vivisektora, který se chystá podrobně analyzovat daný problém. Chudák Brian! S tou svou mánií cudnosti! Cudnosti — nejnepřirozenější ze všech sexuálních zvráceností, dodal v závorkách citát z Remyho de Gourmonta. Maryin uznalý úsměv ho ponoukl, aby se vynasnažil o ještě větší úspěchy. Ovšem úspěchy na Brianův vrub. Jenže v té chvíli ho tohle nenapadlo.

„Ale co jiného můžeš čekat, když má takovou matku?” podotkla paní Amberleyová. „Vždyť ona je duchovní upír, úplně svatá Monika!”

„Svatá Monika od Aryho Scheffera!” dodal, aby ji přetrumfl. Paní Foxová mu sice vůbec nepřipomínala tu protivně neupřímnou Schefferovu světici. Ale účel jeho anekdoty, vyvolat Maryin smích a obdiv, dostatečně ospravedlňoval jakékoli prostředky. Tenhle vtip se Schefferem je skvělý, škoda ho zanedbat, třeba nepatří k věci. A když se Mary vytasila se svým tehdy právě oblíbeným rčením o „děložních reakcích” paní Foxové, chtivě se ho chopil a začal je uplatňovat, nejen pokud šlo o paní Foxovou, ale i Joan a dokonce Briana (v tomhle případě mu fyzicky absurdní situace poskytla možnosti k ještě vtipnějšímu rozvíjení anekdoty). Brianovy děložní reakce na cudnost a Joaniny děložní reakce v konfliktu s jejich společnou tělesnou žádostivostí — úplné drama! Anthony vysvětloval, že to drama dříve jen tušil a logicky dedukoval. Ale teď se nemusí dohadovat — protože už o něm ví. A přímo od postižené. Chudinka Joan!

A vivisektor začal pitvat zase tenhle případ.

„Jako prvotní křesťané,” podotkla paní Amberleyová, jakmile skončil.

262$

Její uštěpačně opovržlivý tón Anthonymu náhle připomněl, prvně od chvíle, kdy začal svou anekdotu, že Brian je jeho přítel a že Joan je opravdově nešťastná. Honem se snažil vysvětlit, ačkoli už bylo pozdě, že má k Brianovi upřímnou náklonnost, obdiv a úctu jako snad k nikomu na světě, ačkoli prve snad mohl vyvolat opačný dojem. Jako by dodatečně, jen v obraznosti chtěl Mary varovat před nedorozuměním. Ale ať by se o to v duchu pokoušel co nejvýmluvněji, nepomohlo by mu to popřít fakt, že zlomyslně vyzradil důvěrné sdělení, dokonce bez omluvy a potřebného vysvětlení. Prve při vyprávění mu ta zlomyslnost měla ovšem posloužit, aby se pochlubil svým bystrým psychologickým postřehem, a to prozrazení důvěrně svěřených faktů bylo nezbytné, aby svůj bystrý postřeh mohl uplatnit. Jenže pak…

Zmateně se zarazil, umlčený výčitkami svědomí.

„Joan mi bylo strašně líto,” doznal se kajícně. „Slíbil jsem jí, že udělám všechno, co je v mé moci, abych jí chudince pomohl. Ale co? To je otázka. Co?“ Řekl to přehnaně rozpačitým tónem. Ty rozpaky ho jaksi opravňovaly, že vyzradil Joanino důvěrné sdělení; vždyť to vyprávěl (začal sám sebe ujišťovat) jedině proto, aby požádal Mary o radu — o radu zkušené světačky.

Ale zkušená světačka se na něho zadívala velice znepokojivě, přimhouřenýma očima, které jiskřily posměchem, s ústy v levém koutku ironicky staženými. A pak znalecky řekla: „Na tomhle všem se mi nejvíce líbí tvá nevinnost.“

Její slova ho tak urazila, že v mžiku zapomněl na Joan, na své nečestné jednání, a uvědomoval si jenom svou raněnou ješitnost.

„Děkuji ti,“ řekl a usmál se na ni nelíčeně ironicky. Nevinnost — ona ho považuje za nevinného? Po tom, co bylo v Paříži? Po těch vtipech o děložních reakcích?

„Jsi tak rozkošně mladistvý, tak dojemný.“

„Jsem rád, že si to myslíš.“ Jeho úsměv přešel v úšklebek; cítil, jak se mu krev hrne do tváří.

„Přijde k tobě dívka a stěžuje si, že ji milý málo líbá,“ pokračovala paní Amberleyová. „A ty se mě docela

263$

vážně ptáš, co máš dělat, abys jí pomohl, a červenáš se při tom jako řípa! Drahoušku, já tě úplně zbožňuji! “ Položila mu ruku na rameno a nařídila: „Klekni si tadyhle na zem!“ Stydlivě ji uposlechl. Mary Amberleyová se na něho chvíli mlčky zadívala, s týmž jiskřivě posměšným výrazem v očích. Pak se ho něžně zeptala: „Mám ti ukázat, co můžeš udělat, abys jí pomohl? Mám?“

Beze slova přikývl, ale pořád ho vztaženou paží držela kus od sebe a s úsměvem se mu tázavě dívala do obličeje.

„Nebo jsem hloupá, že ti to chci ukázat?” zeptala se. „Nevezmeš si z toho až příliš dobré naučení? Nebudu snad žárlit?” Zavrtěla hlavou a usmála se — byl to veselý, „civilizovaný” úsměv. „Ne, nevěřím, že bych mohla žárlit.” Vzala jeho obličej do dlaní, zašeptala: „Takhle jí můžeš pomoct,” a přitáhla si ho blíž.

Anthonyho pokořovalo, že Mary s ním v té chvíli jedná takhle málem opovržlivě panovačně; ale ani hanba, ani rozhořčení nemohly zabránit, aby si tělesně neuvědomil známé vydráždění žádostivosti a rozechvělé očekávání rozkoše. Vzdal se jejím polibkům.

Začaly bít hodiny a z horního patra se ozvaly pronikavé dětské hlásky, které se rychle přibližovaly. Paní Amberleyová se odtáhla, přitiskla mu ruku na ústa a odstrčila ho. „Teď musíš být hodný,” řekla se smíchem. „Je šest. A v šest jsem vždycky milující matka.”

Anthony se nemotorně postavil a v úmyslu honem vytvořit situaci jakž takž příznivou postavil se ke krbu, opřel se lokty o římsu nad ním a zadíval se na Conderův akvarel.

Dveře se rozlétly a s pištěním jako malá rychlíková lokomotiva se do pokoje vřítila asi pětiletá baculatá holčička a vrhla se na matku. Za ní přiběhla druhá, o tři čtyři roky starší.

„Heleno!” dál na tu menší volala se starostlivě káravým výrazem, takže v obličeji málem vypadala jako směšná parodie guvernantky. „Heleno! To se nesmí! Řekni jí, maminko, že nesmí takhle křičet!” vyzývala paní Amberleyovou.

264$

Ale paní Amberleyová se jen smála a prsty se té maličké prohrábla v hustých světlých vlasech. „Joyce věří v Desatero přikázání,“ řekla Anthonymu. „Věří v ně od narození. Viď, miláčku?“ Druhou paží objala Joyce kolem krku a políbila ji. „Kdežto Helena a já…“ Zavrtěla hlavou. „My jsme zatvrzelé a neobřezané — naše srdce je neposlušné a uši máme zalehlé.”

„Chůva říká, že jí zalehnou uši, když je průvan,“ dobromyslně prohlásila Joyce a pohoršilo ji, že se tomu matka s Anthonym a po nich Helena, jako nechápavá opička, hlasitě rozesmáli. „Ale vždyť je to pravda!“ vykřikla a vstoupily jí do očí slzy uražené ctnosti. „Chůva to tolikrát říkala!”

KAPITOLA XXVIII

25. ČERVNA 1934

Člověk se ani nenaděje, a mohl by z něho být moderně kostýmovaný Stiggins! Mnohem zchytralejší, a proto ohavnější a nebezpečnější Stiggins. Vždyť Stiggins byl samozřejmě hlupák, takže nemohl být ani skrz naskrz padouch, ani schopný moc uškodit druhým. Kdežto kdybych si já postavil hlavu, bůhvíco zla bych mohl napáchat na lidských duších! I kdybych si nepostavil hlavu, mohl bych to dotáhnout daleko — jak jsem ke své hrůze zpozoroval dnes při debatě s Purchasem a jeho několika mladíky. Mluvilo se o Millerově „antropologickém přístupu“; mluvilo se o míru jako způsobu života a zároveň v mezinárodní politice — o tom, že jedině politika podmíněná tímhle způsobem života má aspoň jakousi naději na trvalý úspěch. Mluvil jsem tak jasně, tak vážně, tak přesvědčivě. (Poslouchali mě, chudáci, div ne s vyplazenými jazyky.) Mnohem přesvědčivěji, než by byl býval schopen mluvit Purchas; jeho silácky-bodře-křesťanský styl je zprvu působivý, ale posluchači mají brzy pocit, že se k nim mluví svrchu. Mají rádi, když k nim řečník mluví naprosto vážně, ale srozumitelně.

265$

A tohle je náhodou moje finta. Pojednával jsem opravdu mistrovsky o duchovním životě, a toto mé mistrovství mi působilo nesmírnou rozkoš, v duchu jsem si blahopřál nejen k tomu, že jsem tak chytrý, ale i k tomu, že jsem tak ušlechtilý — a najednou jsem si z čista jasna uvědomil, kdo vlastně jsem: Stiggins. Mluvil jsem teoreticky o odvaze, obětavosti, trpělivosti, ale vůbec nevím, jak je uplatňovat v praxi. A ke všemu jsem o nich mluvil před lidmi, kteří už dávno uplatňují v praxi to, co jim kážu — a mé kázání bylo tak účinné, že se naše úlohy obrátily: oni poslouchali mne, a ne já je. Objev, co vlastně dělám, přišel docela náhle. Musel jsem se zastydět. A co bylo ještě ostudnější, mluvil jsem dál. Ale ne dlouho. Několik minut, a prostě jsem musel přestat, omluvit se a prohlásit odhodlaně, že o těchto věcech vlastně nemám právo mluvit.

To je důkaz, že z člověka znenadání může být Stiggins — omylem, neuvědoměle. Ale je to také důkaz, že nevědomost neomlouvá a že je člověk odpovědný za tenhle omyl, protože je samozřejmě zaviněn příjemným vědomím, že člověk je nadanější než ti druzí a že je může svým nadáním opanovat. Proč si to člověk neuvědomí? Protože se vůbec nesnaží zkoumat své pohnutky; a člověk nezkoumá své pohnutky, protože mu ty pohnutky většinou neslouží ke cti. Nebo člověk své pohnutky třeba zkoumá, ale při tom sám sebe obelhává, až nakonec sám uvěří, že jsou dobré. A tohle je přesvědčení sebevědomého Stigginse. Vychloubání a panovačnost odjakživa odsuzuji jako sprostotu, a vždycky jsem se domníval, že těmihle sprostými vlastnostmi vůbec nejsem zatížen. Ale teď poznávám, že pokud jimi nejsem zatížen, mám za to co děkovat jen své lhostejnosti, která mě vzdaluje od ostatních lidí, že za to mám co děkovat vnějšně ekonomickým a vnitřně intelektuálním okolnostem, které ze mne učinily sociologa, a ne bankéře, administrátora, inženýra, a umožnily mi pracovat v bezprostředním styku se svými kolegy. Pochopil jsem, že nenavazovat styk s lidmi je nesprávné; ale jakmile jej naváži, hned se přistihnu, že se vychloubám,

266$

tak jako by to dělal Stiggins, že se pokouším druhé opanovat čistě slovním projevováním ctností, které v praxi neuplatňuji. Je to ponižující, když člověk zjistí, že jeho předpokládané dobré vlastnosti jsou podmíněny hlavně okolnostmi a lhostejností a že ho tenhle zlozvyk má k tomu, aby se vyhýbal příležitostem, kdy by si mohl počínat špatně — copak je nakonec možné počínat si dobře či špatně jinak než ve vztahu k druhým lidem? A člověka ponižuje ještě víc, když zjistí, že sotva si při nejlepší vůli ty potřebné příležitosti vytvoří, reaguje na ně bezděčně tak, že si počíná špatně. Naučení: rozjímat o dobrých vlastnostech, které jsou protikladem ješitnosti, vládychtivosti, pokrytectví.

KAPITOLA XXIX

24. KVĚTNA 1031

Rolety byly vytaženy; slunce vrhalo zář na toaletní stolek. Helena, jako obvykle, byla ještě v posteli. Dny jí připadaly tak dlouhé. Ležíc v měkkém, omamném teple vlastního těla pod přikrývkou zkracovala si je spánkem, roztržitým nesoustavným přemýšlením, ospalým čtením. To dopoledne četla Shelleyho básně. „Zdá vůně,“ neslyšně si šeptala čtené verše, „linout z jejího se šatu…“ (V duchu viděla dívku v bílé mušelínové říze, jíž prosvítaly dlouhé nohy, svislá ramena a malé pevné prsy.)

… linout z jejího se šatu a z rozpuštěných vlasů, a kde svátu jí těžkou kadeř rozplet vánku spěch …

(Dívka se rozběhla ve vykrojených střevíčcích s tupou špičkou, přišněrovaných černou sametkou přes bílé bavlněné punčochy.)

Jej zdá se sytit její vonný dech a plná vůně pak i duše tvá je

267$

nad všechny smysly, jak když roztaje v poupěte mrazivém srdci…

Polorozvitá růže se vylnula z obrazu a objevil se obličej Marka Staithese, zkřivený zvláštním úsměvem. Co jí toho včera večer napovídal o voňavkách! Pižmové, ambrové … A o Jindřichovi IV. a jeho bromových mastích na nohy. Bien vous en prend ďétre roi; sans gela on ne vous pourrait souffrir. Vous puez comme une charogne.

Ušklíbla se. Hugh zas páchne kyselým mlékem.

Začaly bít hodiny. Devět, deset, jedenáct, dvanáct. Dvanáct! Zastyděla se, ale pak se vzdorně rozhodla, že na oběd zůstane v posteli. Známý hlas — Cynthiin — jí vyčítavě zazněl v paměti: „Měla bys chodit víc ven, stýkat se víc s lidmi.“ Jenže lidé, Cynthiini lidé, jsou tak nudní. Zavřenýma očima viděla svou matku, jak jí prstem poklepává na temeno hlavy: „Úplná slonovina, má milá!“ Beznadějně hloupá, nevědomá, nevkusná, nechápavá. „Vychovali mě nad moje mentální schopnosti,“ sama jednou večer řekla Anthonymu. „Takže jsou to teď pro mě muka stýkat se s lidmi tak hloupými a nevzdělanými, jako jsem já — absolutní muka!”

Cynthia je samozřejmě milá, byla vždycky milá už ve škole. Ale Cynthiin muž — ten ohař! A její mladíci, a ženy těch mladíků! „Můj mladý přítel. Moje mladá přítelkyně.” Cynthiina slova se jí tolik protiví, a ještě víc její hrozný tón! Tak upejpavý, jako by nestydatě naznačovala, že ti dva spolu spí. Kdežto Cynthiini přátelé jsou většinou skrz naskrz slušní. V těch několika málo případech, kdy nejsou slušní, dopadá to ještě hůř

— jsou dvojnásobní pokrytci. Skutečně spolu spějí a předstírají, jako by to jen žertem předstírali. Všichni jsou zoufale nudní příslušníci anglické vyšší střední vrstvy. A pak, ty jejich věčné společenské hry! „Hrry“

— posmívá se jim její matka; to zdůrazněné „r“ je pozůstatek z její předmorfiové minulosti. „V každém domě naše bývalá milovaná školka!” Stýkat se s těmihle lidmi víc, dělat víc ty věci, které dělají… Zavrtěla hlavou.

268$

Snoubenko, sestro, anděle! Ó, vůdce mé sudby, kterás bez hvězd šla …

Je to všechno nesmysl? Nebo to něco znamená, něco báječného, co nikdy sama nezakusila? Ale ano, vždyť to prožívala!

Vždyť prvně, kde plá Nesmrtelnosti luh, měl v místě božském vzývat tě můj duch jak bytost božskou …

Teď je pro ni ponižující přiznat se k tomu — ale nedá se popřít, že s Gerrym poznala, co tahle slova přesně znamenají. Božská bytost v místě božském. A to místo byla postel podvodníka, který ovšem virtuózně ovládá umění milovat. Působilo jí zvrácenou rozkoš naschvál si uvědomovat, jak mohla nejsurověji, ten groteskní rozdíl mezi fakty a svými tehdejšími city.

Já miluji tě — jak pečeť zdroj mi srdce svírá, cítě, by pro tebe byl čist a jeden jas…

Helena se neslyšně zasmála. Hodiny odbily čtvrt, a to jí znovu připomnělo Cynthiinu radu. A jsou tu ještě druzí lidé — ti z Britského muzea nebo z university, které si s Hughem zvou na oběd. „Ti bohabojní lidé,“ (zase slyšela svou matku) „kteří se ještě pořád bojí Boha, ačkoli ho už hodili přes palubu.” Bojí se ho na výborových schůzích. Bojí se ho v universitních posluchárnách. Bojí se ho při nekonečných debatách o plánovaném společenství. Ale Gerryho hezký zjev, Gerryho milenecká technika — copak se dají plánovaně vyřadit ze života? Nebo ten plod, který tak nezdolně roste a roste v děloze? „Systém koordinovaného bydlení v celé Anglii.” Vzpomněla si na dychtivý, přesvědčivý hlas Franka Ditchlinga. Má ohrnutý nos a jeho široké nozdry na člověka civějí jako druhý pár očí. „Nové rozmístění obyvatelstva … Satelitní města … Zelené

269$

pásy … Zdviže i v dělnických domech … Naslouchala, nechala se zhypnotizovat jeho nozdrami a připadalo jí to všechno tak skvělé, že by člověk mohl tomu obětovat život. Ale potom … No, zdviže jsou moc pohodlná věc … škoda, že ji nemají také u nich v domě! Je pěkné procházet se v parku. Ale jak by mohlo křížové tažení Franka Ditchlinga vyřešit některé opravdu důležité věci? Koordinované bydlení nepomůže, aby její matka přestala být špindíra, aby nebyla tak beznadějně na pospas tělu otrávenému drogami. A co Hugh — byl by Hugh jiný v satelitním městě a v domě se zdviží, než je tady v Londýně, kde chodí pěšky do čtvrtého patra? Hugh? Posměšně si vzpomněla na jeho dopisy — na všechny ty jemné, krásné věci, které jí psal — a pak na to, jaký je v každodenní skutečnosti, jako manžel. „Hughu, ukaž mi, jak bych ti mohla být nápomocná!“ Rovnat mu papíry, opisovat na stroji jeho poznámky, dělat mu v knihovně výpisky z odborné literatury. Ale vždycky zavrtěl hlavou a skelně na ni upřel oči za brýlemi: buď pomoc nepotřeboval, nebo mu ji nemohla poskytnout. „Hughu, já chci být hodná žena.“ Bývalo jí zatěžko tohle prohlásit, vždycky slyšela v představě matčin hlučný smích. Ale myslela to doopravdy: chtěla být hodná žena. Látat mu ponožky, ohřívat mu mléko před spaním, číst jeho články, zkrátka být sérieuse, poprvé a opravdově. Ale viděla, že Hugh nechce, aby byla hodná žena, že nechce, aby vůbec něčím byla. Božská bytost v místě božském. Ale to místo jsou jen jeho dopisy, a ona, pokud pro něho vůbec existuje, tedy jenom na druhém konci poštovního systému. Hugh ji nechce ani v posteli — aspoň ne moc a ne tím obyčejným způsobem. Tady by nepomohly ani zelené pásy!

Ale tohle všechno je vedlejší. Protože hlavní je mlčení, do něhož se Hugh halí při jídle. Hlavní je jeho mučednický výraz, kdykoli ona vejde do jeho pracovny a vyruší ho v práci. Hlavní jsou ty ohavné kradmé pokusy potmě, ty hnusně odtažité záchvaty mírné smyslnosti, při nichž její úloha má být čistě ideální. Hlavní byl ten rozmrzelý výraz v obličeji, skoro hrůzy a znechucení,

270$

který u Hugha zjistila, když v prvních letech jejich manželství dostala chřipku a musela ležet. Byl starostlivě ochotný, a to ji zprvu dojímalo, byla mu vděčná. Ale když se přesvědčila, jaké ho to stálo hrdinské úsilí ošetřovat ji v nemoci, vděčnost se vypařila. To úsilí bylo samo o sobě jistě podivuhodné. Co se jí protivilo, byl právě fakt, že Hugha to stálo úsilí. Chtěla, aby ji bral tak, jaká je, i když má horečku, i když zvrací žluč.

V knize o mysticismu, kterou kdysi četla, se vyprávělo o tom, jak Madame Guyon sebrala s podlahy hrozný chuchvalec hlenu a slin a dala si jej do úst — aby vyzkoušela svou vůli. Když ona stonala, byla to zkouška Hughovy vůle; a od té doby se jeho tajná hrůza z jejího těla projevuje každý měsíc. Je to nesnesitelně urážlivé

— a nebylo by to o nic méně nesnesitelné ani v satelitním městě Franka Ditchlinga, v plánovaném životním prostředí, o jakém pořád horují ti bohabojní ateisté.

A pak je tu také Fanny Carlingová. Ta myška — jak jí Helena říká — tak maličká, šedivá, potichounku hbitá. Ale mystická myška. Myška s ohromnýma modrýma očima věčně udivenýma nad tím, co vidí pod vnějším zdáním všeho. Udivené oči, ale rozzářené nějakým nevysvětlitelným štěstím, které Heleně připadá až neslušné, ale které jí závidí. „Jak může někdo věřit ve věci, které jsou zřejmě nepravdivé?“ zeptala se jí jednou Helena zpola zlomyslně, zpola s upřímnou touhou zvědět vzácné tajemství. „Prostě tím, že je žije,“ odpověděla myška. „Když člověk žije správně, tak se ukáže, že ty věci jsou očividně pravdivé.” A dál nesrozumitelně žvanila o Bohu a lásce k lidem skrze Boha. „Já nevím, jak to vlastně myslíš.” „Jenom proto, že nechceš, Heleno.” K zlosti hloupá odpověď! „Jak to víš, co chci a co nechci?”

Helena s povzdechem zase vzala do ruky knihu.

… Nepatřím k těm, mravu kdož učí, že je nutno vybrat z davu si jednu družku nebo přítele.

(Jednoho z mých mladých přátel…)

271$

a ostatní, byť moudré, přeskvělé,

jen zůstaviti zapomnění chladu,

nechť předepsáno ták i nyní v řádu

je morálky a spousta bědných robů ,

jde touto cestou, vleče těžce k hrobu

po širé světa silnici svůj krok

se spjatým druhem, jenž je možná sok,

v poušt nejsmutnější mnohý dlouhý rok.

Nejsmutnější a dlouhý, opakovala si v duchu. Ale vždyť by mohl být stejně smutný a dlouhý s několika jako jen s jedním, pomyslela si — s Bobem a Cecilem, s Quentinem stejně jako s Hughem.

Nad prach i zlato pravé Lásky cena,

že rozdělit v ní odnít neznamená.

„Tomuhle nevěřím,” řekla nahlas; a beztak zatím neměla v životě tolik pravé lásky, aby se o ní mohla rozdělit. Vůči chudáčkovi Cecilovi nikdy nepředstírala víc než soucit. A s Quentinem to je prostě — no, jen hygiena. A s Bobem — ten ji měl upřímně rád a ona také dělala, co mohla, aby ho měla ráda. Jenže jeho okouzlující způsoby, jeho hrdinsky hezký zjev — to byl jen povrch, a pod ním nebylo vlastně nic. A jako milenec byl tak beznadějné nemehlo, takový nechápavý barbar! Rozešla se s ním už po několika týdnech. A možná, uvažovala dál, že je to její osud — zamilovat se jen do takových mužů jako Gerry, být milována jen takovými muži jako Hugh a Bob a Cecil. Zbožňovat krutost a sprostotu a být zbožňována nedochůdnými.

Zazvonil telefon; Helena zdvihla sluchátko.

„Haló.“

Odpověděl jí hlas Anthony Beavise. Zval ji, aby s ním šla zítra na večeři.

„Půjdu ráda,“ řekla, ačkoli ten večer slíbila Quentinovi.

S úsměvem se opřela naznak na polštáře. Inteligentní člověk, pomyslela si. Stojí za padesát těch chudáčků

272$

Cecilů a Quentinů. A zábavný, okouzlující, dokonce i dost hezký. Tehdy na večeři, kterou pro ně uspořádal Mark, byl na ni Anthony tak milý! Tolik se činil být milý! Kdežto ten domýšlivý osel Pitchley dělal co mohl, aby byl hodně hrubý a povýšený. Tehdy se jí zdálo, že se Anthonymu dost líbí. Myslela si to a doufala, že to tak je. A po tomhle pozvání má důvod nejen doufat, ale skutečně tomu věřit. Začala si tiše prozpěvovat; a pak najednou energicky odhodila přikrývku. Rozhodla se, že k obědu vstane.

KAPITOLA XXX

2. ČERVENCE 1914

jaro a počátek léta toho roku byly pro Mary Amberleyovou hrozně nudné. Pravda, Anthony je roztomilý mladík. Ale trvá to s ním dlouho, dva roky — ztratil pro ni půvab novoty. A pak, zamiloval se do ní až moc. Je to ovšem příjemné, když se do člověka někdo zamiluje, ale nesmí se zamilovat příliš prudce, nesmí to trvat příliš dlouho. V tom případě je pak moc na obtíž; začíná si představovat, že má nějaká práva a že člověk má vůči němu povinnosti. A to je nesnesitelné. Co se Anthony loni v zimě navyváděl v Paříži kvůli tomu kritikovi výtvarného umění! Mary to v určitém smyslu lichotilo Málokdy viděla někoho tak zoufale rozrušeného. Jenže kritik ji při bližším seznámení trochu otravoval, a tak se jí docela líbilo nechat se vydírat Anthonyho němým utrpením a dokonce slzami Ale tohle byla zásadně chyba. Nechce přece být milována takhle vyděračně, zvlášť když to trvá moc dlouho. Tyhle věci ráda prožívá krátce, prudce a vzrušivě. Jindy, a kdyby se jednalo o někoho jiného než o toho kritika, nikdy by Anthonymu nedovolila, aby ji vydíral. Ale bohužel kromě Sidneyho Gatticka — a opravdu neví, jestli by dovedla snášet Sidneyho hlas a způsoby — zatím není v dohledu nikdo jiný. Jako by se docela najednou přestaly na světě

273$

dít všechny zábavné a vzrušující věci. Nedá se tedy dělat nic jiného než přimět je, aby se děly. A proto si na Anthonyho tolik zasedla, že má „Joan léčit“ (jak tomu říká), útočí na něho v té věci vytrvale, úplně neúměrně svému zájmu o Joan, o Briana Foxe i Anthonyho — útočí na něho dál jen proto, že doufá, že se jí podaří v té nudné prázdnotě času přece jen si trochu užít legrace

„Jak pokračuje léčení?“ zeptala se tehdy odpoledne v červenci už poněkolikáté Anthony jí odpověděl dlouhým, pečlivě připraveným vyprávěním o tom, jak dělá starostlivého strýčka a při tom se postupně snaží vydobýt si důvěrnější postavení staršího bratra, a jak se hodlá ze staršího bratra téměř neznatelně vyvinout v sentimentálního bratrance; a ze sentimentálního bratrance v .

„Ovšem pravda je, že nepodnikáš vůbec nic,“ skočila mu Mary do řeči.

Anthony se bránil. „Postupuji pomalu. Strategicky.“ „Strategicky!“ opakovala pohrdlivě. „Máš strach!“ ?

Horlivě to popíral, ale proti své vůli se při tom červenal. Opravdu měl strach. Už dva roky byl milencem Mary Amberleyové, ale přesto se ještě nezbavil plachosti, s stále se mu ve vztahu k ženám nedostávalo sebedůvěry j Jenže nebyla mu na překážku jen jeho bojácnost. Bránilo mu také svědomí a upřímné a oddané přátelství.

Ale o těch nemohl s Mary mluvit. Řekla by, že jen hledí svůj strach zamaskovat nejrůznějšími škraboškami, které mají zdání slušnosti; prostě by odmítla uvěřit, že tyhle jeho druhé city jsou upřímné. A do určité míry bohužel oprávněně. Vždyť se v jeho původním vyprávění o Joan a Brianovi věru málo ozývalo svědomí a upřímné a oddané přátelství. Od té doby si v marných návalech dodatečné zlosti kolikrát už spílal, že Mary o tom vůbec vyprávěl! A spílal také Mary ve snaze sám sebe přesvědčit, že odpovědnost za to nenese výhradně on. V duchu Mary obviňoval, proč mu neřekla, že tyhle důvěrnosti vyzrazuje z pouhé bujnosti a ješitnosti, proč mu neřekla, že to nechce poslouchat.

274$

„Pravda je, že si ženskou zkrátka netroufáš políbit,” pokračovala Mary neúprosně. „Ty se jen umíš neodolatelně mechanicky a něžně tvářit a mlčky dožadovat, aby tě svedla.”

„Nesmysli” Ale začervenal se ještě víc.

Mary se nedala vyrušit a mluvila dál: „Joan tě ovšem nesvede. Je moc mladá. Ale možná že není už tak mladá, aby neměla pokušení. Ty se přece u ženské dovoláváš mateřského pudu, a ten má už tříleté děcko. I tříleté holčičce by nad tebou rozbolelo sr-r-rdíčko.“ To její „r“ posměšně zaburácelo. „Ale že by tě svedla..Paní Amberleyová zavrtěla hlavou. „To můžeš čekat až mnohem později. Rozhodně ne u dvacetileté dívky.”

„Vždyť mně se Joan vlastně nikdy zvlášť nelíbila,” namítl Anthony — pokoušel se Mary přinutit, aby zanechala trapného pitvání jeho povahy. „Pro můj vkus je trochu moc provinciální.” Položil na to slovo důraz, protože bylo úplně v Maryině stylu. „A pak je opravdu ještě dost dětinská,” dodal, a okamžitě musel těch slov litovat, protože Mary se na něho zas vrhla jako jestřáb.

„Dětinská!” opakovala. „Ty budeš něco povídat! Ty snad jsi dospělý? To je jako by dudlík prohlásil o plínce, že je dětinská. Ale tahle tvá stížnost je ovšem docela přirozená,” dodala a zaútočila zas tam, kde prve přestala, „Pro tebe je moc dětinská. Je tak dětinská, že se na tebe nevrhá sama Natolik dětinská, že čeká, až ty se na ni vrhneš. Ale to se obrací na špatnou adresu chudinka. Z tebe by vymámila asi tolik líbání jako z toho svého zaostalého prvotního křesťana. Ačkoli o sobě prohlašuješ, že jsi civilizovaný …“

Vyrušilo ji otevření dveří.

„Pan Gattick,” hlásila služebná.

Dlouhými kroky vešel Sidney Gattick, statný, kvetoucí, téměř očividně vyzařující spokojenost a sebedůvěru Jeho hluboký hlas, když Mary pozdravil a zeptal se, jak se jí daří, se dunivě rozlehl v pokoji — tak mužný, jak může být mužný jen hlas herce, který hraje úlohu silného jedince. A má profil také jako herec, povšiml si Anthony: příliš ušlechtilý, až nepravděpodobně. Ale ko

275$

nečně — řekl si s opovržením, k němuž ho vydráždilo žárlivé a trochu závistivé pomyšlení na Gattickovy společenské úspěchy — co jsou tihle soudní obhájci jiného než herci? Chytří herci, ale je to jen chytrost dříče před zkouškami, dovedou svůj případ nabiflovat, ale jakmile soudní řízení skončí, ihned jej zase zapomenou, jako si student filosofie před zkouškou nabifluje čistě formální logiku nebo bohoslovec Skutky apoštolské. Ani za mák skutečné inteligence a systematického myšlení, jen mentalita zkoušeného vtělená v herci, která se projevuje dunivě zvučným hlasem herce. A tímhle si takový tvor vydělá ročně pět až šest tisíc liber! A takový tvor si o sobě myslí, že je důležitý, moudrý, významný a dovoluje si chovat se k druhým blahosklonně. Ne že by na tom záleželo, ujišťoval se Anthony, jestli se ten prázdný, křiklounský kejklíř chová blahosklonně k němu. Vždyť je mu to jen k smíchu — je to pitomost. To blahosklonné chování je sice pitomost a člověku je k smíchu, ale přece jen člověka trapně ponižuje. Například jak si teď hraje na starého vojenského pána nebo na bodrého venkovského šlechtice, poplácá mu na rameno a řekne: „Vida, Anthony — jak se máme?“ — tohle je úplně nesnesitelné. Jenže při téhle příležitosti si Anthony pomyslel, že mu stojí za to. aby toho nesnesitelného chlapa strpěl, třeba je protivný a domýšlivý hlupák — neboť tím, že přišel, spasil ho před Maryiným dorážením. Před Gattickem přece na něho nemůže útočit kvůli Joan.

Ale nepočítal s Mary a s její nudou, s její nutkavou potřebou způsobit, aby se dělo něco zábavného a rozčilujícího. Máloco víc dopaluje než úmyslný nevkus, máloco je zábavnější než podívaná na něčí rozpaky. Gattick ještě ani neměl kdy ukončit své úvodní dunivé fráze, a už zas byla Mary zpátky u předešlého trapného námětu.

„Když jsi byl v Anthonyho letech, také jsi vždycky čekal, až tě ženská svede?” začala.

„Já?“

Přikývla.

Gattick se vzpamatoval z překvapení a se znaleckým

276$

úsměvem zkušeného donchuana odpověděl svým nejmužnějším hlasem prvního milovníka: „Ovšemže ne.“ Zálibně se zasmál. „Naopak — já jsem se bohužel spíš zbrkle hnal do náramně delikátních situací. Někdy jsem dostal nafackováno. Ale jen málokdy — častěji ne.“ A chlípně zamžoural.

„To zas Anthony si radši opatrně počká, až začne ženská sama,“ řekla Mary Amberleyová.

„Ach, to je zlé, Anthony, to je moc zlé,“ prohlásil Gattick znovu tím hlasem vojenského pána s knírem, venkovského šlechtice v tvídové lovecké kazajce.

„Jedná se o chudinku, která touží, aby ji někdo líbal,” pokračovala Mary Amberleyová, „a on si prostě netroufá vzít ji kolem pasu a vlepit jí pusu.“

„Tak co, Anthony — nedovedete se vůbec obhájit?“ zeptal se Gattick.

Anthony v marné snaze předstírat, že mu na tom vůbec nezáleží, jen pokrčil rameny. „Tohle ovšem není pravda.“

„Co není pravda?“ opáčila Mary.

„Že si netroufám.“

„Ale je pravda, žes ji ještě nepolíbil. To přece musíš uznat, ne?“ namítla naléhavě. „Uznáváš to?“ A když musel uznat, že je to pravda, dodala: „Já jen odvozuji z faktů oprávněný závěr. Sydney, ty jsi právník, tak řekni, jestli je ten závěr oprávněný!“

„Naprosto oprávněný,“ odpověděl Gattick — řekl to tak důležitě, že ani vyjádření předsedy senátu nemohlo být závažnější. Gattick se v té chvíli cítil obklopen aureolou soudcovského taláru a načesané paruky. Byl vtělená spravedlnost.

Anthony se chystal promluvit — otevřel ústa, ale hned je zase zavřel. Copak by mohl před Gattickem a před Mary (která si umínila být jen „civilizovaná“) říct, jak mu je? A jestliže mu tak opravdu je, proč (znovu se v něm ozvala tahle otázka) Mary o té věci vůbec vyprávěl? A proč ke všemu tím komediantským způsobem, jako by si hrál na vivisektora? Z ješitnosti, bujné svévole, a pak ovšem také protože je do Mary zamilovaný

277$

a chtěl se jí zavděčit, za každou cenu, i navzdory tomu, jak doopravdy smýšlí a cítí. (A musel si přiznat, že ve chvíli, kdy to Mary vyprávěl, opravdu nepociťoval nic jiného než přání, aby ji pobavil.) Ani tohle ovšem nemůže připustit nahlas. Vždyť Gattick o Joan a Brianovi nic neví, nesmí tohle o nich vědět. Bylo by to vůbec těžké, skoro nemožné Mary vysvětlit, i kdyby při tom Gattick nebyl. Vysmála by se mu, že je romantik — že bere romanticky Briana, Joan a dokonce i ji, Mary; pomyslila by si o něm, že je směšný hlupák, že dělá tragickou velehoru z prachobyčejné milostné krtiny.

„Lidé si nedají říct, mermomocí chtějí z mons Veneris mít Mount Everest,” takhle se těm věcem vysmívala. „Vždyť je to pitomost!”

Anthony konečně otevřel ústa, ale řekl jen „Já jsem to ještě neudělal, protože nechci.”

„Protože si netroufáš!” okřikla ho Mary.

„Troufám.”

„Netroufáš!” Černé oči jí zajiskřily. Zřejmě se báječně bavila.

Předseda senátu znovu důležitě prohlásil dunivým hlasem, ale nemohl v něm úplně potlačit smích: „Obžaloba má proti vám usvědčující důkazy.”

„Já se s tebou vsadím — pět proti jedné,” řekla Mary. „Jestli to uděláš do měsíce, dám ti pět liber.”

„Ale já jsem přece už řekl, že nechci!” trval na svém.

„Jenže takhle se z toho nemůžeš vykroutit. Sázka je sázka. Jestli to nedokážeš, zaplatíš mi libru.”

„Tohle je báječná štědrost!” prohlásil Gattick.

„Jen libru,” zdůraznila. „Ale víckrát s tebou nebudu mluvit.”

Chvíli se na sebe mlčky zadívali. Anthony velmi zbledl. Mary se usmívala se zkřivenými, sevřenými rty; mezi přivřenými víčky jí oči svítily zlomyslným smíchem.

Proč vlastně je na něho tak hrozně zlá, pomyslil si, tak strašně krutá? Nenáviděl ji, nenáviděl ji tím víc, protože po ní tolik toužil, protože měl na paměti ty předvídané rozkoše, protože její vtip a zkušenosti měly na něho osvobozující účinek — zkrátka pro to všechno,

278$

co ho vždycky nevyhnutelně přiměje, aby udělal, co ona chce. I když třeba ví, že to je hloupost a špatnost.

Mary ho bedlivě pozorovala — viděla mu v očích vzpurnou nenávist, a když je konečně sklopil, poznala, že zase zvítězila.

„Víckrát ne,“ opakovala. „A myslím to vážně.”

Doma v hale Anthony pověsil klobouk a slyšel, že otec ho volá. „Pojď se sem podívat, hochu!“

K ďasu, vztekle si řekl Anthony a s mrzutým obličejem vešel do otcovy pracovny, ale pan Beavis neměl kdy, aby si toho povšiml.

„Trochu se tu bavím nad mapou,“ řekl — seděl u psacího stolu nad rozloženým příslušným dílem podrobné mapy Švýcarska. Měl vášeň pro mapy, jednak protože byl náruživý chodec, a pak protože se profesionálně zajímal o místopisné názvy. „Comballas, Chamossaire,” mumlal si pro sebe, oči upřené na mapu. „Báječné, báječné!” Pak je pozdvihl k Anthonymu a řekl: „Tisíckrát škoda, že ti svědomí nedovolí, aby sis udělal prázdniny a vyjel si s námi do Švýcarska!”

Anthony na to vážně pokýval hlavou a prohlásil: „V tak vysokých polohách člověk opravdu není schopen vážného studia.” Psal totiž vědecké pojednání, aby získal stipendium na výzkumnou práci, a vymlouval se na to, aby mohl přes léto zůstat v Londýně s Mary.

„Jak vidím, z Diablerets bychom si mohli udělat moc pěkné pěší výlety a túry do okolí. To je rozkošné pojmenování, že?“ dodal pan Beavis v závorkách. „Například na Col du Pillon.” Klikatě táhl prst po zákrutech serpentiny. „Vidíš?” Anthony se nedbale nad ním sklonil. „Jenže ty nemůžeš nic vidět,” pokračoval pan Beavis. „Všecko ti zakrývám rukou.” Vzpřímil se a sáhl si nejdřív do jedné kapsy, potom do druhé. „Kam jsem si jen zašantročil — “ řekl zamračeně, ale najednou ho napadl náramně filologický vtip, a místo mračení se poťouchle usmál — „no, víš, můj penicillus, což je zdrobnělina slova peniculus, a dvojnásobná zdrobnělina slova penis

— no, kampak jsem si zašantročil svůj mrňavoučký

279$

penis?” dodal a šprýmovně na syna zamrkal. Tohle Anthonyho tak zarazilo, že na otce mlčky upřel nechápavě rozpačitý pohled. „A jak víš, penis původně znamenal ocas,“ pan Beavis vykládal dál a konečně tu mrňavoučkou věc vylovil z levé náprsní kapsy. „Tak, a teď se zas pustíme vzhůru na Pillon.“ Opřel špičku tužky na mapě a sledoval jí ty klikaté zákruty. „Až budeme nahoře na sedle, pak sestoupíme k severo-severo-západu po úbočí Mont Fornettaz až …“

Anthony si pomyslel, že otec tentokrát vůbec poprvé se před ním zmínil o něčem, co souvisí s fyziologií a sexem.

KAPITOLA XXXI

6. ZÁŘÍ 1933

„Jediná věc, kterou jsme nedokázali úplně zvulgarizovat, je smrt,“ řekl Mark Staithes. „Ovšem ne proto, že by se nám nechtělo. Jsme jako psi na hřbitově. Pobíháme kolem s ustavičně plným měchýřem a nejradši bychom zvedli nohu u každého pomníku. A většinou to dokážeme. Umění, náboženství, hrdinství, láska — na všem jsme zanechali svou vizitku. Jenže smrt — smrt je mimo náš dosah. Tenhle pomník se nám nepodařilo zprznit. Alespoň doposud ne. Ale pokrok jde stále kupředu.” Předvedl anatomickou ukázku smíchu. „Čím dál větší jsou naděje v plody budoucnosti…“ Zeširoka rozpřáhl kostnaté ruce. „Jednou si nějaký génius ze psí boudy bezpochyby vyleze té soše až na hlavu a vykadí jí svůj hold rovnou na nos. Ale pokrok naštěstí nedospěl ještě tak daleko. Smrt stále zůstává nedotknutelná.”

„Zůstává,” opakoval Anthony. „Ale za hodně hustou kouřovou clonou. Většinou se nám daří na ni zapomínat.“

„Jenže ne pořád. Trvá, nemůžeme ji odstranit, ani zaklínáním. Je nedotknutelná. Vlastně víc než nedotknutelná. Dnes máme hustší a lepší kouřové clony, než měli naši předkové. A za tím kouřem je nepřítel ještě hrozivější. Od té doby, co se nám odňaly útěchy a naděje,

280$

smrt skoro nabyla ještě většího významu. Skoro tak velikého, jako když lidé opravdově věřili v peklo. Protože pro moderního člověka, který pilně chodí do biografu, pilně čte noviny, chodí na fotbal a mlsá čokoládu, smrt skutečně znamená peklo. A kdykoli ta kouřová clona trochu prořídne, lidé ji zahlédnou a dostanou hrozný strach. To pomyšlení je mi velkou útěchou.“ Odmlčel se a s úsměvem dodal: „Je to ohromná kompenzace. A jistě i pro ty čilé pejsky na hřbitově.“ Znovu se odmlčel a pokračoval změněným tónem: „Je to útěšné pomyšlení, že smrt nás věrně neopouští. Všechno už možná je to tam, ale smrt věrně setrvává,“ opakoval. „Jestli se nám zachce riskovat život, můžeme jej riskovat zrovna tak úplně, jako se mohlo dřív.“ Vstal, párkrát se prošel po pokoji, pak se zastavil před Anthonyho židlí a řekl: „A proto jsem si vlastně přijel s tebou promluvit.“

„O čem?“

„O tom riskování života. V poslední době mám pocit, že jsem až po krk uvízl v močále civilizovaného lidství.“ Ušklíbl se, jako by ucítil hnilobný zápach. „A jako by mi zbývalo jen jediné východisko: znovu riskovat. Bylo by to jako závan čerstvého vzduchu. Myslel jsem si, že snad i ty …“ Nedokončil větu..

„Já jsem nikdy nic neriskoval,“ řekl Anthony po chvíli. „Jen jednou mě kdosi nebezpečně ohrozil,“ dodal, protože si vzpomněl na toho nešiku s ručním granátem.

„A neměl bys právo proto začít?“

„Jenže já bohužel jsem odjakživa zbabělec —“ Anthony se zamračil — „ano, v morálním ohledu zbabělec. A možná že i fyzickém — já nevím. Nikdy jsem vlastně neměl příležitost, abych si to zjistil.“

„Tak si myslím, že by tohle měl být ještě nutkavější důvod.“

„Snad.“

„Má-li člověk od základu změnit svůj život, je snad nejlepší nějaký radikální zásah.“

„Vyhodit ho do povětří?“

„Ale kdepak! Žádná sebevražda — jen podstoupit riziko. Ten zásah, který mám na mysli, je jenom nebez

281$

pečný, nic víc.“ Mark Staithes se znovu posadil. „Nedávno jsem dostal dopis,“ začal. „Od jednoho starého známého z Mexika. Od člověka, s kterým jsem pracoval na kávové plantáži. Jmenuje se Jorge Fuentes. Svým způsobem je to pozoruhodný člověk.“

Stručně vylíčil osudy dona Jorgeho. Byl obléhán revolucionáři na svém ranči v Oaxace. Ostatní statkáři většinou uprchli. On patřil k těm několika mužům, kteří se postavili na odpor. Zpočátku mu pomáhali jeho dva bratři. Ale revolucionáři je zabili, jednoho zastřelili na dálku, druhého ubodali dýkami ze zálohy mezi kaktusy. Don Jorge pak bojoval dál samojediný. Potom jednou, když na koni objížděl svá pole, vtrhla k němu malá banda revolucionářů. A když se vrátil domů, válely se na dvoře zohyzděné mrtvoly jeho ženy a dvou synáčků. Pak mu jeho dům už nestál za to, aby jej bránil. Zůstal tam ještě, dokud nezastřelil tři z vrahů, potom svůj zděděný statek opustil a šel pracovat pro druhé lidi. V té době se Mark s ním seznámil. Teď už zase má vlastní dům a kus půdy; skoro pro všechny statkáře na tichomořském pobřeží státu Oaxaca najímá v horských vsích pracovní síly a jediný má důvěru Indiánů — on jediný se nepokouší je ošidit. Ale v poslední době má don Jorge velké svízele. Pustil se do politiky, stal se vůdcem jedné strany, nadělal si nepřátele a skoro stejně nebezpečné přátele. Patří k opozici; státní guvernér ho pronásleduje, i jeho spojence. Podle dona Jorgeho je to ničema, zkorumpovaný, nespravedlivý — také neoblíbený. Nebylo by těžké zbavit se ho. Část jeho vojska by jistě zběhla k donu Jorgemu. Ale než se don Jorge do toho dá, napřed chce vědět, má-li nějakou naději, že se Mark v bezprostřední budoucnosti octne někde poblíž Oaxacy.

„Chudák Jorge! Má úplně dojemnou víru v můj zdravý úsudek.” Mark se zasmál. Proběhla mu tělem hřejivá vlna uspokojení, že to řekl takhle: jako by podceňoval Jorgeho pevnou důvěru v něho, jako by neuznával, že don Jorge má k té víře důvody. Vždyť by při téhle příležitosti mohl Anthonymu povědět, jak se ten osel nechal chytit bandity a jak ho on, Mark, zachránil. Zajímavý

282$

příběh a jemu, Markovi, sloužil ke cti. Ale nevyprávět jej dělá mu větší radost, než kdyby jej vyprávěl. „Pravda, mám víc rozumu než on,“ pokračoval Mark, „ale to moc neznamená. Don Jorge je udatný — udatný jako lev, ale zbrklý. Vůbec nemá smysl pro skutečnost. Tenhle coup ďétat jistě nějak zvorá.“

„Asi, ledaže bys tam byl ty, abys mu pomohl. A chtěl bys tam být?“

Mark přikývl. „Napsal jsem mu, že odjedu ihned, jakmile si v Anglii dám věci do pořádku. A napadlo mě, že bys…“ Zase nedokončil větu a tázavě pohlédl na Anthonyho.

„Myslíš, že je to spravedlivý boj?“ konečně se zeptal Anthony.

Mark se zasmál. „Zrovna tak spravedlivý jako všechny ostatní mexické politické boje,” odpověděl.

„A stačí to?“

„Mně ano. A vůbec, co je to spravedlivý boj? Tyranie komisařů, tyranie gauleiterů — asi v tom není velký rozdíl. Zupák je vždycky zupák, ať má na sobě košili takové nebo onaké barvy.“

„Tedy revoluce pro revoluci?“

„Ne, pro mě ne. Ale jinak pro každého, kdo se jí zúčastní. Protože každý si při ní může užít svého.“

„Snad by mi to mohlo prospět,“ řekl Anthony za chvíli.

„Jsem o tom přesvědčen.”

„Ačkoli se příšerně bojím i na tuhle vzdálenost.”

„Tím to pro tebe bude zajímavější.”

Anthony si zhluboka povzdechl. „Dobrá, pojedu s tebou,” řekl konečně. „Jenže nikdy by mě samého nenapadla takováhle pitomost, takovýhle nesmysl,” prohlásil zlostně. „Vždyť si vždycky počínám tak chytře a rozumně …“ Umlkl a se smíchem sáhl po své dýmce a plechovce s tabákem.

283$

KAPITOLA XXXII

29. ČERVENCE 1934

Dnes jsem v polední přestávce s Helenou poslouchal Millera, který mluvil na Tower Hill k velkému zástupu lidí. Mluvil dobře — správně střídal argumenty a vtipy, útočil na cit. Mluvil o míru. Mezinárodní mír je uskutečnitelný jen tehdy, přenese-li se i do vztahů mezi jednotlivci. Ti, kdo vystupují jako militarlsté doma, v továrně a v kanceláři, vůči svým podřízeným a soupeřům, nemohou logicky očekávat, že jimi zvolená vláda bude pacifistická. Když někdo vede soukromé války v zaměstnání nebo doma v rodině a přitom horuje o míru mezi státy, je pokrytec a hlupák.

Asi po čtvrthodině vylezl rozzlobený štváč na nízkou zídku, na níž Miller stál, a hrozil, že ho shodí dolů, jestli nepřestane. „Tak to zkus, Archibalde!“ Lidé v zástupu se rozesmáli; mladík se rozzlobil ještě víc, přistoupil k Millerovi se zaťatými pěstmi, začal se vytahovat. „Ať už jsi dole, starý blázne, sic…“ Miller stál úplně bez hnutí, ruce připažené, usmíval se a řekl: dobrá! Nic neměl proti tomu, aby ho mladík srazil dolů. Útočník začal poskakovat jako vrabec a napřáhl pěst Millerovi k nosu. Ten se ani nepohnul, vůbec neprojevil strach ani hněv. Mladík odtáhl pěst, ale místo aby ji Millerovi vrazil do obličeje, udeřil ho do prsou. Řádně. Miller se zapotácel, ztratil rovnováhu a spadl se zídky do zástupu. Omluvil se lidem, na které padl, zasmál se a zas vylezl na zídku. Výstup se opakoval. Zase mladík Millera ohrožoval pěstí před obličejem, ale Miller nepozdvihl ruce, zase ani trochu neprojevil strach ani hněv, a mladík ho znovu udeřil do prsou. Miller spadl a zas vylezl nahoru. Znovu dostal ránu. A zase vylezl na zídku. Tentokrát ho mladík chtěl uhodit do tváře, ale napřaženou dlaní. Miller zdvihl hlavu a usmíval se dál. „Archibalde, každé tři rány tě budou stát penny!” Mladík ho zas udeřil do prsou a srazil se zídky. A Miller byl zas nahoře. Podíval se na hodinky a řekl: „Archibalde,

284$

máš už jen deset minut, pak zase musíš zpátky do práce. Tak si pospěšl” Ale tentokrát se mladík zmohl jenom na to, že Millerovi pohrozil pěstí a vynadal mu krvežíznivých starých reakcionářů. Pak se obrátil a odešel podél zídky, pronásledován posměšným smíchem, vtipy a pískáním zástupu. A Miller mluvil dál.

Zajímavé bylo, jak na to reagovala Helena. Zřejmě ji trápilo, že se mladík tak surově vrhl na starého Millera. Ale zároveň se zlobila na Millera, že se nechá bez odporu mlátit. Proč se zlobila? Nevím, ale myslím, že jí byl proti mysli Millerův úspěch. Bylo jí proti mysli, že mladík byl psychologicky donucen k bezmocnosti. Ten názorný příklad, že se proti terorismu dá bojovat jinými, nenásilnými prostředky. „Vždyť je to jen finta pro oklamání lidí,“ řekla. Ale není to snadná finta, tvrdil jsem

— já bych se na ni jistě nezmohl. „Každý by se to mohl naučit, kdyby chtěl.“ „Možná. A nebylo by dobře, kdybychom se to naučili všichni?“ „Ne, to by snad bylo hloupé.“ Proč? Zřejmě na to nedovedla odpovědět. „Protože to je nepřirozené,“ konečně se jí podařilo nalézt důvod — a začala jej rozvádět v duchu jakési rovnostářské filosofie. „Já chci být taková jako všichni ostatní. Chci mít stejné pocity a zájmy. Nechci se od ostatních lišit. Chci být docela obyčejný člověk — nechci se pyšnit, že jsem se naučila nějaké nesnadné fintě. Jako ten tvůj starý Miller.“ Poukázal jsem na to, že se všichni učíme něčemu, co pro nás není lehké, jako třeba řídit auto, pracovat v kanceláři, číst a psát, přecházet přes frekventovanou ulici. Proč bychom se tedy neměli naučit i téhle nesnadné fintě? Která přece může být o tolik užitečnější! Kdyby se jí měli naučit všichni, pak by si člověk mohl dovolit, aby byl jako ti druzí, mohl by s nimi bezpečně sdílet všechny jejich pocity — s jistotou, že s nimi sdílí něco dobrého, a ne špatného. Ale Helena se nechtěla dát přesvědčit. A když jsem navrhl, abychom šli s Millerem na opožděný oběd, Helena odmítla. Řekla, že se s ním nechce seznámit. Že ten mladík měl úplně pravdu: Miller je reakcionář. Snaží se to zamaskovat mluvením o ekonomické spravedlnosti, ale pod tou škra-285$

boškou je toryovský propagandista. Jeho tvrzení, že změny sociálního řádu nestačí, ale že musí být provázeny změnami v osobních vztazích, že z nich musí vyplývat — co je to jiného než obhajoba konzervatismu? „Jistě má zhoubný vliv,“ prohlásila. „A ty asi také máš.“ Ale souhlasila, že půjde na oběd se mnou. Což mi bylo důkazem, že má jen malou důvěru v mou schopnost otřást jejím přesvědčením! Pravda, mohl bych na ni zaútočit spoustou argumentů, jenže ty na ni vůbec nepůsobí. Ale Millerovo jednání přece proniklo spárami jejího krunýře. Miller podle svého učení jednal, nespokojil se jen tím, že o něm mluvil. Její sebedůvěra, že jí nemohu ani spárou proniknout do krunýře, je pro mě nesmírně urážlivá. Tím urážlivější, že je oprávněná, jak dobře vím.

Vytrvalost, odvaha, odolnost. Všechny jsou plody lásky. Pro toho, kdo má opravdovou lásku k dobru, jsou lhostejnost a vlažnost nemyslitelné. Odvaha se dostaví sama, jako u matky, která brání své dítě; a zároveň, když člověk protivníka miluje jako svého bližního, nemůže z něho mít strach, ať protivník dělá co chce, protože v něm člověk vidí potenciálně dobrého člověka. Potom se s radostí snáší bolest, únava, nechuť — protože nemají význam ve srovnání s dobrem, které člověk miluje a o něž usiluje. Ale od takového stavu věcí mě ještě dělí obrovská propast! Tu propast mi trapně připomněl fakt, že se Helena nebojí mého zhoubného vlivu (jakožto pouze teoretického), ale přitom se děsí vlivu Millerova (protože jeho život je stejný jako jeho učení).

286$

KAPITOLA XXXIII

18. ČERVENCE 1914

Zdvihla se opona a ukázaly se Benátky, nazelenalé v měsíčním světle, a v pusté ulici spolu rozmlouvali Jago a Roderigo.

„Sem — pochodeň!” vykřikl Brabantio z okna. A za chvíli byla ulice plná lidí, ozývalo se chřestění zbraní a brnění, v zelenavém přítmí se žlutě rozzářily pochodně a lucerny …

„Ta výprava je bohužel hrozně vulgární,” řekl Anthony, když po prvním výstupu spadla opona.

Joan na něho překvapeně pohlédla. „Opravdu?” Pak pokrytecky dodala: „Nejspíš je,” aby se filištínsky zavděčila jeho vkusu. Protože jí vskutku připadala moc krásná. „Víte, já jsem dnes v divadle teprve popáté,” přiznala se.

„Teprve popáté?” opakoval nedůvěřivě.

Ale ukázala se jiná ulice s průvodem ozbrojenců a zase s Jagem, drsně srdečným, a potom se objevil Othello, důstojný jako král, velitelský každým svým slovem a pohybem; a pak vstoupil na jeviště Brabantio se všemi svými sluhy a světlo pochodní se zatřpytilo na kopích a halapartnách — vznešeně hrdinská scéna! „Pryč \ lesklé meče, sic je rosa zrezí!” Jako by jí mráz běhal po zádech, když to poslouchala, když viděla tu pozdviženou tmavou ruku, před jejíž neodolatelnou výzvou se hroty mečů sklonily k zemi.

„Říká ty verše moc pěkně!” podotkl Anthony.

Radní síň, bohatě vyzdobená koberci, po níž přecházeli senátoři v rudých řízách. A znovu se objevil Othello, stále královský, jenže jeho královský majestát se tentokrát neprojevoval rozkazy ani pozdvižením ruky, ale jakoby v nějaké vyšší sféře než svět skutečnosti — klidnou, majestátní hudbou jeho vyprávění o tom, jak se ucházel o Desdemonu.

„Já o bezedných roklích, zprahlých pouštích,

287$

jak lomy rozervaných, nebetyčných skalách jsem vyprávěl…“

Joan se pohybovaly rty, jak po něm opakovala ta známá slova — známá, ale hlasem a zjevem hercovým scénicky proměněná, takže jí připadala úplně nová, ačkoli je uměla zpaměti. A pak přišla Desdemona, tak mladá, tak krásná, zahalená v nádherném těžkém rouchu, jen s obnaženou šíjí a štíhlounkými rameny. A pod přepychovým brokátem neúměrně křehké, půvabné dívčí tělo — a dívčí hlas pronášel skvělá slova:

„Vy jste můj otec, já vaše dcera. Tu však je můj manžel…“

Joan znovu cítila, jak ji mrazí v zádech. A pak všichni odešli, Othello, Desdemona, senátoři, vojáci, všechna ta krása, veškerá ta vznešenost — a v prázdné síni zůstali jen Jago o Roderigo a šeptem se domlouvali. „Jen co nasytí se jeho těla, pak pozná, jak se zmýlila.” A potom ten příšerný monolog. Zlo, úmyslné a vědomé zlo …

Přestávka, potlesk, světla — svatokrádežné vyrušení! A když se Anthony nabídl, že jí koupí krabičku čokoládových bonbónů, téměř rozhořčeně odmítla.

„Myslíte, že jsou opravdu na světě lidi jako Jago?” zeptala se ho.

Zavrtěl hlavou. „Lidé se nikdy sami sobě nepřiznají k tomu, že zlo, které páchají, je skutečné zlo. Buď že páchají vskutku nevědomky, nebo si vymýšlejí důvody, aby mohli uvěřit, že jednají správně. Jago je zlý člověk, který se hlásí k tomu, co o něm soudí druzí.”

Znovu zhasla světla. A octli se na Kypru. Desdemonin příjezd v oslnivém slunci; potom Othellův — a jeho láska, tak něžná, ochranná!

Slunce zapadlo. V jeskynním šerosvitu mezi kamennými hradbami pitka, hádka, skřípavé nárazy meče o meč, a zase Othello — královský, velitelský, vymáhající ticho, všem nakazující poslušnost. Královský a velitelský naposledy. V příštích výjevech už bylo strašné

288$

sledovat, jak se ten skvělý voják, držitel vysokého úřadu, ten civilizovaný Benátčan hroutí pod Jagovým našeptáváním, jak se proměňuje v Afričana, v nezvládnutelného bestiálního barbara! „Šátek — přiznání — šátek! … Nosy, uši, ústa! Je to možné?“ A pak rozhodnutí, že zabije. „Nedělejte to jedem! Zarduste ji v posteli, v té posteli, kterou tak poskvrnila!” Potom ty jeho hrozné výbuchy hněvu proti Desdemoně — a jak ji přede všemi udeří! A v ponižujícím soukromí zamčené ložnice ten dialog mezi dívkou na kolenou a Othellem na chvíli zas při zdravém rozumu, ale zdravém, mrzkém rozumu sprostého zloducha Jaga, který cynicky uznává jen to nejhorší, který věří v možnost jen toho nejhanebnějšího.

„Pak laskavě mi promiň —

já měl tě za tu děvku z Benátek provdanou za Othella

V hlase mu zněl ohyzdně posměšný tón, potlačovaný, hrozně oplzlý smích. Joan se neovladatelně roztřásla.

„Nemohu to snést,” šeptala Anthonymu mezi jednotlivými výstupy. „Když vím, co se stane. Je to strašné. Já to prostě nesnesu.”

Byla bledá v obličeji, hlas měla roztřesený prudkým citovým vzrušením.

„No, tak pojďme, třeba hned,” navrhl.

Zavrtěla hlavou. „Ne, ne, musím to vidět až do konce. Musím.“

„Ale když to nemůžete snést…?“

„Teď nesmíte žádat, abych vám to vysvětlila. Teď ne.”

Znovu se zdvihla opona.

„Má matka měla služku Barboru, ta měla milého, co nechal ji — pak zpívala si píseň o jívě.“

Joan se prudce rozbušilo srdce, z předtuchy jí bylo až mdlo. Desdemona začala zpívat téměř dětským hláskem, líbezným, tenkým, necvičeným:

289$

„Sedala, chudinka, pod javorem, zpívala: zelená, zelená jívo!“

Jeviště se rozkolísalo Joan před očima, zahalilo se mlhou; slzy Jí stékaly po tvářích.

Konečně bylo po představení; octli se zas venku na ulici.

Joan si zhluboka vzdychla. „Chtěla bych teď na dlouhou procházku,“ řekla. „Chtěla bych chodit míle a míle a nezastavit se.“

„To nemůžete,“ řekl stručně, „takhle ustrojená.“

Joan na něho pohlédla s bolestným údivem. „Vy se na mě zlobíte,” řekla.

Zarděl se, ale pokusil se uklidnit ji úsměvem. „Proč bych se proboha zlobil?” Jenže měla samozřejmě pravdu. Vždyť se zlobil — zlobil se na každého a na všechno, co souviselo s tou nesnesitelnou situací; na Mary, že ho do ní vehnala; na sebe, že se do ní nechal vehnat; na Joan, že je příčinou té ohavné sázky; i na Briana, že je vlastně vším vinen; dokonce i na Shakespeara a na herce a na tuhle tlačenici venku …

„Nezlobte se,“ řekla úpěnlivě. „Byl to takový krásný večer! Kdybyste věděl, jak mě to představení nadchlo! Jenže s tím nadšením musím opatrně. Jako bych si odnášela kalich, který málem přetéká. Jen trochu zakopnout — a mohla bych jej překotit! Pomozte mi, abych si jej donesla domů bez úhony.”

Její slova ho přivedla do rozpaků, téměř provinilých. Nervózně se zasmál. „Myslíte, že si ho bez pohromy dopravíte domů drožkou?”

Při tom návrhu se jí obličej radostně rozzářil. Anthony zamával na drožku a ta zastavila před nimi. Vlezli si do ní a zavřeli za sebou dvířka. Kočí škubl otěžemi. Starý kůň šel kus cesty krokem, a když potom zapráskal bič, mrzutě se pustil do hodně pomalého klusu. Po Coventry Street, přes oslnivě ozářený Circus na Piccadilly. Nad štíhlou věží sv. Jakuba byla zředěná čerň oblohy zardělá rezivým odleskem. Na lesklé temné dlažbě se odrážely dvě dlouhé ubíhající řady svítilen a vypadaly nevýslovně

290$

truchlivě, jako by připomínaly smrt. Ale už se objevily stromy Green Parku — lesklé (tam, kde světlo proráželo vzhůru mezi listím) nezemskou, svěží, víc než jarně zářivou zelení. Tamto prve připomínalo smrt — a tohle zas život.

Joan seděla mlčky, vzpřímená, jako by se bála, aby se v ní nepřekotil ten křehký kalich zvláštního štěstí a také zároveň nesmírného smutku. Desdemona byla mrtvá, Othello byl mrtvý, a řady svítilen věčně ubíhající do dálky, kde se čím dál víc sbližovaly, byly symboly stejného osudu. Ale melancholie těch sbíhajících se rovnoběžek a bolestné dojmy z tragédie v podstatě právě tak přispívaly k jejímu radostnému vzrušení jako slast z té nádherné poezie, jako rozkoš z téměř alegoricky významné krásy ozářeného listí na stromech. Protože její radostné vzrušení neexistovalo ojediněle — bylo součástí všech jejích emocí, byl to takřka stav jednolitého, všeobecného dojetí.

Ohlasy a dozvuky hrůzy, rozkoše, lítosti a smíchu — všechny se jí harmonicky rozeznívaly v duši. Seděla v drožce za zvolna klusajícím koněm klidná, pokojná — ale ten jasný klid mohla co chvíli rozrušit jakákoli vášeň. Smutek, radost, strach, veselost — všechny v něm byly obsaženy, všechny se neuvěřitelně sdružovaly v její duši. A ten choulostivý zázrak si v ní něžně opatrovala.

Drožka, pomyslel si Anthony — to je klasická příležitost. A teď už jsou na Hyde Park Corner — tak by ji měl aspoň vzít za ruku. Ale Joan seděla jako socha, oči upřené do prázdna, do nějakého jiného světa. Hrozně by ji to pohoršilo, kdyby ji teď hrubě zburcoval zpátky do skutečnosti.

Pro Mary si budu muset něco vymyslet, umínil si. Ale nebude to snadné: Mary má neobyčejné nadání odhalovat lži.

Kočí přitáhl otěže a starý kůň se opatrně zarazil, pak zastavil. Byli na místě. Ach, tak brzy, pomyslela si Joan, tak brzy! Byla by ráda takhle jela věčně, mlčky opatrujíc svou nesdělitelnou radost. S povzdechem vystoupila na chodník.

291$

„Teta Fanny říkala, abyste jí přišel nahoru popřát dobrou noc, jestli bude ještě vzhůru.”

To znamená, že mu unikla poslední příležitost, kdy to mohl udělat, uvažoval, jak za ní šel vzhůru po schodech do spoře osvětlené předsíně.

„Teto Fanny!“ zvolala Joan tiše a otevřela dveře do salónu.

Ale nikdo se neozval; v pokoji byla tma.

„Šla už spát?”

Joan se k němu obrátila a přikývla. Chvíli stáli mlčky.

„Budu muset jít,” řekl konečně.

„Byl to báječný večer, Anthony! Prostě báječný!”

„Jsem rád, že se vám líbil.” Usmíval se, ale skoro ustrašeně si pomyslel, že ta poslední příležitost přece jenom není pryč.

„Ještě víc než líbil. Ani nevím, jak bych vám to řekla, co to pro mě bylo.” Usmála se na něho, řekla „Dobrou noc“ a podala mu ruku.

Anthony jí ruku stiskl a také řekl dobrou noc; pak si najednou umínil, že to bude teď nebo nikdy, přistoupil k ní blíž, objal ji kolem krku a políbil.

To náhlé rozhodnutí a rozpačitost způsobily, že jeho pohyby měly trochu neohrabanou příkrost, nerozeznatelnou od prudkého hnutí, které jako by u něho nezdolatelně propuklo a smetlo všechny zábrany. Nejdřív jí přitiskl rty na tvář a potom na ústa. Škubla sebou, jako by se mu chtěla vyvinout, odvrátit obličej, ale ustala v tom pohybu ještě dřív, než jej načala. Její ústa se vrátila k jeho rtům, neodolatelně přitahovaná. Všechno rozptýlené a neurčité vzrušení, které se v ní za celý večer nahromadilo, najednou takřka vykrystalizovalo tím překvapujícím objevem, že on po ní touží, a téměř trýznivou rozkoší, jak ucítila jeho rty na svých, odkud jí zaplavila celé tělo a podmanila si její duši. Její údiv a hněv té první vteřiny pohltila apokalypsa nových pocitů. Jako by se v tiché temnotě znenadání rozsvítilo, jako by se povolené němé struny hudebního nástroje náhle napjaly a rozkmitaly čím dál prudčeji a pronikavěji, až konečně ten jas a to napětí zanikly ve své

292$

vlastní přemíře. Cítila, jak se vyprazdňuje; otevřely se v ní ohromné prostory, temné propasti.

Anthony cítil, jak se mu v náručí její tělo stává bezvládným. Tolik a tak nečekaně ztěžklo, že div neztratil rovnováhu. Zapotácel se, pak sebral všechnu sílu a přitiskl ji k sobě ještě víc.

„Joan, co je vám?“

Neodpověděla, ale opřela si mu čelo na rameno. Měl pocit, že kdyby ji pustil, jistě by upadla. Snad jí není dobře. Bude muset přivolat pomoc — vzbudit její tetu — vysvětlit, co se stalo… V zoufalé bezradnosti se rozhlédl kolem. Lampa v předsíni vrhala do pootevřených dveří salónu pruh světla, v němž se ukázal konec pohovky potažené žlutým kretonem. Stále držel Joan jednou rukou kolem ramenou, sehnul se a vsunul jí druhou ruku pod kolena; potom s námahou (protože byla těžší, než si představoval) ji zdvihl s podlahy, odnesl ji úzkým pruhem světla, který vedl do tmy, a položil ji na pohovku co nejmírněji, pokud byl schopen pod tím těžkým břemenem.

Klekl si na podlahu vedle ní a zeptal se: „Je vám už líp?“

Joan zhluboka vzdychla, přejela si rukou po čele, potom otevřela oči a pohlédla na něho, ale jenom na chvíli; pak si zakryla obličej rukama, přemožená nesmírným ostychem a zahanbením. „Odpusťte,” zašeptala, „já nevím, co se to stalo. Najednou se mi udělalo tak mdlo.” Chvíli mlčela; světla se znovu rozsvítila, napjaté struny se rozkmitaly — ale snesitelně, nikoli přespříliš. Sňala ruce s obličeje a obrátila se k němu s plachým úsměvem.

Oči mu zatím přivykly v zešeřelém světle a úzkostlivě se jí zadíval do obličeje. Bohudík, zřejmě je jí už dobře. Nebude nucen zavolat tetu. S pocitem opravdové úlevy ji vzal za ruku a něžně jí ji stiskl.

„Nezlobíte se na mě, Anthony?”

„Proč bych se zlobil?”

„No, vždyť k tomu máte právo. Takhle omdlít..Jako by mu vystavovala svou tvář obnaženou — zastyděla se,

293$

vyvinula mu ruku, kterou tiskl ve své, a znovu si zahanbeně zakryla obličej. Takhle omdlít… Ta vzpomínka ji pokořovala. Připomnělo se jí jeho náhlé mlčenlivé prudké hnutí a pomyslela si: Vždyť on mě miluje! A co Brian? jenže Brianova nepřítomnost jako by se ještě umocnila. Joan ji pociťovala ještě intenzivněji než kdy předtím, dokonce natolik, jako by pro ni vůbec neexistoval. V té chvíli pro ni existovala jen ta živá jsoucnost vedle ní — ta jsoucnost touhy, jsoucnost rukou a úst, potenciální jsoucnost polibků, která čeká a čeká, aby se zas uskutečnila. Joan cítila, jak se jí zdvihají prsa, ačkoli si neuvědomovala, že by si povzdechla tak zhluboka — bylo jí, jako by si byl vzdychl někdo jiný. On mě miluje, opakovala si: bylo to ospravedlnění. Spustila ruce s obličeje, chvíli na něho pohlédla, potom k němu ruce vztáhla a šeptajíc jeho jméno přitulila si jeho hlavu na prsa.

„No, jak to dopadlo?“ zavolala Mary z pohovky, jakmile se Anthony ukázal ve dveřích. Podle zasmušilého výrazu v jeho obličeji usoudila, že sázku vyhrála, a to ji mrzelo. Najednou se na něho zlobila — zlobila se dvojnásob a trojnásob: protože je tak malomyslný; protože mu ona nestojí za to, aby se vzchopil, a přece sázku vyhrál; protože ji nutí k tomu gestu, do něhož se jí ani trochu nechce. Celý den jezdila autem po venkově se Sidneym Gattickem a dospěla k názoru, že je naprosto nesnesitelný. Ve srovnání s ním jí Anthony připadal jako nejroztomilejší společník. Nechtěla Anthonyho zavrhnout, ani dočasně. Ale svou hrozbu tehdy mínila úplně vážně a doslova; kdyby ji nesplnila, alespoň částečně, všechna její autorita by byla ta tam. A ten protiva ji teď nutí, aby dostála svému slovu. Řekla hněvivě vyčítavým tónem: „Vidím, že jsi prohrál, zbabělče!“

Zavrtěl hlavou. „Ne, vyhrál jsem.”

Mary na něho pohlédla pochybovačně. „To nejspíš lžeš.”

„Ne, nelžu.” Posadil se vedle ní na pohovku.

„Proč se tedy tváříš tak mrzutě? To mi zrovna nelichotí.”

294$

„Proč jsi mě pro všechno na světě přinutila, abych to udělal?” vybuchl. „Byla to blbost.” Ale také špatnost — jenže kdyby to řekl, Mary by se smála. „Vždycky jsem věděl, že to je blbost. Ale tys mě nenechala na pokoji.” Pronikavě se mu ozvala v hlase naříkavá výčitka. „A teď bůhvíjak to se mnou dopadne.” Totiž bůhvíjak to dopadne s joan a s Brianem. „Bůhví!”

„Ale tak mi to vysvětli,” nabádala ho Mary Amberleyová, „vysvětli mi to! A přestaň s tím prorokováním!” Oči jí svítily smavou zvědavostí. Tušila nějakou příjemně spletitou a fantastickou situaci. „Vysvětli mi to,” opakovala.

„No, tak jsem udělal, co jsi chtěla,” odpověděl nevrle.

„Jsi hrdina!”

„Není na tom nic k smíchu.”

„Cože? Snad jsi nedostal pohlavek?”

Anthony se zlostně zamračil a zavrtěl hlavou.

„Jak to tedy brala?”

„To je právě ta potíž: brala to vážně.”

„Vážně?” tázavě opakovala Mary. „Snad ti nepohrozila, že to řekne tatínkovi?”

„Ne, ale myslela, že jsem do ní zamilovaný. Chce se rozejít s Brianem.”

Mary Amberleyová pohodila hlavou naznak a rozesmála se vysokým, pronikavě rozkmitaným smíchem.

Anthonyho to pohoršilo. „Tohle vůbec není vtip.”

„V tom se právě mýlíš.” Mary si otřela oči a zhluboka si povzdechla. „Už dávno jsem neslyšela žádný lepší. Ale co hodláš dělat.”

„Budu jí nucen říct, že to všechno je nedorozumění.”

„To bude báječný výstup!”

Zavrtěl hlavou. „Napíšu jí to v dopise.”

„To bude odvážné, jako obvykle!” Poplácala ho na koleno. „Ale teď chci slyšet podrobnosti. Jak jsi to dokázal, že to s ní dospělo tak daleko? Tak daleko, že si myslí, že jsi do ní zamilovaný? Tak daleko, že se chce rozejít s Brianem? Copak jsi to nemohl zarazit hned na začátku?”

„To bylo těžké,” zamumlal vyhýbaje se jejím zkouma

295$

vým očím. „To víš — v té situaci jsem trochu ztratil sebevládu.“

„Chceš říct, že jsi ztratil hlavu?“

„Třeba i to, jestli chceš,“ připustil nerad a pomyslel si při tom, že byl hlupák, že byl dokonalý hlupák. Když k němu Joan potmě vztáhla ruce, měl ovšem vzít do zaječích; měl odmítnout její polibky, měl jí úplně a jasně dát najevo, že ji políbil jen z lehkomyslnosti, že to vůbec nemělo význam. Jenže on její polibky přijímal: z pohodlnosti a zbabělosti, protože by ho bylo stálo přílišnou námahu dát jí nutné a nutně obtížné vysvětlení; z jakési slabošské a nemístné dobroty srdce, protože by ji urazil a ponížil, kdyby řekl ne — a být svědkem něčího utrpení, které sám způsobil, se mu z duše protivilo. Přijímal její polibky a dělaly mu dobře, horoucně je opětoval, ačkoli věděl, že ta horoucnost pramení jen z odtažité, chvilkové smyslnosti, ale Joan, jak mu je teď jasné (a bylo už tehdy), je nevyhnutelně považovala za projevy citu vzbuzeného jen jí samou, který platí výlučně a nenahraditelně jen jí. Nestranný pozorovatel by řekl, že Anthony dělal, co mohl, že se co nejvíc vynasnažil, aby v co nejkratší době způsobil co nejdalekosáhlejší nedorozumění.

„Jak se hodláš z toho dostat?” zeptala se Mary.

Nenáviděl ji za to, že mu položila tu otázku, která ho trýznila. „Napíšu jí dopis,“ řekl. Jako by tohle byla nějaká odpověď!

„A co tomu řekne Brian?“

„Zítra se mám s ním setkat v Jezerním kraji,” odpověděl vyhýbavě.

„Jako Wó-órdsworth,“ řekla Mary. „To bude legrace! A co mu vlastně hodláš říct o Joan?“ pokračovala nemilosrdně.

„No, nějak mu to vysvětlím.”

„Ale co když mu to Joan vysvětlí dřív — a jinak?”

Zavrtěl hlavou. „Řekl jsem jí, že nechci, aby Brianovi psala dřív, než si s ním promluvím.”

„A myslíš, že ti vyhoví?”

„Proč by mi nevyhověla?”

296$

Mary pokrčila rameny a pohlédla na něho s potměšilým úsměvem, s očima svítícíma mezi přimhouřenými víčky. „Ale proč by ti vlastně měla vyhovět?”

KAPITOLA XXXIV

3. BŘEZNA 1928

Reorganizace… Restrikce … Snížení nominálních hodnot akcií vzhledem k současným obchodním podmínkám … Anthony pozdvihl oči od potištěného papíru. Zjistil, že Mary Amberleyová, vzepřená zády o polštáře, na něho pozorně upírá oči — přivádělo ho to do rozpaků.

„No?“ zeptala se a naklonila se kupředu. Kadeř rozcuchaných vlasů, obarvených nemožně oranžově, jí opile spadla do čela. Při tom pohybu se jí rozevřel noční kabátek a pod špinavou krajkou se k Anthonymu těžce zakolébaly její prsy. „Co to znamená?”

„Znamená to zdvořilé oznámení, že udělali bankrot.”

„Bankrot?”

„A že ti místo jedné libry vyplatí šest šilinků osm pencí.”

„Ale vždyť Gerry říkal, že dělají tak dobré obchody!” protestovala zlostně naříkavým tónem.

„Gerry nemůže všechno vědět,” vysvětloval šetrně.

jenže ten sprosťák to ovšem věděl až příliš dobře; věděl to a jednal podle toho, a jistě si dal dobře zaplatit lidmi, kteří se chtěli svých akcií zbýt, než přijde krach. „Proč se na to nezeptáš jeho?“ nahlas řekl tónem, který částečně vyjadřoval jeho znechucení, že právě dnes večer, kdy se vrátil z New Yorku, je takhle zatahován do Maryiny spletité a sprosté tragédie. Předpokládal, že každý jiný by byl před ní uprchl, hned jak začala brát morfium; on jediný ze všech jejích přátel, protože byl půl roku pryč z Anglie, neměl doposud příležitost ani důvod, aby od ní utekl. Vzdáleností se jejich přátelství uchovalo jakoby u ledu, v tom stavu, v jakém bylo, než

297$

odjel. Když ho naléhavě požádala, aby ji navštívil, neměl žádnou záminku jí to odepřít. A pak, lidé vždycky přehánějí — vždyť to s ní nemůže být tak zlé, jak prohlašují!

„Proč se nezeptáš jeho?“ opakoval mrzutě.

„Odjel do Kanady.“

„Aha, odjel do Kanady!”

Mlčeli. Položil papír na přikrývku. Mary Amberleyová jej vzala a znovu četla — už po sté, ve směšné a zoufalé naději, že tentokrát, po sté, tam možná objeví něco nového, něco jiného.

Anthony se na ni zadíval. Lampa na nočním stolku neúprosně jasně ozařovala její profil. Ty propadlé tváře! A ty vrásky kolem úst, ty váčky sinalé kůže pod očima! Anthony vzpomínal, jak vypadala, když ji viděl naposled, tehdy v Berkshire, teprve předešlého léta, a zděsil se. Požíváním té drogy ani ne za deset měsíců zestárla o dvacet let. A morfium ji nezpustošilo jen tělesně; změnilo také její povahu, proměnilo ji v někoho jiného, (bez přehánění) mnohem horšího. Například její půvabná roztržitost, její dvojakost, na které bývala vždycky tak podrážděně ješitná jako na dodatečná ženská svůdná kouzla, zvrhly se téměř ve slabomyslnou lhostejnost. Zapomínala, neuvědomovala si; ale hlavně jí na ničem nezáleželo, nechtěla se ničím dát obtěžovat. Její groteskně obarvené vlasy (v naději, předpokládal, že znovu alespoň částečně získá přitažlivost, kterou ztratila, jak si jistě nemůže nepřiznat) byly mastné a nečesané. Šmouha červeně, neobratně nanesená, jí nesouměrně, beztvárně zveličovala dolní ret. Oharek cigarety propálil v přikrývce díru a peří se třepetalo ve vzduchu jako sněhové vločky, kdykoli se pohnula. Polštáře měla ušpiněné růžem a vaječným žloutkem. Na shrnutém prostěradle byla hnědá kávová skvrna. Mezi jejím tělem a stěnou ležel povážlivě nakloněný podnos, na němž jí přinesli večeři. Nůž potřísněný omáčkou sklouzl na vyšívaný povlak přikrývky.

Mary Amberleyová prudkým pohybem zmačkala ten papír a odhodila jej. „Netvor!” vykřikla hlasem roztřeseným zlostí. „Netvor! Úplně mě donutil, abych do toho

298$

hle investovala peníze. A teď se podívej, jak to dopadlo!“ Vyhrkly jí slzy a po tvářích se jí černé líčidlo s řas řinulo jako stružky sazí.

„Udělal to naschvál!” pokračovala mezi zlostnými vzlyky. „Jen aby mi ublížil. Je úplný sadista. Rád lidem ubližuje. Má z toho rozkoš.”

Zisk, málem řekl Anthony, ale zarazil se. Vždyť ona asi čerpá trochu útěchy z domněnky, že ji Gerry ošidil nikoli ze sprostě ziskuchtivých pohnutek, ale svévolně, ze zášti podnícené a provázené milostnou vášní. Bylo by nevlídné zbavit ji té iluze. Ať si ubožačka myslí to, co jí nepřipadá tak bolestně pokořující. Ostatně čím méně jí bude odporovat a uvádět jiné argumenty, tím dříve přestane, jak doufal. Opatrně a šetrně se spokojil tím, že nezávazně přikývl.

„A když si pomyslíte, co všechno jsem pro něho udělala!” vybuchla paní Amberleyová. Ale zatímco uváděla nesouvislý seznam těch štědrých skutků a laskavostí, Anthony si bezděky připomněl, co ten chlap udělal pro ni, a ke všemu ještě způsobem, jakým Gerry obvykle líčil, co pro ni udělal. Hrubým, až výstředně cynickým způsobem. Neuvěřitelně hulvátským. Člověk se nad tím musel pozastavit, musel se tomu chtě nechtě zasmát; a musel se stydět, že takové nepřípustné surovosti vůbec mohou obsahovat prvek osvobozující pravdy. A přece to byla pravda.

„Seznámil se v mém domě s nejinteligentnějšími lidmi v Londýně,” vzlykala paní Amberleyová.

„Ty staré čarodějnice!” Anthonymu jasně zazněl v paměti Gerryho hlas. „Udělaly by všechno, aby si toho užily, absolutně všechno!”

„Nikdy si toho dost nevážil,” pokračovala. „Byl na to

moc hloupý, moc barbarský.”

„Ta stará čubka není vlastně tak zlá — když toho má dost, dá pokoj. Ale problém je dát jí toho dost užít. Říkám vám, je to koňská dřina.”

Zlostný tón se změnil v sebelítostivý.

„Ale co si počnu?” fňukala. „Co si můžu počít? Bez groše. Žít z milodarů.”

299$

Snažil se ji upokojit. Vždyť přece ještě něco zbylo. Vlastně docela slušná suma. Neumře hlady. Když bude žít šetrně, když bude spořit…

„Ale budu nucena vzdát se tohohle domu,“ skočila mu do řečí, a když přisvědčil, že bude ovšem nucena se ho vzdát, začala hořekovat znovu a ještě hlasitěji. Vzdát se domu je horší než být bez groše a žít z milodarů — horší, protože pochopitelnější, bližší jejímu nynějšímu navyklému způsobu života. Jak by mohla být živa bez svých obrazů, bez svého nábytku? Z ošklivosti se jí dělá fyzicky zle. A pak, ty malé pokoje — v malých pokojích ji přepadá chorobná hrůza. A jak by se mohla obejít bez svých knih? Jak vlastně má pracovat, až bude chudá? Vždyť ovšem hodlá pracovat: chystá se napsat kritické pojednání o moderním francouzském románu. A jak si on představuje, že to má napsat, jestli přijde o své knihy?

Anthony se netrpělivě zavrtěl v lenošce. „Já si vůbec nepředstavuji, že budeš něco psát,“ řekl. „Já ti jen říkám to, co sama uznáš, že budeš muset udělat.”

Dlouho mlčela. Pak řekla s úsměvem, jejž se pokoušela vybavit vyzývavým půvabem: „Teď se na mě zlobíš.”

„Ani trochu. Chtěl bych jen, abys viděla skutečnost takovou, jaká je.“ Vstal s pocitem, že je v nebezpečí neuniknutelně uvíznout v Maryině neštěstí, a symbolicky si hájil právo na osobní svobodu tím, že neposedně začal chodit sem a tam po pokoji. Měl bych s ní promluvit o morfiu, pomyslel si, měl bych se snažit ji přemluvit, aby se léčila někde v sanatoriu. Ve vlastním zájmu. Kvůli chudince Heleně. Ale znal Mary. Začala by protestovat, křičela by, rozzuřila by se. Málem by z toho byla hospodská hádka. Nebo ještě hůř, mnohem hůř, pomyslel si s hrůzou, začala by se kát, začala by slibovat, rozplývala by se v slzách. Najednou by byl jediný její přítel, její mravní opora v životě. Nakonec neřekl nic. Nebylo by to nic platné, ujišťoval se. S morfinisty to nikdy není nic platné. „Člověk se musí smířit se skutečností,” řekl nahlas. Bezvýznamná fráze, ale co jiného může říct?

300$

Zcela nečekaně, s čipernou povolností, která ho vážně znepokojila, začala mu dávat za pravdu. Absolutně s ním souhlasí! Nemá smysl plakat nad rozlitým mlékem. Nemá smysl dělat si iluze. Potřebuje mít plán — spoustu plánů — vážných, praktických, rozumných plánů, jak začít nový život. S úsměvem na něho zamžourala, skoro jako by byli dva spiklenci.

S nechutí a nedůvěrou vyhověl jejímu vyzvání, aby si k ní sedl na kraj postele. Plány se rozvíjely — dost vážně. Malý byt v Hampsteadu. Nebo maličký domek někde v zapadlé uličce v Chelsea. Přece by mohla sem tam pohostit společnost, hodně lacino. Opravdoví přátelé přijdou, ačkoli to bude laciné — že? ptala se naléhavě s téměř dojemnou úzkostí, aby ji o tom ujistil.

„Ovšem,” odpověděl, ačkoli věděl, že je neodradí láce

— odradí je ta špína, sprostota, morfium, její dech páchnoucí éterem, až se z něho člověku dělá zle.

„Mohla bych pořádat láhvové večírky,” řekla. „To bude legrace!” Obličej se jí rozjasnil. „A čeho přineseš ty láhev, Anthony?” Ale než mohl odpovědět, pokračovala: „A z těch míchaných drinků budeme ohromně opilí, ohromně!” Za chvíli mu začala vyprávět, jak si George Wyvern vzal v posledních dnech do hlavy, že se jí bude dvořit. Za daných okolností ji to zrovna moc netěší — vždyť Sally Wyvernová je taky… no! Usmála se navyklým potutelným úsměvem, se sevřenými rty a přimhouřenýma očima. A co je opravdu moc divné, i ten protiva Hugh Ledwidge v poslední době projevuje známky…

Anthony udiveně naslouchal. Těch dojemně málo opravdových přátel se proměnilo, jakoby nějakým kouzlem, v úplný zástup roztoužených milenců. Copak vážně věří svým výmyslům? Jenže na tom snad ani nezáleží, pomyslel si, jestli jim věří nebo ne. I když jim nevěří, mají ty utkvělé představy moc přivést ji do lepší nálady, znovu jí alespoň na chvíli vrátit radostnou sebedůvěra.

„Tehdy v Paříži —“ řekla důvěrně, „pamatuješ se?”

Ale tohle je strašné!

„V hotelu des Saints Péres.” Hlas se jí prohloubil a chvěl potlačeným smíchem.

301$

Anthony přikývl, ani nepozdvihl hlavu. Zřejmě chce, aby její významně legrační připomínka u něho vyvolala ozvěnu, aby nějak reagoval na tu nestoudnou zmínku o jejich starém vtipu, jaké si spolu dopřávali zábavy pod patronací církevních Otců. V jejich důvěrné hantýrce „zahrát si na církevního tatíčka” nebo ještě hovorověji „zacírkevnit si“ tehdy znamenalo pomilovat se. Anthony se zamračil a najednou dostal hroznou zlost. Jak se opovažuje…?

Vteřiny míjely. Se zoufalým úsilím vyplnit ledovou propast jejich mlčení řekla Mary tónem sentimentálního vzpomínání: „Ohromně jsme si tehdy spolu užili!”

„Ohromně,” opakoval pokud možno bezvýrazně.

Náhle ho vzala za ruku. „Drahý Anthony!”

Ach Bože! pomyslel si a pokusil se co nejzdvořileji ruku odtáhnout. Ale stisk jejích horkých suchých prstů nepolevoval.

„Byli jsme blázni, že jsme se pohádali,” pokračovala. „Nebo vlastně já jsem byla blázen.”

„Vůbec ne,” řekl zdvořile.

„Ta hloupá sázka …“ Zavrtěla hlavou. „A Sidney …“

„Udělala jsi, co jsi chtěla.”

„Udělala jsem, co jsem nechtěla,” řekla honem. „Člověk pořád dělá věci, které nechce dělat — hloupě, jen ze zvrácenosti. Člověk dělá to nejhorší jen proto, že to je nejhorší. Dělá z Hyperiona satyra.”

„Ale k určitým účelům se možná hodí líp satyr,” řekl

— nemohl si to odepřít.

Mary si jeho slov nevšímala; povzdechla si a zamhouřila oči.

„Člověk dělá, co nechce,” opakovala si jakoby pro sebe. „Pořád dělá to, co nechce dělat.” Pustila jeho ruku, svoje sepjala za hlavou a opřela se o polštáře v poloze, v té důvěrné známé poloze, která v hotelu des Saints Péres bývala tak rozkošná půvabnou nedbalostí, tak divě vzrušující, protože se v ní její oblé bílé hrdlo vyklenulo jako hrdlo nějaké oběti, protože se jí pod krajkou tak vyzývavě nadzdvihly pevné prsy. Jenže tentokrát je krajka špinavá a potrhaná, prsy jsou znaveně

302$

svěšené, hrdlo oběti už není hladké, bílý masitý válec, ale uvadlé, svraštělé, propadlé mezi vyčnívajícími klíčními kostmi.

Otevřela oči a s úlekem postřehl, že se na něho dívá týmž, naprosto stejným pohledem, malátným a zároveň cynickým, humorným a unyle oddaným, jímž ho tak neodolatelně vyzývala tehdy před patnácti lety v Paříži. Pohled z roku 1913 v obličeji z roku 1928 — trapně nepřiměřený. Chvíli se na ni zděšeně zahleděl; pak se zmohl, aby to mlčení přerušil.

„Budu muset jít.“

Ale než mohl vstát, Mary Amberleyová se rychle naklonila kupředu a položila mu ruce na ramena.

„Ne, nechoď. Nesmíš odejít.“ Znovu se pokusila o tu humorně rozkošnickou výzvu, ale nemohla zabránit, aby se jí v očích neukázala opravdová úzkost.

Anthony zavrtěl hlavou, a přestože Mary páchla éterem, až se mu z toho dělalo zle, s největším úsilím se na ni usmál a lživě prohlásil, že slíbil přijít v jedenáct někam za známými na večeři. Mírně, ale odhodlaným a energickým pohybem se vymanil zpod jejích bránících rukou a vstal s postele.

„Dobrou noc, drahá Mary!“ řekl vřelým tónem; v té chvíli si už mohl dovolit být něžný. „Bon courage!“ Stiskl jí ruce, pak se sklonil a políbil jí nejdřív jednu, potom druhou. Když byl zas na nohou a viděl před sebou volnou cestu na svobodu, měl pocit, že si může dopřát snad každou emoční výstřednost. Jenže Mary se toho nechopila, ale upřela na něho pohled najednou utkvělý a jakoby zkamenělý soustředěným utrpením. Náhle mu škraboška, kterou si nasadil, tak rozzářená rozmarnou něhou, připadala v dané situaci hrozně nemístná. Pociťoval její nevhodnost až fyzicky, ve svalech v obličeji. Blázen, pokrytec, zbabělec! Ale div se nerozběhl ke dveřím a dolů po schodech.

„Jestliže nějaká žena použije jedu nebo jiného škodlivého prostředku,“ četla Helena v Encyklopedii, „nebo protizákonně použije nějakého nástroje nebo jiné pomůcky, aby si způsobila potrat, proviní se …“ Zaslechla

303$

Anthonyho kroky na schodech. Vstala, rychle šla ke dveřím a ven na schody.

„No?“ Neusmála se v odpověď na jeho pozdrav, vůbec nepředstírala radost, že ho vidí. Obličej, který k němu pozdvihla, byl tak tragicky prostý všech konvenčních grimas, jako byl prve obličej její matky.

„Co se stalo, Heleno?“ zvolal ulekaně.

Chvíli na něho pohlédla mlčky, pak zavrtěla hlavou a vyptávala se ho na akcie, a matčinu finanční situaci.

Když Anthony odpovídal na její otázky, pomyslel si, že člověk by samozřejmě očekával, že Helenu to všechno velmi rozčilí. Ale že ji to znepokojí až do té míry — znovu na ni pohlédl — ne, to by určitě nečekal. Vždyť Helena nikdy vášnivě nemilovala svou matku. Jak by ji mohla milovat, když Mary je tak sveřepě sobecká? A konečně, už je to skoro rok, co ta nešťastnice začala užívat morfium. Dalo by se předpokládat, že hrůza z toho faktu už trochu ztratila intenzitu. A přece jakživ nespatřil nešťastnější obličej. Takové mládí, taková svěžest by se neměly sdružovat s výrazem tak hlubokého zoufalství — to by se nemělo stát! Při pohledu na Helenu pocítil skoro vinu — provinilou odpovědnost. Ale při jeho příštím gestu zvídavého soucitu jen zavrtěla hlavou a odvrátila se.

„Raději už jděte,“ řekla.

Anthony chvíli váhal, potom šel. Vždyť konečně chtěla, aby šel. Stále s pocitem viny, ale zároveň opravdové úlevy zavřel za sebou domovní dveře a s hlubokým povzdechem zamířil ke stanici podzemní dráhy.

Helena se vrátila ke svazku Encyklopedie… aby si způsobila potrat, proviní se zločinem. Tento zločin se trestá nejméně třemi roky trestanecké práce, případně na doživotí, nebo nejvýše dvěma roky vězení. Narodí-li se dítě živé..Ale nestálo tam, jaké to vlastně jsou jedy, ani jakých nástrojů se má použít a jak. Jen ten hloupý nesmysl o trestanecké práci. A tak se jí zatarasila i tahle skulina, jak z toho vyváznout. Jako by se celý svět spikl, aby ji uvěznil v jejím nemožně děsivém tajemství.

304$

Hodiny v zadním salónu melodicky odbíjely jedenáct. Helena vstala, dala těžký svazek zpátky na místo a šla nahoru do matčina pokoje.

Když její dcera přišla, paní Amberleyová se zaměstnávala tím, že nezvykle pečlivými a přesnými pohyby ze skleněné ampulky plnila injekční stříkačku. Trhla sebou, jakmile se otevřely dveře, zdvihla hlavu, udělala gesto, jako by chtěla stříkačku a ampulku skrýt pod ložní přikrývkou, ale pak ve strachu, aby nevylila ani kapku té vzácné tekutiny, najednou se uprostřed toho gesta zarazila.

„Jdi pryč!“ vykřikla zlostně. „Proč sem vcházíš bez klepání? Nechci, abys mi chodila do pokoje bez klepání!“ opakovala ještě pronikavěji a byla ráda, že má svou zuřivost na co svést.

Helena stála chvíli ve dveřích úplně bez hnutí, jako by nechtěla věřit vlastním očím; potom k ní spěšně přistoupila.

„Dej mi ty věci,“ řekla vztahujíc ruku.

Paní Amberleyová se uhnula ke zdi. „Jdi pryč!“ vykřikla.

„Ale vždyť jsi mi slíbila ..

„Nic jsem neslíbila!”

„Slíbila jsi, maminko.”

„Neslíbila. A vůbec, budu si dělat, co budu chtít.”

Helena beze slova natáhla ruku a chytila matku za zápěstí. Paní Amberleyová zaječela tak hlasitě, že Helena dostala strach, aby se služebné nepřiběhly dolů podívat, co se děje, a pustila její ruku.

Paní Amberleyová přestala ječet, ale vrhla na Helenu děsivě zlomyslný pohled. „Jestli způsobíš, že toho jen trochu rozleju,” řekla hlasem vztekle roztřeseným, „tak tě zabiju. Zabiju!” opakovala.

Chvíli se na sebe zadívaly — beze slova. Helena přerušila mlčení. „Chtěla bys mě zabít,” řekla pomalu, „protože tě nechci nechat, aby ses sama zabila.” Pokrčila rameny. „No, myslím, že jestli se opravdu chceš zabít ..Nedokončila větu.

Paní Amberleyová na ni mlčky upírala oči. „Jestli

305$

opravdu chceš..Vzpomněla si na slova, která teprve před chvílí říkala Anthonymu, a najednou jí slzy skanuly po tvářích. Přemohla ji sebelítost. „Copak myslíš, že já tohle chci dělat ?“ řekla zlomeně. „Nenávidím to, úplně nenávidím! Ale nemohu si pomoct.“

Helena se posadila na kraj postele a objala matku kolem ramenou. „Drahá maminko!” prosila ji. „Neplač. Bude zase dobře.“ Byla hluboce dojata.

„To všechno je Gerryho vina!“ vykřikla paní Amberleyová. Nevšimla si, jak se Helena prudce zachvěla, a pokračovala: „Všechno je jeho vina. Všechno. Vždycky jsem věděla, že je netvor. I když jsem ho nejvíc milovala.“

Helena odtáhla paži, jíž matku objímala, jako by to najednou byla nějaká cizí osoba, které ona nemá právo tak důvěrně se dotýkat. „Ty jsi ho milovala?“ zašeptala nedůvěřivě. „Tak?“

Paní Amberleyová jako by odpovídala na docela jinou otázku — jako by odrážela výčitku, která vůbec nebyla vyřčena: „Nemohla jsem za to. Ano, tak.“ A trochu zakroužila rukou, v níž držela injekční stříkačku.

„To znamená, řekla Helena velmi váhavě, a jako by přemáhala téměř nepřekonatelný odpor, „to znamená, že byl… že byl tvůj milenec?”

Její podivný tón jako by prvně od počátku jejich rozmluvy zburcoval paní Amberleyovou k vědomí, že její dcera vedle ní doopravdy, osobně existuje. Obrátila se a pohlédla na Helenu s výrazem údivu. „Tys to nevěděla?” Když spatřila její bledost, její neovladatelně roztřesené rty, najednou pocítila lítost. „Odpusť, miláčku. Netušila jsem … Jsi ještě tak mladá, nechápeš to. Nemůžeš … Ale kam jdeš! Pojď sem! Heleno!”

Dveře zabouchly. Paní Amberleyová udělala pohyb, jako by chtěla běžet za dcerou, pak si to rozmyslela, znovu se ujala přerušeného úkonu a naplnila si injekční stříkačku.

306$

KAPITOLA XXXV

4. SRPNA 1934

Vrátil jsem se deprimovaný po večeru stráveném s Helenou a s několika jejími mladými politickými přáteli. Tak vášnivě všichni dychtí, aby mohli „eliminovat” lidi, kteří s nimi nesouhlasí! A jsou tak upřímně přesvědčeni, že tato „eliminace” je nutná!

Člověk se proti tomu bouří, ale dalo se to čekat. Považujte otázky reformy výlučně za politickou a ekonomickou záležitost a musíte schvalovat a provádět „eliminaci”.

Podívejte se na dějiny posledních dob.

Industrializace vzrostla pari passu s populací. Dokud se trh rozšiřuje, řeší se dva nejožehavější problémy všech průmyslových společenství samy. Nové vynálezy možná vytvoří technologickou nezaměstnanost; ale rozšiřující se trh ji zároveň léčí. Jednotlivec možná má nedostatečnou kupní sílu, ale celkový počet jednotlivců ustavičně stoupá. Hodně malých kupních sil vydá za méně velkých.

Populace se zastavila a brzy bude klesat. Trh se zúží, místo aby se rozšiřoval. Proto se ekonomické problémy už nevyřeší automaticky samy. Kontrola porodnosti nutně vyžaduje usměrňující politickou inteligenci. Musí se vypracovat velkorysý plán, jinak mašina přestane fungovat. Jinými slovy, politikové budou muset být mnohem inteligentnější než doposud. Vyrovná se nabídka inteligence poptávce po ní?

Jenže inteligence ovšem není izolovaná, jak neustále tvrdí Miller. Inteligentní plánování modifikuje pocity plánovače. Podívejte se na anglickou politiku. Provedli jsme spoustu reforem — ale vůbec jsme nepřijali zásady, na nichž jsou založeny. (Srovnejte královské tituly s nynějším postavením králů. Srovnejte naše protesty, že nechceme mít nikdy nic společného se socialismem, se skutečností státní kontroly.) V anglické politice nejsou velkorysé plány a skoro vůbec se v ní nemyslí podle nějakých vedoucích zásad. A jaký je výsledek?

307$

Mezi jiným ten, že anglická politika je většinou velmi dobromyslná. Důvod je prostý. Zabývejme se praktickými problémy, jak se naskytují a bez ohledu na vedoucí zásady, a z politiky se stane handrkování. Když se lidé handrkují, obyčejně se při tom rozčilují, ale normálně se navzájem nepovažují za osobní nepřátele. Jenže právě tomuhle se zásadoví lidé a radikální plánovači při nejlepší vůli neubrání. Pokládají svou zásadu za správnou: plánují pro dobro lidstva. Jsou to pro ně samozřejmosti, z nichž logicky vyplývá, že ti, kdo s nimi nesouhlasí a nechtějí pomáhat uskutečnit jejich plán, jsou nepřátelé dobra a lidstva. Nejsou to muži a ženy, ale zosobněná zla, vtělení nepřátelé. Zabíjet muže a ženy je špatné; ale zabíjet nepřátele je povinnost. Odtud Inkvizice, odtud Robespierre a jiní. Lidé, kteří mají silnou náboženskou a revoluční víru, lidé, kteří mají dobře promyšlené plány jak zlepšit úděl svých bližních, ať v životě vezdejším nebo v tom příštím, vždycky jsou radikálněji a chladnokrevněji krutí než kdo jiný. Per contra, jestliže vůbec neuznáváte zásady a vůbec nemáte plány, ale řešíte situace, jak se naskytnou, kus od kusu, můžete si dovolit mít neozbrojenou policii, svobodu slova a habeas corpus. Báječně!

Ano, co se stane, když se průmyslové společenství naučí a) dělat technologické pokroky ustavičně zrychlovaným tempem, b) omezovat plození? Odpověď: buď se musí plánovitě přizpůsobit všeobecně uznávaným politickým a ekonomickým zásadám, nebo se musí zhroutit. Ale vlády se zásadami a plány obvykle bývají despotické. Musíme se smířit s otročením a mučením, abychom se mohli usměrnit?

Na jedné straně zhroucení, na druhé vláda inkvizice. Skutečné dilema, je-li ten plán jen ekonomický a politický. Ale berte v úvahu jednotlivé muže, ženy a děti, a ne stát, náboženství, ekonomické zřízení a podobné abstrakce: pak je naděje, že proplujete mezi Skyllou a Charybdou. Protože když se začnou brát v úvahu konkrétní lidé, je ihned zřejmé, že svoboda bez donucování je nutnou podmínkou, aby se vyvinuli v úplně

308$

dospělé lidské bytosti; že forma ekonomického blahobytu, která záleží v tom, že lidé mají víc než potřebují, nepřispívá k blahu jednotlivce; že volný čas vyplněný pasivními zábavami není požehnáním; že se za pohodlí městského života platí značnou fyziologickou a mentální úhonou; že vzdělání, které člověka učí nesprávné sebevládě, je téměř bezcenné. A tak dále! Kdežto když se vychází od Státu, Víry a Ekonomického zřízení, nastane úplné přehodnocení hodnot. Jednotlivci musejí být vzděláváni tak, aby mysleli jenom na účely a neohlíželi se na prostředky, protože tohle hlásají učitelé, kteří žádné jiné vyučovací metody neznají; musejí žít ve městech; musejí mít volný čas, aby mohli číst noviny a chodit do biografu, musejí být povzbuzováni, aby kupovali věci, které nepotřebují, protože existuje ten a ten průmyslový systém a musí být udržován v chodu; jinak by mohli myslet samostatně a působit potíže svým vládcům.

KAPITOLA XXXVI

19. ČERVENCE 1914

Ve vlaku ujíždějícím k severu Anthony myslel na to, co ho čeká. V příštích dvou nebo nejvýše třech dnech bude nucen Brianovi říci, co se stalo, a bude muset napsat dopis Joan. Jakými slovy? A jakou si má pro sebe nalézt omluvu? Má vyzradit celou pravdu o své sázce s Mary? Pro něho by ta pravda měla určité výhody; kdyby se s ní svěřil, mohl by téměř všechnu vinu za to, co se stalo, uvalit na Mary — ale s nebezpečím, uvažoval dál, že bude vypadat jako mizerný slaboch. A to není jediná nevýhoda; pro Joan by ta pravda byla nesnesitelně pokořující. Ať by uvalil třeba všechnu vinu na Mary, nesmyl by tím urážku, kterou utrpěla Joan. Kéž by mohl Brianovi povědět pravdu a Joan něco jiného.

Ale to není možné. Bude nucen oběma říci totéž, a v zájmu Joan něco, co není pravda. Jenže co? Jaké vysvětlení toho, co se stalo, by ho nejméně zneuctilo

309$

a nejméně pokořilo Joan? Bylo by celkem nejlíp, kdyby řekl, že ztratil hlavu — že se dal unést náhlým popudem, šíleným, jak brzy zjistil a hned začal litovat. Líbal jí někdo jiný, a ne on: takhle to napíše Joan. Někdo jiný — ale ne docela jiný. Nebylo by jí příjemné, kdyby měla mít pocit, že se k ní takhle choval, protože se z něho v neosvětleném salóně na chvíli stal pavián. Ten, kdo ji tam líbal, přece musel být alespoň částečně on. Natolik on, že ji pořád má rád a doopravdy je mu jí líto; ale přitom někdo jiný do té míry, že připustil, aby okolnosti toho večera proměnily jeho náklonnost a sympatii v — co? Lásku? Žádostivost? Ne, bude se muset vyhnout každému určitějšímu názvu; bude to muset vysvětlit zmatkem a chvilkovým poblázněním, které pokazilo vztah, do té chvíle tak krásný, a tak dále. Prozatím ji může jen ujistit, že toho lituje a stydí se za to, a že teď ještě víc než dřív považuje Briana za jediného, kdo jí je hoden, že svízele, které tím vzniknou mezi ní a Brianem, jsou jen dočasné a brzy… Nějak takhle.

Ano, napsat takový dopis by mělo být dost snadné. Potíž je v tom, že by po něm patrně následovalo dohadování a vysvětlování; že bude nucen poslouchat výčitky, důvěrnosti, že se bude možná nucen bránit proti vášnivým projevům. A mezitím bude muset promluvit s Brianem — i s Brianem to začne dohadováním; a čím dál na ně myslel, tím mu bylo těžší předvídat, jaké Brian při tom zaujme stanovisko. Anthony si představoval sám sebe, jak se pokouší jasně dát najevo, že není do Joan zamilovaný, že jenom na chvíli ztratila hlavu stejně jako on, že se vlastně nic nezměnilo a že teď nejde o nic jiného, než aby ji začal Brian líbat sám. Ale dosáhne, aby mu Brian uvěřil? Tak, jak ho zná, zdá se mu pravděpodobné — a čím víc na to myslí, tím se mu zdá pravděpodobnější — že se mu tohle nepodaří. Brian patří k těm, kdo si patrně představují, že muž nemůže políbit ženu z jiného méně naléhavého popudu než z nejhlubší, nejopravdovější lásky. Dozví se, že on líbal Joan a že Joan mu polibky vracela; a žádné řeči o tom, že oba ztratili hlavu, Briana nepřesvědčí, že

310$

k tomu mohlo vážně zavdat popud něco jiného než nejintenzívnější, nejopravdovější milostné vzplanutí. A pak

— uvažoval Anthony — co udělá Brian pak? Samozřejmě ho to zraní, bude se cítit zrazen; ale je velmi pravděpodobné, že z toho nevyvodí radikální důsledky. Ne, mohlo by se stát něco mnohem horšího. Brian pravděpodobně vezme všechnu vinu na sebe; vzdá se všech svých nároků, nebude chtít uvěřit Anthonyho zapřísahání, že není do Joan zamilovaný a že to všechno byl nějaký špatný žert; bude naléhat, právě proto, že to pro něho bude tak bolestná oběť, aby Joan šla k muži, kterého opravdu miluje a který opravdu miluje ji. A co když s tím Joan bude souhlasit — co pak? A je pravděpodobné, pomyslel si Anthony zděšeně, když se rozpomínal, jak dychtivě vracela jeho polibky, dokonce je skoro jisté, že Joan bude souhlasit. Tahle představa mu nahání hrůzu! Nedovedl by tomu čelit. Ale proč vlastně by měl? Mohl by si vypůjčit na své zaručené cenné papíry — tolik, aby mohl odjet z Anglie a zůstat někde venku půl roku, popřípadě i rok. A zatímco míjela za oknem středoanglická krajina, Anthony se opřel dozadu se zavřenýma očima a představoval si sebe v Itálii, nebo jestli Itálie není dost daleko, tedy v Řecku, v Egyptě, dokonce v Indii, v Malajsku, na Jávě. S Mary; vždyť Mary bude samozřejmě muset odjet s ním, alespoň na čas. Děti by mohla dát na starost nějakým příbuzným; a v Egyptě, prakticky uvažoval při svém bdělém snění, v Egyptě je mimo sezónu dost lacino, a ten strach z války je ovšem zbytečný. Působí Luxor tak mocným dojmem, jak se zdá na fotografiích? A Parthenon? A Paestum? A co trópy?

V představách se plavil po Egejském moři od ostrova k ostrovu; kouřil hašiš v káhirských brlozích, omamoval se bhangem v Benáresu; ve Východní Indii si trochu hrál na Josepha Conrada, dokonce trochu i na Lotiho, navzdor tomu barvotiskovému nevkusu, mezi mladičkými domorodkami s měděnou pletí a gardéniemi, a v Jižních mořích také trochu na Gauguina, ačkoli si toho malíře doposud nedokázal tolik oblíbit jako Mary. Ty budoucí a hypotetické úniky zároveň byly úniky

311$

z jeho současné situace, takže ve svém koutku oddělení vagónu hezkou chvíli úplně zapomněl na důvod, proč vlastně hodlá uprchnout do exotických končin. Vzpomínka na to, co se událo, a bázlivá předtucha, co se asi stane, navrátily se teprve v okamžiku, kdy si uvědomil, že vlak ujíždí pahorkatým krajem kolem Shapu a že ani ne za hodinu se s Brianem setká na peróně v Ambleside. Všechny ty staré otázky se provalily s ještě zoufalejší naléhavostí. Co Brianovi řekne? Jak? Při jaké příležitosti? A jak na to Brian odpoví? A co Joan, až dostane jeho dopisy? Hrozné otázky! Ale proč se dostal do takové situace, že si je musí klást a čekat na ně odpovědi? Byl hlupák, že neprchl hned! Teď už mohl být v Benátkách, v Kalábrii, nebo na lodi na Středozemním moři. Z dosahu dopisů. V bezpečí a blažený, bez nejmenší potuchy o následcích svého počínání. A svobodný. Kdepak — zůstal v Anglii a nechal se zotročit okolnostmi, které si způsobil vlastní pošetilostí. Jenže ani teď, v hodině jedenácté, ještě není pozdě. Může vystoupit na příští stanici, vrátit se do Londýna, vypůjčit si trochu peněz a odjet, ještě než uplyne čtyřiadvacet hodin. Ale když vlak zastavil v Kendalu, ani se nehnul. Tak náhlého a závažného rozhodnutí se hrozil. Nenáviděl utrpení a myslel se strachem na to, co ho čeká v několika nejbližších dnech a týdnech. Ale jeho strach z utrpení byl menší než strach z jednání. Bylo mu snazší trpně se smířit s tím, co má přijít, než se samovolně rozhodnout a jednat podle toho.

Když se vlak zas rozjel, Anthony přemýšlel o všech důvodech, proč je pro něho správné, že to rozhodnutí neučinil. Vždyť Brian s ním počítá, tolik by ho to znepokojilo, kdyby nepřijel, že by se třeba mohl rozjet do Londýna, aby zjistil, co se vlastně stalo, setkal by se tam s Joan a hned by se všechno dověděl. A jak by to on vysvětlil otci? A pak, jaký má vůbec důvod k domněnce, že by Mary jela s ním? Všechno si už zařídila na léto, a nechtěla by to nebo možná nemohla změnit. A bůhví jací soupeři by se třeba vyskytli, až by byl pryč. Mimo to by útěk byl zbabělý, ujišťoval se dál, a ihned

312$

začal uvažovat, že se snad bude svým nesnázím moci vyhnout stejně účinně, i když zůstane v Anglii. Trochu taktu, trochu pasívní rezistence …

Když vlak přijel, Brian čekal na peróně, a jakmile ho Anthony uviděl, pocítil bolestný a lítostivý zármutek. Protože ho až polekalo, jak se Brianovo oblečení nehodilo k jeho zjevu. Jeho kazajka a pumpky z hrubého homespunu, tlusté punčochy, okované boty a nacpaný batoh byly odznaky energie a venkovského zdraví. Ale Brian, který tyto odznaky měl na sobě, byl živoucím popřením jejich významu. Protažený obličej měl vyhublý a popelavý. Jeho nos se zdál ještě delší než dřív, kruhy pod očima měl ještě tmavší, lícní kosti ještě vysedlejší. A když mluvil, koktal ještě neovládnutelněji než jindy.

„Co je ti?“ podivil se Anthony a položil mu ruku na rameno. „Vypadáš zbědované!”

Brian zpola dojatý tím projevem upřímné starostlivosti (je to zvláštní, pomyslel si, jak Anthony umí být neočekávaně roztomilý), zpola rozmrzelý, že to Anthony zřejmě na něm poznal, zavrtěl hlavou a zamumlal, že je trochu unavený a potřebuje odpočinek.

Ale ukázalo se, že si ten odpočinek představuje v podobě dvacetimílových každodenních pěších túr v nejstrmějších kopcích, jaké si dovedl naplánovat.

Anthony na něho pohlédl káravě. „Měl by sis hodně odpočinout venku na lehátku,” řekl, ale hned viděl, že jeho rada je nevítaná. Brian si vzal do hlavy, že mu namáhavé horské pěší túry nejlíp zdravotně prospějí. Protože tohle dělal také Wordsworth; protože podle matčiny verze křesťanství působí nová scenérie jako zjevení.

„J-já rád ch-chodím,“ tvrdil Brian. „V-včera jsem viděl p-potápku. J-je t-tady sp-spousta hezkých pt-ptáků.“

Ve svém náhlém zármutku, že přítel tak špatně vypadá, Anthony úplně zapomněl na Joan a události posledních dní; ale Wordsworthem (Wó-órdsworth) a těmi ptáky (uslintané sýkorky) se mu násilně připomnělo, co se stalo. Najednou se zastyděl, jako by byl přistižen při nějaké mrzké pokrytecké přetvářce, a odtáhl ruku

313$

z Brianova ramene. Mlčky přes nástupiště vyšli z nádraží na ulici. Tam se zastavili, aby se poradili. Brian chtěl poslat zavazadla po nějakém nosiči a jít pěšky do jejich domku v Langdale. Anthony navrhoval, aby si vzali drožku.

„Dnes už bys neměl jít ani krok pěšky,“ řekl; potom, když Brian protestoval, že se za ten den ještě dost neproběhl, Anthony změnil taktiku a tvrdil, že je po cestě unavený a beztak není na pěší túru oblečený ani obutý. Nakonec ho Brian prosil, aby ho nechal jít do Langdale pěšky samotného, ale musel se poddat a uvolit, že tedy pojede. Odjeli spolu drožkou.

Po dlouhém mlčení se Brian zeptal: „V-viděl jsi v p-p-poslední d-době Joan?“

Anthony mlčky přikývl.

„J-jak se j-jí d-daří?“

„Docela dobře,” odpověděl Anthony usměvavě neurčitým tónem, jakým se odpovídá na otázky po zdraví lidí, kteří nás nijak zvlášť nezajímají. Ta lež ho napadla bezděčně — byla to vskutku lež z nedopatření. Anthony na tu Brianovu otázku vnitřně reagoval stejně automaticky obranně, jako by proti napřažené pěsti tělesně reagoval zamrkáním, pozdvižením paže, prudkým ucouvnutím. Ale sotva ta slova vyřkl, ihned litoval, že jeho odpověď byla tak stručná a ledabylá — cítil, že by ji okamžitě měl blíže vysvětlit nějakým dodatečným sdělením, jiným a vážnějším tónem. Měl by se do toho vrhnout střemhlav a bez otálení se vyzpovídat. Ale čas míjel — nemohl se odhodlat, aby promluvil; a za chvíli svou zbabělost už začal povyšovat na ohleduplnost a ujišťoval se, že by při Brianově zdravotním stavu nebylo správné, kdyby o tom hned začal mluvit, že by jako opravdový přítel měl počkat a zvolit si příležitost, snad zítra nebo pozítří, až bude Brian v lepší kondici, aby vyslechl jeho zprávy.

„C-co m-myslíš, n-nemrzí ji t-to?“ ptal se Brian dál. „T-totiž t-to, ž-že s-se j-ještě n-nemůžeme vzít?”

„No ovšem, není zrovna šťastná,” připustil Anthony.

Brian zavrtěl hlavou. „J-já t-také n-nejsem. Ale m-mys—

314$

lím, ž-že t-to j-je správné; a m-myslím, že n-nakonec i Joan u-uzná, ž-že t-to Je správné.” Pak za chvíli dodal: „J-jen kd-kdybych t-to věděl úplně j-jistě. N-někdy si m-myslím, ž-že to je m-možná s-sobecké.“

„Co?”

„Tr-trvat na z-zásadách b-bez ohledu n-na l-lidi. M-možná, ž-že l-lidé — t-totiž dr-druzí l-lidé — j-jsou d-důležitější než t-to, c-co člověk p-považuje za sp-správnou z-zásadu. J-jenže kd-když člověk n-nelpí na svých z-zásadách…“ zaváhal, obrátil zmatený, nešťastný obličej k Anthonymu, pak jej zas odvrátil a zoufale se zeptal „… j-jak t-to s ním d-dopadá?“

„Sedmý den byl stvořen pro člověka,” řekl Anthony a rozmrzele si pomyslel, jaký byl Brian hlupák, že si nějak nesehnal peníze a neoženil se ihned. Kdyby Joan byla bezpečně provdaná, nebyla by se mu svěřovala, nebylo by došlo k té sázce, k těm polibkům a k děsivým následkům těch polibků. Nakonec tady přece jde o chudinku Joan. Náhle pocítil opravdové rozhořčení proti Brianovi, že nepochopil tu základní křesťanskou zásadu, že sedmý den byl stvořen pro člověka, a ne člověk pro sedmý den. Ale byl do té míry stvořen pro člověka, náhle se mu v nitru ozval vtíravý hlas, že by měl člověk právo kvůli sázce zvrátit citovou rovnováhu druhé osoby, porušit dávný pevný vztah, zradit přítele?

Brian zatím přemýšlel o tom, jak před několika měsíci on a Joan mluvili o téhle věci s jeho matkou.

„Pořád si ještě myslíš, že bys neměl ode mne přijímat peníze?” otázala se tehdy. A když jí řekl, že se jeho názory nezměnily, uvedla mu matka všechny důvody, proč by na tom nebylo nic špatného, kdyby je přijímal. Je to možná nesprávný systém a člověk možná má povinnost usilovat, aby se změnil; ale snad může prozatím využít svého finančně výhodného postavení, aby pomáhal jednotlivcům, kteří jsou obětí toho systému, a tak uspíšil jeho reformu.

„Tohle je odjakživa můj názor,” řekla nakonec.

A je správný, prohlásil; ani ve snu by ho nenapadlo kritizovat, co udělala ona — tohle je pro něho úplně

315$

nemyslitelné. Jenže ona měla životní podmínky úplně jiné, než má on. On jako muž má mnoho příležitostí vydělávat si na živobytí, jaké ona nikdy neměla. A pak, na ní spočívaly těžké povinnosti, kdežto on…

„Ale co Joan?“ skočila mu do řeči a při tom něžně položila Joan ruku na rameno. „Copak nemáš odpovědnost vůči Joan?“

Sklopil oči a neřekl nic — měl pocit, že není na něm tuhle otázku zodpovědět.

Uplynuly dlouhé vteřiny rozpačitě vyčkávavého mlčení

— nevěděl, jestli Joan něco řekne, a jestli bude mlčet, co by měl říci a udělat on.

Potom k jeho úlevě Joan konečně promluvila podivně bezvýrazným a zastřeným hlasem: „Jenže tehdy byl Brian ještě dítě. Ale já jsem dospělá, odpovídám sama za sebe. A dovedu chápat jeho důvody.”

Pozdvihl hlavu a vděčně se na ni usmál. Ale její obličej byl chladný a jakoby odtažitý; střetla se s jeho očima jenom na chvíli, pak odvrátila hlavu.

„Vy chápete jeho důvody?“ zeptala se matka.

Joan přikývla.

„A schvalujete je?“

Na chvíli Joan zaváhala, potom znovu přikývla. „Když Brian myslí, že to je správné…“ začala a zarazila se.

Jeho matka na ně střídavě pohlédla. „Tak si myslím, že jste dva velmi hrdinní mladí lidé,“ řekla a tónem jejího hlasu, tak krásného, tak chvějivě rozeznělého citem, jako by ta slova nabyla ještě závažnějšího významu. Brian měl pocit, že potvrdila jeho názor.

Ale potom, vzpomněl si s bolestným úlekem, když se octl s Joan zcela o samotě a pokoušel se jí poděkovat za to, co učinila, Joan se na něho vrhla zlostně a rozhořčeně.

„Tobě jsou tvé zásady milejší než já. Mnohem milejší.”

Brian si povzdychl a vytrhl se z dlouhého zamyšlení, pohlédl na stromy u cesty, na hory, tak nádherně stínované v záři pozdního odpoledního slunce, na mramorované ostrovy oblaků na obloze — pohlédl na ně, viděl,

316$

že jsou krásné, ale jejich krása mu připadala beznadějně nezávažná.

„Kéž b-bych jen v-věděl, c-co mám d-dělat,“ řekl.

Anthony si to o sobě pomyslel také, ale nepřiznal se.

KAPITOLA XXXVII

PODZIM 1933

Markovi trvalo déle, než očekával, aby uspořádal své obchodní záležitosti, a v dlouhých týdnech před plánovaným odjezdem Anthony míval skoro neodolatelné pokušení vzdát se toho směšného záměru a znovu se pohroužit do svého rozkošnického zásvětí abstraktních idejí a meditací v slunečné pohodě Středozemního moře.

„Co tam vlastně pohledáváš?” zeptal se Marka rozmrzele.

„Zábavu” — byla jediná odpověď, k níž se Mark uvolil.

„A co tvůj don Jorge, k čemu vlastně má tahle jeho malá revoluce sloužit?” dál se vyptával Anthony.

„Aby se ještě víc proslavil.”

„A co ti venkovští nádeníci a Indiáni?”

„S těmi to dopadne přesně tak, jak to s nimi je pořád: zůstanou v porobě.”

„A přece myslíš, že za to stojí, abys jel tomu svému Jorgovi na pomoc?”

„Mně to stojí za to.” Mark se anatomicky zasmál. „A tobě také. Tobě to velice stojí za to.”

„Jenže těm nádeníkům to asi nestojí za to.”

„Těm to nikdy nestojí za to. Co měl z revoluce francouzský nádeník? Několik let příjemného opojení. A potom zas dál stejné mlýnské šlapací kolo. Možná pozlacené, nově natřené. Ale v podstatě pořád ta stará mašina.”

„A ty si myslíš, že s tebou pojedu pro zábavu?” Při pomyšlení na Středozemní moře a na své knihy se Anthony ještě víc rozhořčil. „To je nehorázná opovážlivost!“

317$

„Jinými slovy,“ řekl Mark, „máš z toho strach. No, proč ne? Ale jestli máš, tak to proboha řekni! Měj odvahu přiznat se ke své zbabělosti.“

Nenáviděl Marka za to, že mu říká ty známé pravdy, o nichž on sám tak dobře ví. Nebýt pana Beavise a té rozmluvy s Helenou a nakonec Beppa Bowlese, snad by měl odvahu přiznat se ke své zbabělosti. Oni jsou příčinou, že nemůže couvnout. Především kvůli otci, který je pořád zalezlý v brlohu manželských slastí, pod sukněmi, ve své etymologii a v smradu zrzavých ženských

— ale podrážděný, jak ho Anthony ještě nikdy neviděl, uražený, rozhořčený, trpce nedůtklivý. Předsednictví Filologické společnosti, které bez nejmenších pochybností patří jemu, místo něho dostal Jenkins. Prosím, Jenkins! Nic jiného než ignorantský popularizátor, úplný protiklad opravdového vědce. Šarlatán, filologický podvodník, švindlíř (jak by se to řeklo hovorově).

Jenkinsovo zvolení způsobilo, že se pan Beavis mílovými kroky začal blížit ke hrobu. Z člověka, který do té doby vypadal mnohem mladší, než byl, najednou se stal stařec, a k tomu ještě unavený, vyhlodaný zevnitř.

„Dělá mi starosti,” svěřila se Paulina Anthonymu. „Ještě se z toho rozstůně. Tolik se rozčiluje — vždyť je to vlastně dětinství! Nemohu ho přimět, aby pochopil, že na tom nezáleží. Totiž nemohu ho přimět, aby si to uvědomil. Protože to chápe správně, ale stejně se proto trápí.”

I v nejhlubším smyslném brlohu, uvažoval Anthony, jak se vracel do svého bytu, i nejútulnějším intelektuálním zásvětí si osud člověka beztak najde. A najednou pochopil, že ačkoli se celý život snažil osvobodit se od ustrnulých šablon otcova všehomíru, nepodařilo se mu nic víc než zůstat právě takový jako jeho otec — zalezlý v brlohu. S nepatrným rozdílem, že v jeho případě je ten brloh střídavě cizoložný místo ustavičně manželský; a že jeho ideje mají co dělat s lidmi a ne se slovy. Teď zatím ze svého brlohu vylezl — jakoby vypuzený lasičkami. Ale bylo by snadné, a má už pokušení, aby si tam zalezl zpátky. Vrátit se tam do pohodlí, do bez-318$

pečí. Ne, nikoli do bezpečí — to je právě to. Každou chvíli by mohli někde zvolit za předsedu nějakého Jenkinse, a pak by bezbranný ve svém brlohu idejí a smyslného rozkošnictví zůstal na pospas jakékoli nahodilé dětinské vášni. Venku by se snad mohl naučit, jak se proti takovým nahodilostem bránit. Rozhodl se, že pojede s Markem.

Ale v příštích dnech se pokušení neustále vracelo. Přestože viděl, jak se pan Beavis ničí svým dětinstvím, připadal mu klidný život nesmírně lákavý. Mark je blázen, ujišťoval se bez přestání. Pouštíme se do něčeho hloupého a špatného. A konečně má sociologie je také důležitá. Pomůže lidem jasně myslet. Není mou „povinností“ (směšné slovo), abych v ní pokračoval? Ale pak se déle než po šesti týdnech po návratu do Londýna setkal s Helenou a Beppem Bowlesem — setkal se s oběma téhož odpoledne. Helenu náhodou potkal v sále francouzského malířství v Národní galerii. Skláněl se nad Cézannovým obrazem Mont Sainte Victoire, chtěl si ho prohlédnout hodně zblízka, a uvědomil si, že se dva jiní návštěvníci zastavili těsně za ním. Ustoupil trochu stranou, aby se mohli na obraz podívat, a dál bedlivě zkoumal Cézannův malířský rukopis.

Uplynulo několik vteřin; potom řekl mužský hlas velmi pomalu a s cizím přízvukem: „Tady vidíš, jak se maloměšťák v devatenáctém století pokoušel o únik před industrializací. Proč vlastně maloval takové romantické krajiny? Protože chtěl zapomenout na nové výrobní metody. Protože nechtěl vzít na vědomí proletariát. Proto.”

„Ano, asi proto,” řekl ženský hlas.

Anthony s úlekem poznal, že patří Heleně. Co mám dělat? pomyslel si, ale ženský hlas promluvil znovu.

„Vida, Anthony!” Dotkla se jeho paže.

Napřímil se a obrátil se k ní, s gesty a zvukovými projevy radostného údivu. Ten obličej, který naposledy viděl střídavě zkamenělý a rozjasněný posměchem, potom uchvácený agónií rozkoše, pak potřísněný krví a krutě rozrušený nesmírným, nevýslovným žalem, a nakonec zatvrzelý jako byl zprvu, jenže ještě zatvrzelejší,

319$

ještě chladněji zkamenělý — ten obličej byl v té chvíli krásně oživený a něžný, zevnitř prosvícený jaksi zabezpečenou radostí. Dívala se na něho bez nejmenší stopy rozpaků. Jako by minulost byla úplně zrušena, jako by pro ni existovala jen přítomná skutečnost.

„Tohle je Ekki Giesebrecht,“ řekla.

Světlovlasý mladý muž vedle ní se toporně uklonil a podali si s Anthonym ruku.

„Musel prchnout z Německa,” vysvětlovala.

„Byli by ho zabili pro jeho politickou činnost.”

Když jim střídavě pohlédl do rozradostnělého obličeje, pocítil nikoli žárlivost — ne, ale žalostný smutek, tak prudký, až mu způsobil málem fyzickou bolest. Ta bolest trvala a nezmírnila ji ani trochu až směšně vážná lekce, kterou mu Helena udělila o umění jakožto projevu třídních zájmů. Když ji poslouchal, dovedl se jí v duchu vysmát ironickou úvahou o tom, jak fantasticky láska může ovlivnit něčí vkus, politické názory, náboženskou víru. Jenže ani výsměchem a ironickými úvahami nedovedl zahnat bolest žalostného smutku.

Odmítl Helenino pozvání, aby šel s nimi na čaj.

„Slíbil jsem; že přijdu k Beppovi,” vysvětloval.

„Pozdravuj ho ode mne,” řekla a ptala se dál, jestli se po návratu do Anglie už viděl s Hughem.

Anthony zavrtěl hlavou.

„Víš, my se rozvádíme.”

S nuceným úsměvem řekl: „Gratuluji k rozvodu,” a honem odešel.

Pěšky se pustil zakouřeně soumračným odpolednem, myslel na její něžně rozzářený obličej a zároveň s tím bolestně žalostným smutkem cítil, jak v něm znovu ožívá, ještě hlouběji, ta druhá bolest — neuspokojení nad sebou. Myslel na to, jak po návratu do Londýna zabředl do svého tamějšího obvyklého způsobu života — ty obědy s muži z vědeckých a obchodních kruhů, ty večere, při nichž se ženy klevetěním postarají, aby zábava nevázla, a snadné, bezvýznamné úspěchy, jichž si zásluhou svého nadání a určitého osobního kouzla dovede v takových shromážděních vždycky dobývat, daly mu málem docela

320$

zapomenout jeho osobní nespokojenost, utlumily její bolestné hryzení, tak jako droga utlumí neuralgii a bolení zubu.

Setkání s Helenou okamžitě neutralizovalo utišující drogu a zůstavilo ho bezbranného vůči bolesti, kterou ani trochu nezmírnilo dočasně mentální omamování

— vlastně ji spíš zesílilo. Protože vědomí, že se nechá konejšit omamným prostředkem tak bídné jakosti, znamenalo ještě další příčinu k nespokojenosti. A to pomyšlení, že se opravdově zabýval záměrem navrátit se k bývalému pokojnému životu. Tak pokojně hanebnému, tak pokojně nelidskému, který přestože umožňuje volný rozlet myšlení, znamená vlastně tiché šílenství. Markův divoký záměr je možná hloupý a dokonce mu možná neposlouží ke cti, ale ať byl sebehorší, přece má větší cenu než ta pokojná práce s občasnými záchvaty odtažité smyslnosti u Středozemního moře.

Za dveřmi do Beppova bytu zaslechl hlasy — Beppův a ještě jednoho muže. Zazvonil. Čas míjel. Dveře se neotvíraly. Hlasy hovořily dál, nezřetelně, ale podle Beppova pronikavého kvičení a čím dál hlasitějšího nevrlého hafání toho druhého se poznalo, že se spolu hádají. Anthony zazvonil znovu. Kvičení a štěkání se ozvalo ještě několikrát a pak bylo slyšet spěšné kroky. Dveře se rozlétly a objevil se Beppo. Obličej měl zardělý a na plešatém temeni hlavy se mu leskl pot. Za ním, velmi vzpřímený a s vojenským držením těla, se ukázal dost hrubě hezký mladík s knírkem a pečlivě naolejovanými zvlněnými kaštanovými vlasy, v modrém seržovém obleku náramně, ale nějak nepřiměřeně elegantním.

„Pojď dál,“ udýchaně ho vyzval Beppo.

„Nevyrušuji?”

„Ne, ne — můj přítel právě odchází. Tohle je pan Simpson, mimochodem — je už na odchodu.”

„Opravdu?” zeptal se mladík významně a s nottinghamshirskou výslovností. „To jsem nevěděl.”

„Snad bych měl radši jít já,” navrhl Anthony.

„Ne, prosím tě, nechoď — prosím tě, nechoď!” Beppovl se v hlase ozývala téměř zoufalá úpěnlivost.

321$

Mladík se zasmál. „Potřebuje ochranu. Myslí, že ho budu vydírat. A mohl bych, kdybych chtěl.” Vrhl na Anthonyho znalecký, drzý pohled. „Ale já nechci.“ V obličeji se mu ukázal výraz, který měl vyjádřit povýšené mravní rozhořčení. „To bych neudělal ani za tisíc liber. S takovým tchořem se nebudu handrkovat !“ Jeho povýšeně všeobecné mravní rozhořčení sestoupilo z nadzemských výšin a soustředilo se na Beppa. „Ale nemá být držgrešle,“ pokračoval. „Takhle se handrkovat!“ Udavačsky ukázal prstem na Beppa. „Vy jste hnusný sviňák a tchoř, abyste věděl! Už jsem vám to řekl a říkám to znova. Ať mě slyší kdo chce. Protože to můžu dokázat. A vy dobře víte, že můžu, vy hnusný sviňáku!“

„Dobrá, dobrá,“ vykřikl Beppo hlasem někoho, kdo se bezpodmínečně vzdává. Popadl Anthonyho za ruku a poprosil ho: „Jdi do pokoje, buď tak hodný!“

Anthony ho poslechl. Venku v předsíni si ti dva řekli ještě pár vět, skoro šeptem. Pak bylo chvíli ticho, dveře zabouchly a do pokoje vešel bledý a rozčilený Beppo. Jednou rukou si otíral čelo; ale teprve když se posadil, Anthony si všiml, co drží v druhé ruce. V tlustých bílých prstech svíral portfej. V rozpacích strčil honem ten kompromitující předmět do náprsní kapsy. Potom ztrápeně vzkypěl stejně syčivě jako jindy syčivě kypěl veselím. „Jdou jenom po penězích!“, vybuchl jako otevřená láhev zázvorového piva. „Však jsi viděl. Proč bych to měl tajit? Jen po penězích.” A rozčiloval se dál, nadskakoval v lenošce, kvičel téměř nesouvislým syčivým odsuzováním „tamtěch” a sebelítostí. Vždyť je dvojnásob k politování — k politování za to, co si od „nich” vytrpí pro jejich hamižnou prodejnost, kdežto on touží jen po lásce za lásku, po dobrodružství pro dobrodružství; a také k politování proto, že je čím dál neschopnější dosáhnout aspoň trochu ukojení erotickým zážitkem, pokud to není něco úplně nového. Opakování se stává nepřítelem rozkoše. Opakování stejných zážitků v něm ubíjí to, čemu on říká frisson. Nevýslovná tragédie. On tolik touží po něze, vzájemném pochopení, kamarádství, ale nikdy mu není dopřáno, aby je nalezl. Mít poměr s někým z vlastní

322$

společenské vrstvy, s kým by si mohl pohovořit, tohle už teď vůbec nepřichází v úvahu. Ale jak může dojít k opravdově něžnému vztahu bez sexuálního styku? S „nimi“ je ten styk možný, divě žádoucí. Ale bez vzájemného pochopení nemůže něžnost rozkvést, stejně jako bez sexuálního styku. A zdá se, že on teď k ukojení sexuálním stykem, který je úplně bez vzájemného pochopení a něhy, potřebuje ustavičnou dráždivou změnu partnera. Pokaždé musí mít někoho nového z „nich“. A proto je k politování; ale tahle situace má také určité romantické kouzlo. Nebo by je aspoň mohla mít — mívala je. Jenže dnes, bědoval Beppo, „oni“ už nejsou takoví, jako bývali — jsou hamižně prodejní, dravě jdou po penězích, zkrátka se prostituují.

„Však jsi před chvílí viděl,” řekl, „jaká to je špinavost a sprostota!” Jeho trampoty vybublaly na povrch, jako když se odzátkuje láhev sodovky. V rozčilení se těžce zdvihl z lenošky a začal přecházet po pokoji — střídavě vystavoval Anthonymu na odiv vyboulenou vestu, luxusní kravatu, obličej s několikerým podbradkem, plešaté lesklé temeno hlavy, obšírnou zadnici ve světlých kostkovaných kalhotách, černý kabát hruškovitě se zužující vzhůru k úzkým ramenům, a pod okrouhlou pleší nad límcem chmýří světle kaštanových vlasů jako u florentského pážete. „A já nejsem lakomý. Bůh ví, že mám spoustu jiných chyb, ale tuhle ne. Proč nemohou pochopit, že to u mě není lakomost, ale touha…“ zaváhal — „no, touha udržet tu věc na lidské úrovni? Alespoň na romantické, dobrodružné úrovni. Ale vidíš, jaké mi dělají strašné, ponižující výstupy. Nechtějí mi rozumět, absolutně nechtějí”.

Mlčky přecházel dál po pokoji. Anthony neříkal nic, ale v duchu uvažoval o tom, jestli si chudák starý Beppo uvědomuje pravdu, nebo jestli ji také nechce chápat — jestli nechce pochopit, že „jim” ani nemůže jeho stárnoucí a nechutný zjev připadat romantický a že mu už zbyl jen jediný půvab mimo trochu vkusu a povrchní inteligence, kterou „oni” nejsou schopni ocenit — totiž jeho peníze. Ví o tom Beppo? Ano, ovšemže to ví —

323$

jinak to ani není možné. Ví to moc dobře, ale nechce to pochopit. Tak jako já, řekl si v duchu.

A hned večer zatelefonoval Markovi, že může pro ně naurčito objednat lodní jízdenky.

KAPITOLA XXXVIII

10. SRPNA 1934

Dnes mluvila Helena zase o Millerovi. Mluvila o něm až s prudkou nechutí. (Některé vzpomínky, některé myšlenkové pochody jsou jako bolavý zub, jehož se pořád musíme dotýkat, jen abychom se přesvědčili, že stále ještě bolí.) Opak násilí: tenkrát to byla jen bezvýznamná finta, ale stejně to bylo nesprávné. Je-li někdo přesvědčen, že lidé jsou zlí, nemá právo neokřiknout je, aby se chovali slušně. Dobrá: ale jak toho tedy hodláš nejpravděpodobněji dosáhnout? Násilím? Ale násilím lidi možná donutíš, aby si počínali slušně jenom na chvíli; nepřiměješ je, aby si skutečně a opravdově počínali slušně natrvalo. Helena mě obvinila, že uhýbám před rozhodujícími závěry a unikám do mlhavého idealismu. Nakonec to v ní překypělo pomstychtivou nenávistí k nacistům. Všude by byl mír, nebýt nacistů a fašistů.

Navzájem jsme na sebe útočili spoustou argumentů; pak jsme se chvíli odmlčeli. Nakonec Helena začala mluvit o Giesebrechtovi. Popravili ho po bůhvíjakém trýznění. „Můžeš se mi divit, že tolik nenávidím nacisty?” Vůbec se jí nedivím — stejně jako nacistům. U nich bych se divil, kdyby byli tolerantní, a u ní, kdyby dovedla odpustit. „Ale osoba, která by dovedla odpustit, zmizela ze světa, jakmile zmizel Ekki. Dokud byl se mnou, byla jsem dobrá. Teď jsem zlá. Kdyby zas byl u mne, mohla bych jim odpustit, že ho odvlekli. Ale to je nemožná podmínka. Nikdy jim nemohu odpustit.” (Na to bylo ovšem několik odpovědí. Ale zdálo se mi, že vůbec nemám právo je vyslovit, pokud jsem takový, jaký jsem, a pokud jednám tak, jak jednám.) Pak mi Helena

324$

vylíčila, co pro ni Ekki znamenal. Nemusela se stydět, že ho miluje, tak jako se musela stydět za to, že milovala Gerryho. Mohla ho milovat celou svou bytostí — „nejen příležitostně a částí své bytosti, někde na střeše, nebo jen pro zábavu někde v ateliéru, před večeří.“ A znovu začala o téže věci — že Ekki z ní udělal hodnou, věrnou, nesobeckou a šťastnou ženu. „S ním jsem byla docela jiná. Nebo jsem to možná byla opravdu já

— prvně v životě.” Potom: „Pamatuješ se, jak ses mi smál tehdy na střeše, když jsem mluvila o svém skutečném já?“ Jak bych se nepamatoval! V tamté chvíli jsem dokonce nebyl ani natolik skutečný, abych si uvědomil, jak jsem vlastně vzdálený skutečnosti. Pochopil jsem to až potom, když jsem ji viděl plakat — uvědomil jsem si, že jsem ji úmyslně nechtěl milovat.

Za chvíli řekla: „Na začátku jsem si myslela, že bych tě mohla milovat skoro tolik, jako jsem potom milovala Ekkiho.“

A já jsem se ovšem co nejvíc vynasnažil, abych jí v tom zabránil.

Obličej se jí náhle rozjasnil zlomyslným posměchem. Jako se to stávalo její matce. „Je to zvláštní, jak tragédie může člověku připadat směšná, když ji bere z nesprávného konce!“ Pak dodala pořád s úsměvem: „Myslíš, že mě ještě máš rád? Zkrátka že mě mi-i-luješ?“

Nejenže si to myslím; skutečně ji miluji.

Varovně pozdvihla ruku jako strážník. „Žádné filmové scény, prosím! Kdybys něco takového začal, musela bych tě vyhodit. A to nechci. Protože, kupodivu, tě mám opravdu ráda. Přese všechno. Neměla jsem tušení, že bych tě ještě mohla mít ráda. Po tom, co bylo s tím psem. Ale mám tě ráda.“ Obličej se jí znovu rozjasnil tím trapným úsměvem. „O čem všem jsem si tehdy myslela, že bych to víckrát nemohla! Třeba se pořádně najíst — ale za tři dny jsem se už najedla. Nebo že bych se mohla s někým pomilovat. Připadalo mi to nepochopitelně svatokrádežné. A přece po třech, čtyřech měsících mi to začalo napadat, v noci se mi o tom zdálo. Jednou to asi skutečně udělám. Udělám to ,úplně nezá

325$

vazně’, jak říkají, když člověku na ukázku nabídnou vysavač prachu. Zrovna tak, jako jsem to dělala předtím.“ Znovu se zasmála. „A velmi pravděpodobně s tebou, Anthony. Dokud na nás zase nespadne nějaký pes. Byl bys ochoten zase začít?“

Ano, ale nikoli na tom bývalém základě. Chtěl bych dávat víc a dostávat víc.

„K tomu je zapotřebí dvou.“ Potom najednou převedla rozhovor jinam: s kým právě mám poměr? A když jsem odpověděl: s nikým, zeptala se, jestli to není těžké a nepříjemné být zdrženlivý, a proč vlastně chci napodobovat Marka Staithese. Snažil jsem se jí vysvětlit, že Marka nenapodobuji, že Mark pěstuje asketismus pro asketismus a především kvůli sobě samému, aby mohl mít pocit, že je ještě odloučenější, ještě intenzivněji on sám, aby mohl větším právem shlížet svrchu na druhé. Kdežto já se jen snažím vyhýbat se příležitostem, abych si sexuálním stykem ještě neumocňoval svou osobní odloučenost. Nenávist, hněv a ctižádost rozhodně popírají lidskou jednotu; sexuální chtivost a chamtivost mají nepřímo a ve svých důsledcích stejný účinek — tím, že výlučně kladou důraz na individuální zážitky a v případě těch sexuálních pro ně znamenají druzí jenom prostředky k dosažení takových zážitků. Sexuální chtivost není sice tak nebezpečná jako zlomyslnost a vášnivá žádostivost nadvlády, prestiže, společenské nadřazenosti, ale přece je neslučitelná s pacifismem; může s ním být slučitelná jen tehdy, přestane-li být sama sobě účelem a stane-li se prostředkem ke sjednocení dvou odloučených individuí skrze lásku. K takovému sjednocení, které je pravzorem všeobecné lidské jednoty.

326$

KAPITOLA XXXIX

25. BŘEZNA 1928

Když Helena nechala oči zavřené, za víčky jí divoce a chaoticky oživla rudá temnota. Bylo to jako na nádraží plném uspěchaných lidí, rozeznělém hlučnými hlasy; a barvy žhnuly, tvary se ostře rýsovaly, ošperkované, až nadskutečně výrazné tvary a barvy, jako v záři reflektorů, Jako by jí v hlavě horečka shromáždila ten dav, zažehla světla a spustila gramofon. Na té nepřirozeně skvělé scéně se obrazné postavy zjevovaly a mizely z vlastní iniciativy a sveřepě nedbalé Heleniných přání. Přicházely a mizely, mluvily, gestikulovaly, hrály svá složitá, ztřeštěná dramata, bez ustání, nemilosrdně a neúnavně, bez ohledu na Heleninu touhu po odpočinku a samotě. Někdy otvírala oči v naději, že vnější svět zatmí to rozkolotané šílenství uvnitř. Ale denní světlo ji bodalo do očí; a přestože viděla kytičky růží na tapetách, bíle povlečenou ložní přikrývku a koule na dolní pelesti postele, zrcadlo, kartáče na vlasy a láhev kolínské vody, ty zjevy za jejími očními bulvami si nerušeně žily dál svým samostatným životem. Zběsilý a bláznivý život — chvílemi se jí vůbec netýkal, jako příběh vymyšlený někým jiným, a najednou zase byl trýznivě naléhavý, trýznivě její.

Například dnes ráno nebo odpoledne (kdy to vlastně bylo? čas jí připadal nekonečný a zároveň neexistoval

— ale rozhodně to bylo hned po odchodu Mme Bonifacy, která se přišla na ni podívat a páchla, tak nesnesitelně páchla česnekem a špinavým prádlem) ukázala se velikánská síň se sochami. Pozlacenými sochami. Helena poznala Voltaira, vysokého padesát stop, a jednoho z těch čínských velbloudů, ale obrovského. Lidé tam stáli ve skupinách, krásně rozmístění jako postavy na jevišti. Hráli v nějaké hře s mnoha zápletkami, s milostnými výjevy a revolvery. V prudké záři reflektorů. A ty postavy tak důrazně přednášely svůj text! Každé slovo jaka zvon, každá postava jako rozsvícená lampa.

327$

„Ruce vzhůru! … Miluji vás … Jestli ona padne do pasti…“ Ale kdo byli ti lidé, a co říkali? A najednou zase z nějakého prazvláštního důvodu mluvili o matematice. Šestašedesát yardů linolea po třech šilincích jedenácti pencích. A ta žena s revolverem byla najednou slečna Comasová. Už tam nebyl Voltaire, ani pozlacený velbloud. Jenom černá školní tabule. Slečna Comasová nikdy nemohla Helenu vystát, protože byla tak slabá v matematice, vždycky s Helenou jednala nenávistně a nespravedlivě. „Po třech šilincích jedenácti pencích!“ křičela slečna Comasová, „po třech šilincích jedenácti pencích!“ A v čísle jedenáct bydlí Mme Bonifacy, a Helena znovu šla po rue de la Tombe-Issoire a na každém kroku se jí dělalo hůř a hůř při pomyšlení na to, co ji čeká. Šla čím dál pomaleji a doufala, že k číslu jedenáct nikdy nedojde. Jenže domy se k ní samy hrnuly jako zdi pohyblivého schodiště v podzemní dráze. Hrnuly se k ní, a když se před ní objevilo číslo jedenáct, najednou se neslyšně zastavila. „Mme Bonifacy. Sage femme de Iěre Classe.“ Zase tam stála a dívala se na tu tabulku, tak jako tam přede dvěma dny stála ve skutečnosti; a pak šla dál, tak jako tehdy. Jen minutku, omlouvala se před sebou, než překoná nervozitu, než se jí přestane dělat tak špatně. Znovu šla po té ulici, a octla se v nějaké zahradě s babičkou a s Hughem Ledwidgem. Byla to obezděná zahrada, na jednom konci zahrazená borovicovým lesem. A z lesa přiběhl muž, který měl v obličeji jakousi strašnou kožní chorobu. Rudé skvrny, strupy a lupy. Hrozné! Ale babička jen řekla: „To mu pánbůh plivl do obličeje“, všichni se dali do smíchu. Helena šla dál, a v tom lese stála postel a ona v ní najednou ležela a zase před sebou viděla spoustu lidí v nějaké divadelní hře, možná v té samé. V prudké záři reflektorů, a v uších jí zněly jejich hlasy jako zvon — ale nerozuměla jím, nepoznávala je. Byl tam také Gerry, seděl u ní na kraji postele a líbal ji, hladil jí ramena a ňadra. „Ale Gerry, to nesmíš! Vždyť nás ti lidé mohou vidět. Přestaň, Gerry!“ Ale když se ho pokoušela odstrčit, byl jako žulový balvan, nemohla jím pohnout; a jeho ruce a rty jako by jí po

328$

řád probouzely pod pokožkou měkké můry a třepetavou rozkoš; a hanba a bázeň, že ji uvidí všichni tamti lidé, zároveň vzbouzely jakousi zvláštní tělesnou úzkost — ještě plíživější, divočeji třepetavý pocit, ale to už nebyla můra, byl to nějaký velikánský”brouk, na dotyk odpudivý, jenže odpudivě slastný. „Přestaň, Gerry, přestaň!“ A najednou si připomněla všechno — tu noc, kdy zemřelo kotě, a všechny ty ostatní noci, a pak ty první příznaky, vzrůstající úzkost, a ten den, kdy mu telefonovala a dověděla se, že odjel do Kanady, a nakonec ty peníze, a ten večer, kdy matka… „Nenávidím tě!“ křičela; ale konečně, když se jí s posledním prudkým napětím sil podařilo odstrčit Gerryho, pocítila ostrou bolest, tak trýznivou, že na okamžik zapomněla na své blouznění a octla se úplně ve spárech bezprostřední, fyzické skutečnosti. Bolest pomalu přestávala, a znovu ji obklopil ten druhý, horečnatý svět. A nebyl tam už Gerry, byla tam Mme Bonifacy s tou věcí v ruce. Je vous ferai un peu mal. A už tam nebyla postel, ani borovicový les, ale byl to divan v pokoji u Mme Bonifacy. Helena zaťala zuby právě tak, jak je zaťala tehdy. Jenže tentokrát to bylo horší, protože věděla, co se stane. A v záři reflektorů zas tam byli ti lidé a hráli svou divadelní hru. A jak tam ležela na divanu, sama se účastnila té hry, zvenčí, až nakonec to už nebyla ona, byl to někdo jiný, někdo v koupačkách, s ohromnými prsy jako lady Knipeová. A dalo by se nějak zabránit, aby se jí prsy takhle nezvětšily? A herci hlasy jako zvon, ale nesrozumitelně rokovali o té příšerné možnosti. O možnosti, že by Helena měla ohromné prsy, silné vrstvy tuku na bocích, masité záhyby na tlustých stehnech, že by měla řadu ubrečených dětí; o tom, jak by ohavně páchly zkyslým mlékem; o jejich plenkách. — A z čista jasna se objevila Joyce s dětským kočárkem v ulicích Aldershotu. Jak z něho zdvíhá děcko. Jak je kojí. Helena se zpola s hrůzou, zpola okouzlená dívala, jak se děcko tiskne k prsu, jak saje. V žabím obličejíku přimáčknutém k prsu mělo výraz umíněně hltavý, který se postupně, jak se žaloudek naplňoval, proměnil v ospale, slabomyslně slastný.

329$

Ale ručičky — už docela lidské — to byly malé zázraky, tak zjemněle půvabné. Krásné, dokonalé ručičky. Neodolatelné ručičky! Helena vzala děcko sestře z náručí, pevně je k sobě přitiskla a sklonila hlavu, aby mohla ty roztomilé prstíčky zlíbat. Jenže to, co držela v náručí, bylo mrtvé kotě, byla to ta ledvina od řezníka, byla to ta hrozná věc, kterou viděla, sotva otevřela oči, jak Mme Bonifacy nedbale popadla a v cínovém umývadle odnášela do kuchyně.

Chirurg byl povolán včas a Helena už byla úplně mimo nebezpečí. Mme Bonifacy se uspokojila a vrátil se jí zase její vrozený mateřský a rabelaisovský humor.

Pověděla Heleně dost lehkovážně o té operaci, která jí zachránila život. Škádlivě a žoviálně ji nazvala „ton petit curetage“, jako by šlo o nějaké necudné povyražení. Každý tón jejího vesele úlisného hlasu znamenal pro Helenu novou urážku, nové pokoření. Horečka ji přešla; byla zesláblá, ale v hlavě měla jasno; znovu se octla ve skutečném světě. Když otočila hlavu, viděla se v zrcadle na skříni. Málem jí to působilo zadostiučinění, když viděla, že je tak vyhublá a bledá, že má pod očima modré průsvitné kruhy a oči bez jiskřičky života. Mohla se zas napudrovat, trochu si nalíčit rty, vykartáčovat rozcuchané mastné vlasy, aby se zas leskly; ale z perverzní umíněnosti by raději byla zůstala chorobně bledá a rozcuchaná. Jako to kotě, neustále si v duchu opakovala, proměněná ve špinavý cár schlíplého masa, z čilého živoucího tvora v něco odpuzujícího jako tehdy ta ledvina, ta nevýslovná ohavnost, kterou Mme Bonifacy .:. Otřásla se. A zase ton petit curetage — stejným tónem jako ton petit amoureux. Nakonec ještě tohle hrozné ponižování. Ta potvora ženská se jí hnusila, ale Helena zároveň byla ráda, že je tak strašná. Ta hrubě šprýmovná sprostota byla jaksi na místě, v souladu s tím vším ostatním. Ale když Mme Bonifacy odešla z pokoje, Helena še z trýznivé sebelítosti tiše rozplakala.

Tehdy druhý den po petit curetage Mme Bonifacy nečekaně přišla ráno ještě jednou a zastihla Helenu s obličejem zalitým slzami. Opravdově vylekaná začala ji utě

330$

šovat. Ale ta potěcha jako obyčejně páchla cibulí. Helena se obrátila na bok, fyzicky znechucená a rozhořčená, že se jí ta ženská vtírá do jejího soukromého utrpení, a když se Mme Bonifacy pokoušela vnucovat jí svou útěchu, Helena zavrtěla hlavou a řekla jí, aby šla pryč. Mme Bonifacy chvíli zaváhala a poslechla, ale před odchodem ji ještě urazila úlisně podezíravým upozorněním, že přinesla dopis, a položila jej Heleně na polštář. Bezpochyby od něho. Přece jen má dobré srdce…

Jak se ukázalo, byl to dopis od Hugha. „Prázdniny v Paříži!“ psal. „Tolik vám to závidím, Heleno, tady v tom svém zaneřáděném doupátku! Paříž v plném létě! Jistě je tam veselo a krásně, jak nikdy nemůže být u nás v zamlženém, pošmourném Londýně, i když svítí slunce. Člověk tady hyne touhou po jasném, neklamně rozzářeném létě v Paříži. Tak rád bych tam byl také! Především ze sobeckých důvodů — ta rozkoš být s vámi, mít pokoj od Londýna a od muzea. A potom i z nesobeckých, kvůli vám — protože mi dělá starosti pomyšlení, že jste v Paříži tak docela samotná. Teoreticky, mentálně, se neobávám, že by se vám mohlo něco stát. Ale přesto, přesto

— chtěl bych tam být a ochraňovat vás, neviditelný, abyste si mou přítomnost ani neuvědomovala, abych vás nijak neobtěžoval svou oddaností, ale tak, abyste měla pocit, že jsme dva, že se máte na koho spolehnout. Bohužel bych vám asi nebyl moc platný, kdybyste se octla v úzkých. (Někdy mám na sebe hrozný vztek, musím se stydět, že jsem takový budižkničemu!) Ale i tak by to snad bylo lepší než nemít nikoho. Vůbec bych vám nepřekážel, nikdy bych se nevtíral ani nevnucoval. Jako bych vůbec neexistoval, ledaže byste mě potřebovala. Mně by postačilo jako odměna vědomí, že vám jsem nablízku, že vás vidím a slyším — jako se někdo cítí odměněn, když se z uprášené pouště najednou octne někde v zahradě a vidí rozkvetlé stromy, slyší šumět fontány.

Ještě nikdy jsem vám to neřekl (bál jsem se, že byste se mi smála — a možná, že se teď smějete; jen se smějte, vždyť je to váš smích), ale pravda je, že si někdy v duchu spřádám pohádkové představy — jak jsem neustále

331$

s vámi, tak jako bych teď chtěl být s vámi v Paříži. Jak na vás dávám pozor, jak vás ochraňuji, aby vám někdo neublížil, a jak mě za to osvěžuje vaše půvabnost a zahřívá váš oheň a oslňuje vaše zářivá čistota ..

Helena zlostně odhodila dopis, jako by to byla úmyslná ironie. Ale za hodinu jej zase vzala do ruky a znovu jej četla od začátku. Vždyť je to útěcha vědět, že někomu na ní tolik záleží.

KAPITOLA XL

11. ZÁŘÍ 1934

Byl jsem s Millerem na předvádění vědeckých filmů. Vývoj mořského ježka. Oplodnění, dělení buněk, růst. Připomnělo mi to loňskou skoro přízračnou vidinu vitality víc než bergsonovské, nedostupného potměšilého Boha, ještě mnohem potměšilejšího, záhadnějšího a zběsilejšího, než jak si ho představoval Lawrence. Surovinu, která už na své nelidské úrovni představuje výsledný produkt. Pak přišel film o žížalách. Týden hermafroditického páření, žížaly se žížalou, ve sliznaté trubici. Potom neuvěřitelně krásný film, který znázorňoval životní historii masařky. Vajíčka. Housenky pasoucí se na kusu zahnilého masa. Sněhobílé, jako stádo ovcí na louce. Jak utíkají před světlem. Potom, po pětidenním růstu, zalézají do země, zavrtávají se, zakuklují. A za dvanáct dní se vylíhne masařka. Fantastický proces vzkříšení! Jeden orgán v hlavě je nafouknutý jako balón. Tak veliký, že se stěny kukly protrhnou. Vylézá moucha. Teď pozitivně fototropická, ne už negativně, jako dokud byla housenkou. (Malý zázrak, mimochodem!) Hrabe se vzhůru na denní světlo, doslova očividně si pumpuje vzduch do měkkého vlhkého těla, vhání si krev do žil, aby se jí uhladila pomačkaná křídla. Udivující a dojemná podívaná.

Zeptal jsem se Millera: jaký vliv bude mít šíření těchhle vědomostí? Vědomostí o světě neporovnatelně nepravděpodobnějším a krásnějším než představy nějakého

332$

tvůrce mýtů. O světě ještě před několika lety neznámém všem kromě hrstky lidí. Jaké to bude mít účinky, až se o tom dovědí všichni? Miller se zasmál. „Bude to mít přesně tak velké nebo tak malé účinky, jaké budou lidé chtít. Ti, kdo hlavně myslí na sex a peníze, budou myslet dál na sex a peníze. I kdyby takové filmy sebehlasitěji hlásaly slávu Boží.” Člověk umíněně setrvává v upřímném přesvědčení, že příznivé podmínky nevyhnutelně vyvolávají automaticky dobrou odezvu. Zase surovina, kterou je zapotřebí zpracovat. Člověk stále věří v samočinný pokrok, protože si v téhle pitomosti schválně libuje — je to velká útěcha. Útěcha, protože tím člověk svaluje veškerou odpovědnost na všechno, co dělá nebo nedělá, na někoho nebo na něco jiného než na sebe.

KAPITOLA XLI

PROSINEC 1933

Večer se v Colonu projeli drožkou po nábřeží. Moře, bělavé jako oko nějaké obrovské ryby, bylo skoro mrtvé. Na pozadí pohlednicové oblohy v zapadajícím slunci se nesmírně vysoké tenké palmy rýsovaly jako symboly rezignované beznadějnosti a horký vzduch v nozdrách zapáchal jako výpary z vlny. Chvíli plovali v tom teplém rybím oku, pak se v houstnoucí tmě vrátili do města.

Pro bohaté byla po večeři kabaretní představení s drahými drinky a nefalšovaně bílými prostitutkami po deseti dolarech. Na chudé čekaly v postranních uličkách mulatky u dveří, jimiž bylo vidět rovnou do osvětlených ložnic.

„Kdyby člověk byl opravdu svědomitý,” řekl Anthony, jak se pozdě v noci pěšky vraceli do hotelu, „asi by měl k nim jít a nakazit se syfilidou.”

Pach potu, pach alkoholu, zápachy kanálů a hniloby a laciných voňavek; potom nazítří ráno průplav, velikánská propusť a loď, která se z vyvýšené hladiny jednoho oceánu spustila dolů na druhý. Téměř nadlidské úsilí,

333$

vysvětloval Mark s anatomickým úsměvem, umožnilo, aby se děvky a whisky mohly z Colonu do Panamy dopravovat po moři místo po souši.

Jejich loď zamířila k severu. Jednou za pár dní vždycky zastavovala v některém malém přístavu, aby naložila zboží. V San José jim vlezl z hromady banánů do kabiny pavouk veliký jako pěst a chlupatý. U Champerica, kde k nim z přístavu nákladní lodice přivezly pytle kávy, spadl jeden Indián do moře a utopil se.

V noci se zdálo, jako by nebyla v pohybu loď, ale hvězdy. Pozvolna stoupaly výš a výš, šikmo vzhůru, zastavily se na vrcholku své dráhy, potom klesaly dolů, zkusmo se spouštěly napravo a zase nalevo, a pak se to celé zas opakovalo od začátku a znovu stoupaly k zenitu.

„Člověku se z toho skoro dělá špatně,” podotkl Anthony, „ale je to krásné.”

Zdokonalení normálního nebeského mechanismu. Člověk by vydržel takhle ležet věčně a dívat se na ně.

Když na to Staithes odpověděl, že za dva dny budou v Puerto San Felipe, ozval se mu v hlase tón pochmurného zadostučinění.

Puerto San Felipe byla vesnice s chatrčemi a několika dřevěnými boudami u vody, v nichž se uskladňovala káva. Na celnici jim přispěl na pomoc Jorgeho přístavní obchodní zástupce. Byl to čistokrevný Španěl, zpola umořený tropickými chorobami, ale dokonale zdvořilý. „Můj dům patří vám,” ujišťoval je, jak po strmé stezce stoupali k jeho bungalovu, „můj dům patří vám.”

Na verandě mezi splývavými orchidejemi visely klece plné vřeštivých andulek.

Z domku se přištrachala vyhublá žena, předčasně zestárlá a znavená, zoufale znavená a vysílená, aby je uvítala a předem se omluvila za své pohostinství. Puerto San Felipe je malá vesnice bez moderního komfortu, a mimo to dítěti není dobře, vysvětlovala, je nemocné. Mark se jí zeptal, co mu je. Pohlédla na něho očima bezvýraznýma únavou a odpověděla neurčitě, že má horečku a bolení hlavy.

334$

Vešli s ní do domku a dovedla je k malému děvčátku, které leželo na polním lůžku a nepokojně obracelo hlavu ze strany na stranu, jako by hledalo, ale marně, nějaké chladné místečko, kam by si mohlo položit tvář, nějakou polohu, v níž by nalezlo úlevu od bolestí. V místnosti .bylo plno much a z kuchyně tam vnikal pach smažených ryb. Když se Anthony zadíval na to dítě, najednou si vzpomněl na Helenu tehdy na střeše — jak zmítala hlavou v trýznivé rozkoši.

„Nejspíš to bude zánět středního ucha nebo snad mozkových blan,“ řekl Mark.

Při jeho slovech děvčátko vytáhlo hubené paže zpod přikrývky, popadlo se za hlavu, začalo se ještě prudčeji zmítat ze strany na stranu a nakonec vyrážet křečovité výkřiky.

Ihned se jako v odpověď rozlehlo z verandy vřeštění andulek a každým vřísknutím se intenzívně stupňovalo až do nemožnosti.

„Buď zticha, buď zticha,” neustále opakovala matka, zprvu konejšivě, potom čím dál naléhavěji a prosebně, povzbudivě nakazovala děvčátku, aby přestalo křičet, aby se tolik nepoddávalo bolesti. Ale křičelo dál a dál zmítalo hlavou ze strany na stranu.

Muka rozkoše, muka bolesti. Na pospas pokožce a sliz, ničím, na pospas tenounkým nervovým vláknům.

„Buď zticha, bud zticha,” opakovala matka téměř hněvivě. Sklonila se nad lůžkem a vší silou odtáhla děvčátku ruce s hlavy dolů; pak je jednou rukou popadla za obě zápěstí a druhou položila dítěti na hlavu ve snaze, aby ji pevně podržela na polštářích. Děvčátko pořád křičelo a chtělo se jí vyškubnout. Žena mu ještě pevněji sevřela zápěstí v kostnaté ruce a druhou mu ještě víc přitiskla na čelo. Kdyby mohla násilím zabránit projevům bolesti, snad by ustoupila i bolest, snad by dítě přestalo tak křičet, snad by se s úsměvem posadilo a zas by mu bylo dobře.

„Buď zticha, buď zticha,” nakazovala mu žena a zatínala zuby.

Dítě prudkým vzmachem vyškublo ruce ze sevřených

335$

pařátových prstů a zase je zdvihlo k hlavě. Než je žena mohla znovu popadnout, Mark se dotkl její paže. Ohlédla se na něho.

„Radši ji nechte být,“ řekl Mark.

Zena se poslušně vzpřímila a zamířila ke dveřím na verandu. Šli za ní. Nemohli vůbec nic dělat.

„Mi casa es suya.“

Bohudík, že jim nepatří. Křik děvčátka se utišoval, ale ty smažené ryby, ty andulky mezi orchidejemi… Mark zdvořile odmítl pozvání k časnému obědu. Vyšli zas ven do dusného slunečního světla. Mozos zatím naložili jejich zavazadla na mezky a zvířata, na nichž měli jet, stála už osedlaná ve stínu stromu. Připjali si ohromné ostruhy a nasedli na mezky.

Cesta v zákrutech stoupala od pobřeží stříbrnou a nahnědle růžovou vyschlou džunglí. Mark seděl vzpřímený v sedle s vysokým opěradlem a četl Timona athénského v kapesním vydání Shakespearových tragédií. Když obracel list, pokaždé pobídl mezka ostruhou; a mezek stoupal několik yardů trochu rychleji, potom zase bývalým pomalým krokem.

V hotelu v Tapatlamu, kde zůstali přes noc, Anthonyho prvně v životě poštípaly štěnice, a nazítří ráno dostal záchvat úplavice… Čtvrtého dne se pozdravil natolik, že si mohl prohlédnout město. Kostel téměř zbořilo poslední zemětřesení. Na stropních trámech tam visely husté černé trsy netopýrů jako zralé švestky; indiánský chlapec, rozdrbaný a bosý, zametal jejich trus; na oltářích se klátili a posunkovali barokní světci ve strnulé zbožné křeči. Vyšli zas na tržiště, kde v prachu nad hromádkami ovoce a povadlé zeleniny seděly na bobku hnědé Indiánky a zahalené v tmavých šátcích vypadaly tajuplně a jakoby číhavě. Na mase v řeznickém Stánku byl škraloup much. V prachu neslyšně klusali na rychlých kopýtkách oslíci a rytmicky potřásali dlouhýma ušima. Ženy mlčky chodily sem a tam, nesouce na hlavě vodu v plechovkách od petroleje. Zpod střechy širokánských klobouků hleděly na cizince tmavě nezbadatelně jiskřivé oči jako oči ještěrů, jakoby zbavené

336$

veškeré zvědavosti, všeho zájmu — jako by si ani neuvědomovaly jejich jsoucnost.

„Už jsem unavený,” prohlásil Anthony. Neušli velký kus cesty, ale v Tapatlanu jen žít a myslet bylo nesmírně únavné. „Až umřu, dostanu se sem, do tohohle pekla,” pokračoval za chvíli. „Okamžitě jsem je poznal.”

Hotelový bar byl v místnosti temné jako krypta s klenutým stropem, uprostřed podepřeným kamenným sloupem, neúměrně tlustým vzhledem k výšce, aby odolal nárazům zemětřesení. „Saská kostnice,” nazval to Mark; nechal tam Anthonyho usazeného v proutěném křesle a šel si do pokoje pro kapesník.

U barového pultu stál opřený, mladý, elegantně oblečený Mexičan v jezdeckých kalhotách a širokánském plstěném klobouku a vychloubal se majitelce hotelu, kolik aligátorů zastřelil v močálech v ústí coppality, jak neústupně vyjednával s Indiány, kteří k němu přišli sklízet kávu, a kolik pravděpodobně vydělá peněz, až svou sklizeň prodá.

Anthony v křesle ho poslouchal a pozoroval a pomyslel si: „Ten trochu přebral!” Bavil se tou podívanou, ale mladík se k němu obrátil, uklonil se mu vážně a obřadně jako ten, kdo je tak opilý, že si musí úmyslně počínat s rozvahou, a zeptal se, jestli by si cizí caballero s ním nevypil skleničku tequily.

Anthony z únavy mluvil Španělsky ještě váhavěji než jindy. Snažil se vysvětlit, že je po nemoci, že by mu alkohol mohl uškodit, ale za chvilku se nesrozumitelně zakoktal. Mladík ho poslouchal a pořád na něho upíral tmavé, zářivé oči jako oči Indiánů, jenže na rozdíl od nich chápavě výrazné — evropské oči, v nichž bylo možno číst mocný a vášnivý zájem, soustředěnou pozornost. Anthony koktal dál, a najednou se ty oči nebezpečně rozjiskřily, hezký obličej se sešklebil zlostným výrazem a klouby silných dravých rukou zbělely, jak se náhle sevřely v pěst. Mladík se výhružně přiblížil.

„Usted me desprecia!“ vykřikl.

Jeho prudký pohyb a tón jeho hlasu Anthonyho vylekaly, zmocnil se ho skoro panický strach. Honem vstal

337$

z křesla, postavil se za ně a začal vysvětlovat hlasem, který měl být vážný a pokojně smířlivý, ale pres veškeré jeho úsilí se mu udýchaně a pronikavě roztřásl — že ho ani nenapadlo, aby někým pohrdal, že se pouze jedná (tápal po nějakém medicínském termínu, ale nemohl přijít na nic lepšího než bolení břicha) — že se jen jedná o un dolor en mi estómago.

Z jakéhosi důvodu slovo estómago mladíka podráždilo jako vrcholná, nejhanebnější urážka. Zařval cosi nesrozumitelného, ale zřejmě to byla nějaká nadávka; sáhl si do kapsy na boku, a když majitelka začala ječet o pomoc, přistoupil ještě blíž s revolverem v ruce.

„Nechte toho, nechte toho!“ vykřikl Anthony nevěda ani, co říká, potom nesmírně hbitě vyrazil ze svého zákrytu a schoval se za tlustým sloupem uprostřed místnosti.

Mladík mu na vteřinu zmizel z dohledu. Ale co kdyby se připlížil po špičkách? Anthony si představoval, jak se mu kolem sloupu náhle přiblíží k obličeji revolver, nebo třeba zezadu — jak ucítí jeho hlaveň přitisknutou na zádech, uslyší příšernou ránu a pak… Zmocnil se ho tak hrozny strach, že byl jako nejtrýznivější fyzická bolest; srdce se mu zběsile rozbušilo, měl pocit, jako by se mu chtělo zvracet. Přemohl strach ještě větším strachem a vystrčil hlavu vlevo. Mladík stál jen dva yardy od něho a zuřivě upíral oči na sloup. Anthony viděl, jak sebou škubl, a se zoufalým výkřikem o pomoc uskočil vpravo, znovu vykoukl za sloup a uskočil zase vlevo, potom znovu vpravo.

„Takhle to dlouho nevydržím,“ pomyslel si. Představa, že by se ta pistole nečekaně ukázala zpoza sloupu, ho přiměla, aby znovu vykoukl.

Mladík se pohnul a Anthony honem zas uskočil vlevo.

Ohlušující rána z revolveru — té se bál nejvíc. Příšerná rána, tak náhlá a ohromující jako ten výbuch tehdy před lety. Oční víčka mu ochabla a nepotlačitelně se chvěla, jako by v očekávání té hrůzné události chtěla zamrkat. Řasy se mu rozkmitaly před očima, a když zase vykoukl, viděl jakoby v mlze, jak se otvírají dveře

338$

a Mark jde rychle k nim, jak mladíka popadl za zápěstí … Pistole vystřelila; katastrofálně hlučná rána se odrazila od stěn a od stropu. Anthony strašně vykřikl, jako by byl zraněný, zavřel oči a přitiskl se ke sloupu. Uvědomoval si jenom nevolnost a bolest v pohlavních orgánech, křeče ve střevech a čekal, proměněný v pouhé roztřesené ztělesnění zděšeného tušení, na druhý výstřel. Bylo mu, jako by čekal hodiny. Zatím spolu nesrozumitelně vyjednávaly nezřetelné hlasy. Potom sebou trhl, jak ucítil dotyk na rameni. Vykřikl: „Ne, přestaňte!”, rozevřel oční víčka, která mu pořád mžouravě škubala, a uviděl Marka Staithese s vlídně ironickým úsměvem, který se mu sval od svalu šířil v obličeji.

„Už je po všem,“ řekl Mark. „Můžeš vylézt ven.“ Anthony, hluboce zahanbený a ponížený, vystoupil zpoza sloupu. Mladý Mexičan byl zas u baru a pil. Když se k němu přiblížili, obrátil se a vykročil jim v ústrety s rozpřaženýma pažema. „Hombre“ řekl Anthonymu a přátelsky mu potřásl rukou, „hombre!“

Anthony se ještě jakživ necítil bídněji pokořený.

KAPITOLA XLII

15. ZÁŘÍ 1934

V několika posledních dnech soustavně medituji o výroku Williama Penna: „Násilí může podmanit, ale láska vítězí; a ten, kdo odpustí dřív, získá si vavřín.“

„Násilí může podmanit.“ Představuji si lidi, jak se na sebe sápou násilím. Nejdřív holýma rukama, potom pěstmi, noži. klacky, biči. Rudé nebo namodralé podlitiny na těle. Oděrky, pohmožděniny, zlomené kosti prorážející kůží, hrůzně opuchlé a zakrvácené obličeje. Pak se pokouším si na vlastním těle představit bolest rozmačkaného prstu, rány klackem nebo švihnutí přes obličej, palčivý dotyk rozžhaveného železa. Všechny ty surovosti a trýzně nablízko. Potom násilí na vzdálenost.

339$

Kulky z kulometů, silné třaskaviny, plyny dusivé nebo rozežírající kůži, plameny.

A nakonec násilí v podobě ekonomického útlaku. Vyhladovělé děti s nafouklým břichem a s pažemi a nohama jako hůlky. Ženy staré ve třiceti letech. Živoucí mrtvoly, mlčky postávající na nároží v ulicích Durhamu nebo Jižního Walesu a mlčky přešlapující v blátě.

Ano, násilí může podmaňovat. Podlehnout smrti, podlehnout zraněním, podlehnout vyhladovění a strachu. Vidina ustrašených obličejů, bídných otrockých gest. Ředitele, jak se výhružně chvástá u psacího stroje. Úředníka poníženě nahrbeného pod hrozbou propuštění. Násilí — akt zběsilého popření vrcholné jednoty člověka s člověkem.

„Násilí může podmanit, ale Láska vítězí.” Opakuji si Pennovy osudy mezi Indiány. Vzpomínám si, jak Miller chlácholil podezřívavé nepřátelství Indiánů v horských vesnicích. Myslím na Pennella na severozápadní hranici; na quakery při morové epidemii v Rusku; na Alžbětu Fryovou a Damiena.

Pak uvažuji o tom, jak by se láska dala přenést do politiky. Naléhání Campbella-Bannermana, že by se v Jižní Africe mělo přikročit k reparacím — navzdor prudkým protestům a kassandrovským proroctvím takových „rozumných a praktických Aiužů” jako Arthur Balfour. Láska vítězí i v neobratné, zkomolené podobě, jako je dobrá politická ústava. „Kdo odpustí dřív, získá si vavřín.” V Jižní Africe Angličané odpustili těm, jimž předtím ublížili — to je ovšem snazší než odpustit těm, kdo ublížili nám — a tak si zajistili výhru, kterou by nikdy nebyli mohli získat, kdyby byli dál uplatňovali nátlak. Po poslední válce nevyhrál nikdo, protože žádná z válčících stran dosud neodpustila těm, kdo jí ublížili, ani těm, kterým sama ublížila.

Aplikuje-li se láska soustavně na každou situaci, vždycky vítězí. To je empiricky zjištěný fakt. Láska je nejlepší taktika. Nejlepší nejen vůči těm, které milujeme, ale i vůči tomu, kdo miluje nás. Protože láska se samočinně nabíjí energií a produkuje prostředky, jimiž

340$

může svou taktiku uplatňovat. Aby člověk mohl dál milovat, potřebuje trpělivost, odvahu, vytrvalost. Ale proces milování plodí prostředky pro své vlastní trvání. Láska vítězí, protože ten, kdo miluje, je v zájmu toho, co miluje, trpělivý a odvážný.

A co je milováno? Dobrota a schopnost být dobrý u všech lidských bytostí — i u těch, kdo nejrozhorleněji odmítají uplatňovat tuto schopnost být dobří i vůči někomu, kdo je miluje. Je-li láska dostatečně velká, může vyléčit i strach ze zlomyslně horlivých nepřátel.

Nakonec jsem si takřka podržel před duchovníma očima pojem dobroty. Jako vrozené schopnosti, i pomyslné jako uskutečněný ideál; představitelné v její dokonalosti, ale schopné také uskutečnění v praxi, alespoň částečného uplatnění v každé situaci, v níž se můžeme octnout. Pojem dobroty — ale to je nesprávný výraz. Protože ve skutečnosti je to celý systém smýšlení a cítění. A celý tento systém mám nehybně před očima, vnímám jej v úplné celistvosti, mám jej před očima beze slov, bez obrazných podobenství, soustředěně jako jedinou, jednoduchou jsoucnost. Mám jej před očima — a nakonec musím zas ucouvnout zpátky ke slovům a (jenže posílenější, uvědomělejší, jakoby zdokonalenější) do všedního života.

17. září 1934

Helena mě pozvala, abych jl přišel na pomoc bavit jejího švagra a její sestru, kteří přijeli na dovolenou z Indie. Musel jsem si vzít na sebe večerní oblek — letos poprvé — protože Colin by si nedovolil ukázat se někde v divadle nebo v Savoy Grillu jinak než ve fraku. Skličující večer. Joyce předčasně uvadlá a vyzáblá, Colin s tajeným zalíbením v baculatějších, svěžejších ženách. Ona žárlivá a hádavá; on rozmrzelý, že je připoután k ní a k dětem, svaluje na ni vinu za své vlastní přísné mravní zásady, které mu brání žít tak prostopášně, jak by chtěl. Každý z nich chronicky podrážděný vůči druhému. Každou chvíli výbuch zlosti, vzájemné častování hněvivými nebo nevraživými slovy. A Colin

341$

měl ještě jiné stížnosti. V Anglii se prý neprojevuje dost úcty důstojníkům a gentlemanům. Taxikáři jsou drzí, lidé z nižších vrstev do něho na ulici vrážejí. A tomuhle se říká vlast bělochů !“ (Prohlásil to o přestávce po druhé sklenici whisky v divadelním baru.) „Pro mne to není vlast. Dycinky mi je milejší Poona v Indii.”

Všimněte si, že každý z nás má svou „Poonu“, útočiště před nepříjemnou skutečností. Podle Millerova neustálého tvrzení hrozí nebezpečí, že se může takovým brlohem také stát meditace. Kvietismus může také být pouhá poživačnost. Nebo posvěcení Duchem svatým třeba zas masturbace, jenže masturbace poctívaná mystickými amatéry, kteří ji provozují, nejrůznějšími posvátnými názvy, náboženskými nebo filosofickými. „Kontemplativní život”. Může se z něho stát jakási povznesená intelektuální náhražka za Marlenu Dittrichovou: předmět soumračného erotického zadumání. Meditace má cenu nikoli jako požitkářský účel, ale jen jako prostředek uskutečňování žádoucích změn lidské osobnosti nebo způsobu života. Zít kontemplativně neznamená žít v nějaké příjemně rozkošnické nebo lichotivé „Pooně”; znamená to žít v Londýně, ale žít tam jinak než maloměšťáckým způsobem.

KAPITOLA XLIII

20. a 21. ČERVENCE 1914

20. a 21. července 1914

Ta pravá, příhodná chvíle povědět Brianovi pravdu

— nebo alespoň tolik pravdy, kolik bylo žádoucí, aby se dověděl — jako by se vůbec nechtěla naskytnout. První večer to bylo úplně vyloučeno — podle Anthonyho přesvědčení se to muselo odložit, vždyť chudák Brian vypadá tak nemocně a unaveně. Při večeři a po ní se Anthony snažil udržet rozhovor co nejzábavněji neosobní. Vykládal o Sorelových Réflections sur la violence — nepříjemná četba pro Fabianovce! A co tomu Brian říká,

342$

jak se Julienu Bendovi podařilo vzít vítr z plachet Brianovu milovanému Bergsonovi? A co říká blankversu Lascella Abercrombieho? A poslednímu Gilbertu Cannanovi? Nazítří ráno se vydali na horskou túru na Langdale Pikes. Oba už vyšli ze cviku; Brian sotva popadal dech a srdce mu prudce bušilo, ale přesto stoupal výš a výš, spartánsky odhodlaně, až se to Anthonymu zprvu zdálo hloupé a nakonec ho to dopálilo. Vrátili se domů pozdě odpoledne, oba úplně vyčerpaní, Anthony ještě k tomu rozmrzelý. Odpočinek a jídlo mu trochu spravily náladu, ale pořád se mu zdálo nemožné nepočínat si vůči Brianovi jako ten, kdo umí odpouštět, jenže přesto nesleví ze své důstojnosti; a důstojnost samozřejmě byla naprosto neslučitelná s tím, aby se Brianovi svěřil právě s touhle pravdou. Večer strávili mlčky

— Anthony četl, Brian chodil neposedně po pokoji, jako by číhal na příležitost, aby mohl promluvit — na příležitost, kterou mu Anthony, naoko tak intenzívně zahloubaný do četby, schválně odpíral.

Příští den ráno se v posteli Anthony ulekaně probudil se znepokojivým pomyšlením, že čas míjí, a že míjí nejen pro něho, ale i pro Joan a Briana. U Joan by mohla netrpělivost zvítězit nad jejím slibem, že nebude Brianovi psát; a pak, čím dál on bude odkládat to nevyhnutelné vysvětlení Brianovi, tím horší věci si pak Brian o něm pomyslí.

Proto si vymyslel, že má puchýř na patě, a nechal Briana, ať si jde na túru sám, chvíli se za ním díval, jak neohroženě stoupá do strmého kopce za domkem, a pak začal psát dopis Joan. Spíš se jej pokoušel psát, protože každý jeho koncept k dopisu byl tak či onak závadný a Anthony si jasně uvědomil, že se tak i onak vystavuje dvojímu nebezpečí: předně, kdyby příliš zdůrazňoval svou úctu a vřelou náklonnost k ní, které toho proklatého večera způsobily, že takhle ztratil hlavu, Joan by mu mohla odpovědět, že taková úcta a náklonnost, při nichž někdo ztratí hlavu, jsou vlastně totéž jako láska, a že ho tedy ospravedlňovaly (vždyť láska prý ospravedlňuje všechno), aby zradil Briana; a za

343$

druhé, že kdyby příliš výlučně zdůrazňoval okolnost, že ztratil hlavu a udělal to z chvilkové pomatenosti, Joan by se urazila a třeba by si postěžovala Brianovi, paní Foxové i rodičům, strhla by pokřik a prohlásila by ho za nestoudného svůdce a bůhví ještě co jiného. Když na své úsilí spotřeboval celé tři hodiny a tucet aršíků dopisního papíru, připadal mu i nejlepší výsledek jeho námahy tak nedostatečný, že jej neodeslal. Zlostně jej odhodil a ze zoufalství naškrábal dopis Mary, plný prudkých potupných výčitek. Zatracená ženská! Ona je vším vinna. „Zlomyslná schválnost…“, „Hanebně jsi zneužila mé lásky k tobě..„Zacházíš se mnou, jako bych byl nějaké zvíře, které bys mohla jen pro svou zábavu týrat…“ Věty se mu hrnuly z pera. „Tohle znamená sbohem,” napsal nakonec, a zpola věřil tomu, co tak dramaticky napsal. „Víckrát tě už nechci vidět. Nikdy.“ Ale druhou polovinou mozku uvažoval, že hádka se vždycky může usmířit: Mary musí dostat za vyučenou, a snad potom, jestli se polepší, jestli se on přesvědčí, že bez ní prostě nemůže být… Zapečetil dopis a honem jej odnesl do vsi na poštu. Tímto rozhodným činem si zas částečně dopomohl k sebeúctě. Na zpáteční cestě si umínil, tentokrát úplně definitivně, že si s Brianem promluví hned večer, a teprve pak, až uvidí, jak to Brian přijme, ráno napíše Joan jiný dopis.

Brian se vrátil v šest triumfálně rozjařený tím, že ještě na žádném výletě neurazil tak velký kus cesty a nevylezl až na vrcholek tolika kopců, ale přes toto své rozjaření vypadal úplně vyčerpaně. Když se mu Anthony zahleděl do tak dávno a důvěrně známého obličeje, v té chvíli jako proměněného úsměvem, ale očividně tragicky strhaného a vyhublého, znovu v něm ještě intenzivněji ožily pocity prvního večera při jejich setkání — úzkostlivá starostlivost o přítele, útrpná účast s trpící lidskou bytostí — a zároveň s nimi trýznivé vědomí, že se na příteli provinil, a odpovědnost i za tu lidskou bytost. Okamžitým vyznáním by si možná ulevil a zároveň mohl těm citům dát průchod; ale váhal; ale mlčel; a za chvíli, téměř samočinným procesem psy

344$

chologické chemie, se útrpná účast a vědomí viny sloučily skoro ve zlostný pocit. Ano, měl na Briana opravdu zlost, že vypadá tak unaveně, že je i tak už dost nešťastný a bude ještě mnohem nešťastnější, až se dozví pravdu.

„Jsi blázen, že tak přepínáš síly,“ řekl Brianovi a hnal ho do jeho pokoje, aby si odpočinul.

Po večeři si vyšli před domek na úzkou travnatou terasu, rozestřeli si tam houni, lehli si a dívali se na oblohu zprvu nazelenalou v posledních dozvucích letního soumraku, která postupně přecházela v tmavomodrou.

Teď už neodvolatelně nadešla ta chvíle, pomyslel si Anthony skoro ustrašeně; a v dlouhém mlčení si rozvažoval, jak by měl začít, zkoušel v duchu různé úvodní tahy: váhal, má-li se rázem, zbrkle ze všeho vyznat, nebo má-li se strategicky uchýlit k různým oklikám, jimiž svou oběť postupně připraví na závěrečný otřes.

Ale ještě než se rozhodl, jak by nejlíp zahájil své doznání, najednou se Brian koktavě rozpovídal. Zřejmě i on čekal na příležitost, aby si ulevil na duchu, a znenadání Anthony pochopil (částečně s úlevou, ale v jakési hlubší vrstvě svého vědomí zčásti rozmrzele a rozpačitě J, že místo aby vystoupil v úloze kajícníka, má sehrát úlohu zpovědníka a svědomitého rádce; že má znovu od začátku vyslechnout celou tu historii, kterou mu už vyprávěla Joan — tu historii, která přikrášlená svatou Monikou a děložními reakcemi tehdy tolik pobavila Mary Amberleyovou. Musel od přítele vyslechnout, jak je to pro něho trapně ponižující, že se nedovede tělesně ovládnout, aby zahnal všechny ty mrzké žádosti, které jsou nedůstojné jeho lásky k. Joan. Nebo možná, upřesňoval Brian a ocitoval Meredithovy verše, jak láska, mocný vulkán, dští zemskou lávu k nebesům, možná nikoli nedůstojné, kdyby se za příznivých okolností mohly uplatnit ve složité celistvosti dokonalého manželství; ale prozatím nedůstojné, dokud se nemohou uplatnit legitimně, nedůstojné potud, že by mohly ohrozit autoritu jeho sebevědomí.

345$

„M-musel jsem u-utéct,“ vysvětloval, „m-musel jsem s-se t-tělesně od odstranit na b-bezpečnou vzdálenost. Pr-protože jsem s-se n-nemohl o-o-o ..„ovládnout“ se nechtělo vyslovit; musel se spokojit jiným, méně výrazným slovním obratem: „p-podřídit své v-vůli. Č-Člověk se z-za to st-stydí, ž-že j-je t-takový slaboch.”

Anthony přikývl. Slaboch, který se nemůže odhodlat k polibkům, ale zrovna takový slaboch, pokud jde o to vytrhnout se z chvilkově příjemného zážitku — jenže tohle je něco víc než slabošství, něco pozitivního, zvrácená záliba v něčem, o čem víme, že to je hloupé, nebezpečné, špatné.

„Ale, kd-když č-člověk ví, ž-že t-to n-nemůže překonat,” pokračoval Brian, „tak m-myslím, ž-že udělá n-nejlíp, kd-když uteče. J-je to l-lepší, n-než se d-dostat do n-nevyhnutelných n-nesnází.“

„Ano, souhlasím,” řekl Anthony a v duchu se divil, proč tehdy neposlechl své hnutí a nevrátil se z Kendal do Londýna.

„A n-nejen sám s-sebe, ale i dr-druhé. M-mohl bych j-je t-také přivést d-do n-nesnází.“ Dlouho se odmlčel; potom začal pomalu a s námahou vysvětlovat, že u Joan je nejkrásnější a nejskvělejší její přirozenost; má sílu a spontánnost přirozených věcí; je hřejivá jako příroda a štědrá a opravdově nevinná. Je jako letní krajina, jako rozkvetlý strom, jako pestrý vodní pták, který se s rozzářenýma očima pohupuje v rákosí. Právě přirozenost v ní nejvíc miluje, protože je doplňujícím protikladem jeho přílišné svědomitosti a intelektualismu. Ale právě tahle přirozenost znemožňuje Joan, aby pochopila, proč je mu její blízkost tak nebezpečná, proč je nutné, aby se jí vzdaloval. A jeho zdrženlivost Joan uráží. Joan se domnívá, že ji nemiluje; kdežto pravda je…

Pravda je, řekl si Anthony v duchu — a při tom posměšně cynickém pomyšlení pocítil téměř útěchu, téměř oživený dojem vlastní nadřazenosti — pravda je, že Joan prahne po polibcích, že při jeho prvním pohlazení celým rozechvělým tělem a s rozbušeným srdcem protestovala proti zdrženlivosti, která jí byla vnucena.

346$

„Pr-pravda je, ž-že ji teď m-miluji j-Ještě víc n-než dř-dřív,“ s námahou pokračoval Brian. „N-nevýslovně.“ Znovu se chvíli odmlčel; potom k Anthonymu pozdvihl oči a zeptal se: „C-c-co m-mám d-dělat?“

Pořád v tom cynickém rozpoložení Anthony při své hrubé nevyslovené odpovědi pocítil další triumf, ovšem pomíjivý a náramně snadný; protože tu jeho první myšlenku téměř okamžitě vystřídalo znepokojivé pochopení, že se octl před volbou: bud se Brianovi doznat, co se stalo mezi ním a Joan, nebo nějak chlácholivě a nezávazně odpovědět na jeho otázku a doznání pravdy odložit na později. Vyhýbavá, chlácholivá odpověď by se rovnala nehorázné prolhanosti; a kdyby přece konečně pověděl pravdu, tato lež a všechny ostatní lži obsažené v déle než dvoudenním mlčení a bezvýznamném klábosení by se mu jistě nikdy nezapomněly. Ale povědět pravdu ihned, zvláště v téhle souvislosti, bylo by obzvlášť bolestné — bolestné, uvažoval dále, nejen pro něho, ale především pro Briana. Po tom, s čím se mu Brian prve svěřil, bylo by přece kruté a urážlivé, kdyby z čista jasna začal vyprávět, co se událo.

„C-co m-mám d-dělat?“ naléhavě se znovu zeptal Brian.

„Myslím,” tiše odpověděl Anthony, „myslím, že by ses měl smířit se skutečností.”

Pojal rozhodnutí — totiž správněji, jak si řekl, když pak o samotě ve své ložnici přemýšlel o tom, co se večer událo — rozhodnutí se pojalo samo. Když to všechno dodatečně uvážil, měl dojem, že se ho to vlastně vůbec netýká.

KAPITOLA XLIV

21 ZÁŘI 1934

Poznámky svaté Terezie. „Všímejte si svých vlastních chyb, a ne chyb druhých lidí. Neměli bychom chtít, aby všichni šli v našich šlépějích, ani dávat druhým ponaučení o duchovním životě — vždyť možná ani nevíme, co to je. Horlivá péče o duševní dobro, ačkoli nám ji

347$

nakázal Bůh, často nás může svést na scestí.” A ještě uvažte tohle: „Je to velká milost od Boha, že můžeme zpytovat sebe, ale oddávat se tomu přespříliš je prý stejně špatné jako příliš málo; věřte mi, s Boží pomocí dosáhneme víc, budeme-li rozjímat o božské podstatě, než budeme-li se soustřeďovat výlučně na sebe.“ Bůh možná existuje, nebo ne. Ale je empiricky zjištěno, že rozjímání o božské podstatě — o dobru v nejobsáhlejší podobě — je metoda, kterou si dobro ve velmi nepatrné míře uvědomíme i ve svém vlastním životě a jejímž výsledkem často bývá zážitek, jako bychom si to dobro uvědomovali s čísi pomocí, s pomocí nějaké jiné bytosti než své pozemské, nesmírně vyšší a dokonalejší. Křesťanský Bůh a buddhistický prvotní Duch — jsou interpretace konkrétních zážitků, jenže ten buddhistický je racionalizace duševního stavu ještě povznešenějšího nad normální, než je ten křesťanský zážitek. Křesťané ovšem často zakoušejí tento stav a jen s nesmírnými nesnázemi se jej pokoušejí vysvětlit podle článků své víry. Obojí pojetí je oprávněné — právě tak jako je stejně oprávněné makroskopické i mikroskopické pojímání hmoty. Vnímáme vesmír jakýmsi psychologickým aparátem. Ten aparát může reagovat jenom na určitý druh psychologických podnětů. Je řiditelný jen v poměrně úzkých mezích. Povaha faktů, kterou každý z nás vnímá jako prvotní a danou, závisí na povaze individuálního aparátu a na tom, jak jej nařídíme, podle toho jak se nám výchovou vštípilo, nebo podle uvážené volby. Z takto zjištěných faktů můžeme vyvozovat závěry. A ty mohou být logicky správné nebo nesprávné. Každá filosofie je intelektuálně oprávněná, předně, jestliže vychází z faktů, které pro filosofa jsou dané, a za druhé, jestliže logická konstrukce, na těchto faktech založená, je správná. Jenže intelektuálně správná konstrukce není totéž jako morálně oprávněná filosofie. Můžeme svůj psychologický aparát nařídit uváženě, aktem vůle. To znamená, že si můžeme libovolně přizpůsobovat osobní zážitky, na nichž zakládáme svou filosofii, a zjištěné fakty, z nichž vyvozujeme závěry. Problém: zkonstruovat opravdu pevné

348$

mosty mezi danými fakty a filosofickými závěry. Je téměř neřešitelný. Neexistují nezvratné důkazy pro žádnou z hlavních kosmologických teorií. Co tedy máme dělat? Pokud možno se držet empirických faktů — ustavičně mít na paměti, že si je každý může přizpůsobit podle toho, jak se mu zlíbí nařídit svůj vnímací mechanismus. Takže mohou někomu třeba připadat jako nenapravitelný nesmysl a nemrav,, nebo jinému jako uskutečnitelné možnosti dobra — jak kdo chce; to otázka volby.

KAPITOLA XLV

14. DUBNA 1928

Nevýslovné štěstí — to by mu měl poskytnout Helenin dopis. Ale když se Hugh procházel — místo aby šel na oběd — v dlouhé galerii Etnografického oddělení Britského muzea, měl v obličeji ulekaný a ztrápený výraz. Stále se mu opakovala v paměti slova jejího dopisu: „Nikomu ani za mák nezáleží na tom, jestli jsem živá nebo mrtvá.“

Prošel kolem mexické vitríny, odkud na něho zíraly symbol smrti z křišťálu a vedle něho lebka vykládaná tyrkysem. „Nikomu ani za mák nezáleží…“ Tohle by mohla být jeho příležitost. Vždyť často snil o tom, jak se Helena cítí nešťastná — s bolestným soucitem, ale také s nadějí. Bude-li nešťastná, uchýlí se k němu. „Nikomu ani za mák nezáleží

„Nikomu, leda vám,“ četl dál, a jeho pyšnou a jásavou radost z těch slov trochu tlumilo vědomí, že Helena vlastně nechápe, jak ji má rád, že neoceňuje správně povahu jeho citu. „Má matka?” psala. „Ale vždyť je to někdo úplně jiný od té doby, co začala brát tu hroznou věc — byla vlastně už někdo jiný, dokud ještě byla v pořádku (jenže ovšem ne takhle jiný). Ostatně tak jako i já jsem vždycky byla někdo jiný. Potřebovala mít ve mně dceru; ale já jsem vždycky byla sobecká a nezodpovědná. Stejně jako i ona. Někdo jiný. Jak jí mohlo na

349$

mně záležet? Vy nejste sobecký, Hughu. Vy jste… Ale u něho nejde jen o sobeckost nebo nesobeckost, začal protestovat, a všechny malované obličeje na peruvijských vázách vpravo na něho upřeně civěly s Intenzitou zmrazeného života. U něho jde o něco jiného, o něco hlubšího a duchovnějšího. Vlevo od něho visely scvrklé trofeje papuánských lovců lebek, ale fantasticky pomalované jako hlavy sťatých klaunů. V lebkách z Torreské úžiny byly vsazeny kulaté lesklé oči z perleti. Ano, duchovnějšího, důrazně si opakoval Hugh a vzpomínal si, co všechno o Heleně napsal — lyricky, lyricky! — a jak precizně zanalyzoval své pocity. I v tom je nesobeckost, ale jaksi přetavená kontemplací, zjemnělá v něco estetického. Nesobeckost na obraze. Nesobeckost od Watteaua, od Cima de Conegliana. A Helena, předmět jeho kontemplativní a estetické nesobeckosti — i ona v jeho představách, na kupících se stránkách jeho rukopisu, má vlastnosti obrazu nebo hudební skladby: cosi, co ho naplňuje štěstím, jen kdyby se na to mohl věčně dívat, mohl tomu naslouchat; čeho by se snad občas dotýkal, jako by to byla socha, co by mohl něžně, téměř nepozorovatelně hladit. A někdy jí v těch představách bylo zima, bývala nešťastná — nikomu ani za mák nezáleží — a žádala, aby ji utěšil a zahřál, schoulila se mu v náručí, v jeho nesobeckém kontemplativním, nehmatatelném náručí, a bezpečně v něm spočívala, jenže nahá, spočívala v něm jako obraz, panenská, ideální, ale rozplývala se, rozplývala … Tahle dřevěná maska, opeřená jako nějaký velvyslanec v obřadné uniformě, s ptačím zobákem a žraločími zuby, vnukala svému nositeli při tanci pocit, že je něco víc než člověk, že je skoro božstvo. „Psal jste mi, že byste chtěl být neustále se mnou. No, hodně jsem o tom přemýšlela v posledních dnech, a snad bych to teď chtěla také. Drahý Hughu, já do vás nejsem zamilovaná, ale nikoho nemám tolik ráda jako vás. Myslím si, že jste hodnější, laskavější, jemnější, méně sobecký než ti druzí. A to je jistě dost dobrý základ, na němž se může stavět.” Když ta slova četl prvně, naháněla mu skoro panický strach; a stejně rozčileně

350$

protestoval i v té chvíli, kdy se procházel mezi Novou Kaledonií a Šalamounovými ostrovy. Melanéská vdova otevře v břiše dřevěného tuňáka malá dvířka a za nimi jako nočník stojí lebka jejího muže. Jenže on chce s Helenou být vždycky jen duchovně a esteticky. Copak to nemůže pochopit? Vždyť jí to snad vysvětlil dost jasně! „Jestli to pořád ještě chcete, tady jsem — chci to také.“ Tohle je strašné, pomyslel si, strašné! Chce ho donutit k nějakému rozhodnutí, znemožňuje mu říci „ne“ jakoby v předpokladu, že už řekl „ano“. Měl pocit, že je v obklíčení, zahnaný do slepé uličky. Manželství? Ale to by musel změnit celý způsob života. Jeho byt by nebyl dost velký. Chtěla by k večeři maso. Paní Bartoňová by dala výpověd. Některé oštěpy vlevo od něho měly hroty z obsidiánu, některé z rejnočích ostnů, některé z lidské kosti. „Myslíte si možná, že jsem pošetilá, přelétavá a neodpovědná; a je to pravda, až dosud jsem byla taková. Se mnou je to beznadějné. Ale nejsem taková od narození

— takovouhle mě udělal život, jakým jsem doposud žila. Teď chci být jiná, a vím, že mohu být jiná. Sérieuse. Hodná žena a všechno tohle, třeba mi to zní směšně a přivádí mě do rozpaků takhle psát. Ale nechci se už stydět za dobré věci. Rozhodně nechci.“ Ta neodpovědnost, pomyslel si, patří k jejím nejroztomilejším a nejdojemnějším vlastnostem. Odlišuje ji od obyčejného světa, povznáší ji nad všední lidi. On nechce, aby z ní byla odpovědná a hodná žena. Chce, aby byla jako Ariel, jako to delikátní stvoření z jeho rukopisu, jako bytost z jiného světa, mimo dobro a zlo. A mezitím se dostal do Afriky. Za sklem vitríny se temně blýskala socha černošky, která si oba dlouhé zašpičatělé prsy držela v rukou. Měla tetované břicho, pupek jí vyčníval jako kuželík. Oštěpy ve vedlejší vitríně měly železné hroty. Jako Ariel, opakoval si v duchu, jako Watteauové v Drážďanech, jako Debussy. Tenhle xylofon má za rezonátor nikoli obvyklou tykev, ale lidskou lebku, lebky jsou ozdobně vyryté na slonovinových fetišových píšťalách, stehenní kosti kolem bubnu k obětním obřadům Ašantů. Helena mu všechno pokazí, řekl si rozmrzele. A najed

351$

nou pozdvihl oči a viděl, že tam je, běží proti němu úzkou uličkou mezi vitrínami.

„Vy?“ zašeptal takřka bez dechu.

Ale Helena byla tolik rozrušená, že nepostřehla, jak zaraženě Hugh vypadá, jak zbledl a hned se zas provinile zarděl, byla tolik zabraná do vlastních myšlenek, že v jeho hlase nezaslechla ulekaně bojácný tón.

„Odpusťte,” řekla udýchaně a podala mu ruku. „Nerada vás obtěžuji tady. Ale vy nevíte, jaké to dnes bylo doma.“ Rty se jí roztřásly. „Matka vyváděla jako šílená. Nemohu vám říct… Vy jste jediný člověk, Hughu…“

Nejapně se pokoušel ji utěšovat. Ale skutečnost se podstatně lišila od jeho představy, jak je Helena nešťastná. V představách to pro něho vždycky bývala rozkošná příležitost — skutečnost byla hrozivá jako nevyhnutelný osud. V zoufalé snaze jej zapudit obrátil rozhovor jiným směrem. Tyhle věci z Beninu jsou dost zajímavé. Levhart ze slonoviny, skvrnitý zasazenými měděnými kotoučky. Bronzoví černošští válečníci s hroty oštěpů utvářenými jako list a s meči a hlavami nepřátel zavěšenými u pasu. Vousatí Evropané s orlím nosem, ve vysokém kovovém šišáku na hlavě a v pytlovitých nohavicích ze šestnáctého století, s doutnákovou puškou v ruce a s křížem pověšeným na krku. Je to absurdní, poznamenal v závorkách, že jediné, co Mauři přejali z křesťanství, bylo umění ukřižovat lidi. Trestná výprava v roce 1897 u nich nalezla spoustu těch křížů. A tahle krásná dívčí hlava s frygickou čapkou z korálků…

„Podívejte se,“ náhle ho přerušila Helena, vyhrnula si rukáv a ukázala mu dvě rudé půlměsícové stopy na předloktí, kousek nad zápěstím.

„To mě kousla, když jsem ji chěla dostat zpátky do postele.”

Hugha to polekalo a lítostivě pohoršilo. „Ale to je strašné!” vykřikl. „To je děsné!” Vzal ji za ruku. „Chudinko!” Chvíli stáli mlčky. Pak jeho soucitem náhle problesklo vědomí, že se už stalo. Teď už nemůže uniknout. Znovu si vzpomněl na paní Bartoňovou. Co si počne, jestli dá výpověď?

352$

KAPITOLA XLVI

30. ŘÍJNA 1934

Při večeři Mark řekl, že znovu čte Annu Kareninu. Zdála se mu dobrá jako román. Ale naříkal na naprostou nepravdivost i té nejlepší imaginativní literatury. A začal vypočítávat její nedostatky. Téměř úplně zanedbává drobné fyziologické příhody, které přece rozhodují, má-li být každodenní život příjemný nebo nepříjemný. Například stolici, která může určovat náladu třeba na celý den. Trávení. A u hrdinek románů nebo dramat menstruaci. Potom lehké choroby — kašel, revma, bolest hlavy, únavu očí. Chronické tělesné vady, které mohou přebujet (jako třeba mrzáctví nebo impotence) i v šílené duševní stavy. A naopak zase nenadálé návaly z neznámých střevních nebo svalových popudů kromobyčejného zdraví. Také si vůbec nevšímá, jak pouhé smyslové vjemy mohou přispět k pocitu štěstí. Například horká lázeň, chuť šunky, dotyk hebké kožešiny, vůně frézií. Prázdné cigaretové pouzdro může v životě někdy člověku zkazit náladu víc než nepřítomnost milence nebo milenky — v knihách nikdy. A skoro právě tak úplně zanedbává drobná rozptýlení, jimiž je život lidí většinou vyplněn. Čtení novin; prohlížení výkladních skříní; klevetění; a nejrůznější snění v bdělém stavu, ať třeba někdo v posteli sní o tom, co by dělal, kdyby měl toho pravého partnera v lásce, vyšší příjmy, hezčí obličej, lepší společenské postavení, nebo ať sedí v biografu a trpně vnímá konfekční sny hollywoodské výroby.

Lhaní z nedopatření se nevyhnutelně zvrhá ve skutečné lhaní. Z literatury by se mohlo vyvozovat, že lidské bytosti jsou ovládány ne-li rozumem, tedy alespoň pochopitelnými, náležitými city, k nimž se každý může přiznat. Kdežto skutečnost je docela jiná. Někdy v ní rozhodují city, někdy ne. Vše pro lásku, na ničem ostatním na světě nezáleží; jenže láska může být šlechtický titul udělený nezřízené zálibě v aromatu nebo pletl nějaké osoby, šílené touze po opakování zážitku vyvolaného

353$

nějakou zvláštní dovedností. A co ty případy (o nichž se v knihách píše zřídka, ale které jsou nesmírně četné, jak může dosvědčit každý, kdo má možnost něco o nich vědět) — případy vynikajících státníků, církevních hodnostářů, juristů, průmyslových magnátů, zdánlivě duševně tak zdravých, průkazně tak inteligentních, kteří v životě veřejném jednají ve shodě s nejvzácnějšími zásadami; ale v soukromí nedovedou odolat pijáckým sklonům, chlípným erotickým sklonům k mladíkům, k nedospělým děvčátkům ve vlaku, sklonům k exhibicionismu, hazardním hrám a hromadění peněz, sklonům k sadismu, k masochismu, ke všem těm nesčetným, šíleným zvrácenostem, ať to je chtivost peněz a moci a společenského postavení, nebo chtivost sexuální rozkoše. I pouhé instinktivní, bezděčné tiky a záliby, šílené a nepřiznatelné choutky mají v lidském životě stejně důležitou úlohu jako náležité a uznávané city. Ale imaginativní literatura tenhle fakt zamlčuje. Šíří nesmírné lži o přirozenosti mužů a žen.

„Oprávněně, o tom není pochyby. Protože kdyby se lidem ukázalo, jací skutečně jsou, buď by se navzájem zabíjeli jako havěť, nebo by se věšeli. Jenže já se prozatím nemohu obtěžovat četbou imaginativní literatury. Lži mě nezajímají. Ať jsou třeba vyjádřeny co nejpoetičtěji. Zkrátka mě nudí.“

Souhlasil jsem s Markem, že imaginativní literatura nekoná svou povinnost. Že je nutno znát všechno — a znát to nejen z vědeckých učebnic, ale i v takové formě, jíž by se s těmi fakty lidé obeznámili v celé duševní sféře, nejen intelektuálně. Dokonalým vyjádřením (výrazovými prostředky imaginativní literatury), které by vedlo k dokonalému poznání (celou duší) úplné pravdy: to je nepostradatelná předběžná podmínka každého nápravného činu, každého vážného pokusu vybudovat opravdovou lidskou bytost. Vybudovat zevnitř, tělesným i mentálním cvičením správnou sebevládu. A současně budovat zvenčí, pomocí ekonomických a sociálních zařízení, zaměřených k dokonalému poznání individuálního jedince a způsobu, jakým se může sám utvářet.

354$

Mark se jen smál a řekl, že mu připadám jako ti, co po domech prodávají elektrické pračky.

4. listopadu 1934

Velmi pěkná schůze s Millerem a Purchasem v Newcastle. Velké nadšené davy — převážně nemajetných. Všimněte si významného faktu, že pacifismus je většinou v obráceném poměru k majetnosti. Čím větší chudoba, čím delší nezaměstnanost, tím upřímnější odhodlání víckrát už neválčit a tím skeptičtější vztah ke konvenčním modlám: Říši, Národní Cti a podobně. Negativní vztah přesně úměrný špatným ekonomickým poměrům. A proto nespolehlivý. Takový pacifismus nemá autonomní život. Především je vydán na pospas každému, kdo může nabídnout výdělečné možnosti — a hrozba války by vedla k nesmírnému vzrůstu zaměstnanosti. A za druhé na pospas každému, kdo hlásá nějaké lákavé pozitivní učení — ať třeba co nejbláznivěji a nejzločinněji pozitivní. Duše se hrozí vakua. Negativní pacifismus a skepticismus ve vztahu ke stávajícím zřízením jsou jen díry v duši — prázdnota, která čeká, aby se zaplnila. Najednou se může objevit někdo s Hitlerovými talenty. Negativní prázdno se rázem naplní vzduchem. A ze zklamaných pacifistických skeptiků se stanou přes noc vydrezírovaní fanatici nacionalismu. Otázka: máme kdy to vakuum zaplnit pozitivním bojem za mír? Nebo jestliže máme kdy, jsme toho schopni?

KAPITOLA XLVII

10. a 11. LEDNA 1934

Zdánlivě byl telegram dona Jorgeho příkazem, že se má ihned prodat šest set pytlů kávy. Ve skutečnosti don Jorge oznamoval, že přišel čas a že je oba určitě čeká.

Mark vrhl na kamaráda netajeně nepřátelský pohled. „Ta tvá zatracená střeva!” řekl.

Anthony protestoval, že mu je už zase dobře.

355$

„Nejsi schopný vydat se na cestu.”

„Ano, jsem.”

„Nejsi,” opakoval Mark starostlivě a zároveň s vášnivým vztekem. „Tři dny na mezku přes tyhle proklaté hory, to je moc na každého v takovém stavu, jako jsi ty.”

Jeho slova Anthonyho dopálila a bál se, že kdyby s Markem souhlasil, mohlo by se zdát, že nechce čelit nesnázím a nebezpečím, která je čekají. Proto umíněně tvrdil, že se už zmůže na všechno. Mark si přál, aby mu mohl uvěřit, takže se dal brzy přesvědčit. Odpověděl donu Jorgemu telegraficky — šest set pytlů kávy se ihned prodá, podrobnější zprávy může očekávat v pátek

— a po poledni, ve žhoucím vedru časného odpoledne se vydali na cestu na fincu vysoko v horách nad Tapatlanem, kde měli přenocovat u přítele dona’Jorgeho. Mark si zas vytáhl kapesní vydání Shakespearových tragédií, a čtyři hodiny ostruhami pobízeli své neochotné mezky, výš a výš mezi prašnými kukuřičnými strništi, a když pole přestala, suchým holým křovím, které konečně vystřídal chládek kávových plantáží pod vysokými štíhlými stinnými stromy, prosvěcovanými zlatými paprsky. Výš a výš, a Mark zatím přečetl celého Hamleta a dvě jednání Trolla a Cressidy, a Anthony seděl na mezku v mrákotné únavě a nevěděl, jak dlouho to ještě vydrží. Až konečně v pozdním soumraku dospěli k cíli.

Nazítří ve čtyři ráno zas byli v sedle. Bezhvězdná noc zastíněná stromy byla dvojnásob temná, ale mezci si se spolehlivou jistotou nalézali cestu v zákrutech úzké stezky. Občas jeli pod neviditelnými citroníky a vůně jejich květů jako by v temnotě byla kratičkým a nesdělitelným zjevením něčeho nadzemského — chvilkovou extází a potom, jak se mezci kopyto za kopytem trmáceli dál po kamenité stezce, to nadpřirozené zjevení se začalo vytrácet a návrat do všední skutečnosti symbolicky představoval pach zpocené kůže. Vyšlo slunce, a za chvíli se z pěstovaných hájů kávových plantáží vynořili na horskou pláň s holými skálami a piniovými lesy. Stezka se téměř vodorovně kroutila hlubokými zářezy ve skalnatém úbočí, které vlevo strmě spadala do ještě

356$

zastíněných údolí. Vzduch byl zamlžen prachem suchého období a dýmem lesních požárů, a v dálce vysoko na obzoru nejasně prosvítala bílá hladina Tichého oceánu.

Mark pořád četl Trolla a Cressidu.

Po svahu tak příkrém, že museli s mezků slézt a vést je za uzdu, za hodinu sestoupili na břeh řeky. Přebrodili ji a ve žhavém slunečním žáru začali stoupat na protější horské úbočí. Vůbec tam nebyl stín a pusté holé kopce měly barvu prachu a spálené trávy. Nic se nepohnulo, ani ještěrka v kamení. Po něčem živém ani vidu ani slechu. Jako by se beznadějně prázdný chaos změtených hor prostíral až do nekonečna. Jako by překročili hranice světa a octli se v nicotě, v nekonečném prostoru horké a prašné negace.

V jedenáct hodin se zastavili, aby si něco snědli, a za hodinu se zas vydali na cestu, se sluncem téměř kolmo nad sebou. Stezka stoupala, klesala patnáct set stop do strže, a zase stoupala. A ve tři hodiny byl Anthony tak unavený, že skoro už ani nemyslel, ani neviděl. Krajina jako by se mu před očima přibližovala a zas ustupovala, chvílemi se zatemňovala a úplně mizela. V sluchu mu zněly hlasy a v mozku si jeho myšlenky začaly žít svým vlastním životem — nezávislým životem, bláznivě a nepříčetně nepříslušným. Fantasticky překotně se mu zjevovaly vidiny,, které ..vůbec nebyl schopný zažehnat. Jako by jimi byl posedlý, přinucený žít životem někoho jiného a myslet mozkem nějaké druhé osoby. Ale pot, který mu jako voda stékal po obličeji a smáčel mu košili a bavlněné jezdecké kalhoty, nesnesitelná bolest ve slabinách a ve stehnech — ty byly jeho vlastní. Jeho vlastní, trýznivé a nesnesitelné. Chtělo se mu zaúpět, dokonce dát se do pláče. Ale v deliriu té druhé osoby si vzpomněl, jak Marka ujišťoval, jak mu spolehlivě sliboval, že se neznaví. Zavrtěl hlavou a jel dál — jel dál tím iluzorním světem představ někoho jiného a zpola viděnou mizející krajinou, jel dál ohavnou skutečností svých bolestí a únavy.

Markův hlas ho zburčoval ze strnulosti.

,,Je ti dobře ?“

357$

Pozdvihl oči, usilovně je soustředil před sebe a viděl, že se Mark zastavil a čeká v zákrutu stezky hned nad ním. O padesát yardů výše na svahu jel mozo za mezkem naloženým zavazadly.

„Mula-a-ať rozlehl se protáhlý výkřik a s ním tupý úder klackem na hřbet mezka.

„Odpusť, musel jsem zůstat pozadu,“ zamumlal Anthony.

„A opravdu je ti dobře?”

Anthony jen přikývl.

„Nebude to trvat už ani hodinu,“ řekl Mark. „Vydrž to, jestli můžeš.” Ve stínu slaměného širáku se mu ztrhaný obličej zkřivil povzbudivým úsměvem.

Anthony se dojatě usmál, a aby Marka ubezpečil, pokusil se zavtipkovat, jak jsou ta dřevěná sedla tvrdá.

Mark se dal do smíchu. „Jestli to přestojíme bez úhony, obětujeme stříbrnou zadnici svatému Jakubovi z Compostelly.”

Trhl otěžemi a ostruhami pobídl mezka. Ten se rozběhl do kopce, pak uklouzl na pohyblivém kameni a upadl dopředu na kolena.

Anthony měl zavřené oči, aby si na chvíli odpočal od oslnivého světla. Když uslyšel ten pád, zas je otevřel a viděl Marka, jak leží na břiše na zemi, a mezka, jak se prudkými křečovitými pohyby zdvihá na nohy. Krajina se najednou zas hutně ustálila a střídání vidin přestalo. Anthony zapomněl na bolest v kříži a v nohou, spustil se ze sedla a vyběhl vzhůru po stezce. Když se přiblížil, Mark se převalil na záda a posadil se.

„Neporanil ses?” zeptal se Anthony.

Mark zavrtěl hlavou, ale nepromluvil.

„Teče ti krev.“

Mark měl jezdecké kalhoty na pravém koleni roztržené a krvavá skvrna se mu šířila níž a níž na holeni. Anthony křikl na moza, aby se vrátil s mezkem naloženým zavazadly, pak si klekl, otevřel kapesní nůž, vrazil čepel do trhliny v tuhé látce a rozpáral ji dlouhým klikatým řezem.

„Zničíš mi kalhoty,” konečně promluvil Mark.

358$

Anthony neodpověděl, jenom látku natrhl, takže vznikla dost široká díra. Celé koleno a horní část holeně byly sedřené z kůže až na rudé živé maso a tam, kde nemokvala krev, zšedlé prachem a pískem. Na vnitřní straně kolena byla hluboká rána, která hojně krvácela.

Anthony se zamračil a zkouší dolní ret, jako by to byla jeho vlastní bolest. K jeho zděšenému soucitu se mísil mučivý fyzický odpor. Otřásl se.

Mark se naklonil kupředu a prohlížel si poraněné koleno. „Svinstvo,” ulevil si.

Anthony beze slova přikývl, odšrouboval zátku své láhve s vodou, navlhčil si kapesník a začal z rány vymývat špínu, jeho pocity zmizely; zcela ho zaujal ten důležitý úkon. Na ničem jiném už nezáleželo — jen vymýt prach a písek tak, aby to Marka moc nebolelo.

Zatím se mozo vrátil s mezkem naloženým zavazadly, mlčky stál vedle nich a bezvýraznýma černýma očima se díval na to, co se dělo.

„Nejspíš si myslí, že s tím naděláme zbytečné cavyky,” řekl Mark a pokusil se o úsměv.

Anthony vstal, poručil mozovi, aby s mezka odvázal náklad, a z jednoho plátěného pytle vytáhl lékárničku.

Sotva Mark ucítil pálení dezinfekčního roztoku, hlučně se rozesmál. „Nech těch humanitářských nesmyslů s jódem!” řekl. „Té dobré staromódní zásady, že mi děláš bolest, abys mi prospěl. Jako Jehova. Kriste!” Jakmile mu Anthony potřel zase kousek živého masa, Mark se znovu dal do smíchu. A když měl koleno zafačované, řekl: „Podej mi ruku.” Anthony mu pomohl vstát a Mark trochu popošel na stezce sem a tam. „Zdá se, že to je v pořádku.” Sehnul se a prohlédl si přední nohy svého mezka. Byly jen trochu poškrábané. „Nic nám nebrání, abychom se ihned zase vydali na cestu,” prohlásil.

Pomohli mu vylézt na mezka a začal rychle stoupat do kopce poháněje ho zdravou nohou. Po celý zbytek cesty viděl Anthony pořád jen jeho rovně vzpřímená záda, ale chvílemi, v zákrutech stezky, také jeho mramorově bledý ztrnulý profil — jako u sochy nějakého

359$

stoika, stažený z kůže, ale přece živý a mlčky snášející bolest.

Ani ne za hodinu, ještě dřív než ve smluveném čase

— protože Mark mermomocí chtěl udržet dost rychlé tempo, při němž mezci upocení v odpoledním vedru únavou frkali — přijeli do San Cristobal el Alto. Třicet až čtyřicet indiánských ranchos, z nichž se vesnice skládala, stálo na úzkém hřbetě mezi hlubokými propastmi, za nimiž se po obou stranách v mlze chaoticky prostíraly hory, hřeben za hřebenem.

Když vlastník vesnického krámku uviděl vznešené cizince, vyběhl na náves a nabízel jim nocleh. Mark mu naslouchal, přikývl a udělal pohyb, jako by chtěl s mezka slézt; pak sebou škubl a spustil se zas do sedla.

Ani neotočil hlavu a zlostně se rozkřikl: „Musíte mi s toho proklatého mezka pomoct dolů!“

Anthony a mozo mu pomohli; ale jakmile stál na zemi, odmítl jakékoli další přispění.

„Mohu jít sám,“ řekl úsečně a zamračil se, jako by ho Anthony chtěl urazit tím, že mu nabídl, aby se do něho zavěsil.

Ukázalo se, že mají přenocovat v dřevěné kůlně, skoro plné pytlů kávy a nevydělaných kůží. Když si ji Mark dobře prohlédl, vybelhal se ven a šel se podívat do přístavku s doškovou střechou, kde se měli ustájit mezci; potom navrhl, aby se prošli po vesnici, „aby si prohlédli místní pamětihodnosti,” vysvětloval.

Zřejmě ho při chůzi noha tolik bolela, že si ani netroufal promluvit. Mlčky přešli přes malou náves, mlčky si prohlédli kostelík, školu, cabíldo, vesnické vězení. Mlčky a jeden za druhým. Protože kdyby šli vedle sebe, pomyslel si Anthony, viděl by Markovi do obličeje a Mark by měl pocit, že ho špehuje. A kdyby šel napřed, zas by to Marka uráželo, jako by ho chtěl pobízet, aby šel rychleji. Proto se schválně loudal vzadu, mlčky, jako Indiánka vlekoucí se v prachu za svým mužem.

Teprve skoro po půlhodině měl Mark pocit, že se už dost ztýral.

„To by stačilo,” řekl zamračeně. „Pojďme se najíst.”

360$

Noc byla pronikavě studená; leželi na holých pryčnách. Ráno se Anthony probudil z neklidného spánku, který ho neosvěžil.

„Vzbuď se!“ křičel na něho Mark. „Vstávej !“

Anthony se vylekaně posadil a uviděl Marka na druhé pryčně, jak se opírá o loket a hledí na něho zlostnýma očima.

„Je na čase, abychom jeli,“ pokračoval příkrým hlasem. „Už je šest pryč.”

Teprve v té chvíli si Anthony připomněl včerejší nehodu a zeptal se: „Co dělá koleno?”

„Pořád stejné.”

„Vyspal ses?“

„Samozřejmě ne,“ odpověděl Mark podrážděně. Pak odvrátil hlavu a dodal: „Nemohu slézt s pryčny. Koleno mi ztuhlo.”

Anthony si natáhl jezdecké boty, otevřel dveře kůlny, aby tam šlo světlo, a posadil se na kraj Markovy pryčny.

„Měli bychom dát nový obvaz,” řekl a začal odvinovat fáč.

Gáz se přilepil na živé maso. Anthony jej chtěl opatrně odtrhnout, ale pak toho nechal. „Podívám se, jestli v krámě dostanu trochu teplé vody,“ řekl.

Mark se pohrdlivě zasmál, mezi palec a ukazováček vzal růžek gázu a prudce jím škubl. V ruce mu zůstal obdélník zrůžovělého gázu.

„Přestaň !” vykřikl Anthony a cukl sebou, jako by to byla jeho bolest. Mark se na něho opovržlivě usmál. „Vždyť takhle ti to zas krvácí,” dodal Anthony změněným tónem ve snaze lékařsky ospravedlnit prve svůj výkřik. Ale když se sklonil, aby se podíval na ránu, kterou Mark obnažil, vlastně ho neznepokojil nejvíc ten pramének čerstvé krve. Celé koleno bylo hrozně oteklé a téměř zčernalé modřinami, kolem okrajů čerstvě otevřené rány bylo maso zažloutlé hnisem.

„S takovýmhle kolenem přece nemůžeš jet,” řekl.

„To záleží na mně,” odpověděl Mark a za chvíli dodal: „Vždyť ty jsi předevčírem také jel.”

Ta slova měla znamenat opovržlivé ponížení. „Když

361$

takový ubožák jako ty dovede přemáhat bolest, tak to jistě dovedu i já.“ Tohle znamenala ta slova. Ale ta urážka není úmyslná, pochopil Anthony. Vyvěrá z upřímné drzosti, téměř dětinské, jak je prostomyslná. Taková upřímnost je až dojemně směšná. A pak, to jeho nešťastné koleno! Teď přece není čas, abych se nechal dopálit urážkou.

„Vždyť mně bylo předevčírem už skoro dobře,“ prohlásil smířlivým tónem. „A ty můžeš každou chvíli dostat v noze otravu krve!“

Mark se zamračil. „Jakmile se posadím na mezka, bude mi docela dobře,” prohlásil. „Koleno jenom nemohu dobře ohnout a bolí. A pak, v Miajutla jistě je doktor,” dodal v rozporu s tím, co řekl prve. „Čím dřív se mu dostanu do rukou, tím líp.”

„Po cestě se ti to ještě desetkrát zhorší. Kdybys tu den dva počkal…“

„Don Jorge by si myslel, že jsem ho nechal v bryndě.”

„Čert vem dona Jorge! Pošli mu telegram.”

„Tady není telegrafní úřad. Už jsem se ptal.”

„Tak pošli k němu moza.“

Mark zavrtěl hlavou. „Na toho bych se nemohl spolehnout.”

„Proč?”

„Při nejbližší příležitosti se opije.”

„Jinými slovy — nechceš ho poslat.”

„Beztak by už bylo pozdě,” pokračoval Mark. „Don Jorge se vydá na pochod už za pár dní.”

„A ty si myslíš, že se můžeš vydat s ním?”

„Chci tam být,” řekl Mark.

„Nemůžeš.”

„Povídám ti, že tam chci být. Rozhodně ho nechci zklamat.” Tlumenou zlostí mu zněl hlas chladně a příkře. „A teď mi pomoz vstát!” poručil.

„Nepomohu.”

Oba se na sebe mlčky zadívali. Potom se Mark s úsilím ovládl a pokrčil rameny.

„Tak dobrá, zavolám moza,“ řekl. „A jestli se bojíš jet dál do Miajutla,” pokračoval zuřivě opovržlivým tónem,

362$

„tak se můžeš vrátit do Tapatlanu. Pojedu dál sám.“ Potom se obrátil k otevřeným dveřím a vykřikl: „Juane! Juane!”

Anthony povolil. „Dělej si, co chceš. Když chceš opravdu bláznit…“ Nedokončil větu. „Ale neberu na sebe žádnou odpovědnost. Je to však hotové šílenství.”

„Nikdo se tě o to neprosí,” odpověděl Mark. Anthony vstal a šel pro lékárničku. Očistil ránu a mlčky na ni přiložil nový gáz. Pak začal nohu fačovat a řekl: „Co kdybychom se přestali hádat? Nebylo by to lepší?”

Mark zůstal ještě chvíli mrzutý a uražený; pak pozdvihl oči a zešklebil obličej ve smířlivém přátelském úsměvu. „Tak se udobřeme,” řekl a souhlasně přikývl, „udobřeme se.”

Ale zapomněl na bolest. Ozvala se mučivě, jakmile začal s námahou vstávat s pryčny. A ukázalo se, že se ani s Anthonyovou pomocí nedostane dolů, jestli nohu neohne v poraněném koleně — a tohle byla trýzeň. Když konečně stál u pryčny, byl bledý a obličej měl až sveřepě strnulý.

„Jde to?” zeptal se Anthony.

Mark přikývl, a jako by Anthony najednou byl jeho nejhorším nepřítelem, ani na něho nepohlédl a vybelhal se z kůlny.

Když měl vylézt na mezka, znovu začala trýzeň a obnovovala se při každém kroku zvířete. Mark jel napřed, jako předešlý den. Když jel napřed, dokazoval tím svou nadřazenost a zároveň se vyhnul zvědavým očím. Pořád bylo hodně chladno, ale Anthony si všiml, že Mark chvílemi vytahuje kapesník a otírá si obličej, jako by se potil. Když kapesník zase strčil do kapsy, pokaždé obzvlášť zuřivě rýpl mezka ostruhou.

Stezka sestupovala, zase stoupala, pak znovu sestupovala piniovými lesy, níž a níž. Minula hodina, dvě, tři; slunce stálo vysoko na obloze, bylo dusné horko. Tři hodiny, tři a půl, a pak se v lese ukazovaly mýtiny, příkré pastviny, kukuřicová strniště, až nakonec skupina chatrčí, stařena s konví vody a v prachu si tiše hrály děti. Octli se u jiné vesnice.

363$

„Což kdybychom se tu zastavili a najedli!” zvolal Anthony a pobídl mezka do klusu. „Třeba tady dostaneme čerstvá vejce,” pokračoval, jakmile dohonil Markova mezka.

Mark k němu obrátil obličej bílý jako plátno, a když pootovřel zaťaté zuby a chtěl promluvit, brada se mu neovladatelně roztřásla. „Snad abychom radši jeli dál,” ozval se téměř neslyšným hlasem. „Máme ještě daleko …“ Pak se mu zachvěla oční víčka, hlava mu sklesla na prsa, a tělo jako by se mu hroutilo; padl dopředu na krk mezkovi, sklouzl ke straně a byl by se svezl na zem, kdyby ho Anthony nepopadl za paži a nezadržel.

KAPITOLA XLVIII

23. ČERVENCE 1914

Anthonyho probudilo Brianovo zavolání, ale znovu si zdříml a přišel na snídani pozdě. Když vstoupil do dveří obývacího pokojíku a Brian k němu vylekaně pozdvihl oči a jakoby provinile složil a schoval do kapsy dopis, který četl, Anthony hned poznal příznačný Joanin trochu těžkopádný a pečlivě oblý rukopis. Dal si záležet, aby jeho „dobré jitro” znělo obzvlášť ledabyle a vesele, sedl si ke stolu a pečlivě si začal nalévat kávu, jako by to byl nějaký složitý vědecký proces vyžadující veškerou jeho pozornost.

Mám mu to říct? uvažoval. Ano, měl bych. Měl by se to dovědět ode mne, i když to třeba už ví. Zatracená holka! Proč nesplnila slib? Byl na Joan spravedlivě rozhořčený. Takhle zrušit slovo! Co asi k ďasu Brianovi napsala? A což jestli jeho verze bude jiná než její? Jenže beztak by vypadal jako hlupák, kdyby se přiznal teprve teď, když už je pozdě. Joan ho připravila o příležitost, dokonce i možnost, aby Brianovi řekl, co se stalo. Dostala ho do pěkné bryndy. A jak jeho zlost přecházela v sebelítost, viděl v sobě někoho s těmi nejlepšími předsevzetími, komu se v poslední chvíli zabránilo je usku

364$

tečnit. Zacpala mu ústa právě v okamžiku, kdy se chystal promluvit takovým způsobem,který by všechno vysvětlil a všechno odčinil, a tím ho dostala do naprosto nesnesitelné situace. Jak si to Joan k ďasu představuje

— když Brian už o tom ví, jak se má teď k Brianovi chovat? Na tu otázku si zatím odpověděl alespoň pro několik příštích minut tak, že se schoval za rozložený Manchester Guardian. Zároveň se pustil do míchaných vajec a ve svém úkrytu předstíral, jako by ho úžasně zajímalo to všechno, co se děje v Rusku a Rakousku a Německu. Ale jak se mlčení prodlužovalo, stalo se mu nakonec nesnesitelné.

„S tou válkou to vypadá moc špatně,” řekl konečně, pořád schovaný za svou barikádou.

Brian na druhém konci stolu tiše zabručel něco na souhlas. Vteřiny míjely. Pak bylo slyšet odsouvanou židli. Anthony seděl dál bez hnutí, jako by ho tolik znepokojila zpráva o ruské mobilizaci, že ani neví, co se kolem něho děje. Teprve když Brian už otevřel dveře, Anthony sebou hodně nápadně škubl, jako náhle probuzený.

„Ty už jdeš?” zeptal se a trochu otočil hlavu, ale ne natolik, aby viděl Brianovi do obličeje.

„J-já dnes r-ráno asi n-nikam n-nepůjdu.“

Anthony účastně přikývl, jako domácí lékař. „To je dobře,” řekl a dodal, že si hodlá ve vsi vypůjčit kolo a podívá se do Ambleside.

Musí tam nakoupit nějaké věci. „Uvidíme se u oběda,” prohlásil nakonec.

Brian neřekl nic. Dveře se za ním zavřely.

Ve tři čtvrti na jednu Anthony vrátil vypůjčené kolo a pustil se vzhůru po svahu k domku. Tentokrát se definitivně rozhodl, jednou provždy. Jakmile přijde domů, poví Brianovi všechno — skoro všechno.

„Briane!” zavolal na prahu.

Žádná odpověď.

Otevřely se kuchyňské dveře a stará paní Bensonová, která jim chodila uklízet a vařit, vyšla do úzké chodby.

365$

Pan Foxe šel asi před půlhodinou na procházku, vysvětlovala, a říkal, že se nevrátí na oběd, ale před odchodem se nechtěl najíst (věřil byste tomu?), tak ho přinutila, aby si vzal s sebou aspoň pár krajíců chleba s máslem a vejce natvrdo.

Anthony znepokojeně usedl k samotářskému obědu. Brian se mu úmyslně vyhýbá, a tak se jistě zlobí — nebo co je horší, napadlo ho — má pocit, že se mu ublížilo, a to tak opravdový, že nesnese jeho přítomnost. To pomyšlení ho vylekalo: je to hrozné někomu ublížit, ještě hroznější pro toho, kdo ublíží. A kdyby mu Brian po návratu z procházky odpustil — a jak ho Anthony zná, jistě mu odpustí — co pak? Provinilému je i tak trapné, když se mu odpustí, a obzvláště trapné, když se sám nepřizná ke své vině. Velká škoda, že jsem mu to nepověděl, neustále si opakoval, škoda že jsem mu to nepověděl, a málem se mu podařilo sám sebe přesvědčit, že se mu v tom zabránilo.

Po obědě se procházel v divoké krajině za domkem a doufal (protože už naléhavě potřeboval promluvit) a zároveň se hrozně bál (protože to pro něho budou muka), že se s Brianem potká. Ale nepotkal nikoho. Na hřbetě kopce zůstal stát, a jak se rozhlížel kolem, podařilo se mu trochu zapomenout na nesnáze tím, že v duchu dělal uštěpačné poznámky o té vyhlídce. Tahle krajina je tak typicky a hanebně anglická, říkal si a litoval, že tam není Mary a nemůže to slyšet. Kopce, údolí, jezera, ale všechno v tak chudičkém měřítku! Všechno tak uboze malé, samá proláklina a vyčnělina, jako anglická vilová architektura — samá zákoutí u krbu a půvabné ozdůbky;. žádná krása a mohutnost. Ani stopa velikášství třináctého století nebo barokní rozevlátosti. Jen útulná, úhledná, titěrná vznešenost. Vracel se dolů skoro v rozjařené náladě.

Ne, řekla paní Bensonová, pan Foxe ještě není doma.

Vypil si čaj sám, pak se usadil v lehátku na trávníku a začal číst de Gourmontovo pojednání O stylu. V šest hodin přišla za ním paní Bensonová, rozvláčně mu vysvětlila, že prostřela na stůl a že ve špižírně je studené

366$

skopové, popřála mu dobrou noc a zamířila po silnici k svému domku.

Brzo potom začali štípat komáři, a proto se vrátil dovnitř. Ptáček ve švýcarských hodinách si otevřel dvířka, sedmkrát zakukal, potom zmlkl a schoval se. Anthony četl dál o slohu. Za půl hodiny ptáček vykoukl a zakukal jen jednou. Byl čas k večeři. Anthony vstal a šel se podívat ven zadním vchodem. Kopec za domkem byl ozářený skoro nadpřirozeným jasem. Po Brianovi ani památka. Vrátil se do obývacího pokoje a pro změnu chvíli četl Santayanu. Kukačka se znovu ozvala osmerým pronikavým škytnutím. Nad oranžovým odleskem západu se už ukázala večernice. Rozsvítil lampu a zatáhl záclony. Pak se znovu posadil a pokoušel se dál číst Santayanu; ale ty pečlivě uhlazené oblázky moudrosti se mu kutálely na povrchu mozku a nezůstavovaly v něm nejnepatrnější stopu. Nakonec knihu zavřel. Kukačka oznámila, že je půl deváté.

Nějaká nehoda — snad ten hoch neměl nějakou nehodu? Ale vždyť lidi nestíhají nehody — aspoň ne když si klidně vyjdou na procházku. Najednou ho napadla nová myšlenka, a možnost vymknutého kotníku nebo zlomené nohy ihned zmizela. Vždyť Brian šel na nádraží

— v té chvíli byl o tom pevně přesvědčen — a teď sedí ve vlaku do Londýna, jede k Joan. Když se to uváží, je to přece samozřejmé; nic jiného to prostě nemůže být.

„Kriste!“ řekl si Anthony nahlas osaměle v pokojíku. Potom cynicky pokrčil rameny, zlhostejnělý tou beznadějnou situací, zapálil svíčku a šel si do špižírny pro studené skopové.

Při večeři si umínil, že tentokrát opravdu uprchne. Někde se schová, než se to všechno nějak spraví. Neměl výčitky svědomí. Podle jeho názoru ho Brianův odjezd do Londýna zbavil v té věci veškeré odpovědnosti; cítil, že teď může svobodně jednat, jak se to nejlíp hodí.

Po večeři odešel nahoru, aby se přichystal k útěku, a začal si balit kufřík. Pak si vzpomněl, že Brianovi půjčil Ženu sira Isaaca Harmana, aby měl v posteli co číst, a se svíčkou v ruce šel naproti do Brianova pokoje.

367$

Tam na prádelníku stály tři obálky nápadně opřené o stěnu. Hned ode dveří viděl, že na dvou jsou nalepené známky, na třetí není žádná. Přistoupil blíž, aby si je prohlédl. Obálka bez známky byla adresována jemu, z těch druhých jedna paní Foxové a jedna Joan. Postavil svíčku, vzal obálku se svým jménem a roztrhl ji. Zmocnila se ho nejasná, ale intenzívní předtucha, bázeň před něčím neznámým, před něčím, co se neodvažoval poznat. Stál tam dlouho, držel v ruce otevřenou obálku a naslouchal prudkému tepu své krve. Pak se konečně odhodlal a vytáhl z obálky složené aršíky. Byly dva, jeden s rukopisem Brianovým, druhý s Joaniným. V záhlaví Joanina dopisu Brian napsal: „Tohle si přečti.” Anthony se dal do čtení.

„Nejdražší Briane — teď už ti Anthony asi řekl, co se stalo. Víš, stalo se to tak znenadání, jestli mi rozumíš, jak to myslím, jako nějaká nehoda, jako když někoho přejede vlak. Určitě jsem nikdy předtím na to ani nepomyslela a Anthony jistě také ne — doopravdy; objev, že se milujeme, do nás prostě vjel, přejel nás. Vůbec nepřichází v úvahu, že jsme to snad udělali úmyslně. A proto necítím vinu. Lítost, ano — nevýslovnou — vždyť vím, že ti působím bolest. Jsem ochotna udělat, co mohu, abych ji zmírnila. Poprosit tě za odpuštění, že jsem ti ublížila. Ale necítím vinu, nemám pocit, že jsem se k tobě zachovala nečestně. Ten bych mohla mít jen tehdy, kdybych to byla udělala úmyslně, ale tak to nebylo. Ujišťuji tě, přišlo to na mně znenadání — na nás oba. Drahý Briane, je mi nevýslovně líto, že jsem ti ublížila. A zrovna tobě! Kdybych to měla udělat úmyslně, nemohla bych to udělat. Stejně jako ty bys mi nemohl ublížit úmyslně. Ale tohle se prostě stalo, stejně jako se prostě stalo, že tys mi ubližoval tím, jak jsi vždycky měl strach z lásky. Nechtěl jsi mi ublížit, ale ubližovals mi: nemohl jsi za to. Pohnutka, abys mi ublížil, do tebe vjela, přejela tě, jako ta pohnutka, abychom se milovali, vjela do mne a Anthonyho. Myslím, že to není ničí vina, Briane. Neměli jsme štěstí. Všechno by bylo mělo

368$

být tak dobré a krásné. A potom se nám stalo všechno tohle — nejdřív tobě, že jsi mi musel ublížit, a pak mně. Možná že později budeme moci být přátelé. Doufám, že ano. A proto ti nedávám sbohem, drahý Briane. Ať se stane cokoli, jsem vždycky tvá milující přítelkyně

Joan“

Anthony v úsilí, aby si zachoval sebeúctu a uklidnil své hluboké znepokojení, přiměl se ke znechucenému pomyšlení, že je ten dopis celkem napsán ohavným slohem. Jako nějaké kázání, usoudil a pokusil se o úsměv. Ale nešlo to. Jeho obličej se vzpíral tomu, co se na něm požadovalo. Anthony pustil Joanin dopis z ruky a váhavě do ní vzal ten druhý, psaný Brianovým rukopisem.

„Drahý A. — přikládám dopis, který jsem dnes ráno dostal od Joan. Přečti si jej — ušetříš mi vysvětlování. Jak to mohl udělat? Tuto otázku jsem si kladl celé dopoledne, a teď ji kladu tobě. Jak jsi mohl? Joan mohly okolnosti porazit — přejet jako vlák, jak píše. A vím, že to bylo mou vinou. Ale tebe nemohly porazit. Řekl jsi mi toho dost o sobě a Mary Amberleyové, aby mi bylo jasné, že tebe nemohl přejet vlak jako chudinku Joan. Proč jsi to udělal? A proč jsi přijel sem a proč ses choval, jako by se bylo nic nestalo? Jak jsi tu mohl se mnou sedět a nechat mě mluvit o mých nesnázích s Joan a tvářit se, že mě chápeš, když jsi jí před několika dny dával polibky, které jsem já jí nikdy nemohl dát? Bůhví, dopustil jsem se v životě všelijakých hloupostí a špatností, napovídal jsem všelijaké lži; ale myslím, čestné slovo, že bych nikdy nemohl udělat to, co jsi udělal ty. Nikdy mě ani nenapadlo, že by to někdo mohl udělat. Asi jsem celá poslední léta žil v nějakém pošetile iluzorním ráji a domníval jsem se, že na světě se nic takového prostě nemůže přihodit. Před rokem bych se snad byl uměl vypořádat s objevem, že se tohle může stát. Ale teď nemohu. Vím, že kdybych se o to pokusil, propadl bych možná nějakému šílenství. Tenhle poslední rok mě vyčerpal víc, než jsem tušil. Teď si uvědomuji,

369$

ze jsem vnitřně úplně zlomený a že jsem se doposud držel pohromadě jen ustavičným napětím vůle. Jako by se rozbitě soše nějak podařilo držet se pohromadě. A tohle mi teď dodalo. Už se nemohu držet pohromadě. Vím, že kdybych se teď měl s tebou setkat — a není to proto, že bych měl pocit, že jsi udělal něco, co jsi neměl dělat; bylo by to stejné s každým, dokonce i s mou matkou — ano, kdybych se teď měl setkat s kýmkoli, kdo pro mne někdy něco znamenal, prostě bych se zhroutil a rozpadl na kousky. Jako ta socha — vypadá jako nepoškozená, a najednou je z ní hromada prachu a beztvárných úlomků. Něčeho takového bych se neodvážil. Snad bych měl, ale prostě nemohu. Když jsem ti tenhle dopis začal psát, zlobil jsem se na tebe, nenáviděl jsem tě; ale už k tobě necítím nenávist. Bůh ti žehnej.

B.“

Anthony strčil oba aršíky a roztrženou obálku do kapsy, vzal oba oznámkované dopisy a svíčku a vrátil se dolů do obývacího pokoje. Za půl hodiny šel do kuchyně a v plotně, kde byly ještě žhavé oharky, spálil dopisy, které Brian po sobě zanechal. Ty dvě neotevřené obálky s. pevně složenými aršíky hořely pomalu, neustále je musel znovu zapalovat; ale konečně shořelo všechno. Pohrabáčem rozdrtil zuhelnatělý papír na popel, prohrábl oharky, dokud z nich nevyšlehl poslední plamen, a pak zavřel okrouhlá dvířka plotny. Potom vyšel do zahrady a dolů po schůdkách na silnici. Cestou do vsi ho najednou napadlo, že se už víckrát nebude moci setkat s Mary. Vyptávala by se ho, vymámila by na něm pravdu, a až by ji vymámila, rozhlásila by ji kdekomu. A vůbec, copak by se ještě teď mohl chtít s ní setkat, když Brian… Nemohl se přimět, aby to vyslovil i sám sobě. „Kriste!” řekl nahlas. Před vesnicí se chvíli zastavil a přemýšlel, co má říci, až zaklepe na policii. „Můj přítel asi zabloudil… Byl celý den venku a … mám o přítele strach…” Všechno se hodí, ať řekne co chce; a spěchal dál, jen aby to už měl za sebou.

370$

KAPITOLA XLIX

12 a 14. LEDNA 1934

V malém rancho bylo temno a od poledne až do západu slunce dusné horko; potom celou noc zima. Přepážka je rozdělovala na dvě části: uprostřed první bylo ohniště z hrubých kamenů, a když na něm hořel oheň k vaření, kouř se zvolna vytrácel štěrbinami v dřevěných stěnách bez oken. Celé zařízení bylo jen židle, dvě plechovky od petroleje plné vody, několik hliněných hrnců k vaření a kamenný hmoždíř k rozmělňování kukuřice. Za přepážkou byly dvě prkenné pryčny na kozlících. A na jedné ležel Mark.

Příštího dne ráno horečně blouznil a infekce postoupila z kolena dolů, takže noha byla oteklá téměř ke kotníku.

Anthony tam seděl v horkém šeru, poslouchal blábolení a náhlé výkřiky toho cizího člověka na pryčně a uvažoval, že zatím se nedá dělat nic jiného než rozhodnout se, má-li poslat moza do Miajutla pro lékaře a potřebné léky, nebo má-li se tam vydat sám.

Znamenalo to zvolit ze dvou zel menší. Myslel na chudáka opuštěného Marka, zůstaveného těm neschopným a nijak zvlášť dobromyslným divochům. Ale i kdyby u Marka zůstal, co může dělat s těmi prostředky, které má po ruce? A kdyby poslal moza a tomu by se nepodařilo lékaře přemluvit, aby přijel ihned, kdyby mozo nepřivezl potřebné zásoby a třeba se vůbec nevrátil? Jak říkal Mark, Miajutla je v kraji pulque: je tam jistě moře laciného alkoholu. Kdyby jel on sám, hodně rychle, mohl by zas být zpátky u Marka za necelých třicet hodin. A běloch s penězi v kapse by mohl lékaře donutit a podplatit, aby si pospíšil. A co je skoro stejně důležité, on přece bude vědět, jaké zásoby má přivézt. Rozhodl se. Vstal, šel ke dveřím a zavolal na moza, aby mu osedlal mezka.

Nebyl na cestě ani dvě hodiny, a najednou se stal zázrak. Když vyjížděl ze zákrutu stezky, uviděl ani ne

371$

na padesát yardů proti sobě bělocha a za ním dva Indiány, jednoho na mezku a druhého pěšího se dvěma mezky s nákladem zavazadel. Když se potkali, běloch zdvořile smekl klobouk. Měl světlehnědé vlasy nad ušima prošedivělé a v hnědě opáleném obličeji překvapivě světlé oči.

„Buenas dias, caballero, pozdravil.

Anthony podle jeho výslovnosti neomylně poznal, že to je Angličan, a odpověděl: „Dobré jitro.“

Zastavili se na mezcích vedle sebe a dali se do řeči.

„Tohle jsou první anglická slova, která slyším po sedmi a půl měsících,” řekl cizí muž. Byl starší a dost malý, ale sporý, a držel se krásně vzpřímený, takže působil důstojně. Obličej měl zajímavě nesouměrný; krátký nos, neobyčejně dlouhý horní ret a široká, pevně sevřená ústa. Vypadal přísně jako inkvizitor, ale ten inkvizitor se chvílemi asi zapomínal a usmíval se; v hlubokých rýhách mezi chvějivě citlivými ústními koutky a tvářemi skoro jako by mu číhal smích. V husté spleti vrásek okolo bystrých zvídavých očí jako by měl stopy a hieroglyfické symboly velice častých popudů k humorné vlídnosti. Zvláštní obličej, usoudil Anthony, ale poutavý.

„Jmenuji se James Miller,” řekl ten cizí muž. „A jak vy?“ Když mu to Anthony pověděl, zeptal se: „Cestujete sám, Anthony Beavisi?“ podle zvyku kvakerů oslovovat oběma jmény.

Anthony mu řekl, kam jede a za jakým účelem. „Vy mi asi nemůžete říct, jestli je v Miajutla lékař, že?“ zeptal se nakonec.

Mužíček se usmál, a hieroglyfy kolem očí se mu náhle prohloubily, číhavý smích kolem úst se náhle uskutečnil. „Vím tadyhle o jednom lékaři,“ odpověděl a plácl se na prsa. „Absolvoval jsem universitu v Edinburghu. A co víc, tady na těch mezcích si vezu nejrůznější materia medica.” Pak změněným tónem úsečně dodal: „Tak jeďme, ať jsme co nejdřív u vašeho nešťastného přítele.”

Anthony otočil svého mezka a oba muži, bok po boku, začali stoupat po stezce.

372$

„No, Anthony Beavisi, obrátil jste se na správnou adresu,” řekl doktor.

Anthony přikývl. „Naštěstí jsem se za to nemodlil, jinak bych teď musel uvěřit ve zvláštní přízeň prozřetelnosti a v zázračné zásahy.”

„A to byste nerad, že?“ účastně se zeptal doktor. „Jenže nic na světě se ovšem neděje náhodně. Člověk vezme do ruky kartu, kterou mu vnutí zaklínač — tu kartu mu vnutí, protože člověk si sám nevyhnutelně způsobil, aby to byla právě ona a žádná jiná. Je to otázka příčiny a následku.” Potom se bez pomlčky zeptal: „Jaké máte zaměstnání?”

„Vy byste asi o mně řekl, že jsem sociolog. Alespoň jsem jím byl.”

„Tak? Opravdu?” Doktora to zřejmě překvapilo a potěšilo. „Já jsem antropolog,” pokračoval. „Poslední měsíce jsem žil v Chiapas mezi Lacandony. Jsou milí, když je člověk pozná. A sebral jsem tam spoustu materiálu. Mimochodem, jste ženatý?”

„Nejsem.”

„A nikdy jste nebyl?”

„Ne.”

Dr. Miller zavrtěl hlavou „To je zlé, Anthony Beavisi,” řekl. „Měl jste se oženit.”

„Proč myslíte?”

„Vidím vám to v obličeji. Tady, a tady.” Dotkl se jeho rtů a čela. „Já jsem byl ženatý. Čtrnáct let. Pak mi žena zemřela. Na bahenní horečku. Působili jsme tehdy v západní Africe. Byla také lékařka. V mnohém ohledu se ve své profesi vyznala líp než já.” Povzdechl si. „Víte, a z vás by byl býval dobrý manžel. Možná že by byl i teď. Kolik je vám let?”

„Třiačtyřicet.”

„A vypadáte mladší. Jenže ta vaše popelavá pleť se mi nelíbí,” prohlásil najednou skoro útočně. „Trpíte hodně zácpou?”

„Ani ne,” odpověděl Anthony s úsměvem a pomyslel si, jestli by bylo příjemné, kdyby s člověkem každý mluvil takovýmhle způsobem. Šlo by to možná trochu

373$

na nervy, kdyby se mělo s každým na potkání jednat takhle obyčejně lidsky, jako by měl kdokoli právo zvědět o druhém všechno; ale bylo by to zajímavější než jednat s ním jako s věcí, jako s pouhým flákem masa vmáčknutým vedle člověka v autobuse, nebo který do člověka vrazí na chodníku. „Moc ne,“ upřesnil.

„Chcete říct, že nijak úpornou,” řekl doktor. „Máte někdy vyrážku?”

„Občas, nepatrnou.”

„A ve vlasech se vám dělají lupy.” Dr. Miller si přikývnutím sám potvrdil své prohlášení. „A bolí vás hlava, viďte?”

Anthony musel připustit, že někdy ho bolí hlava.

„A někdy vám křečovitě strne krk a míváte bolesti v kříži, ovšem. Já vím. Já vím. Ještě několik let a uvidíte, že to skončí ischiasem nebo arthritidou.” Lékař se chvíli odmlčel a pátravě se Anthonymu zadíval do obličeje. „Ano, ta popelavá pleť,” opakoval a pokýval hlavou. „A ta ironie, skepticismus a ten sklon na všechno se vykašlat! Vlastně negativistické založení. Celé vaše smýšlení je negativistické.”

Anthony se zasmál, ale zasmál se, aby zamaskoval určité znepokojení. Být takhle lidský vůči každému by mohlo být drobet nepříjemné.

„Jen si nemyslete, prosím vás, že vás kritizuji!” řekl doktor a v jeho hlase se ozvala upřímná lítost.

Anthony se nepřesvědčivě smál dál.

„Neberte si do hlavy, že snad vás chci nějak vyplísnit!”

Vztáhl ruku a přátelsky Anthonymu poklepal na rameno. „Jsme všichni takoví, jací jsme, a máme-li se stát takovými, jací bychom měli být — no, to není snadné. Ne, není to snadné, Anthony Beavisi. Jak byste mohl smýšlet jinak než negativisticky, když máte chronickou střevní otravu? Asi od narození. Zděděnou. A ještě k tomu se hrbíte. Takhle schlíple sedět na mezku — to je strašné. V téhle pozici si zatěžujete obratle tunou cihel! Člověk takřka slyší, jak ty ubohé obratle o sebe drhnou. A když máte páteř v takovémhle stavu, jak to

374$

dopadá s ostatními součástkami vaší mašiny? To je hrozné pomyšlení.”

„A přece jsem pořád ještě naživu,” řekl Anthony trochu dopálený tím nemilosrdným výčtem svých tělesných vad. „Pořád jsem ještě na světě.”

„Někdo je pořád ještě na světě,“ odpověděl doktor, „ale je to ten, kým byste chtěl být?“

Anthony neodpověděl, jen se rozpačitě usmál.

„A ani ten někdo už tady nebude moc dlouho, jestli na sebe nedáte pozor. Myslím to vážně,” prohlásil doktor s důrazem. „Docela vážně. Jestli tady chcete zůstat dál, musíte se změnit. A máte-li se změnit — no, tak potřebujete veškerou možnou pomoc, Boží i lékařskou. Říkám vám to, protože vás mám rád,“ vysvětloval. „Myslím, že stojíte za to, abyste se změnil.”

„Děkuji vám,“ řekl Anthony a tentokrát se usmál radostně.

„Jako lékař bych vám pro začátek doporučil pravidelný klystýr.”

„A kdybyste mluvil ve jménu Božím,” řekl Anthony a jeho potěšení překypělo dobromyslným výsměchem, „tak pravidelné modlení a postění.”

„Ne, postění ne,“ protestoval doktor velmi vážně. „Jen správnou dietu. Pouze bílé maso, to ostatní je pro vás jed. A žádné mléko; měl byste z něho větry. Konzumujte je v podobě másla a sýrů, nikdy tekuté. A co nejmíň vajec. A jenom jednou denně pořádné jídlo. Nepotřebujete ani polovinu toho, co sníte. A pokud jde o modlení…“ Povzdechl si a zamyšleně svraštil čelo „Víte, vlastně jsem je nikdy neměl rád. Alespoň ne to, čemu se obyčejně říká modlení. To doprošování o zvláštní milosti a vnuknutí a odpuštění — přesvědčil jsem se, že tohle může z člověka udělat sobce zaujatého jen starostí o svou vlastní veledůležitou směšnou osůbku. Když se člověk modlí obvyklým způsobem, tak se jen sám v sobě šťourá. Očichává, co sám vyzvrací, jestli chápete, jak to myslím. Kdežto my hledáme nějaký způsob, jak se osvobodit od toho, co vyzvracíme.”

A já zase nějaký způsob, pomyslel si Anthony, jak

375$

se osvobodit od knih, od navoněného, pružného ženského těla, od strachu a lenosti, od trapné, ale tajně lichotivé představy, že svět je zvěřinec a blázinec.

„Jak se osvobodit od té nimravé, nicotné osůbky,” pokračoval doktor, „se všemi jejími ubohými drobnými ctnostmi a nectnostmi, s jejími hloupými choutkami a hloupými přetvářkami. Ale nedá-li si člověk pozor, utvrzuje se modlením jen ve zlozvyku být čistě osobní. Říkám vám, pozoroval jsem to klinicky a zdá se, že to má na lidi skoro takový účinek jako hovězí. Modlením se člověk stává ještě sobečtější, ještě víc se odlučuje od druhých. Tak jako když se živí bifteky. Všimněte si vzájemného vztahu mezi dietou a náboženstvím. Křesťané jedí maso, pijí alkohol, kouří tabák; a křesťanství zdůrazňuje osobnost, zdůrazňuje hodnotu prosebné modlitby, učí, že Bůh se zlobí a schvaluje pronásledování kacířů. Stejně je tomu u Židů a mohamedánů. Košer a hněvivý Jehova. Skopové a hovězí — a osobní nesmrtelnost mezi huriskami, mstivý Alláh a svaté války. A teď se podívejte na buddhisty. Jenom zelenina a voda. A jaká je jejich filosofie? Nezdůrazňují osobnost, usilují se nad ni povznést. Nepředstavují si, že se Bůh může hněvat; když jsou neosvícení, domnívají se, že Bůh je milosrdný, a když jsou osvícení, tak si myslí, že Bůh neexistuje, leda jako neosobní duch vesmíru. Proto neuznávají prosebnou modlitbu; rozjímají — nebo jinými slovy snaží se, aby jejich duše splynula s vesmírným duchem. A nakonec nevěří v obzvlášní péči prozřetelnosti o jedince; věří v mravní řád, v němž každá událost má svou příčinu a vyvolává svůj účinek

— kde člověku kouzelník vnutí kartu, ale jen protože svými dřívějšími skutky kouzelníka přiměl, aby mu tu kartu vnutil. Tohle je na hony daleko od Jehovy a Boha Otce a nesmrtelné individuální duše! Ovšem, je fakt, že naše mentalita je určována tím, co jíme. Já jím jako buddhista, protože vidím, že mi to dělá dobře a že jsem při tom šťastný; a z toho vyplývá, že smýšlím jako buddhista — a protože smýšlím jako buddhista, utvrzuje mě to v rozhodnutí, abych jedl jako buddhista.”

376$

„A doporučujete také mně, abych jedl jako buddhista?“

„Více méně.“

„A chcete, abych také smýšlel jako buddhista?”

„Když budete delší dobu jíst jako buddhista, mimoděk se tomu nevyhnete. Ale je ovšem lepší dělat to vědomě.”

„No, já vlastně už smýšlím jako buddhista,” řekl Anthony. „Ne v každém ohledu, ale jistě v mnohém. Přestože jím bifteky.”

„Vy se domníváte, že smýšlíte jako buddhista,” namítl doktor. „Ale nesmýšlíte. Negativistické smýšlení není totéž jako buddhistické smýšlení; znamená to smýšlet jako křesťan, který jí víc těžko stravitelného masa, než jeho střeva stačí zpracovat.”

Anthony se zasmál.

„Však já vím, že je vám to k smíchu,” řekl doktor. „Ale jen proto, že jste dualista.”

„Nejsem.”

„V teorii možná ne. Ale v praxi — jak byste vlastně mohl být něco jiného než dualista? Tak co tedy jste, Anthony Beavisi? Chytrý člověk — to je zřejmé. Ale je stejně zřejmé, že tělesně jste neuvědomělý. Máte dobře fungující myslící aparát, ale beznadějně hloupou soustavu svalů a kostí a vnitřností. Samozřejmě jste dualista. Žijete jako dualista. A jedna z příčin, proč takhle žijete, je ta, že se soustavně otravujete přebytečnými živočišnými bílkovinami. Ovšem jako milióny jiných lidí. Co je dnes největším nepřítelem křesťanství? Konzervované mrazené maso. V minulosti byli jen příslušníci vyšších vrstev naprosto skeptičtí, zoufající, nejapatičtější. Proč? Mimo z jiných důvodů také proto, že byli jediní lidé, kteří si mohli dopřát, aby se přejídali masem. Dnes máme laciné canterburské jehněčí a argentinské mrazené hovězí,. I chudí teď na to mají, aby se otravovali až k úplnému skepticismu a zoufalství. A jenom nejprudší dráždidla je povzbudí k cílevědomé činnosti, a co hůř, jediná činnost, na kterou se zmůžou, je ďábelská. Dají se hysterickými výzvami povzbudit jen k pronásledování Židů nebo vraždění so

377$

cialistů nebo k válčení. Náhodou jste tak inteligentní, že z vás nemůže být fašista ani nacionalista; ale tohle zase platí jen v teorii a ne pro život. Věřte mi, Anthony Beavisi, vaše vnitřnosti jsou zralé pro fašismus a nacionalismus. jsou příčinou, že toužíte, abyste byl vyburcován z toho hrozného negativismu, k němuž vás odsoudily — abyste byl násilím vyburcován k násilí.“

„Tohle je vlastně jedna z příčin, proč jsem se octl tady,” řekl Anthony a mávl rukou směrem ke změtenému horskému chaosu. „Proto, abych se zburcoval z negativismu. Když se chudák Staithes poranil, právě jsme byli na pochodu do revoluce.“

Doktor přikývl. „Tak vidíte,” řekl, „vidíte! A myslíte, že byste tu byl, kdybyste měl zdravé vnitřnosti?”

„Já vlastně nevím,” odpověděl Anthony se smíchem.

„Víte docela dobře, že byste tu nebyl,” řekl doktor téměř přísně. „Rozhodně ne s takovýmhle šíleným záměrem. Protože byste tu samozřejmě mohl třeba být jako antropolog, jako učitel, jako lékař, cokoli chcete, pokud by vám šlo o to lidem rozumět a pomáhat.”

Anthony zvolna přikývl, ale neřekl nic; a velký kus cesty jeli dál mlčky.

Venku bylo světlo a pod širým nebem čistěji než v malém rancho. Dr. Miller si zvolil za operační sál malou mýtinu v lese za vesnicí.

„Aspoň tam nebudou mouchy, doufejme,” řekl, ale nezdálo se, že by tomu moc důvěřoval.

Jeho dva mozoz rozdělali oheň a na něm se v kotli vařila voda. Od místního učitele si vypůjčili stůl a pár židlí, mísy na dezinfekční roztok a bavlněné prostěradlo, jímž přikryli pryčnu.

Dr. Miller vstřikl Markovi dávku nembutalu, a když přišel čas, vynesli Marka v bezvědomí na mýtinu uprostřed pinií. Všichni kluci z vesnice doprovázeli nosítka a při přenášení pacienta na pryčnu stáli kolem v pozorném tichu. V kalhotách, širácích a houních složených na rameni vypadali ne jako děti, ale jako nemožně směšné parodie dospělých mužů.

378$

Anthony při přenášení držel Marka za snětivou nohu, pak se napřímil, rozhlédl se kolem a spatřil ten kruh bronzově hnědých obličejů a třpyt všech těch černých bezvýrazných očí. Při té podívané se jeho vzrůstající obava náhle proměnila v neovladatelnou zlost.

„Jděte pryč!“ rozkřikl se anglicky a mávaje rukama k nim přistoupil. „Pryč, rošťáci, pryč!”

Kluci ucouvli, ale pomalu, váhavě, se zjevným úmyslem, že se zas vrátí, jakmile se k nim otočí zády.

Anthony rychle přiskočil a jednoho klučíka popadl za paži.

„Rošťáku!”

Prudce jím zatřásl, potom uchvácen neodolatelným nutkáním, aby mu způsobil bolest, dal mu takový pohlavek, že mu širokánský klobouk odletěl mezi stromy.

Kluk ani nemukl a odběhl za kamarády. S posledním výhružným gestem směrem k nim se Anthony obrátil a šel zpátky k pryčně. Udělal sotva několik kroků, a vtom ho dobře mířený kámen udeřil mezi lopatky. Rozzuřený se otočil a spustil tak sprosté nadávky, jaké nevyslovil od svých školních let.

Dr. Miller si myl ruce u stolu, pozdvihl hlavu a zeptal se: „Co je?“

„Ti ďábelští kluci po mně házejí kamením.”

„Patří vám to,“ řekl doktor neúčastně. „Nechte je na pokoji a pojďte dělat svou povinnost!“

Při jeho nezvykle úředním a vojenském rozkazu si Anthony znepokojeně uvědomil, že si počínal jako hlupák. Hůř než hlupák. A sotva pochopil, jak hloupě se zesměšnil, hned ho to ponouklo, aby se nějak ospravedlnil. Řekl úzkostně rozhořčeným tónem: „Přece je nenecháte, aby se na to dívali!”

„Jak jim mám zabránit, aby se dívali, jestli chtějí?” zeptal se doktor utíraje si ruce. „A teď se vzchopte, Anthony Beavisi! Bude to pro vás beztak dost těžké i bez hysterického rozčilování!”

Anthony již mlčel, protože se zastyděl a dostal na Millera zlost, umyl si ruce a oblékl si čistou košili, která mu měla posloužit za pracovní plášť.

379$

„Tak,“ řekl doktor a přistoupil k pryčně. „Nejdřív musíme zbavit nohu krve.“

Anthony šel za doktorem a podíval se na člověka, který uspaný ležel na pryčně. Ta noha mu připadala jako něco neosobního, jako by k nikomu nepatřila. Ale Markův obličej, obličej spícího Marka, tak neuvěřitelně klidný, ačkoli vyhublý, tak čistě vyhlazený, jako by se mu ve smrtelné strnulosti obnažené změtené svaly potáhly novou pokožkou — to vlastně není pouhý „obličej”. Je „jeho”, ačkoli tak nepodobný pohrdavé, zmučené škrabošce, kterou si Mark jindy nasazoval před lidmi. A snad právě tím pravdivěji „jeho“, že si je tak nepodobný. Najednou si Anthony vzpomněl, co mu Mark říkal u Středozemního moře, teprve před čtyřmi měsíci, když se probudil a spatřil Markovy oči, teď zavřené, ale tehdy široce rozevřené a posměšně jiskřivé, jak ho sarkasticky pozorovaly skrze moskytiéru. Snad je člověk opravdu tím, čím se zdá ve spánku. Nevinnost a mír — podstata duše, a všechno ostatní pouhá nahodilost.

„Vezměte nohu za chodidlo,” poručil doktor Miller, „a zdvihněte ji co nejvíc kolmo.”

Anthony vykonal rozkaz. Takhle groteskně vztyčená vypadala ta hrozně oteklá a zčernalá noha ještě neosobněji, ještě víc jako pouhá věc. V nozdrách ucítil zápach snětivého masa. Za nimi se mezi stromy nesrozumitelně ozval čísi hlas a chechtot.

„Teď dejte nohu podržet mozovi a pojďte sem.“ Anthony uposlechl a znovu ucítil vůni lesní pryskyřice. „Podržte mi tuhle láhev.”

Doktor začal nohu potírat jodoformem a za nimi se ozval udivený šepot „amarílloť Anthony se znovu podíval příteli do obličeje: byl pořád nerušeně klidný. Úplně nehybný a nevinný. Ta noha s odumřelým masem, mísa s roztokem manganistanu a v ní skalpely a kleště, kluci jako očarovaní vykukující z lesa — to všechno jako by se vůbec netýkalo skutečného Marka.

„A teď chloroform,” řekl dr. Miller. „A vatu. Ukážu vám, co máte dělat, a pak to budete muset dělat sám.“

380$

Otevřel láhev a vůni sluncem vysušených pinií pohltil ostrý nasládlý pach, z něhož se dělalo nanic.

„Tak vidíte, jak se to dělá?“ zeptal se doktor. „Dělejte to takhle dál. Řeknu vám, kdy máte přestat. Teď musím přišroubovat svíradlo.“

Na stromech se vůbec neozývali ptáci, dokonce jako by tam ani nebyl hmyz. V lese bylo mrtvé ticho. Jako by slunná mýtinka byla ostrůvek řeči a pohybů v moři ticha. A uprostřed toho ostrůvku se prostíralo zas jiné ticho, ještě intenzivnější, ještě úplnější než ticho v lese.

Svíradlo už bylo přišroubováno. Dr. Miller poručil mozovl, aby do něho položil tu groteskně vztyčenou nohu. Přitáhl si k pryčně židli, usedl na ni, pak zase vstal, naposledy si umyl ruce a při tom Anthonymu vysvětlil, že bude muset operovat vsedě. Pryčna je moc nízká, nemůže operovat vstoje. Znovu se posadil a sáhl do láhve manganistanu pro skalpel.

Když Anthony viděl velké přehrnuté fláky uvolněné kůže, jako sloupnuté na velikánském banánu, ale rudém a krvácivém banánu, udělalo se mu hrozně zle. Do úst se mu hrnuly kyselé sliny a musel neustále polykat a polykat, aby se jich zbavil. Mimovolně se dávivě rozkašlal.

„Ticho teď,“ řekl doktor a pozdvihl hlavu. Pak sevřel v klíšťkách konec mokvající tepny.

„Musíte to brát odborně.” A znovu ťal hluboko do krvavého masa. „A jestli musíte zvracet,” pokračoval najednou příkře, „tak proboha běžte a honem!” Pak řekl změněným tónem — jako profesor, který studentům demonstruje zajímavou podrobnost: „Nervy se nesmějí přetnout moc vysoko, protože se úžasně stahují, když se tkáň hojí. Ale myslím,” dodal, „že tady bude patrně nutná reamputace, až se vrátí do Anglie. Obávám se, že pahýl nebude moc krásný.”

Ten mírný, pokojný obličej, nevinný, prostý veškerých žádostivostí, veškeré zlomyslnosti, veškeré ctižádosti — to je tvář někoho, kdo se osvobodil, pro koho už neexistují žádné překážky a pouta, koho ani netíží kamenný náhrobek a na kom už nelpí ptačí trus. Tvář někoho, kdo se osvobodil… Ale ta svoboda mu vlastně byla vnu

381$

cena těmihle páchnoucími výpary, pomyslel si Anthony. Může člověk být svým vlastním osvoboditelem? Může se chytit do nástrah, ale je také způsob, jak se z nich vyprostit. Vězení: ale ta se mohou otevřít. A jestliže se nemohou nikdy zrušit mučírny, člověk by snad mohl dosáhnout toho, aby mučení nevnímal. Tak naprosto nevnímal, jako teď Mark nevnímá to ohavné vrzání a skřípání ocelových zubů, které se mu zakusují do kosti, toho ocelového ostří, které piluje v čím dál tím hlubší rýze. A Mark při tom leží pokojný, téměř s úsměvem.

KAPITOLA L

BOŽÍ HOD VÁNOČNÍ 1934

Je Bůh bytost, nebo není? Quién sabe? Takové metafyzické otázky může rozřešit jen zjevení. A zjevení, to není poctivá hra — to je totéž, jako když někdo z rukávu vytáhne tři trumfová esa.

Důležitější je praktická otázka. Co člověku víc pomáhá, aby si uvědomil božskou podstatu — víra v bytostného Boha, nebo v nebytostného Boha? Odpověď: přijde na to. Některým mozkům to jde líp tak, jiným onak. Můj mozek náhodou nepotřebuje, a vlastně ani nemůže uvažovat o Bohu jako bytosti. Patanjali hlásá, že člověk může věřit v bytostného Boha nebo nemusí, že to je otázka vkusu. Psychologické výsledky budou stejné v obou případech.

A co ti, kdo svým přirozeným založením potřebují věřit v nějakou bytost jako zdroj veškeré energie, ale jimž je nemožné uvěřit, že vesmír je řízen bytostí v jakémkoli smyslu toho slova, který jsme schopni chápat — jak si mají správně počínat? Ve většině případů zavrhují každou praxi, kterou by bylo možno nazvat náboženskou. Ale to znamená vylévat z vaničky s vodou i nemluvně. Žádoucí vztah k takové bytosti může být historický, a ne ontologický. Může to být spojení ne s bytostí, o níž se v naší současnosti věří, že řídí vesmír, ale s bytostí,

382$

o niž je známo, že existovala někdy v minulosti. Následování Krista (nebo jiné takové historické osobnosti) je stejně účinné, uvažujeme-li o následovaném vzoru tak, že existoval tehdy a tam, jako uvažujeme-li o tom vzoru tak, že existuje nyní a tady. A rozjímání o božské podstatě, obcování s božskou podstatou, hloubání o božské podstatě jsou průkazné účinné prostředky, aby si člověk uvědomoval božskou podstatu, byť i to, o čem rozjímá, s čím obcuje a o čem hloubá, není bytost, ale je to vesmírný duch nebo dokonce jen ideál, který podle předpokladu existuje pouze v lidských duších. Základní problém je praktický — vypracovat soustavy psychologických exercicií pro každý typ muže a ženy. Katolické náboženství má mnoho soustav mentálních modliteb — podle sv. Ignáce, sv. Františka, liguoristickou, karmelitskou atd. Hinduismus, severní a jižní, a Zen-buddhismus také mají různá exercicia. Zde je třeba vykonat hodně práce. Sbírat a porovnávat informace ze všech těchto pramenů. Studovat příslušné knihy, a co je ještě důležitější, hledat rady u lidí kteří skutečně vyzkoušeli v praxi to, co je v knihách, a mají už zkušenosti se zasvěcováním noviců. Časem by snad bylo možno úplně a definitivně sestavit souhrn pokynů pro Ars Contemplativa. Sérii metodických postupů přizpůsobených všem duševním typům. Metodických postupů při rozjímání o božské podstatě, obcování s božskou podstatou a hloubání o božské podstatě. Samoúčelných a zároveň takových, které by napomáhaly, jak si v praxi uvědomit něco z božské podstaty.

1. ledna 1935

Stroje a dobrá organizace — moderní vynálezy; i za to se musí platit jako za každé dobrodiní. V mnohém smyslu. Například všeobsáhlou vírou, kterou posilují technické a sociální úspěchy, že pokrok se uskutečňuje automaticky a zvenčí. My individuálně se o něj vůbec nemusíme přičiňovat. Stačí zlikvidovat ty, kdo jsou nežádoucí, distribuovat dost peněz a zboží — a všechno půjde dobře. Je to zvrat k magii, hovění přirozené lidské le

383$

nosti. Všimněte si, jak nápadně se tato tendence uplatňuje v celém soudobém životě, jak se projevuje neustále a všude. Zdánlivě jako by neměla očividnou spojitost s Webbem a sověty na jedné straně a s moderním katolicismem na druhé. Ale existují mezi nimi tak podstatné skryté obdoby! Nedávné oživení katolicismu je v podstatě oživením svatostí. Z katolického hlediska je náš věk „věkem svátostným”. Věří se, že magická moc svátostí postačí ke spasení. S mentální modlitbou se zřejmě nepočítá. Je to přesná obdoba wellsovsko-sovětské ideje pokroku uskutečňovaného zvenčí působením strojů a zdatné organizace. Pro anglické katolíky svátosti jsou psychologické ekvivalenty ruských traktorů.

KAPITOLA LI

7. ÚNORA 1934

U otevřených dveří doktor seskočil s mezka, ponechal ho mozovi a vešel do chýše.

Mark ležel vzepřený o polštáře a díval se na něho, jak vchází — malá vzpřímená postava, křepká chůze a zvídavé vlídné oči, koutky úst oživené poteciálním úsměvem.

„Tak jak se dnes vede vašim pacientíkům?” zeptal se Mark a bledý, dosud vyhublý obličej sešklebil se ve sveřepě sarkastickém úsměvu.

Anthony seděl na židli u jeho pryčny — vrhl na něho pátravý pohled a vzpomněl si, jak před třemi týdny byl ten obličej pokojný, tam v časném ranním slunci na mýtince mezi piniemi. Pokojný a usmířený. Ale jakmile se Mark vrátil do života a začíná se zotavovat, mír se vytratil a on je znovu zatrpklým nepřítelem všeho na světě.

V jeho očích se zas objevila nenávist ještě dřív, než nabyl natolik síly, aby mohl mluvit. Nenávist ke každému, kdo se mu přiblíží — především k doktoru Millerovi.

„Nesnesu to jeho ustavičné mžourání,” řekl později Anthonymu. „Nikdo nemá právo, aby vypadal jako reklama na prostředek proti zácpě.“

384$

Ale skutečný důvod, proč se doktor Markovi protivil, byl jiný. Mark nenáviděl Millera, protože byl na něm závislý, protože ho doktor tak neúnavně, pozorně a úspěšně ošetřoval. Chudák Mark! Bylo to pro něho kruté utrpení, že musí přijímat něčí služby, a tím krutější, že je tělesně tak slabý a musí se jich dožadovat. Tolik ho roztrpčovala dokonce přátelská náklonnost, jestliže mu ji projevoval někdo, vůči komu nemohl mít pocit vlastní nadřazenosti! Nemohl doktora vystát už od toho okamžiku, kdy zas nabyl vědomí, a tohle se stupňovalo den co den, čím déle doktor odkládal svůj odjezd, aby mohl Marka ošetřovat.

„Proč už nejedete dál?“ zeptal se ho jednou, a když doktor odpověděl, že nepospíchá, že má dokonce v úmyslu doprovodit Marka v bezpečí dolů do přístavu, a protože se sám také vrací domů Panamským průplavem, tedy až do Anglie, Mark zuřivě protestoval, že má nohu skoro zahojenou a může se tedy klidně sám vydat do Puerto San Felipe a odtamtud pravděpodobně odjede lodí na sever do Los Angeles.

Ale doktor zůstal, ošetřoval Marka dál a přitom jezdil do okolních vesnic léčit nemocné. To rekonvalescenta ještě víc dráždilo — ačkoli Anthony opravdu nemohl pochopit, proč by ho to mělo rozčilovat. Snad mu je proti mysli to, že dobrodincem Indiánů není on, Mark. Ať byla příčina jakákoli, Marka nikdy neomrzelo dráždit doktora tou jeho obvyklou otázkou „jak se vede vašim pacientíkům ?“

Potom, za čtrnáct dní po operaci, přišla zpráva, jak hanebně skončil nezdařený pokus dona Jorge o povstání. Don Jorge byl dopaden s nedostatečně ozbrojenou stráží, zajali ho živého, stručným řízením odsoudili a spolu s jeho pobočníkem zastřelili. Zpráva byla doplněna informací, jak ti dva muži spolu vtipkovali, když je mezi dvěma vojáky odváděli na hřbitov, kde už byly pro ně vykopané hroby.

„A zemřel v přesvědčení, že jsem v poslední chvíli dostal strach a nechal ho na holičkách,” poznamenal k tomu Mark.

To pomyšlení mu zasadilo novou ránu.

385$

„Kdyby mě nebyla stihla ta zatracená nehoda.. opakoval neustále. „Kdybych tam byl býval, abych mu mohl poradit… Ta jeho šílená zbrklost! Proto mě žádal, abych přijel. Neměl důvěru ve vlastní soudnost. A když ho chudáka vedli na hřbitov, já jsem se tady válel v tom smradlavém chlívě…“ A ještě dělal vtipy a věděl, že naposledy čichá svěží ranní vzduch. „Huele al cimintero, don Jaime!“ On by byl taky dělal vtipy. A zatím… Je to zkrátka smůla, zase typická ukázka, jak pitomé kousky dovede provádět prozřetelnost. Jenže prozřetelnost tam neměl, aby si na ní zchladil žáhu — měl jenom Anthonyho a doktora. Po zprávě o smrti dona Jorge se k nim choval ještě zatrpkleji a zlostněji. Jako by na ně svaloval odpovědnost za to, co se stalo. Na oba, a obzvlášť na doktora.

Sotva doktor odložil klobouk a posadil se, Mark do něho znovu zaryl: „A jak se u nich osvědčuje vaše roztomile pozorná péče?” — stejně posměšným tónem, jakým se ho prve zeptal na jeho pacientíky.

„Bohužel je marná,” dobromyslně odpověděl dr. Miller. „Většinou ani nemají pryčnu, leží jenom na houni na zemi. Nebo vůbec neumějí Španělsky, a já zas neumím jejich místní indiánský dialekt. „A jak se daří vám?” zeptal se.

„Mně“ — Mark to zájmeno zdůraznil opovržlivým znechuceným tónem, jako by to bylo nějaké verbální lejno — „se daří moc dobře, děkuji.”

„Jenže si trochu hraje na biskupa Berkeleyho,” postěžoval si Anthony. „Cítí bolest v koleně, které nemá.”

Mark na něho vrhl ledově nepřátelský pohled, pak se odvrátil, zahleděl se dveřmi na ozářenou večerní krajinu a řekl: „Vůbec nemám bolesti,” ačkoli teprve před půlhodinou Anthonymu líčil, jak ho koleno bolí.

„Mám jen pocit, že to koleno je tam pořád.”

„Proti tomu se bohužel nedá nic dělat.” Doktor zavrtěl hlavou.

„Taky si to myslím,” řekl Mark, jako by důstojně odpovídal někomu, kdo se dotkl jeho cti.

Dr. Miller přerušil rozpačité mlčení podotknutím, že

386$

v údolích ještě výš v horách je mnohem víc bohatých lidí.

„Má to svoje kouzlo,“ řekl Mark a pohladil si smyšlenou výduť na krku. „Je mi tolik líto těch kreténů, které jsem jako malý chlapec vídal ve Švýcarsku! Obávám se, že už je teď úplně vyhubili jódem. Svět je dnes tak zatraceně sanitární!“ Pokýval hlavou a anatomicky se usmál. „A co tam dělají, tak vysoko v údolích?” zeptal se.

„Pěstují kukuřici,” odpověděl doktor. „A občas se navzájem zabíjejí. Všude tam v horách se rozestírá ohromná síť krevní msty. Každý je v ní nějak zapletený. Mluvil jsem s odpovědnými činiteli a snažil jsem se je přemluvit, aby se ty staré účty stornovaly a začalo se žít nanovo.”

„Umřeli by nudou.”

„Ba ne, já je místo toho učím hrát fotbal. Pořádám zápasy mezi vesnicemi.” Usmál se. „Mám s krevní mstou spoustu zkušeností,” dodal. „Po celém světě. Krevní msta vlastně všem už leze z krku. Když si na fotbal zvyknou, jsou mi za něj vděční.”

„Kriste!”

„Proč — Kriste?”

„Tyhle sporty! Copak člověk nemůže před nimi nikam utéct?”

„Ale vždyť jimi Anglie nejvíc přispěla k civilizaci!” namítl doktor. „Mnohem významněji než parlamentarismem nebo parní lokomotivou nebo Newtonovými Základy fyziky. Dokonce mnohem významněji než anglickou poezií. Poezie nikdy nemůže být náhražkou války a vraždění. Kdežto sporty jsou. Dokonalá, skutečná náhražka.”

„Náhražka!” pohrdlivě opakoval Mark. „Vy se všichni spokojujete náhražkami. Anthony hledá svoje náhražky v posteli nebo v čítárně Britského muzea. Vy zas máte svou na fotbalových hřištích. Bůh vám pomoz! Proč se tak bojíte autentického zboží?”

Chvilku nikdo neodpověděl. Dr. Miller pohlédl na Anthonyho, a když viděl, že nehodlá promluvit, obrátil se zas k Markovi. „O to tady vůbec nejde, jestli máme strach, Marku Staithesi,” řekl velmi mírně. „Tady jde

387$

o to, abychom si zvolili něco správného místo něčeho špatného..

„Mně je vždycky podezřelá volba něčeho správného, která náhodou vyžaduje menší odvahu než volba něčeho špatného.“

„Copak měříte dobro nebezpečím?“

Mark pokrčil rameny. „Co je dobro? Většinou se to těžko pozná. Ale člověk si může alespoň být jistý, že je dobré odvážně čelit nebezpečí.“

„A proto snad máte právo úmyslně vytvářet nebezpečné situace — pro druhé?” Dr. Miller zavrtěl hlavou. „To nejde, Marku Staithesi. Chcete-li osvědčovat odvahu, tak proč ne v zájmu něčeho dobrého?”

„Jako například učit barevné hrát fotbal, že?“ zeptal se Mark posměšně.

„Což velice často není tak snadné, jak by se zdálo.”

„Patrně nedovedou pochopit pravidlo ofsajdu.”

„Nechtějí pochopit vůbec žádná pravidla, leda pravidla zabíjení lidí ze sousední vesnice. A když se octnete mezi dvěma jedenáctkami až po zuby ozbrojených, které hoří touhou po vzájemném zabíjení…“ Odmlčel se; široká ústa se mu stáhla v úsměvu, zamžoural a téměř neviditelné hieroglyfy kolem očí se mu prohloubily ve zjevné symboly utajené ironie.

„Ne, jak říkám, vůbec to není tak snadné, jak by se zdálo. Už jste se někdy octl proti zástupu rozzuřených mužů, kteří vás chtěli zabít?”

Mark přikývl a v obličeji se mu ukázal výraz dost zlomyslného zadostučinění. „Nejednou,” odpověděl. „Jako správce kávové plantáže v Chiapas, na pobřeží kousek dál na jih odtud.”

„A stál jste proti nim neozbrojený?”

„Neozbrojený,” potvrdil Mark a dodal jakoby na vysvětlenou: „Tehdy ještě zdejší politikové mluvili o revoluci. Půda patří lidu — a tak dále. A jednoho krásného dne ráno přišli vesničané zmocnit se kávové plantáže.”

„To bys byl měl podle svých zásad schvalovat,” podotkl Anthony.

388$

„Á schvaloval jsem to, samozřejmě. Ale uznej, že jsem jim to nemohl dovolit — za daných okolností.”

„Proč?“

„No copak to není zřejmé? Přišli mi vyhrožovat. Měl jsem jim říct, že s jejich politikou sympatizuji, a měl jsem jim plantáže odevzdat? Kdepak, to by bylo bývalo trochu moc jednoduché.“

„Tak co jsi udělal?“

„Prvně jich přišlo asi sto,“ vysvětloval Mark. „Byli ověšení puškami a pásy s patronami jako vánoční stromky a všichni měli mačety. Ale byli zdvořilí a vyjednávali mírně. Proti mně neměli nic zvláštního, ale jejich revoluční ideologie byla podivná, a počínali si dost nejistě. Ostatně nikdy nenadělají moc velký rámus,“ dodal. „Už jsem viděl, jak zabíjeli mlčky. Jako ryby. Tahle země je úplné akvárium.“

„Vypadá jako akvárium,“ upřesnil dr. Miller. „Ale když člověk pozná, jak ty ryby smýšlejí…“

„Mně se vždycky zdá, že je důležitější poznat, co pijí,“ řekl Mark. „Skutečný zdejší nepřítel je tequila. Tamti naštěstí byli střízliví. Jinak… no, kdoví, co by se bylo stalo.“ Na chvíli se odmlčel a pak pokračoval: „Stáli přede mnou na čerstvé cementové dlažbě, nebyla ještě ani vyschlá, a já jsem seděl ve dveřích kanceláře, několik schůdků nad nimi. Tedy povýšený, jako bych přijímal hold svých věrných poddaných.“ Zasmál se; barva se mu navrátila do obličeje a mluvil s gustem, jako by se mu při tom vyprávění sbíhaly sliny. „Sto darebáků, kávově hnědých nádeníků na mě upíralo ty lesklé želví oči — nebylo to nijak uklidňující. Ale podařilo se mi neprozradit se ani v obličeji, ani hlasem. Asi mi hodně pomohlo, aspoň se mi zdálo, že jsem je bral na vědomí jako nějakou dost ohavnou havěť. Jako šváby nebo hovniváry. Jako stovku velikánských štěnic. Myslím, že tohle mi pomohlo. Ale přece jen mi trochu tlouklo srdce. Samo od sebe — znáte ten pocit, ne? Jako by měl člověk pod žebry živého ptáka. Který má vlastní ptačí vědomí. Který se tetelí svým vlastním strachem. Zvláštní pocit, ale rozjařující. Snad nikdy v životě jsem se necítil

389$

tak šťastný jako tehdy. Ten fakt, že člověk stojí sám proti stovce chlapů po zuby ozbrojených. Ale pro mne to byly štěnice, jen štěnice. Kdežto já jsem byl muž. Báječný pocit.“

Chvíli se odmlčel a usmíval se.

„A co se stalo pak?“ zeptal se Anthony.

„Nic. Jen jsem k nim pronesl malou trůnní řeč. Řekl jsem jim, že finca není moje, a proto jim ji nemohu dát. Ale prozatím jsem za ni odpovědný. A jestli někoho chytím, jak na našem pozemku pytlačí nebo tropí nějakou neplechu — no, že si s ním už budu vědět rady. Řekl jsem jim to důrazně, důstojně, jako opravdický pohlavár. Potom jsem vstal, řekl jsem jim, že mohou jít, a pustil jsem se stezkou k svému domku. Asi minutu mě měli na dohled. Celou minutu, a byl jsem k nim obrácený zády. A jich bylo nejmíň sto; jakživ by nikdo nebyl zjistil, kdo z nich po mně střelil. A ten pták pod žebry!” Zdvihl ruku a zatřepal prsty. „A měl jsem ještě jeden pocit, který jsem do té doby neznal — jako by mi po zádech běhali mravenci. Strach — ale jen tělesný, autonomní, jestli rozumíte, co mám na mysli. V duchu jsem věděl, že nebudou střílet, že nemohou střílet. Sto bídných štěnic — morálně by se na to nezmohli. Pod žebry se mi tetelil pták, mravenci mi běhali po zádech

— ale v mé lebce byl mužský mozek a ten se pevně spoléhal, ačkoli tělo pochybovalo — věděl, že vyhrál. Byla to dlouhá minuta, ale dobrá. Velice dobrá. A takových minut bylo později ještě několik. Jednou večer po mně stříleli z křoví. Byl jsem jim na dostřel, ale oni mě chybili. Schválně jsem je nebral na vědomí. Proto si troufali střílet. Jak štěnice vědí, že se nemají koho bát, hned začnou řádit. Naštěstí ani značná míra odvahy nikdy nenaučila Indiána přesně mířit při střelbě. Časem by mě možná byli zabili kamenem z praku, ale revoluce zatím vyšla z módy. Na pobřeží Tichého oceánu revoluce beztak nikdy moc nepořídila.“ Zapálil si cigaretu. Všichni tři dlouho mlčeli.

„No, také jeden způsob jak se vypořádat s nepřátelským davem. A jelikož nám to tady můžete vyprávět,

390$

zřejmě je to způsob, který někdy má úspěch. Ale není to můj způsob. Já jsem totiž antropolog.“

„Jaký je v tom rozdíl?“

„Hodně veliký,“ odpověděl dr. Miller. „Antropolog je člověk, který studuje lidi. Ale vy máte radši co dělat se štěnicemi. O vás, Marku Staithesi, bych řekl, že jste entomolog.” Jeho úsměv nevyvolal vlídnou odezvu. Když se Mark střetl s doktorovým pohledem, měl obličej kamenně zatvrzelý a hned jej zas odvrátil.

„Entomolog!” opakoval pohrdlivě. „To je hloupost! Nač si hrajete se slovy?”

„Protože slova vyjadřují myšlenky, Marku Staithesi, a myšlenky určují činy. Nazvete-li člověka štěnicí, tak to znamená, že s ním chcete zacházet jako se štěnicí. Kdežto nazvete-li ho člověkem, znamená to, že s ním hodláte zacházet jako s člověkem. Mým povoláním je studovat lidi. A to znamená, že musím lidi vždycky nazývat jejich pravým jménem; že o nich vždycky musím uvažovat jako o lidech; ano, a že s nimi vždycky musím zacházet jako s lidmi. Protože když se s nimi nezachází jako s lidmi, tak si nepočínají jako lidi. Ale já jsem antropolog, opakuji. Potřebuji lidský materiál. A ne hmyzí materiál.”

Mark se krátce zasmál. „Někdo možná potřebuje lidský materiál, ale to neznamená, že jej nalezne,” namítl. „Ve skutečnosti najde…” znovu se zasmál, „no, většinou jen štěnici, docela obyčejnou štěnici.”

„V tom nemáte pravdu,” řekl dr. Miller. „Kdo hledá lidi, ten je najde. Ve většině případů velmi slušné lidi. Jděte například mezi podezíravé divochy, s kterými se zachází špatně; jděte mezi ně neozbrojený, s holýma rukama.” Nastavil své velké široké ruce dlaněmi vzhůru, jako by jim je nabízel. „Jděte mezi ně s trpělivým a nezratným úmyslem nějak jim prospět — například léčit jejich nemocné. Bez ohledu na to, že třeba mají hodně trpké zkušenosti s bělochy; a nakonec, máte-li dost času, abyste je o svých úmyslech přesvědčil, poznají ve vás přítele a budou s vámi zacházet lidsky, jako s člověkem. Ovšem někdy se stane,” dodal a kolem očí se mu

391$

zas ukázaly symboly utajeného smíchu, „že vám k tomu nedopřejí dost času. Probodnou vás oštěpem, ještě dřív než se k něčemu dostanete. Ale tohle se nestává často

— jak vidíte, mně se to nestalo nikdy — a když se to opravdu stane, je vždycky naděje, že ten příští, kdo přijde po vás, bude mít větší úspěch. Antropologové mohou takhle přijít o život, ale antropologie trvá dál; a nakonec musí mít úspěch. Kdežto vaše entomologické hledisko..Zavrtěl hlavou. „Z počátku může mít úspěch; většinou lidi můžete zastrašit a hrozbou donutit, aby se podrobili. Totiž zacházíte-li s nimi jako se štěnicemi, většinou je můžete přimět, aby si počínali jako štěnice — aby dali pokoj a zalezli. Ale jakmile mají příležitost, hned se na vás vrhnou. Antropolog může přijít o život při navazování styků, ale později se mu už nemůže nic stát: je člověkem mezi lidmi. Entomolog je z počátku mezi nimi možná v bezpečí; ale považuje je za štěnice, a tak je začne honit — jenže ty štěnice vědí, že nejsou štěnice, a nechtějí, aby se s nimi zacházelo jako se štěnicemi. Zlá čtvrthodinka pro entomologa přijde později. Je to stará věc: bajonety docílíte leccos, ale nechtějte na nich sedět.”

„Vždyť na nich nemusíte sedět,“ namítl Mark. „Ať si probodne zadnici někdo jiný, a ne vy. Ten, kdo honí štěnice, je většinou nerozeznatelný od štěnic.”

„Správně,” souhlasil dr. Miller. „A ten, kdo honí štěnice, pomůže si nakonec jen jediným způsobem: že zachází se štěnicemi, jako by to byly lidské bytosti.”

„Jenže my mluvíme o inteligenci,” namítl Mark. Jeho pohrdavě snášenlivý tón prozrazoval, že se usilovně přemáhá, aby se na toho protivu nedopálil, že je tak hloupý a nedovede myslet. „A sentimentalita nemá s inteligencí nic společného.”

„Naopak,” prohlásil doktor, „má s ní mnoho společného. Chce-li někdo o lidských bytostech smýšlet inteligentně, musí je napřed brát sentimentálně. Ovšem sentimentálně ve správném smyslu toho slova. V tom smyslu, že je má rád. To je první nevyhnutelná podmínka, aby jim rozuměl. Kdo je nemá rád, ten jim

392$

nemůže rozumět; veškerá chytristika bude nakonec jen jiná forma hlouposti.”

„A když je máte rád, necháte se unést svými ufňukanými city,“ protestoval Mark, „a stanete se neschopným vidět je takové, jací jsou. Jen se podívejte, jak se může někdo groteskně ponižovat, když má někoho příliš rád. Na zamilovaného mladíka, který si představuje, že ta jeho šeredná husa je pravzor krásy a chytrosti. Na oddanou manželku, která si vezme do hlavy, že její prasácký mužíček je nejroztomilejší, nejušlechtilejší, nejmoudřejší, nejopravdovější lidský tvor na světě.”

„Pravděpodobně mají docela pravdu,” řekl dr. Miller. „Slepá je lhostejnost a nenávist, a ne láska.”

„A ne lá-á-áska!“ posměšně opakoval Mark. „Co abychom teď vespolek zapěli zbožný chvalozpěv na lásku?”

„S radostí,” řekl dr. Miller s úsměvem, „Křesťanský chvalozpěv, nebo buddhistický, nebo konfuciovský — jak je libo. Já jsem antropolog — a co nakonec je antropologie? Jen aplikované vědecké náboženství.”

Anthony promluvil po dlouhém mlčení. „Ale proč je aplikujete jenom na barevné?” zeptal se. „Což kdybyste začal se svým dobrodiním doma?”

„Máte pravdu, měl jsem s ním začít doma,” odpověděl doktor. „Byla to pouze historická náhoda, že jsem s ním začal za mořem. Začal jsem s ním tam, protože jsme se jako imperialisti dostali do styku s lidmi, jejichž návyky se lišily od našich, a proto nám připadaly podivnější než naše. Byla to náhoda, opakuji. Ale v určitém smyslu vlastně šťastná náhoda. Protože díky jí jsme si osvojili mnoho faktů a cennou praxi, jaké bychom si pravděpodobně neosvojili doma. Ze dvou důvodů. Je přece těžké nezaujatě posuzovat sebe a ještě těžší správně posuzovat něco, co je velmi složité. A doma máme tohle obojí — vyspělou civilizaci, a náhodou svou vlastní. Společenství divochů jsou prostě společenství civilizovaná v nepatrné míře, a proto snadno přehledná. Můžeme jim dost snadno porozumět. A když se naučíme rozumět divochům, tak se můžeme naučit, jak se přesvědčíme, rozumět i civilizovaným společenstvím. Jenže tohle není všechno. Divoši

393$

jsou většinou nepřátelští a podezíraví. Antropolog se musí naučit jejich nepřátelskost a podezíravost překonávat. A když se tomu naučí, pak pochopí, v čem záleží veškeré tajemství správné politiky.“

„Totiž?”

„Že když budeme dobře zacházet s druhými, budou i oni s námi zacházet dobře.”

„Nejste trochu optimistický?”

„Ne. Nakonec budou s námi vždycky zacházet dobře.”

„Nakonec budeme všichni mrtvi,” netrpělivě prohlásil Mark. „A což když se nechce čekat až na konec?”

„Tak se musí něco riskovat.”

„Jenže Evropani nejsou jako ti divoši z vaší nedělní školy. Bude to ohromné riziko.”

„Možná. Ale rozhodně menší než to, co se riskuje, když se s lidmi zachází špatně a tím se štvou do válek. A ostatně Evropani nejsou nebezpečnější než divoši. Jenže se s nimi špatně zachází — zkrátka mají zapotřebí trochu antropologie,”

„A kdo jim tu antropologii poskytne?”

„No, mezi jinými — já,” odpověděl dr. Miller. „A doufám, že i vy, Marku Staithesi.”

Mark se mučednicky ušklíbl a zavrtěl hlavou. „Jen ať si navzájem rozpářou chřtán,” řekl. „Beztak to udělají, ať jim říkáte co chcete. Jen je nechte, ať si klidně vedou ty pitomé války. A vůbec,” ukázal na proutěnou klec, která podpírala přikrývku, aby mu nepřilehla na nevyhojený pahýl, „co jsem já vlastně teď platný? Jen jako divák. Všichni bychom udělali nejlíp, kdybychom se jen dívali. Beztak to už nebude dlouho trvat. Jen pár let. A pak…“ Odmlčel se, sklopil hlavu a zamračil se. „Jak je ta Rochesterova báseň? Aha.” Zdvihl zas hlavu a začal citovat:

„Stáří a zkušenost ho udeptá a teprv před smrtí mu poznat dá, že celý život jenom chyboval a po hledání marném ztroskotal.

V bahně se válí ten myslící stroj, dříve tak pyšný, vší moudrosti zdroj.

394$

„V bahně se válí,“ opakoval. „Tohle je opravdu znamenité. V bahně se válí. A člověk ani nemusí čekat na smrt, aby se v něm vyválel.” Obrátil se k Anthonymu. „Což kdybychom si spolu našli nějakou útulnou bahnitou díru a spolu se v ní schoulili? Pěkně se tam schoulíme v kravském lejně a budeme se dívat, jak doktor zkouší uplatnit svoje roztomilé antropologické metody na generálu Goringovi. To se nasmějeme!”

„Jenže já se přece jen radši přidám k Millerovi, ať jsem třeba k smíchu.”

KAPITOLA LII

24. ČERVENCE 1914

V pátrací skupině byli čtyři: Anthony, strážník, starý pastevec se šedivými licousy a důstojným profilem viktoriánského státníka a světlovlasý, brunátný sedmnáctiletý výrostek, syn pekařův. Tomu dali nést plátěnou součást nosítek, pastýř a strážník si vzali dlouhé žerdě a cestou se o ně opírali.

Za domkem se pustili vzhůru do kopce — šli roztažení v jedné řadě — jakp honci, napadlo Anthonyho. Byl rozzářený den, bez mráčku a bez větříčku. Vzdálenější kopce vypadaly jako zahalené závojem, nejasné a téměř bezbarvé v slunečním oparu. Tráva a vřes byly po dlouhém suchu zaprášené. Anthony si svlékl kabát a pak i sňal klobouk s hlavy. Kdyby dostal sluneční úžeh, všechno by se možná zjednodušilo: nemusel by nic vysvětlovat, ani odpovídat na otázky. Beztak se mu už předem dělalo nanic, v břiše měl ujímání. Jenže tohle by asi nestačilo. Kdyby se mu udělalo doopravdy zle, mohl by se vyhnout tolika nesnázím! Jak zvolna stoupali do kopce, sáhl si chvílemi na hlavu a pokaždé ucítil, že má vlasy horké jako srst kočky, která se dlouho vyhřívá u krbu. Škoda, pomyslel si, že mám husté vlasy!

Po třech hodinách nalezli, co hledali. Brianovo tělo leželo na břiše v jakémsi chobotu mezi skálami, zava—

395$

leném balvany, pod převislým útesem. Ve skalách rostlo kapradí a v horku vonělo nasládle a tak silně, že se jim těžce dýchalo. Bzučela tam spousta much. Strážník převrátil mrtvého na záda a zhmožděný obličej byl téměř k nepoznání. Anthony se na něj chvíli zadíval, potom se odvrátil. Po celém těle se neovladatelně roztřásl. Musel se opřít o balvan, aby neupadl.

„Pojďte, mladíku,“ řekl mu pastevec, vzal ho za ruku, odvedl stranou a posadil do trávy, tak aby na mrtvého neviděl. Anthony tam seděl a čekal. Pod oblohou zvolna kroužil sup, jako by na nějakém neviditelném ciferníku stopoval míjející čas. Potom ti tři konečně vyšli zpoza skalní bariéry. Pastevec a výrostek šli vpředu a každý držel naložená nosítka za jednu žerď, strážník vzadu za obě žerdě. Svlékli Brianovi rozedraný kabát a přikryli mu jím obličej. Jedna ztuhlá paže padala z nosítek a ustavičně se klátila a třásla. Na košili byly krvavé skvrny. Anthony vstal a navzdor jejich protestům chtěl mermomocí strážníkovi ulehčit od poloviny jeho břemene. Hodně pomalu sestupovali po svahu do údolí. Když konečně došli k domku, byly už tři hodiny.

Potom strážník prohledal kapsy v kabátě a v kalhotách. Našel v nich pytlík tabáku, dýmku, balíček chlebů s máslem od paní Bensové, šest sedm šilinků a zápisník plný poznámek o ekonomických dějinách Římské říše. Ale nic, co by mohlo vzbudit domněnku, že to, co se stalo, možná bylo něco jiného než nehoda.

Paní Foxová přijela druhý den večer. Zprvu ztrnulá přísnou sebevládou poslouchala mlčky a jako zkamenělá, co jí o té události vyprávěl Anthony; pak se zhroutila, úplně zlomená, a vášnivě se rozplakala. Anthony u ní chvíli rozpačitě zůstal, potom se z pokoje odplížil.

Když se nazítří setkal s paní Foxovou, byla zase klidná

— ale už nějak jinak. Klidná jako živá, vnímavá bytost, a ne jako strnulá, mrazivě němá socha. Pod očima měla tmavé kruhy a vypadala usouženě a staře, ale jakoby sklíčená vlídným, pokojným, důstojným, téměř majestátním utrpením. Když ji Anthony uviděl, cítil se zahanbený, bylo mu, jako by se octl před něčím, k čemu není

396$

hoden ani oprávněn se přiblížit. Cítil se zahanbený a provinilý, ještě provinilejší než večer předtím, kdy svůj žal nemohla ovládnout.

Nejradši by před ní byl zas utekl, ale celé dopoledne ho od sebe nepouštěla a chvílemi mlčela, chvílemi mluvila tím svým váhavým, melodicky modulovaným hlasem. Anthonymu to působilo stejnou trýzeň, ať mlčela nebo mluvila. Byla to pro něho muka tam s ní sedět, nic neříkat, naslouchat, jak tikají hodiny, a starostlivě uvažovat o tom, co ho v budoucnu čeká — jak má uniknout před Joan, co jí má povědět o tom jejím proklatém dopise — a chvílemi se pokradmu zadívat na paní Foxovou a trápit se otázkou, co asi se v ní děje a jestli něco tuší, jestli má vůbec podezření, co se opravdu stalo. Její mlčení na něho působilo trapně — ale stejně trapně i to, když mluvila.

„Teprve teď si uvědomuji,“ začala, „že jsem ho milovala nesprávně — příliš osobitě.“

Co měl na to říci? Že je to pravda? Ovšemže to je pravda. Duševně Briana vysávala jako upír. Sála mu krev. (Připomněl si sv. Moniku od Aryho Scheffera.) Ano, jako upír. Je-li někdo vinen Brianovou smrtí, je to ona. Ale když zase promluvila, ihned se vypařilo jeho rozhořčení proti ní, jímž sám sebe opravedlňoval.

„Snad se tohle stalo mimo jiné příčiny i mně pro ponaučení, abych pochopila, že láska takováhle nesmí být.“ A za chvíli pokračovala: „Brian se nejspíš už ponaučil dost. Ani se vlastně nepotřeboval moc ponaučit. Už od malička hodně věděl — tak jako Mozart, jenže Brian neměl hudební talent — měl talent k lásce; Proto snad musel tak brzy odejít. Kdežto já…“ Zavrtěla hlavou. „Tohle ponaučení mi patřilo. Po všech těch letech učení jsem zůstala pořád tak umíněně hloupá a zabedněná!“ Povzdechla si a znovu umlkla.

Upír — a ona to ví; přiznává se k svému podílu na vině. Ale on se k tomu svému doposud nepřiznal. Měl bych jí to povědět, říkal si v duchu a myslel na to všechno, co se stalo, protože Brianovi nepověděl pravdu. A zatímco se zdráhal, paní Foxová promluvila znovu.

397$

„Člověk by měl každého milovat jako jediného syna. A svého vlastního syna tak jako ty druhé. Jako syna, kterého bezděky musí milovat víc než všechny ostatní, protože má víc příležitostí ho milovat. Ale ta láska by se měla lišit jen množstvím, a ne druhem. Člověk by ho měl milovat stejně jako všechny ostatní jediné syny — v zájmu Božím, nikoli svém.“

Jak Anthony poslouchal ten melodicky rozechvělý hlas, cítil se při každém jejím slově čím dál provinilejší — čím dál provinilejší, a zároveň si čím dál tím víc a beznadějněji vyčítal, že se ke své vině nedovede přiznat. Čím déle to bude odkládat a poslouchat její rezignované sebeobviňování, tím pro něho bude těžší povědět jí pravdu.

„Poslyšte, Anthony,“ řekla znovu po delší pomlčce, „vy přece víte, jak jsem vás vždycky měla ráda. Už od té doby, co vám zemřela matka — pamatujete se? — a kdy jste k nám prvně přijel. Byl jste takový bezbranný chlapec. A tak vás od té doby pořád vidím. Bezbranného, ale obrněného krunýřem. Ano, obrnil jste se krunýřem. A máte jej pořád. Chráníte se jím i přede mnou, nemluvě o jiných nebezpečích.“ Usmála se na něho. Anthony sklopil hlavu, zarděl se a zamumlal něco nesrozumitelného. „Nic mi to nevadí, že se chcete chránit,” pokračovala. „A nechci ani vědět proč, ledaže byste mi to chtěl říct sám. A možná, že se teď budete chtít ještě víc chránit. Protože vám povím, že bych si přála, abyste mi byl tím, čím pro mě byl Brian. Tím, čím by mi býval měl být,“ dodala na vysvětlenou, „kdybych ho byla milovala správně. Jako jediného ze všech ostatních jediných synů, jako toho, jehož jsem jen měla víc příležitostí milovat. Tímhle bych si přála, abyste mi teď byl, Anthony. Ale ovšem, nechci se vám vnucovat. Musíte o tom rozhodnout sám.“

Anthony seděl mlčky, s obličejem odvráceným, se sklopenou hlavou. „Tak ven s tím!“ naléhal nějaký vnitřní hlas. „A honem, za každou cenu!“ Jenže už dříve to bylo těžké, a čím dál nemožnější od toho okamžiku, kdy řekla, že by si přála, aby jí byl tím, čím jí býval Brian. A znemožnila mu to ona. Přemohl ho nával marné zlosti. Kéž

398$

by ho nechala na pokoji, kéž by ho nechala odejít, aby zas byl sám! Náhle se mu stáhlo hrdlo, slzy se mu vhrnuly do očí, svaly na prsou se mu začaly křečovitě svírat — rozplakal se. Paní Foxová k němu přistoupila, sklonila se nad ním a položila mu ruku na rameno.

„Chudáčku Anthony!“ zašeptala.

Zůstal neodvolatelně připoután ke své lži.

Večer napsal dopis Joan. To hrozné neštěstí. Tak zbytečné. Tak hloupě tragické. Protože k němu došlo dřív, než on měl příležitost povědět Brianovi o tom, co se stalo v Londýně. A mimochodem, byl to opravdu její dopis — ten, který Brianovi přišel polední poštou — obálka byla adresovaná jejím rukopisem? Bohužel jej pošta doručila až po Brianově odchodu z domu. On jej má pro ni schovaný a osobně jí jej odevzdá, až ji příště uvidí. Paní Foxová to prozatím snáší podivuhodně; teď musíme být všichni stateční; a on zůstane vždycky její oddaný …

KAPITOLA LIII

23. ÚNORA 1934

Helena vešla do obývacího pokoje s pánví v ruce, na níž ještě prskala škvařící se slanina.

„Snídaně!“ zavolala.

„Komme gleich,“ ozvalo se z ložnice, a za chvíli se v otevřených dveřích ukázal Ekki, bez kabátu, s břitvou v ruce a s červenolícím obličejem pokrytým mýdlovou pěnou.

„Jsem už skoro hotov,” dodal anglicky a zmizel.

Helena se s úsměvem posadila ke stolu. Milovala ho tolik a tak opravdově a jejich neustálá, důvěrná fyzická blízkost jí působila nesmírnou rozkoš — ta důvěrná fyzická blízkost, kterou jim vnutila jejich chudoba. K čemu lidé potřebují veliké domy, oddělené pokoie, všechny ty soukromé úkryty, které se bohatým zdají tak nepostradatelné? Tohle si už nedovedla představit. Začala si tiše prozpěvovat, nalila si čaj, vzala si na talíř kousek sla

399$

niny a třídila jejich ranní poštu. Helena Amberleyová. Žádná paní. Komunistická neformální přímost. Roztrhla obálku. Dopis byl z Newcastlu. Mohli by ona nebo Giesebrecht někdy v březnu na schůzi mladých soudruhů promluvit o poměrech v Německu? No, to se uvidí. Pan E. Giesebrecht. Ze Švýcarska; a to tenké špičaté písmo je jistě Holtzmannovo. Ekki bude mít radost.

„Máš tady něco od Holtzmanna,“ řekla Ekkimu, když přišel. „Jsem zvědavá, jaké má tentokrát zprávy.“

Ekki vzal dopis a otevřel jej s metodickou rozvážností, jíž se vyznačovala všechna jeho činnost; pak jej položil vedle svého talíře a ukrojil si kousek slaniny. Podal si slaninu do úst, znovu vzal do ruky dopis a pomalu žvýkaje začal jej číst. V obličeji se mu ukázal výraz pozorné a soustředěné vážnosti; ať dělal cokoli, vždycky to dělal důkladně a plně se tomu věnoval. Když dopis dočetl, obrátil jej a znovu jej četl od začátku.

Helenu nakonec přemohla zvědavost. „Něco zajímavého?“ zeptala se. Holtzmann byl nejlíp informovaný z německých žurnalistů v exilu, vždycky měl nějaké zajímavé novinky. „Řekni mi, co píše.“

Ekki hned neodpověděl, ale mlčky četl chvíli dál, potom složil dopis a strčil jej do kapsy. „Mach je v Basileji,” odpověděl konečně a pozdvihl k ní oči.

„Mach?” opakovala. „Myslíš Ludwiga Macha?”

Se jménem toho nejpodnikavějšího a nejodvážnějšího muže ze všech německých soudruhů, kteří se zabývali šířením komunistické propagandy a zprávami zabavenými cenzurou, se Helena v posledních měsících hodně obeznámila a připadalo jí skoro tak báchorečné jako jméno nějaké proslulé postavy z literatury nebo mytologie, jako jméno Odyssea nebo Odina nebo Červeného Bedrníka. „Ludwig Mach ze Štutgartu?“ zeptala se nevěřícně.

Ekki přikývl. „Musím se tam za ním zítra vypravit.”

Ta slova, pronesená jeho pomalou, důraznou cizí výslovností, zněla jaksi naprosto neodvolatelně. I jeho nejběžnější výroky, vyslovené anglicky, připadaly Heleně jako slavnostní přísahy.

400$

„Jsem nucen odjet,” opakoval.

U něho každá slabika, pečlivě a pozorně vyslovovaná, měla stejnou hodnotu. U Angličana, i kdyby tu krátkou větu pronesl jakkoli vážně a neodvolatelně, splynula by její slova dohromady a přízvuk by zněl jenom na posledním. U každého jiného by takový způsob mluvení — tak jehovovský, jak jej škádlivě nazývala — Heleně připadal nesnesitelně groteskní. Ale u Ekkiho pro ni znamenal další půvab. Jako by bylo úplně správné a na místě, že muž, kterého tolik miluje, kterého si váží a jemuž se obdivuje tak jako žádnému jinému z těch, které v životě poznala, mluví takhle dojemně směšně.

„Kdybych se mu nemohla někdy zasmát,” vysvětlovala si to, „mohlo by mezi námi všechno zahnívat. Jako lpuže zatuchlého obdivu. Jako náboženství. Smíchem se to provětrá a rozproudí.”

Když ho Helena v té chvíli poslouchala a dívala se mu do obličeje (až nemožně upřímného, svěžího, poctivě vážného a zároveň tak hrdinně odhodlaného), měla pocit, jaký už dříve často mívala, že by se nejradši dala do smíchu, klekla by si před ním a zlíbala mu ruce.

„To musím jet s tebou,” řekla nahlas, parodujíc jeho způsob mluvení. Zprvu si myslel, že Helena žertuje; potom pochopil, že to myslí vážně, a přísně začal protestovat. Bylo to pro ni únavné, protože pojedou třetí třídou. Bude to stát peníze. Ale Helena byla najednou jako její matka — rozmazlená žena, jejímž vrtochům se muselo vyhovět.

„Vždyť to bude tak zábavné!” zvolala vzrušeně. „Takové dobrodružství!” A když jí to pořád umíněně rozmlouval, nakonec se dopálila. „Ale já chci s tebou jet! Já chci!”

Holtzmann čekal na nádraží, jenže neměl vysokou postavu a nevypadal škrobeně a distingovaně, jak si ho Helena dosud představovala, ale jak se ukázalo, byl malý a podsaditý, měl tučný zátylek, malá prasečí očička a nos rozpláclý jako brambora. Podal jí tak studenou a přitom zpocenou ruku, že měla pocit, jako by se její ruka od ní ušpinila, a pokradmu si ji otřela o sukni,

401$

jakmile si všimla, že Holtzmann se na ni nedívá. Ale ještě horší než jeho zjev a zpocená ruka bylo jeho chování. Viděla, že její přítomnost ho zarazila.

„Já jsem nečekal…“ vykoktal, když ji Ekki představil, a celý obličej jako by se mu na okamžik rozpačitě rozklížil. Pak se vzpamatoval a najednou se stal přehnaně zdvořilý a srdečný. Byl samé Gn.ad.ige Frau, lieber Ekki, uribeschreiblich froh, celou cestou po nástupišti. Jako by se s nimi vítal na jevišti, pomyslela si Helena. A ještě k tomu hraje špatně, jako u kočovného divadla posledního řádu. A je tak protivně nervózní! Nikdo se přece nesmí takhle chichotat a ušklíbat a gestikulovat! Takhle pitvořit a šklebit, řekla si v duchu. Šla vedle něho s pocitem, jako by se celá ježila znechuceným odporem. Ten hrozný tvor jí zkazil všechno potěšení z té cesty. Najednou div nelitovala, že přijela.

Využila chvíle, kdy byl Holtzmann zaměstnán tím, že výstředně přehrával úlohu někoho, kdo nakazuje nosičovi, aby zacházel hodně opatrně se svěřeným psacím strojem, a pošeptala Ekkimu: „Hnusný chlap!“

„Myslíš?“ zeptal se Ekki upřímně překvapeně. „Já jsem nevěděl…“ Nedokončil větu, zavrtěl hlavou a v údivu trochu svraštil hladké čelo. Ale když je Holtzmann znovu začal ujišťovat, jak je mu milé a jakou má radost, že přijeli oba, Ekki mu to zatrhl a zeptal se ho, co Mach soudí o současné situaci v Německu; a soustředěně poslouchal jeho odpověď.

Helena mu mlčky šla po boku, zpola dopálená, že je tak tupě necitlivý, a zpola s obdivem, jak dovede být nevšímavý ke všemu, co je pro něho vedlejší.

„Muži jsou opravdu zvláštní,“ pomyslela si. „Ale měla bych být také taková.”

Jenže ona se dá rozptylovat dojmem, jaký v ní vyvolá třeba obličej, chichotání a gestikulace, zbytečně se nechá dopálit prasečíma očičkajna a tučným zátylkem. A přitom jsou na světě milióny mužů, žen a dětí, které trpí zimou a hladem, jsou vykořisťované, přetížené prací, zachází se s nimi, jako by ani nebyli lidé, jsou jen tažná zvířata, jen ozubená kola a páky; milióny jsou nuceny

402$

žít v ustavičném strachu, v bídě a zoufalství, jsou trýzněny a bity, ohlupovány lžemi a zastrašovány hrozbami a ranami, proháněny jako stáda sem a tam, jako němá tvář voděny na trh a na jatky. A jí se protiví tadyhle Holtzmann, protože se mu potí ruce — ale měla by mít k němu úctu za to, čeho se pro ty milióny nešťastníků odvažuje, co pro ně vytrpěl. Třeba se mu potí ruce, ale vede nebezpečný život emigranta, je pronásledovaný za své přesvědčení, bojuje za spravedlnost a pravdu. Zastyděla se za sebe a zároveň si bezděky pomyslela, že život někoho takového jako Ekki jistě je hodně úzce ohraničený, nepředstavitelně bezbarvý. Život v černém a bílém, napadlo ji, tvrdý, jasný a určitý, jako Durerovy rytiny. Kdežto její život — její život je zamlžený a pestrý jako Turnérovy obrazy, jako Monetovy, divošský jako Gauginovy. Vždyť „vypadáš jako od Gauguina,“ řekl jí Anthony tehdy dopoledne na sálající střeše, a tam v chladném šeru na basilejském nádraží najednou pokrčila rameny, jako by ji zamrazilo.

„Ale to je strašné,“ řekla si v duchu, „to je přece strašné!“

„A co tábory nucené práce?“ zeptal se Ekki pozorně. „Co o nich říká Mach?“

Před nádražím zůstali chvíli stát.

„Pojedeme napřed s věcmi do hotelu?” navrhl Ekki.

Ale Holtzmann o tom nechtěl ani slyšet. „Ne, ne, musíte jít hned ke mně,“ naléhavě prohlásil, udýchaně a důrazně. „Musíte hned ke mně. Mach tam čeká. Mach by si nedovedl vysvětlit, proč jsme se tolik zdrželi.“ Ale když Ekki souhlasil, Holtzmann pořád nerozhodně, celý nervózní zůstával stát na kraji chodníku, jako plavec, který se bojí skočit po hlavě do vody.

„Co je tomu člověku?“ podivila se Helena netrpělivě; pak se zeptala nahlas: „Proč si tedy nevezmeme taxík?“ a v té chvíli zapomněla, že doba, kdy jezdila taxíkem, pro ni dávno skončila. Teď se přece jezdí tramvají nebo autobusem. Ale Gauguin ji srazil zpátky do minulosti, připadalo jí úplně přirozené vzít si taxík.

403$

Holtzmann jí neodpověděl; ale náhle rychlým, spěšným gestem někoho, kdo je okolnostmi donucen k nepříjemnému rozhodnutí, popadl Ekkiho za paži, odtáhl ho stranou a začal mu honem něco šeptat. Helena viděla, jak se Ekkimu v obličeji ukázal překvapený a rozmrzelý výraz. Vyslechl Holtzmanna a na rtech mu bylo znát, že něco namítá. Druhý mu s prosebným úsměvem odpověděl a pohladil ho po rukávě, jako by doufal, že ho uchlácholí k souhlasu.

Nakonec mu Ekki přikývl, obrátil se k Heleně a jako obvykle úsečně a vážně řekl: „Holtzmann si přeje, abys k němu přišla až na oběd. Říká, že by Machovi nebylo milé, kdyby se mnou přišel ještě někdo.“

„Snad si nemyslí, že ho udám nacistům?“ zeptala se Helena pohoršeně.

„Tady se nejedná o tebe,” vysvětloval Ekki. „Ale Mach tě nezná. Kdyby tě znal, bylo by to něco jiného. Mach se bojí. Bojí se každého, koho nezná. A má docela pravdu, že se bojí,“ dodal dogmaticky neodvolatelným tónem, který znamenal, že debata skončila.

Helena s velkým úsilím přemohla zlostnou rozmrzelost a přikývla: „Tak dobrá, přijdu za vámi na oběd. Jenže opravdu nechápu, proč jsem tedy sem jezdila,” dodala bezděčně.

„Milá paní Amberleyová, chére consoeur, gnádige Frau… Holtzmann překypoval měšťáckými zdvořilůstkami ve všech jazycích, jimiž vládl. „Es tut mír so leid. Velice lituji.” A dal jí adresu svého bytu. V půl jedné. A kdyby jí mohl poradit, jak by nejlíp strávila dopoledne v Basileji…

Strčila jeho vizitku s adresou do kabelky a nečekajíc na jeho návrhy, obrátila se zády k oběma mužům a rychle odešla.

„Heleno!” zavolal za ní Ekki. Ale nevšímala si ho. A nezavolal znovu.

Bylo chladno, ale obloha byla jasná, bledě modrá, a slunce svítilo. A najednou, když vyšla z ulice mezi vysokými stromy, octla se u Rýna. Naklonila se přes zábradlí a dívala se na rychle proudící zelenou vodu,

404$

tichou, ale prudkou a cílevědomou, jako něco živoucího, jako sám život, jako nějaká síla pohánějící svět, věčně a nezadržitelně plynoucí; zadívala se na ni, a nakonec jí bylo, jako by i ona uplývala s tou velkou řekou, jako by s ní byla zajedno, jako by v sobě cítila její sílu. „A umře Trelawney?“ začala si najednou prozpěvovat. „A umře Trelawney? Dvacet tisíc mužů z Cornwallu už bude vě-ě-dět proč.“ A v té chvíli se jí zdálo jisté, že oni zvítězí, že revoluce číhá za rohem — tamhle, hned za prvním zákrutem řeky. A ten proud ji k ní neodolatelně unáší. Ale byla hloupá, že se na Ekkiho dopálila — hrozná potvora! Výčitky za chvíli vystřídala úchvatně rozkošná a něžná předtucha, jak se s Ekkim zas usmíří. „Drahoušku,” řekne mu, „drahoušku, musíš mi odpustit. Byla jsem tak hloupá a protivná.” A on ji jednou rukou obejme, druhou jí shrne vlasy z čela, pak se k ní skloní a políbí ji…

Šla dál zbavená výčitek, že Ekkimu ublížila, a dál v ní šuměl Rýn, cítila se odhmotněné lehounká, skoro jako by se vznášela — vznášela v řídké, opojné atmosféře štěstí. Hladovějící milióny se znovu staly vzdálenou abstrakcí. Všechno bylo tak dobré a tak krásné, všechno bylo přesně takové, jaké by to mělo být! I ty tlusté staré ženy byly dokonalé, i gotické budovy z devatenáctého století. I potom šálek horké čokolády v kavárně — tak nepopsatelně lahodný! I ten starý číšník, tak přátelský a otcovský. A ještě k tomu podivnou švýcarskou němčinou, takže by až byla řvala smíchy, jako by všechno, co říkal — ať o počasí nebo naříkavě o tom, jak je zlá doba — jí připadalo jako ohromná, ustavičná legrace. Jeho hrdelní hlas, a to říjení! Jako řeč koní v Gulliverových cestách, pomyslela si a s nevyčerpatelným potěšením protahovala rozhovor, aby si toho hodně užil.

Nakonec šla z kavárny do obrazárny; a obrazárna jí připadala zrovna tak legračně komická jako číšníkova němčina. Ti Bocklinové! Všechny ty podivné obrazy až do té doby vídala jen jako barevné reprodukce na pohlednicích nebo pověšené na zdích v drážďanských penziónech. Vodní víly a tritoni, jakoby zachycení fotogra

405$

fickým aparátem; kentauři v nepravděpodobně strnulých pozicích dostihových koní na fotografických snímcích v obrázkových časopisech. Tady na poctivě, pracně malovaných obrazech, ale tak netalentovaně, že to je až dojemné. A tadyhle — ta nevýslovná radost — vida, Toteninsell Smuteční cypřiše, bílé hrobkové chrámy, postavy v dlouhých řízách, osamělý člun plující po vínově rudém moři… Ohromně legrační! Helena se dala nahlas do smíchu. Přese všechno pořád byla dcera své matky.

V sále středověkého malířství se před odchodem z galerie zastavila před obrazem umučení sv. Erasma. Kat v kostýmu z patnáctého století s bledě fialovou zástěrkou soustavně otáčel rukojetí rumpálu — jako pan Mantalini u mandlu — a navíjel na něj světcova střeva, yard za yardem, z hluboké rány v propadlém břiše, a oběť při tom ležela na zádech, pohodlně jako na pohovce, a s neochvějně pokojným obličejem hleděla do nebes. Tohle už nebyla tak zjemnělá legrace jako Toteninsel, byla ovšem hrubší a nehoráznější, ale ve své prostotě přece jen báječná legrace. Helena se ještě venku na ulici usmívala.

Jak se ukázalo, Holtzmann bydlel jenom pár set metrů od obrazárny, v pěkném domku z počátku devatenáctého století (až příliš dobrém pro člověka, kterému se potí ruce), trochu stranou od ulice, na malém nedlážděném náměstí. U domovních dveří stálo velké auto. Holtzmannovo? podivila se. To prase tedy jistě má spoustu peněz! Měla to tam z obrazárny tak blízko, že když šla nahoru po schodech, nebylo ještě anť čtvrt na jednu. To nevadí, pomyslela si, nemohou mě přece vyhodit. Nechci už čekat ani vteřinu. Při pomyšlení, že za chvíli zas uvidí Ekkiho, prudce se jí rozbušilo srdce. Jsem to ale husa! Úplný blázen! Ale je to báječné takhle bláznit. Zazvonila.

Otevřel jí Holtzmann — v převlečníku, všimla si překvapeně, jako by se chystal jít ven. Jakmile ji uviděl, znovu se mu v obličeji ukázal výraz, s nímž ji přivítal na nádraží.

„Jdete dost brzy,” řekl s nuceným úsměvem; ale jeho

406$

znervóznělost a rozpaky vypadaly skoro jako zděšení.

„Čekali jsme vás až v půl jedné.“

Helena se zasmála. „Já jsem chtěla přijít až v půl jedné,“ vysvětlovala, „ale měla jsem k vám blíž. než jsem tušila. “

Udělala pohyb, jako by chtěla přes práh dovnitř, ale Holtzmann ji zadržel. „Ještě nejsme hotovi,” řekl. Obličej měl rozpaky zardělý a zpocený. „Kdybyste laskavě přišla až za čtvrt hodiny,” požádal ji téměř úpěnlivě. „Za čtvrthodinku.”

Nur ein viertel Stündchen. Helena se dala do smíchu

— připomněly se jí vyšívané polštářky na pohovkách, na nichž si Geheimrati po vydatném obědě dávali šlofíka. „Copak nemohu počkat uvnitř?” Odstrčila Holtzmanna a vešla do tmavé předsíňky, kde to páchlo kuchyní a zatuchlým vzduchem. „Kde je Ekki?” zeptala se, protože se jí náhle zmocnila touha uvidět ho, uvidět ho ihned, nechtěla už čekat ani vteřinu, aby mu mohla říci, že ví, jak byla zlá, ale jak ho miluje, jak ho zbožňuje, ačkoli byla prve tak zlá, a jak je šťastná, jak dychtí, aby s ním mohla své štěstí sdílet. Na druhém konci předsíňky byly dokořán otevřené dveře. Helena zavolala na Ekkiho a rozběhla se k nim.

„Stůjte!” křikl za ní Holtzmann.

Ale byla už na prahu.

Pokoj, do něhož vešla, byla ložnice. Na úzké železné posteli ležel Ekki oblečený, s hlavou ke straně, s otevřenými ústy. Pomalu, zhluboka dýchal, chrápal; spal

— ale spal tak, jak ho ještě nikdy neviděla spát.

„Ekki!” vykřikla, dřív než uslyšela bouchnout dveře,

ještě jeden hlas kromě Holtzmannova a v předsíni se rozlehly rychlé hlučné kroky. „Drahoušku …“

Pak ji někdo zezadu pevně popadl za rameno. Otočila se, ani ne na krok proti sobě uviděla obličej nějakého cizího člověka, odněkud zezadu uslyšela Holtzmannův hlas: „Schnell, Willy, schnell!“ a zaslechla, jak ten cizí člověk skrze zuby zasyčel: „Schmutziges Frauenzimmer!“; otevřela ústa a chtěla vykřiknout, ale dostala děsnou

407$

ránu do brady, takže jí zuby prudce zacvakly, a cítila, že upadá do bezvědomí.

Když se zase vzpamatovala, ležela v posteli v nemocnici. Nalezli ji nějací venkovani omdlelou v lesíku asi pět mil za městem. Ambulance ji přivezla zpátky do Basileje. Teprve příštího dne ráno zmizely účinky barbiturátu, jímž ji ti padouši omámili, a připomněla si, co se stalo. Ale to už byl Ekki skoro dvacet hodin za hranicemi, v Německu.

KAPITOLA LIV

23. ÚNORA 1935

Anthony celé dopoledne diktoval dopisy v kancelářích organizace. Většinou šlo o intelektuální nesnáze rádoby pacifistů. Otravná práce! Ale potřebná. Nadiktoval sedmadvacet dopisů a pak už bylo na čase, aby šel na oběd k Heleně.

„Nemáme k jídlu skoro nic,“ řekla mu, když přišel. „Prostě jsem se nemohla obtěžovat vařením. Vaření mě nevýslovně nudí!” Řekla to mrzutě a téměř zlostně.

Vzali si uzeného lososa se salátem. Anthony se pokoušel o rozmluvu, ale jeho slova jako by se odrážela od neproniknutelného povrchu jejího zasmušilého, melancholického mlčení. Přestal tedy mluvit.

„Dnes je to zrovna rok,“ řekla konečně.

„Od kdy?“

„Dnes je to zrovna rok, co ti ďábli v Basileji..zavrtěla hlavou a zas umlkla.

Anthony neřekl nic. Měl pocit, že ať by řekl cokoli, bylo by to nemístné, skoro urážlivé.

„Často lituji, že mě nezabili taky,“ pokračovala váhavě, „místo aby mě tu nechali hnít jako špinavý hadr na smetišti. Jako mrtvé kotě,“ dodala za chvíli. „Jako mrchu.“ Vyřkla to slovo s prudkým odporem.

„Proč takhle mluvíš?” zeptal se.

„Protože je to pravda. Protože jsem mrcha.“

408$

„Ale nemusela bys být.“

„Nemohu za to. Jsem rozená mrcha.“

„Ne, nejsi,“ řekl s důrazem. „Sama jsi přece říkala, že když byl s tebou Ekki…“

„Ne, tehdy jsem nebyla mrcha.”

„Můžeš být zas taková, jako jsi byla tehdy.”

„Bez něho ne.“

Pokývl hlavou. „Ano, můžeš, jen když budeš chtít. Je to otázka vůle. Vůle a pak opravdové snahy.”

Helena zavrtěla hlavou. „Měli mě zabít. Kdybys věděl, Jak se sama sobě protivím!” Pohrdlivě se ušklíbla. „Nejsem k ničemu. Hůř než k ničemu — jsem kus špinavého hadru.” Za chvíli pokračovala: „Už mě ani nezajímá Ekkiho práce. To by mě víc bavilo chodit v činčilovém kožichu na obědy do Claridge. Pravděpodobně skončím tím, že se prodám nějakému bohatému muži. Totiž jestli nějakého najdu.” Zasmála se a dodala ještě roztrpčeněji: „Dnes je to teprve rok, a už toho mám dost. Mám toho už po krk a toužím se z toho dostat. Jsem hnusná.”

„A je to docela jen tvou vinou?”

„Ovšem.”

Anthony zavrtěl hlavou. „Možná že na tom také má vinu ta práce, do které ses pustila.”

„Jak to myslíš?”

„Organizovat nenávist — tímhle se každý nenadchne. Najde se jen málo lidí, kteří by měli chuť pro tohle žít.“

„Ekki pro to žil. Spousta lidí pro to žije.”

„Ale jakých lidí?” zeptal se. „Lidí trojího druhu. Předně idealisté s výjimečným nadáním k sebeklamu. Buď nevědí, že vlastně organizují nenávist, nebo upřímně věří, že účel posvěcuje prostředky, opravdově si představují, že účel není prostředky podmíněn. K těm patřil Ekki. Takových je většina. A pak tu jsou dvě menšiny. Jedna se skládá z lidí, kteří vědí, že organizují nenávist, a dělá jim to dobře. A druhá menšina ctižádostivců, kteří si představují, že vaše hnutí jim skýtá vhodnou příležitost, aby uplatnili své ctižádostivé záměry. Ale ty, Heleno — ty nejsi ctižádostivá, ani nedovedeš trvale žít

409$

v sebeklamu. A přesto, co se dnes rok stalo, doopravdy nechceš likvidovat lidi — ani nacisty ne. A proto tě najednou lákají činčilové kožichy a orchideje. Ne proto, že bys po nich skutečně toužila. Jen proto, že tahle druhá alternativa tě naprosto neuspokojuje.“

Helena mlčela. Vstala, vyměnila talíře a postavila na stůl mísu s ovocem.

„A existuje nějaká uspokojivá alternativa?“ zeptala se a vzala si jablko.

„Ano — začíná snahou pěstovat nesnadné umění milovat lidí,“ odpověděl.

„Jenže lidé jsou většinou tak protivní.“ „Jsou protivní, protože je nemáme rádi. Kdybychom je měli rádi, byli by milí.“

„Ty tomu opravdu věříš?“

„Jsem přesvědčen, že to je pravda.“

„A co se má dělat pak?“

Žádné ,pak‘ neexistuje, protože tohle je práce na celý život,“ odpověděl. „Každá opravdová změna je dlouhý proces, na celý život. Pokaždé, když vylezeš na vrchol hory, zase před sebou uvidíš jinou horu — kterou jsi ?dola neviděla. Například mechanismus těla-duše. Musíš začít učením, jak jej nejlíp ovládat; jakmile v tom uděláš pokroky, pak objevíš, jak jej ovládat ještě líp. A tak dále, donekonečna. Ideální cíle se neustále vzdalují, čím se jim víc přibližuješ; připadají ti jiné a pozoruhodnější, než ti připadaly dříve, než ses jim začala přibližovat. A stejné to je, když se člověk snaží změnit své vztahy k druhým lidem. Každým krokem kupředu se ukazuje nutnost udělat nové kroky kupředu, o kterých člověk neměl potuchy a které nedohlédl, když se vydal na cestu. A tohle trvá celý život, Žádné ,pak’ neexistuje. Později může dojít jen k pokusům, abychom to, čemu jsme se naučili v osobních vztazích, promítli do oblasti politických a ekonomických vztahů. Jeden z nejprvnějších objevů,“ dodal, „k nimž dospějeme“ — dodal, „je ten, že organizovaná nenávist a organizované násilí nejsou nejlepší prostředky jak zabezpečit mír a spravedlnost.

410$

Všichni lidé jsou schopni lásky ke všem ostatním lidem. Jenže my jsme tu lásku uměle omezili.“

Usmál se. „Může tě pak překvapit, že ti tvá práce připadá trochu neuspokojivá?“

Helena se na něho chvíli mlčky zadívala, potom zavrtěla hlavou: „To mi jsou milejší činčilové kožichy.”

„Ne, nejsou.“

„Ano, jsou. Radši zůstanu špinavý hadr. Je to snazší.“ Vstala. „Chceš kávu?” Když čekali v malé kuchyňce, než se začne vařit voda, najednou mu začala vyprávět o tom mladíkovi z inzerátu. Seznámila se s ním před několika týdny. Zábavný a inteligentní. A zuřivě se do ní zamiloval. Obličej se jí rozjasnil lehkomyslným, potutelným úsměvem. „Má modré oči, zvlněné vlasy, ohromně široká ramena, úzké boky, je prvotřídní boxer-amatér,” jako na dražbě vypočítávala mladíkovy přednosti. „A tohle tys nebyl nikdy, chudáčku Anthony,“ dodala v závorkách, soucitně pohrdlivým tónem. „Zkrátka opravdu stojí za to, abych se s ním vyspala. Aspoň se mi zdá. Protože tohle člověk vlastně nikdy neví, dokud to nezkusí, že?” Zasmála se. „Mám velkou chuť dnes večer to zkusit. Na oslavu výročí. Co myslíš, Anthony, že by to byl dobrý nápad?” A když neodpovídal, zeptala se ještě důrazněji: „Co myslíš?“ Pohlédla mu do obličeje a pátrala v něm po známkách zlosti, žárlivosti nebo znechucení.

Anthony se na ni usmál. „Jestliže jsi opravdu špinavý hadr, nebudeš to mít tak snadné,” odpověděl. „Spíš bych řekl, že to naopak bude hodně těžké.”

Obličej se jí znovu zachmuřil. „Hodně těžké,” opakovala. „Možná že tohle je právě důvod, abych to zkusila.” Nalila vařící vodu do překapávacího strojku a zeptala se: „Neříkal jsi, že máš dnes večer nějakou schůzi?”

„V Battersea.”

„Snad si tě přijdu poslechnout. Ovšem jen v případě,” dodala a nuceně se zasmála, „jestli se nerozhodnu to výročí oslavit jinak.”

Když Anthony dopil kávu, šel pěšky do svého bytu, protože si chtěl dát ještě trochu práce s novým letákem,

411$

který slíbil napsat pro Purchase. Polední poštou mu přišly dva dopisy. Jeden, od Millera, obsahoval líčení zdařilých schůzí, které Miller uspořádal v Edimburghu a Glasgově. Druhý, bez oslovení, byl psaný na stroji:

„Pane, v poslední době si na Vás dáváme pozor a umínili jsme si, že Vám už nesmíme dál dovolit Vaši nepřátelskou a zrádnou činnost. Dáváme Vám tímto slušnou výstrahu. Jestli budete mít ještě jen jednu z těch sprostých pacifistických řečí, zatočíme s Vámi tak, jak si zasloužíte. Kdybychom se obrátili na policii, nebylo by to nic platné. Dostaneme Vás dřív nebo později, a nebude to pro Vás nic příjemného. Podle oznámení máte dnes večer mluvit v Battersea. My tam budeme. A proto Vám radíme, je-li Vám Vaše kůže drahá, abyste toho nechal. Tuhle výstrahu si nezasloužíte, ale chceme jednat sportovně i s takovým tchořem, jako jste Vy.

Vaši oddaní za: Spolek anglických vlastenců.

Má to být vtip? uvažoval Anthony. Ne, patrně je to míněno vážně. Usmál se. Ti si asi připadají odvážní! Úplní hrdinové! řekl si v duchu. Bijí se za Anglii!

Ale jejich rány dopadnou na něho, uvažoval dál, usazený u krbu — jestli bude mluvit, totiž jestli se jim nezabrání, aby ho napadli. Je ovšem naprosto nepochybné, že on bude mluvit. A vůbec nepřichází v úvahu, že by si na ochranu přivolal policii. Nemůže přece dělat nic jiného než provádět v praxi to, co hlásá.

Ale bude mít dost duševní síly, aby to vydržel? Có kdyby se na něho vrhli, co kdyby ho zmlátili? Bude to umět snášet?

Pokoušel se pracovat na letáku, ale ty osobní otázky se ustavičně vracely a odváděly ho od vzdálenějších problémů kolonialismu a prestiže, trhu, investic, vystěhovalectví. Viděl v duchu hrozivě, vztekle rozšklebené obličeje těch mužů, slyšel jejich zuřivé, urážlivé nadávky, viděl jejich napřažené ruce, jen udeřit. Bude se umět zdržet, aby neucouvl? Představoval si ty bolestné rány do obličeje, prudké, trýznivé — a do těla, tak těžké, až

412$

se mu z nich udělá nanic — kolik jich bude schopný snést, a jak dlouho?

Kdyby tu aspoň byl Miller, aby mu poradil a povzbudil ho! Jenže Miller je v Glasgowě.

Ty pochybnosti na něho doléhaly čím dál víc. Stát proti nim a nechat se mlátit, a nevracet rány, a přece neustoupit — snad to vůbec nesvede.

Nebudu mít kuráž, opakoval si a posedl ho strach, že se bude bát. Vzpomněl si, jak se choval tehdy v Tapatlanu, a zarděl se studem. A tentokrát se zhanobí veřejně. Všichni se o tom dovědí — i Helena.

A tentokrát, uvažoval dál, tentokrát se nebude moci vymlouvat, že to přišlo znenadání. Dali mu výstrahu — „i s takovým tchořem, jako jste Vy.“ A ještě ke všemu se celé měsíce cvičil, aby dovedl čelit i takovýmhle příhodám. Vyzkoušel si je kolikrát. Nazpaměť znal každý hmat a každé gesto. Jenže až skutečně přijde čas, až ta bolest nebude už pomyslná, ale opravdová, nezapomene, čemu se naučil? Jakou má záruku, že se beznadějně nezhroutí? A před Helenou — zrovna teď, kdy Helena váhavě stojí na prahu svého nového života, a možná i jeho života. A mimo to, kdyby se zhroutil, nezneuctil by jen sebe. Zhroutit se by znamenalo zapřít své přesvědčení, popřít svou filosofii, zradit přátele. „Ale proč jsi takový hlupák?“ nesměle se v něm ozval jakýsi vnitřní hlas: „Proč jsi otrokem přesvědčení a filosofie? A proč ses dostal do takové situace, že bys mohl někoho zradit? Proč se nevrátíš zas k tomu, pro co jsi stvořený

— proč se zas nedíváš z vyhrazené lóže jen jako kritik? A co na tom všem konečně záleží? Ale i když na tom záleží, co vlastně můžeš dělat? Proč se rezignovaně nesmíříš s tím, co je nevyhnutelné, a neděláš dál to, co umíš nejlíp?“

Ten hlas promluvil z mrákotné únavy. Anthony si chviličku připadal jako mrtvý, jako suchá odumřelá slupka pouhé negace a únavy. „Zatelefonuj, že jsi dostal chřipku,” naváděl ho dál ten hlas. „Polež si pár dní v posteli. A pak řekni lékaři, aby tě poslal na zotavenou do jižní Francie …“

413$

Anthony se hlasitě zasmál. Ten hlas, zprvu potměšile svádivý, mu najednou připadal nemožně směšný. Tak vystupňovaná a takhle bez obalu vyjádřená mrzká zbabělost je přece komická. „Jednota,” zašeptal. Vždyť on má vůči svým lidem odpovědnost, jako je paže odpovědná za to, co dělá ruka. Má odpovědnost vůči svým přátelům, má odpovědnost dokonce i vůči těm, kdo se prohlašují za jeho nepřátele. Ať udělá co chce, všechno bude mít na ně účinek — dobrý, jestli to, co udělá, bude dobré, nebo špatný, jestli bude jednat nesprávně. „Jednota,” opakoval si, „jednota.”

Jednota všech lidí, veškerého života, dokonce veškerého bytí!

Především fyzická jednota. Jednota i v různosti, i v odloučenosti. Odlehlé vzory, ale všude stejné. Všude tytéž konstelace výsledných jednotek energie. Tytéž na slunečním povrchu i v živém těle zahřívaném slunečními paprsky; ve vonném trsu buddleie i v modrém moři a v oblacích na obzoru; v pistoli opilého Mexičana i v krvi přischlé na zhmožděném obličeji mezi balvany, v čerstvé krvi rozstříknuté po Helenině nahém těle, v kapkách krve, mokvající z živého masa na Markově zraněném koleně.

Totožné vzory a totožné vzorování vzorů. V duchu si tu myšlenku ustálil a zároveň s ní představu, jak mezi těmi vzory ustavičně proudí život a pro své účely si z nich vybírá nebo je odvrhuje. Život budující z jednodušších vzorů složitější vzory — stejně složité ve všech rozsáhlých oblastech živoucího bytí.

Sperma vnikne do vajíčka, buňka se mnohonásobně dělí, až konečně z ní vznikne člověk, myš nebo kůň. Působením kravské hypofýzy se žáby rozplozují i mimo svůj čas. Moč těhotné ženy dráždí myši k páření. Výtažek z ovčí štítné žlázy promění axolotlí larvu s žábrami v ještěrku asimilující vzduch plícemi, zakrnělého kreténa v plně vyvinutého a inteligentního lidského tvora. Vzory různých forem živočišného života jsou zaměnitelné. Jsou zaměnitelné i mezi živočichem a rostlinou, mezi rostlinou a neživou věcí. Vzory v semeni a listu

414$

a kořeni, vzory vybudované z jednodušších vzorů, obsažených ve vzduchu a v půdě — mohou být asimilovány a proměněny hmyzem, plazem, savcem, rybou.

Jednota života. Jednota, která se projevuje dokonce i v hubení jednoho života druhým. Život a veškeré bytí jsou jedno. Jinak by se žádná živá věc vůbec nemohla vyživovat z druhé, ani z neživých okolních věcí. Jednota i v hubení, jednota i v odloučení. Každý organismus je jedinečný. Jedinečný, a přece v totožnosti svých výsledných úloh sjednocený se všemi ostatními organismy; jedinečný na živné půdě fyzické totožnosti.

A duše — duše jsou také jedinečné, ale na živné půdě mentální totožnosti. Mentální totožnosti a sdělitelné lásky, důvěry, odvahy. Neohrožená náklonnost udělá z blázna duševně zdravého člověka, nepřátelského divocha promění v přítele, zkrotí divokou šelmu. Mentální vzor lásky může být přenesen z jedné duše do druhé, a přece si zachová své podstatné vlastnosti, stejně jako fyzický vzor hormonu může být s veškerou účinností přenesen z jednoho těla do druhého. ”

A totéž platí nejen o lásce, ale i o nenávisti; nejen o důvěře, ale i o podezíravosti; nejen o laskavosti, ušlechtilosti, odvaze, ale i o zlovolnosti, chamtivosti a zbabělosti.

Rozporné emoce; ale fakt, že jsou sdělitelné, že mohou být přeneseny z duše do duše a přitom si uchovat všechnu svou původní vášnivost, je důkazem podstatné mentální jednoty.

Jednota je skutečná, ale stejně skutečná je rozpornost

— vlastně rozpornost je ještě skutečnější. Není zapotřebí meditovat o faktu, že rozpornost je skutečná. Člověk si jej ustavičně uvědomuje. Ustavičně si uvědomuje, že je jedinečný a odloučený; jen někdy, a to většinou jen intelektuálně, jen jako výsledek důslednějšího myšlení, si uvědomí, že je zajedno s druhými dušemi, s druhými životy a s ostatním bytím. Někdy mívá intuici jednoty, náhodnou intuici, nebo intuici, k níž pozvolna, krok za krokem, dospěje meditací.

415$

Zajedno, zajedno, zajedno, opakoval si; ale zajedno v rozporností, zajedno, a přece odloučeně.

Zlo je zdůraznění rozpornosti; dobro je vše, co přispívá k jednotě s druhými životy a s ostatním bytím. Pýcha, nenávist, hněv — jsou v podstatě zlé city; a jsou v podstatě zlé, protože všechny jsou zesílením dané a skutečné odloučenosti, protože zdůrazňují rozpornost a jedinečnost, protože zneuznávají a popírají druhé životy a bytí. Sexuální chtivost a chamtivost také zdůrazňují jedinečnost, ale neberou ani negativně v úvahu rozpornost mezi jedinečným a ostatními lidskými tvory. Sexuální chtivost říká: Já musím mít rozkoš, ale ne: Ty musíš mít bolest. Chamtivost ve své ryzí podobě je pouze žádostivost vlastního uspokojení, a nechce zabránit uspokojení druhého. Obě jsou špatné, protože kladou důraz na odloučenost; ale nejsou tak špatné jako pýcha, nenávist a hněv, protože sice zdůrazňují sebe, ale neupírají nic druhým.

Ale proč vůbec rozpornost? Proč je nevyhnutelná i v nejdokonalejší lásce, a na druhém konci stupnice bytí i v tom, co sě zdá být pod úrovní dobrého a špatného ?? proč musí trvat zlo odloučenosti? Proč i svatý musí být odloučen od svatého, i pouhý fyzický vzor od jiného fyzického vzoru? Jeden člověk nemůže jíst za druhého. I ten nejlepší musí myslet, musí se radovat a trpět, musí se dotýkat, vidět, čichat, slyšet a “chutnat odloučeně. Dobrý člověk je jenom neúplněji v sobě uzavřeným světem než zlý člověk; ale přece je uzavřený, stejně jako atom je svět uzavřený v sobě.

A ovšem, jestliže má bytí existovat — tak, jak je známe — musí být organizováno v uzavřených světech. Duše, jako jsou naše, mohou nerozlišenou jednotu vnímat jen jako nicotu. Je to nevyhnutelný paradox, že si přejeme, aby n se rovnalo jedné, ale ve skutečnosti vždycky zjistíme, že jedna se rovná nule.

Odloučenost, rozpornost — jimi jsou náš život a naše vědomí podmíněny, jimi jsou podmíněny naše poznání dobra a zla a naše schopnosti volit mezi nimi, naše poznání pravdy a vnímání krásy. Ale odloučenost je zlo.

416$

A zlem je tedy podmíněn život, podmíněno vnímání, poznání dobrého a krásného.

To, co žádáme, co lidé nakonec na sobě požadují, je pochopení jednoty bytostí, které by nebyly ničím, kdyby nebyly odloučené; je uskutečňování dobra lidskými tvory, kteří by neexistovali, kdyby nebyli zlí. Nemožnost — ale přesto se na nich požaduje —

„dbát zákona, pod nímž se nezrodili.”

Také on sám, přemýšlel Anthony dál, také on kdysi schválně všechno tohle pokládal buď za nesmysl nebo zlomyslný vtip. Ano, schválně. Protože to byl akt vůle. Kdyby to všechno byl nesmysl nebo vtip, pak by si mohl svobodně číst knihy a pěstovat svůj talent k sarkastické kritice; nebo proč se nevyspat s jakoukoli ženou, jen když k něčemu vypadá a je ochotná se s ním vyspat. Ale kdyby to nebyl nesmysl, kdyby to mělo nějaký význam, pak by nemohl dál žít tak neodpovědně. Má přece povinnosti vůči sobě i vůči druhým a povaze věcí. Má povinnosti

— a v plnění těch povinností by mu spaní a čtení bez výběru, i jeho navyklá odtažitá ironie překážely. Schválně považoval tohle celé za nesmysl a déle než dvacet let mu to jako nesmysl připadalo — jako nesmysl, ačkoli někdy míval nepříjemné tušení, že to možná má nějaký smysl a že ten smysl záleží právě v tom, co on schválně považuje za bezvýznamné a za zlomyslný vtip. A teď se mu konečně ujasnilo, teď jakýmsi bezprostředním prožitkem poznal, že ten smysl záleží v paradoxu, ve faktu, že jednotou všechno počíná a končí, a že podmínkou veškerého života a veškerého bytí prozatím je odloučenost, která je ekvivalent zla. Ano, smysl je v tom, ujišťoval se, že člověk na sobě požaduje splnění nemožného. Smysl je v tom, že odloučený, zlý svět člověka nebo nějakého fyzického vzoru se ani při nejlepší vůli nikdy nemůže úplně sjednotit s druhými životy a s jiným bytím, ani s totalitou života a bytí. I pro nejvyšší dobro je to zápas bez konce; protože povaha těch věcí je zatím taková, že to, co je uzavřené, nikdy se nemůže stát úplně přístupné; dobro se nikdy nemůže úplně osvobodit od zla. Vyžaduje to úsilí, výchovu — nesnadné hledání

417$

které může trvat celý lidský život, může se třeba protáhnout na dlouhou řadu lidských životů — životů vynaložených na pokusy trochu víc a ještě trochu víc pootevřít ten uzavřený svět, který má sklon znenadání se zase zavřít, jakmile se v úsilí poleví. Životů vynaložených na přemáhání nenávisti, zloby a pýchy, které odlučují, na překonávání vášní, které zdůrazňují jedinečnost. Životů vynaložených na ustavičné úsilí uskutečnit jednotu s druhými životy a s druhými formami bytí. A tu jednotu vnímat aktem lásky a soucitu. V jiné sféře ji vnímat meditací, přímou intuicí. Jednotu osvobozenou z chaosu odloučenosti a rozpornosti. Dobro, které znamená vyloučení možného zla. Ale přitom stále trvá fakt odloučenosti, stále zůstává zlo podstatnou podmínkou života a bytí. V tom usilovném otvírání se nesmí ani na chvíli povolit. Ale i pro nejlepší z nás je dosažení výsledného cíle zatím nezměřitelné daleké.

Zatím je tu láska a soucit. Ustavičně se jim kladou překážky. Ale kéž je to obojí neúnavné, nesmiřitelné v překonávání všech překážek, vnitřní lenosti, nechuti, intelektuálního vzdoru, a zvenčí protivenství a podezíravosti druhých. Láska, soucit — a zároveň s nimi hloubavý přístup, úsilí o uskutečnění jednoty životů a bytí intelektuálně, a nakonec možná intuitivně, aktem dokonalého pochopení. Od jednoho argumentu k druhému, krok za krokem, k dosažení takové jednoty, k níž není už zapotřebí dorozumění, ale která se prožívá a bezprostředně vnímá jako barva, vůně, hudební tón. Krok za krokem k prožívanému poznání, že už neexistuje úplné odloučení, ale že existuje hlubinná jednota s druhými životy, s ostatním bytím. Jednota v míru. V míru, opakoval si Anthony, v míru, v míru. Mír v hlubině každé duše. Stejný mír pro všechny, ustavičný mír mezi dušemi. Na povrchu odloučené vlny, víry, vodní tříšť; ale pod nimi souvislá a nerozčleněná mořská hlubina, čím hlouběji tím klidnější, a úplně dole už absolutní ticho. Mír v temných hloubkách. Stejný mír pro všechny, kdo tam do temných hlubin dovedou sestoupit. Mír, který nějak paradoxně je podstatou a zdrojem té bouře na povrchu.

418$

Vlnobití zrozené z míru, a přesto jej rozrušuje; rozrušuje mír, ale je nutné; protože bez té bouře na povrchu by nebylo života, nebylo by poznání dobra, nebylo by úsilí zkrotit zuřivě dorážející zlo, nedospělo by se k objevu, že pod tím rozbouřeným povrchem je klid, nedospělo by se k pochopení, že podstata té zuřivosti je zároveň podstatou míru.

Zuřivé zlo a odloučenost. V míru je jednota. Jednota s druhými životy. Jednota s veškerým bytím. Protože pod veškerým bytím, pod nesčetnými totožnými, ale odloučenými vzory, pod vším lákavým i odpudivým je mír. Stejný mír jako v hloubi šíleně rozvášněné duše. Temný mír, nezměřitelné hluboký. Mír zbavený pýchy a nenávisti a hněvu, mír zbavený žádostivostí i nechuti, mír zbavený všech vášní, které rozlučují. Mír, jehož se dosáhne úplným osvobozením, protože mír znamená dosažení svobody. Svobody a zároveň pravdy. Pravdy o skutečně prožívané jednotě. Mír v hlubinách, pod rozbouřeným povrchem, pod vzdutými vlnami, pod prudkou vodní tříští. Mír v hluboké podmořské noci, mír v tichu, v tiché prázdnotě, kde už neexistuje čas, kde už neexistují představy ani slova. Nic než prožívání míru, míru jako temné prázdnoty, míru, který je z dosahu veškerého osobního života, a přesto ještě intenzivnější forma života, míru, který přestože je nekonečně rozptýlený, přestože neobsahuje žádný cíl ani žádnou touhu, přece je bohatší a krásnější než obyčejný život. Mír, který přesahuje mír, který zprvu soustředěný a uzavřený v sobě se rozpíná do bezhraničného prostoru. Mír jakoby ve vrcholu zužujícího se kužele koncentrace a eliminace, jehož základnou je rozbouřený a vzdutý povrch života a jehož vrchol je ponořen v hlubinných temnotách. A tam dole v temnotách se vrchol kužele stýká s vrcholem jiného kužele, a z jediného ohniska se mír šíří dál a dál k nezměřitelné vzdálené základně a tak rozsáhlé, že její sféra je živnou půdou a zdrojem veškerého života, veškerého bytí. V kuželu, vrcholem odvráceném dolů od rozbouřeného a rozptýleně osvětleného povrchu a ponořeným v soustředěné temnotě; a z té hluboké temnoty se mír v jiném

419$

kuželu neustále rozpíná víc a víc k nějakému jinému světlu, stálému, nezkalenému, stejně dokonale klidnému jako temnota, z níž se vynořuje. Kužel převrácený vrcholem dolů ke vzpřímenému kuželu. Přechod z rozlehlého, bouřlivého osvětleného povrchu do tichého ohniska temnot; a z tohoto ohniska rozpínající se temnotou do jiného světla. Z bouře do klidu a dál ještě hlubším a intenzivnějším mírem k nejdokonalejšímu, nejjasnějšímu světlu, které je zdrojem a podstatou všech věcí — zdrojem temnot, prázdnoty, podmořské noci živoucího klidu; a zároveň i zdrojem vlnobití a prudké vodní tříště — zatím už zapomenutých. Protože od nynějška existuje pouze temnota, která se rozpíná a prohlubuje, prohlubuje do světla, existuje pouze ten vrcholný mír, vědomí, že už není odloučenost, to osvícení…

Hodiny odbíjely sedm. Anthony se ponenáhlu, opatrně dal vynést ze světla zpátky temnotou do lomených odlesků a stínů všedního života. Konečně vstal a šel si do kuchyně připravit něco k jídlu. Nezbývalo mu mnoho času: schůze je v osm a potrvá mu to dobré půl hodiny, než se dostane na místo. Dal vařit dvě vejce a zatím si snědl chléb se sýrem. Nezaujatě, pokojně a s jasnou myslí uvažoval, co ho asi čeká. Ať to bude cokoli, v té chvíli věděl, že všechno dopadne dobře.

420$

ALDOUS HUXLEY NA ROZCESTÍ

Autor románu Raněný slepotou, narozený 26. července 1894 v Godalmingu v kraji Surrey, byl dědicem vzácné literární a vědecké tradice. Jeho děd Thomas Henry Huxley, proslulý zastánce Darwinův v boji proti teologickým předsudkům, byl i ve svých vědeckých spisech vzorným stylistou, což si jeho vnuk plně uvědomoval. Po matce byl Aldous Huxley spřízněn s vynikajícím kritikem a básníkem M. Arnoldem, výmluvným hlasatelem zjemnělé kultury. Tak si vysvětlíme jeho umělecké a kritické nadání i vysloveně vědecké zaměření, jež se výrazně projevilo u jeho staršího bratra Juliana, světoznámého přírodovědce. Jejich otec Leonard Huxley, profesor řečtiny, vydával známý Cornhill Magazine. Oba bratří byli odchovanci starobylého Etonu, kde Aldous později nějaký čas sám vyučoval za první světové války. Už jako student Balliolovy koleje v Oxfordu psal básně. Přál si původně být lékařem, ale v tom mu zabránila vážná oční choroba — chronický zánět rohovek — kterou prý zavinil výbuch v etonské školní laboratoři. Ušel tak sice vojenské službě, ale dlouho zápasil se slepotou, což přirozeně působilo na duševní pohodu horlivého čtenáře a malířsky nadaného uměleckého kritika. Později se probral ze své částečné nevidomosti usilovnými cviky popsal je v knížce The Art of Seeing, 1943, ale jen na čas. Po válce byl členem redakce časopisu Athenaeum. Rád cestoval a na řadu let se usadil v Itálii. Tam se sblížil s D. H. Lawrencem. Později vydal jeho dopisy s pozoruhodným úvodem. Pak žil ve Francii. Před druhou světovou válkou se usídlil se svou belgickou manželkou v jižní Kalifornií v sousedství Hollywoodu, kde se přátelsky stýkal s Gretou Garbo i s Chaplinem, a s Krishnamurtim. Indičtí přátelé ho zasvětili do védántické mystiky. V Americe strávil celkem čtvrt století. Při požáru, který zničil počátkem roku 1961 jeho kalifornský domov, vzaly za své jeho rukopisy, zápisníky, korespondence a památky, které celý život

421$

shromažďoval. Krátce předtím byla u něho zjištěna rakovina jazyka, ale operaci odmítl. Podle svědectví ošetřujícího lékaře sledoval postup choroby s vědeckým zájmem a stoickým klidem. Do poslední chvíle si zachoval jasný intelekt — den před smrtí dokončil úvahu „Shakespeare a náboženství”. Zemřel v den, kdy byl zavražděn president Kennedy, 22. listopadu 1963 v Beverley Hills u Los Angeles. Na pamětním shromáždění v Londýně 17. prosince promluvili kromě jeho bratra Juliana o jeho podnětné osobnosti literární historik Lord David Cecil a básník Stephen Spender, a jeho zásluhy jako uměleckého kritika ocenil sir Kenneth Clark, ředitel Národní galerie.

Huxley byl vynikajícím představitelem rozčarované literární generace ve víru zmatené éry mezi oběma světovými válkami. Jeho prozaické dílo odpovídá trpké náladě pokolení válkou zdecimovaného a vykolejeného poválečnou hospodářskou krizí. Vítězný konflikt s dobyvačným militarismem se jevil ve světle obratné německé propagandy proti versailleskému míru jako nesmyslné vraždění. Jeho kladné výsledky, pád absolutistických monarchií a osvobození řady malých národů od staletého útisku, zůstaly v Anglii nedoceněny. Válka zároveň s Freudovou naukou podryla víru ve vznešenost člověka a uvolnila tradiční mravní zábrany. Značně utrpěla i optimistická víra wellsovské staré gardy v nápravu věcí lidských socialistickými reformami. To všechno vysvětluje rychlý poválečný úspěch vtipné Huxleyovy satiry a jeho nadšené přijetí dospívající mládeží dvacátých let. Svou nemilosrdnou karikaturou zaútočil především na záhálčivou a rozmařilou intelektuální vrstvu současné společnosti, vybíjející se planým erotismem. Stal se bezděčně ironickým moralistou horečného období nevídaných vědeckých vynálezů, jež hrozí lidstvu záhubou. Jeho postoj připomíná Swiftovu sžíravou ironii; blíží se mu i svou abnormální štítivostí, přímo puritánským odporem k živočišné stránce lidské přirozenosti. Chladný rozumový přístup k různým choulostivým problémům působil osvobodivě na mladé pokolení, které se už dokonale vymanilo z pout viktoriánských předsudků. V dnešní Anglii, kde

422$

i homosexualita byla zbavena někdejšího ódia, ba stala se takřka módním literárním motivem, by už jeho nemírné zaujetí sexuální psychologií nikoho nepohoršilo.

Byl ze všech literátů své doby nejkultivovanější a nejučenější. Oslňoval encyklopedickou šíří svých vědomostí ve všech oblastech umění i vášnivým zájmem o nejnovější vědecké výzkumy. Jeho filosofická erudice zahrnovala i náboženské systémy a mystiku. Medicíně posloužil zkoumáním fyzikálních a psychologických účinků meskalinu. Huxleyův mnohostranný talent se projevil ve všech literárních formách: veršem, prózou a dramatem. Jako žurnalista pěstoval dramatickou, literární a uměleckou kritiku. Vynikl v cestopisném eseji, historické biografii a politické utopii. Předností celého jeho díla je neobyčejná stylistická zručnost. Virtuózně operuje s bohatou a jemně odstíněnou anglickou slovní zásobou a obratně využívá jejích latinských zdrojů. Jasný, uhlazený, ironický zabarvený styl dodává půvabu zejména jeho duchaplným essayům. Rozeným romanopiscem nebyl. Sám uznal se vzácnou otevřeností, že mu chybějí hlavní předpoklady vypravěčského umění: schopnost lehce rozvíjet dějové zápletky a vytvářet životné postavy. Omezil se na poměrně úzký výsek exkluzivní společnosti, na kruh věčně diskutujících estétů a literátů. Situace i typy se opakují v různých variacích, jako by mu ideový román byl pouhým rámcem pro jeho překvapující nápady a nabádavé úvahy, v nichž vynikl nade všecky své vrstevníky.

Podle Huxleyova vlastního doznání zasvětila ho do literární práce jeho teta, spisovatelka H. Wardová, neteř M. Arnolda. Nazývá ji svou literární kmotrou. Mnoho získal už jako universitní student v kroužku předních literátů, které hostila Lady Morellová na svém tudorském sídle nedaleko Oxfordu. Do literatury vstoupil sbírkou veršů The Burning Wheel (Hořící kolo, 1916). Přidružil se ke skupině modernistů, vedené E. Sitwellovou. Do r. 1932 vydal šest básnických knížek. Od počátku je vyznačuje ironická povýšenost, pesimismus, smělé motivy a formální vytříbenost, prozrazující vliv francouzských symbolistů. Pozornost však na něho obrátily teprve jeho

423$

sbírky povídek, kterých vydal od r. 1920 celkem, pět. Forma krátké povídky a novely mu. zřejmě vyhovovala. Některé z nich připomínají technickou dokonalostí Maupassanta, zejména mistrovský Úsměv Giocondy ze sbírky hamletovsky nazvané Mortal Coils (Pouta smrtelná, 1922 ), kde v úsporně sebřeném ději zaplete lehkomyslného požitkáře do bezvýchodné situace s neočekávaným, neúprosným rozuzlením. Povídky ze sbírky The Little Mexičan (Mexický klobouček, 1924), např. Mladý Archimedes nebo titulní příběh, připomínají zase spíše Čechova.

Rok po úspěchu prvního svazku povídek se přihlásil satirik Huxley rozmarným společenským románkem Crome Yellow (Chromová žluť, 1921), inspirovaným voltairovskými Peacockovými konverzačními romány. Nemilosrdně ironizuje kulturní snobství a milostné pletky svých loutek. Jeho žonglérské pohrávání s časovými ideami dodnes neztratilo původní svěží půvab. Po této zábavné románové prvotině si zcela podmanil cynicky naladěné čtenářstvo rozpustilým faunovským románem Antic Hay (Křepčení, 1923), kde bezcitně karikuje povrchní požitkářství přelétavé poválečné inteligence. Hlubší je následující román Those Barren Leaves (Paralely lásky, 1925). Diskusní peacockovskou skupinu anglických intelektuálů zasadil tentokrát do italského prostředí. Rozpor mezi askezí a požitkářstvím, který se tu řeší, je náznakem pozdějšího autorova vývoje. Za stěžejní Huxleyovo dílo se pokládá objemný mravoličný román o londýnské společnosti Point Counter Point (Kontrapunkt, 1928), koncipovaný zřejmě pod vlivem Gideovým a Proustovým, který dělá dojem skvělé improvizace. Podává obraz moderní společnosti v rozkladu. Opět tu vystupují jeho oblíbené typy duchaplných debatérů, nevolníci tělesnosti, ujařmení sexualitou. Z řady postav, nápadně podobných známým osobnostem současného literárního světa, upoutá zejména spisovatel Quarles. Prozrazuje leccos z autorových názorů na literární metody i z jeho pochybností o vlastním nadání, které má vycházet ze srdce, z intuice. Huxley cítil, že mu chybí ono láskyplné soucítění, které je vlastní mistrům světového románu, jako byl Dickens. V postavě

424$

Rampiona zpodobil svého protichůdce H. D. Lawrence s jeho evangeliem spásonosného instinktu. Konstrukce románu je náročná. Hudebně nadaný autor, přítel Stravinského, tu usilovat o „muzikalizaci“ románu: souběžné dějové proudy zdůrazňují hlavní pásmo, jako když v hudbě kontrapunktické melodie provázejí a zdůrazňují hlavní motiv. Ovahy o umění, které Huxleymu bylo patrně náhradou za náboženství, vyvažují pesimismus Huxleyho-biologa. Osm let a dvanáct dalších spisů dělí Kontrapunkt od významného vzpomínkového románu Eyeless in Gaza*) (Raněný slepotou, 1936), zajímavého nejen technicky, ale především pro základní obrat v autorově smýšlení a díle. Sociolog Beavis, typický huxleyovský intelektuál bez opravdového zájmu o druhé, prožívá duchovní proměnu své osobnosti. Autor sleduje jeho vnitřní život od dětství, jeho pochyby, erotické poklesky, filosofický růst, hledání smyslu života a správného vztahu k lidem. Pod vlivem indické filosofie dochází k nutnosti sebepoznání, zavrhuje sobectví, uvědomuje si sjednocující moc lásky k lidem a hlásá nenásilí. Děj románu, doplňovaný Beavisovými zápisky, zabírá první třetinu dvacátého století, je tedy hrdina Huxleyovým vrstevníkem. Autor čerpá z vlastních rodinných i školních vzpomínek a Beavisův odklon k mysticismu a posléze k pacifismu odpovídá zlomu v autorově světovém názoru. Místo chladného a posměšného pohrdání nastoupilo hledání nového kladněho poměru k světu. Jako Beavis se Huxley před druhou světovou válkou stal členem pacifistické organizace fPeace Pledge Union) a řečnil na jejích schůzích. Po technické stránce je román smělým experimentem. Už v Kontrapunktu se scény střídaly jako ve filmu, ale chronologický postup tím nebyl porušen. Zde jsou jednotlivé

*) Huxley, znalec literatury, si s oblibou vybíral tituly pro své knihy z anglických klasiků, hlavně ze Shakespeara, ale i z Marlowa, Bacona, Popa a Tennysona. Tentokrát se mu hodil verš z Miltonovy biblické tragédie Samson zápasník (srov. Kn. soudců XVI). Židovský rek „bez očí v Gaze, v mlýně s otroky” — Filištínští mu vyloupali oči — je symbolem bezmocného románového hrdiny, který nakonec v sobě nalezne sílu a odvahu.

425$

vrstvy děje promíšeny jako při nahodilém vzpomínání, kapitoly následují za sebou bez zřetele k časové posloupnosti, takže události od sebe vzdálené se octly vedle sebe. Snad chtěl autor čtenáři vštípit, že čas je pojem relativní, a doufal, že z konfrontace různých dob a faktů lépe vyplyne vědomí souvislosti příčin a následků. Podobného dějového přeskupení použil s úspěchem též Ch. Isherwood, který s Huxleym sdílel za války americké vyhnanství, v románě The Memoriál. Pochopení autorova myšlenkového vývoje usnadňuje jeho následující kniha Ends and Means (Cíle a prostředky, 1937).

Při Huxleyově vědecké orientaci a informovanosti nepřekvapuje, že tři z jeho spisů patří do kategorie utopií a dvě se blíží svými motivy k science fiction. Zařadil se tak do bohaté tradice anglické utopické literatury. Ale jeho utopie jsou vlastně negativní „kakotopie“. Brave New World (Konec civilizace, 1932) v úmyslném protikladu k Wellsovu ideálnímu světostátu líčí sterilní ubohost usměrněných robotů bez citového života a umění. Láska a poezie jsou divošským přežitkem a děti se líhhnou v biochemické laboratoři. Autor později konstatoval, že nejedno z jeho chmurných proroctví se vyplnilo dříve, než sám očekával. Ape and Essence (Opice a podstata, 1949) je odpuzující obraz tělesně i duševně znetvořeného obyvatelstva Kalifornie po atomovém výbuchu. Nadějnější je jeho poslední kniha, které věnoval mnoho péče, Island (Ostrov, 1963). Vtělil do ní svou představu vyššího života, ale závěr opět vyznívá destruktivně. V románě After Many a Summer (Po řadě let, 1939) předčil svým misantropickým cynismem samého Swifta. Uměle vypěstovaná dlouhověkost nevede na rozdíl od Shawova pojetí k patriarchální moudrosti, ale do páchnoucí klece opičí. Spiritisticky zaměřený román, na kterém si autor zvlášt zakládal, Time Must Have a Stop (Čas se musí zastavit, 1945) je zajímavý pokus vystihnout stav vědomí smysly spoutaného člověka na prahu záhrobí.

Huxleyovo dílo zahrnuje též dvě biografie. Grey Eminence (Šedá eminence, 1941), poutavý životopis kapucína

426$

Josefa, strůjce politických machinací kardinála Richelieua za třicetileté války, patří k jeho nejlepším literárním výkonům. Ani forma dramatu nebyla Huxleyovi cizí. The World of Light (Svět světla, 1931), pozoruhodná hra o útěšné funkci spiritismu, přesvědčila přední dramatické kritiky, že by Huxley mohl vyniknout i na tomto poli.

Únik z rozumového světa do vidin schizofreniků představují Huxleyovy pokusy o probádání „psychedelického” účinku mexického hašiše (peyote). Popsal je v pojednáních Doors of Perception (Brány poznání, 1954) a Heaven and Hell (Nebe a peklo, 1956). Původní tvorbu Huxleyovu doplňují originální antologie poezie a pacifismu a úvod k překladu Bhagavadgíty.

V dějinách literatury má zajištěno čestné místo především jako mistr skvělého eseje. Na tomto poli mohl nejlépe rozvinout své všestranné nadání. Předurčila ho k tomu jeho pronikavá, hloubavá inteligence, vrozená zvídavost a pozorovací dar přírodovědce spolu s aforistickým vtipem a lehkým, živým slohem. Z jeho jedenácti esejistických svazků — nepočítáme-li v to jednotlivé eseje, samostatně vydané — vyniká zejména cestovní deník Jesting Piláte (Pilátův žert, 1926). Možno říci, že i některé kapitoly jeho románů působí dojmem samostatných esejů. Otakar Vočadlo

Poznámka.

Přepracovaný překlad románu Raněný slepotou je poslední práce Ing. Jarmily Fastrové (1. 6. 1899—27. 11. 1968), zkušené tlumočnice anglických románů, kterých přeložila celkem 43, z toho tři Huxleyovy. Náročný a mnohostranný autor se svými četnými náznaky, literárními narážkami v ní našel oddanou interpretku.

427$

EDICE; PANORÁMA; SVAZEK Č. 10; ŘÍDÍ DR. KAREL HOUBA

ALDOUS HUXLEY RANĚNÝ SLEPOTOU

Z anglického originálu Eyeless in Gaza, vydaného nakladatelstvím Chatto & Windus, London 1955, nově přeložila Jarmila Fastrová. Doslov napsal Otakar Vočadlo. Vydalo nakladatelství Melantrich, Praha 1970. Odpovědný redaktor O. M.Hartl. Graficky upravil, přebal a vazbu navrhl Vladimír Hübl. Písmem Public vytiskl MÍR, n.p., Praha, závod 3. AA 23,41, VA 24,39. (mirv1) V Melantrichu vyd. 1.; 13-34 32-025-70